Mikszáth Kálmán művei 
IV.

RÖVID ELBESZÉLÉSEK

TARTALOM

EGY JÓ ASSZONY
A BALÓTHY-DOMÍNIUM
AZ ÍRÓASZTAL MORZSÁI
A KÁLLAYAK FEHÉR ASSZONYA
MEGINT MEGKERÜLT A CSÁKÓ
KINEK MI KELL AJÁNDÉKBA?
A JUS GLADII
LEVELES MENYECSKÉK
SELMEC VÁRA
A BECSUKOTT KÖNYV
AKI ROSSZKOR SZÜLETETT
CSICSÓVÁR
TÖRÖK JÁNOSNAK VALÓ TÖRTÉNETEK
NE NYITOGASSUK A TÖRTÉNELMET
A HALÁL UTÁN
A CSODÁLATOS PARLAMENT
A KASZÁT VÁSÁRLÓ PARASZT
AZ ÜGYESBAJOS EMBER
AJNÁCSKŐ
A RENDJELEK
INTRA DOMINIUM
VÁROSUNK ATYÁI
FALUSI VENDÉGEK
A PARASZT ZIRZABELLA
AZ UTOLSÓ OLIGARCHA
A TÚLVILÁGI UTAS
A MARCSA ÖCSÉM
A TANÁCSÚR FURFANGJA
A BÖLCS KIRÁLY ÉS A KÉT GYŰRŰ
A ROMLOTT FÉRFIAK ORSZÁGA
AZ ORSZÁG OSTOBÁJA
A JUS PRIMAE NOCTIS
A TRÉFÁK KIRÁLYAI
A MÁLNA
A TEKINTETES ÁRVASZÉK
A MAGYAROK ISTENÉRŐL
AZ EGYETLEN NÉMET
KŐHALOM
A NAGYANYÁM FÜVE
AZ ELTÉVESZTETT VÁROSOK
A DZSENTRI-FÉSZEK
A HALUSKA JÁNOSOK
KÉT TITKOS ÜGYNÖK
A PETŐFI-KERESŐK
A NAGY EMBERBARÁT
A KRUSEVICAI ÜTKÖZET
A KEMÉNY GÁBOR ELŐDJE
EGY MODERN KISASSZONY ANTIK KÖNTÖSBEN
PROPTER FORMAM
A SZARVASOK HÁREME
A TUDÁS KÖNYVE
A MODELL
FORTUNA SZEKERE
A HINTÓ
EGY KORONÁS TÁBLABÍRÓ
ÚJ ÉS RÉGI EMBER
SZONTÁGH PÁLNÉ
KÖLCSÖN A KIRÁLYNAK
AZ AMERIKAI NYULAK
ÁRVA
A SZOMORÚ EMBER
A KORMÁNY TÁMASZAI
A PUSZTULÓ NEMESSÉG
A SZERENCSE KEREKE
KÖZIGAZGATÁSI TÖRTÉNETEK
A KEDÉLYES DELIKVENSEK
TÖRVÉNY ÉS KÖZTÖRVÉNYHATÓSÁG
AZOK AZ ÖREGEK
A SZÉP BULYKAINÉ
A DIALEKTUS
A FRANCIA KULTÚRA A TÓTSÁGON
HOGY LESZ AZ EMBER NAGY TALENTUM?
AZ ÉN ASZTALTÁRSAIM
MAGYAR DEMOKRATÁK
A PÉNTEKI NAP VAGY A HŰTLEN ASSZONY
A JELEK MESTEREI
EGY RAB TÖRTÉNETE, BEVEZETÉSSEL
A GRÓF SÁNDOR KOCSISA
MIÉRT HALLGAT A BÁRÓ?
FÜRDŐZÉS
A LŐRING KALAPJAI
AZ IDŐ JAVÍT
AZ ÖREG GRÓF
FÜGGELÉK
AZ ÖRDÖNGŐS PROFESSZOR
EGY HALOTT - AKINEK KIMENŐJE VAN
EGY TEMETÉS
A TÁRSADALOM
MILYEN A MAGYAR KARAKTER?
A »LÁTHATATLAN ERŐK«
A JELÖLT TERMÉSZETRAJZA
»DEKRÉTUM BÁCSKAENSE«
A »FŐPOSTAMESTER«
A BURECZKY-PÖR EPILÓGJA
EGY FIÚNAK A FELE
TIZENNÉGY ÉVES SZENÁTOR
TAVASZI RÜGYEK
HÁROM KIRÁLYOK
AZ ÉGI MÉRNÖK
MÉG EGY MEGYEI TÖRTÉNET
A BECSÜLETES GYURI TÖRTÉNETE
A GÓBÉK GÓLIÁTJA
MAGYAR BOSZORKÁNYOK
A KURUCOK »LÁTÓJA«
BESZÉLGETÉS A KÖZVÉLEMÉNNYEL
KOÓS ISTVÁN REMEKELT CSIZMADIA
SOMLYÓ VÁRA
CSEJTE VÁR ÉS ASSZONYA
AKI MER, AZ NYER
A ROMANTICIZMUS
BREVIARIUM BEÖTHYANUM
KRASZNAHORKA
A GALAMBÓC
A KERESDI VÁR
KÖZÉRDEKŰ BOLONDSÁGOK
A DEMOKRATA
A PARASZT KONTESSZ
MILYENEK A VÁLASZTÓK?
HAZAJÖN A KIRÁLY
A TÉMA
AZ ELSŐ EMINENS
AZ ÁLMODOZÓK FOLYÓJA
KÜLÖNÖS PROTEKCIÓ
A GYANÚ
FALUSI KARÁCSONY
A MAJORNOKI LÁZADÁS
MAGYARORSZÁG LOVAGVÁRAI REGÉKBEN
EGYÉB ELBESZÉLÉSEK
KIS HÍJA, HOGY KRITIKUS NEM LETTEM
VERÉB PÁL TRAKTÁBAN
EGYÉB ELBESZÉLÉSEK
KÜLÖNÖS VEVŐ
HOVÁ ÉR AZ EMBER?
A SZEMÉRMES ASSZONY
AESKULAP AZ ALFÖLDÖN
EGYÉB ELBESZÉLÉSEK
EGY VADÁSZPÁLYA ELEJE ÉS VÉGE
HÁNY ÓRA?
A REHABILITÁLT VÁROS
A NÉGY LÓ LEGENDÁJA
EGY MAGYAR NEMES ÉS HÁZATÁJA
A NINIVEI KORMÁNYBIZTOS
AZ ÚJ KOR CSODÁI
SZOMORÚ SZÉP ASSZONY
AZ ALKONYAT
A PLUTÓ
A BOÉR-LEGENDA GYERGYÓN
A FIAMURAM LOVAI
A BECSÜLETES ABDALLAH ÉS A ROSSZLELKŰ HASSZÁN
AZ ELKÉPZELT MÉZ
A HOLT KORTES
HUSZÁR A TEKNŐBEN
AZ OKOS NÁSTYA
A KIRÁLYOK IS CSAK EMBEREK
A NYÚL, A DOKTOROK ÉS A BETEGSÉG
A NÉMETKE
PALI PÁLYÁJA
»NE IZÉLJ, MATYKÓ«
A BOKRÉTA
CSODA A TÖRVÉNYSZÉKNÉL
A VÁRMEGYE MULAT

EGY JÓ ASSZONY
1884
Érdemes elhagyni a szülőföldet, hosszú-hosszú ideig odalenni csak azért az élvezetért, hogy ismét visszatérhessünk.
Micsoda pompa az, ami ott reánk vár!
Amint jövünk, jövünk csendesen mélázgatva, két kopár hegygerinc, mely egynek kéklett messziről, hirtelen szétválik (mintha a száját nyitná mosolyra), s kitárul az édes völgy füveivel, virágaival. Langyos fuvallat száll a völgyön, mely szemlátomást tágul, hosszabb, öblösebb. A két hegygerinc kijjebb fut, s elcsukja egészen előlünk a nagy idegen világot: nem ereszti oda.
Túl a nevető réteken, a »kilenc fűzfánál« egyszerre csak odaugrik valami a kocsihoz, csörögve-locsogva: Hipp, hopp, én vagyok itt, a »Hollócska« patak!
És vígan fut a kocsi mellett bandériumnak egész hazáig.
Otthon azután megindul a kérdezősködés: Nini, a toronyt újra zsindelyezték. Be kár, be kár. Van-e valami újság azóta? Nincs biz itt semmi különös, hacsak az nem, hogy a nagy diófánk kiszáradt a tavasszal, úgy megsirattuk apáddal, mintha ember lenne. De neked még eltettem néhány diót a tavalyiból. Tudod-e, hogy semmi krumpli nem terem az idén? Mind megeszi a pondró! Igaz biz az, a szegény hajdani dajkád, az öreg Margóné, meghalt, s még a halála óráján is köszöntetett a drága lélek. Hogy azt mondja, legalább azt érhetné meg, míg a mérnökséget kitanulod, de a halál nem akart vele megalkudni. No ni, a legérdekesebb újságot el is felejtettem, hogy az ócska kastélyt megvette egy Horváth nevezetű öregúr, akinek igen csinos, kedves kis felesége van… Most itt laknak, és nagyon jóba vagyunk velök!
Igen, ez volt a legérdekesebb hír. Az ócska kastély misztériumai tehát most már felnyíltak. Hányszor kukucskáltam be gyermekkoromban a kulcslyukakon, ajtórepedéseken át az elhagyott szobákba, melyekben valaha Balassa Bálint, a költő lakott feleségével, Dobó Katával. Azóta sem voltak talán fölnyitva.
- És természetesen kitatarozták a kastélyt? - kérdém anyámtól.
- Annyira-amennyire.
- Szerettem volna ott lenni, mikor a szobákat fölnyitották.
- Nem volt ott, édes fiam, semmi, csak a nagy dohszag, meg a tömérdek patkány.
- Hát a kerttel mit csináltak?
- Rendbe hozták.
- Vétek azokért a vad helyekért. Úgy szerettem, mikor a kígyók előmásztak a rekettyés mocsarakból, a szederinda-hálózatokból.
- Kénytelenek voltak kipusztítani, mert apró gyermekeik vannak, s azok is ott szaladgálnak a kertben. Egy fiú meg egy lányka.
- Nagyok?
- Gyámoltalan pici jószágok, olyanok, hogy »jaj mama, mama! a macska rám néz«. Te is olyan voltál különben… De hisz éppen idefelé jönnek, ha jól látom.
Csakugyan látni lehetett az ablakon, miképp futnak előzködve a kertünkön, a fiú vesszőn ül, a lányka pedig egy nagy nádbuzogánnyal utána. Távolabb a keskeny ösvényen egy apró öregúr tipeg nyúlánk fiatalasszonyba kapaszkodva, ki félkézzel fölemelé kissé szoknyáit a harmat ellen.
- Ejnye, be szép kicsiny a lába annak az új asszonynak!
- Eredj, te gaz lurkó - mondja édesanyám -, hát már azt is meglátod? Ilyet is tanultok ti a könyvekben?
- Hát furcsa, csak tán tudja az ember, mi a kicsi, mi a szép!
Húszéves voltam éppen, s minden asszonyi ruhasuhogásra kigyúlt az arcom, pedig nem tartoztam az úgynevezett ábrándos ifjak közé. Szívem már mozgott, de a mozgalomnak még nem volt tárgya.
Nem is hittem, hogy az első szerelmet az életkor tavasza hozza a saját erejéből, hogy úgy fakad magától, mint a fán a rügy, és rügyből a virág. Sokkal egyszerűbbnek tapasztaltam én a dolgot ezelőtt a diák-pajtásaimnál.
Kapnak egy bicskát otthon a mamájoktól. S ha megvan a bicska, most már egy név is kell hozzá, amit befaragjanak a padba, így gondoltam én az első szerelem ébredését.
Az »új úrék« (így nevezték őket a faluban) csakugyan hozzánk jöttek. Zavarban voltam, alig emlékszem, miképp esett meg az ismerkedés, mit beszélt az asszony, én arra mit feleltem. Csak azzal vagyok tisztában, hogy nem találtam valami különös szépnek. Fekete szeme elég kifejező ugyan, arca lágy, kedves, de az orra nagyon is kicsiny, s az álla túlságosan előre nyúlt. Hanem akármilyen is a szeme, azt nem értem, hogy hol volt, mikor ehhez a vénemberhez hozzáment!
Horváth Pál feje úgy nézett ki alakban, színben, mint egy sárga répa (olaszos hegyes szakállt viselt), a többi testrészei is mind olyanok valának, mintha répákból komponálták volna össze. Csak a füle hasonlított a burgundia-levélhez.
Különben igen barátságos úriember, meglehetősen jómódú. Azelőtt hivatalnok volt, s most mint királyi tanácsos ment nyugalomba vagy hét év előtt: azon kezdte, hogy megházasodott. Furcsán fogta fel a nagyságos úr a nyugalomba menetelt.
Másnap délután náluk uzsonnáltunk. Kikérdezte: miféle stúdiumok vannak most az egyetemen, jók-e a professzorok (dehogy jók, kérem, dehogy!), elmondott egypár adomát az ő iskolás korából (no, ez ugyan régen lehetett!), s a csattanós mondatoknál mindig odanézett a feleségére.
- Úgy, úgy Erzsébet… Ilyen kópé voltam én valamikor.
De az asszony mindannyiszor csak úgy mosolygott, mint a napsugár ősszel, bágyadtan, erőltetve.
A gyermekek csöndesen, szomorúan ültek az asztalnál. Sohasem láttam még ilyen bús gyermekeket. Beteges, vézna portékák voltak.
- Pedig annyit esznek, oly pákosztások - jegyzé meg a konziliárius.
S valóban, ha a tálba nyúltam, mindig irigyen néztek rám nagy kék szemeikkel, mintha mondanák: Hát már te eszel itt meg minden ételt?
- Menjetek ki szaladgálni - kergeté az apjok.
Hanem biz ők nem tették meg ingyen azt sem. Egy-egy diós patkóban alkudtak meg.
Akkor is csakhamar visszatértek új zsákmányért.
- Hol voltatok, kedveskék? - kérdé az anyjok, amint csörtetve visszatértek.
- A faluban játszottunk a többi gyerekekkel - felelte Gazsi.
- Mama, mama - gagyogta Ilonka, a tanácsosné szürke szoknyáját rángatva -, mondd meg nekünk, ki a te szeretőd?
Az nevetve ütött a lányka kezére.
- Ejnye, te kis arcátlan: ilyent mersz tőlem kérdezni? Hol tanultad ezt? Valld be mindjárt!
Homlokát összeráncolta szigorúra, s arca átpirult egy kicsit. Illett neki nagyon.
- A többi gyerekek beszélték - pityergett Ilonka ijedten -, a Bilinyi Mari mondta, hogy az ő mamájának a szeretője mindennap hoz neki cukrot. Hát igazán nincs neked szeretőd, édes mamám?
- Nem is lesz soha, soha, édes gyermekem - mondá a szelíd, szomorú asszony leánykáját szívére zárva, olyan hangon, hogy sohasem fogom elfelejteni.
A konziliárius úgy kacagott, hogy egyszerre csak megeredtek a könnyei.
- Ezek a gyermekek… Ezek a bohó gyermekek!… de hát iszen mi is gyerekek voltunk valamikor! Hanem már most csináljunk valami okosabbat.
Felém fordult: tudok-e preferanszot játszani?
- Hogyne tudnék! (Hiszen az egész egyetemi kurzus alatt egyebet sem csináltam.)
- Nos, akkor rajta! Hallod, Erzsébet - figyelmeztette vékony, reszelős hangján -, partnerünk akadt. Elő hamar a kis asztalt!
Az asztal hamar megvolt, de a játékból nem volt meg a vörös alsó. Elhányta valahová a Gazsi gyerek.
- Nem tesz semmit - biztatott meg a tanácsos. - Kisegít bennünket a »szellemi kártya«.
- Hát az mi?
- Ezt a módszert ezelőtt ötven évvel találták ki a móri nemesek. Egy nem létező kártyát létezőnek kell tekinteni. A kiosztásnál mindig az osztónak marad, s mikor az ütésre kell rádobnia, nem ad ki semmit, csak jelezi: »Megy rá a szellemi kártya«… Dejszen, okos emberek voltak a mi apáink!
Ezentúl igen gyakran játszottunk hármasban. Az öregnek különben a tarokk a szenvedélye, s mert otthon falun nem volt társasága, minden pénteken bement a városi kaszinóba tarokkozni. Máskor sohasem távozott otthonról, bár igen gyakran mondta: »Teringette, nem bánnám, ha két péntek lenne hetenkint«.
Engem eleinte csak a kártya érdekelt, később Horváthnét is nagyon megkedveltem. Napról napra nemesebb alak lett szememben. Mindig fedeztem föl rajta valami új bájt, új erényt. S mikor ezekből kifogytam, akkor a hibái kezdtek mind átváltozni. Az orra lett kedves, páratlan orrocska, az előre hajló álla igéző gyönyörűség.
E csalóka tükör nem szennyes érzés volt. Hiszen azt tartottam, hogy egy szent - mintha látnám is a glóriát feje körül - mikor nagy a füst a csibukokból. Meggondolt okos szavaival, engedékeny nyájasságával, lemondó jóságával úgy tűnt föl, mintha anyám lenne, sőt mintha a konziliáriusnak is anyja lenne.
Csak néha történt meg, hogy mikor ránéztem, rajtam találtam a tekintetét. Hirtelen visszarántottam szemeimet, s ilyenkor ő elmosolyodott.
Ez a mosoly már nem a szenté volt. Nem, úgy a férjére soha nem mosolygott. Olyan csiklandozó volt az, mint a tavaszi napfény.
Szívemet megdobogtatta lázasan, s a kártya megreszketett s összefolyt kezemben.
- Jaj, kedves barátom uram - dohogott a konziliárius -, maga ezt napról napra rosszabbul csinálja. Minden pénzünket elnyeri az asszony.
- A lovagiasság is azt kívánja.
- Köszönöm szépen - kedélyeskedett az öregúr. - A kártyajáték nem lovagjáték!
Pár nap múlva az asszonyom kezdett infámisan rosszul játszani.
A tanácsos bosszankodva csapta össze a kártyákat.
- Nem játszom többé, hagyjuk abba. Látom, hogy ez magoknak csak kín. Gyöngédségből teszik, hogy engem mulattassanak. Nem fogadok el áldozatokat.
A kártyapartik tehát megszűntek. Kimondhatatlan üresnek éreztem a világot. De csak rövid ideig, mert Horváthné kétszer is átjött hozzánk naponként. Csodálatosan megváltozott. Arca teljesebb, pirosabb lett, s ő maga beszédes, majdnem csacska és olyan fürge, mint a karika.
Anyám éles tekintetét ki nem kerülte a modora.
- Te gyerek - mondá egy napon, s megfenyegetett azzal a jó kezével, melynek puhaságát annyiszor éreztem -, vigyázz magadra! Valami csúfot ne hozz a házamra!
- Én! Csúfot?
- Úgy van, Péter, csúfot, mert az az asszony szerelmes beléd.
Összerezzentem, elhalványodék az első percben, majd lángra gyúlt arcom, s megbizsergett a vér minden eremben.
- Oh, mama, mama! - kiáltám.
- Amit én látok, azt el nem boronálod. Azért hát azt mondom, Péter, nekem ezzel az asszonnyal hagyj fel, hanem itthon láss valamihez, itthon keress magadnak szórakozást. Itt a cirkalom meg a linea, rajzolgass valamit, mutasd meg, mit tanultál.
- Jól van. Csakhogy mivel mutassam én meg a tudományomat idehaza? Lehet is azt valamire használni? Hacsak egy napórát nem mérek ki azzal a cirkalommal a házunkra.
Másnap bele is fogtam. Egy csomó paraszt mindjárt összejött a csodájára: mit méricskélek olyan szorgalmasan?
- Hát egy napórát. A nap fogja az órákat mutatni rajta.
- De már azt csak nem teszi - véleményezte Letániás Istók, a mezőbíró. - Megvan annak a maga dolga a mennyégben, kérem alássan.
Anyám is ki-kijött, s büszkeséggel szemlélte, miközben jól összeszidta Marmancsok Mihályt, az éji őrt, ki Letániás Istóknak bizonyítgatta nagy fejcsóválásokkal: »Nem lesz a napból soha bakter.«
- Kurta ahhoz a kend esze, Matykó! Azon ijedt meg, kend, hogy a kenyerét veszi el a nap, s ő fogja ezentúl kikiáltani az órákat maga helyett a faluban… Menjen íziben dolgára, ne zavarja itt a fiamat, én is mindjárt megyek, csak csináld, fiacskám… Kár, hogy pénteken fogtál hozzá: félek, nem sikerül.
De bizony sikerült; már majdnem készen lettem estefelé, midőn egyszerre megcseng hátam mögött a Horváth Pálné hangja:
- Hát maga mit pepecsel azon a falon?
(Nem pepecselek már én semmit. - Azon módon kiesett kezemből ecset és festékes findzsa.)
- No, hagyja abba, hisz nem lát már. Itt voltam magoknál. Kísérjen haza egy darabon. Félek a kutyáiktól, hogy lehet oly csúf állatokat tartani?
Leugrottam a létráról, s csendesen, szótlanul mentem mellette, majdnem félénken, attól tartva, anyám utánunk néz valahonnan.
Gyönyörű nyári este volt. A nyájak, gulyák akkor jöttek mindenünnen hazafelé. A csengők szava betöltött mindent.
Az estcsillag kigyúlt a Tóthék pajtája fölött. A káposztalevelekre (mert éppen a Komárék káposztásán haladtunk) kékes szürkeség kezdett leszállni.
- Szép este van - szólt Horváthné, álmodozó arcát felém fordítva.
- Valóban szép este van - hadartam, egy futó pillantást vetve rá.
Sötét kartonruha volt rajta csipkeujjakkal, karjai ingerlően látszottak ki a fehér muszlinból. Az ég is olyan színű volt nyugaton, mint a kecsketej, mint az ő karja.
A mocsarak, kenderáztatók töméntelen népessége elkezdte kaotikus lármáját. S az est zsivaja békésebb, mint a nappal csöndje. Alszik a természet, s fönséges ez az álom. A föld alulról meleg párákat lehel a növényzetnek: ez a párnájok, az ég homállyal borítja be őket: ez a takarójok. S mint őr, a torony óriási árnya végigfekszik a teknős síkon embert, állatot elnyelve, ha arra megy.
- Íme, itt vagyunk a kertünkben. Ne üljünk le egy padra?
Odaértünk. Két ős bükk közt suhan el az örök csevegő, a Hollócska patak. Tiszta vizén át apró, lapos kövek élni, mozogni látszanak lent. A vízi boglárka indái görbén fonott betűkkel írják tele az ezüstlapot, be gyönyörűség lehetne azt olvasni! - Én akkor olvastam.
Az egyik bükkfára egy keskeny pad hajlik, arra ült le Horváth Pálné. De mennyi keccsel ült le! Ahogy a szoknyáját odaigazgatta, ahogy a szép fejét a százados bükkhöz odatámasztotta, két gömbölyű karját bágyadtan leeresztette…
- Üljön hát maga is közelebb. Csak nem fél tőlem?
- Nem félek, dehogy félek. - S ügyetlenül húzódtam hozzá közel.
- Maga tán még sohasem volt szerelmes… szegény kis csirke? - szól gúnyosan.
- Én… - feleltem tompán, rekedten. - Nem érek rá, kérem a stúdiumok miatt.
(Magam is éreztem, hogy ez végtelen gyerekes, ostoba felelet volt.)
Fölkacagott, majd rámszegezte nagy, fekete szemeit hosszan, fürkészőn, szemrehányón.
- Maga nem mond igazat, Péter! - sóhajtá, s úgy csúszott hozzám még közelebb, mint egy kígyó. - Maga csak teszi magát… tudom… érzem.
Hörögtem valamit, de nem tudom mit. Halántékomban a vér sebesen lüktetett, odakaptam izzó homlokomhoz, s eltakartam tenyeremmel.
- Úgy, úgy, hunyja be a szemeit, csak egy kicsit… csak egy félpercre… Mondok magának valamit.
Szempillantásig tartott… Úgy tetszett, mintha fehér galamb rebbenne el hűsen az arcom mellett, s csőréből hirtelen egy égő üszök esnék rá. Megcsókolt. Belékábultam, olyan édes volt, mint a mennyország, de úgy égetett, mint a pokol.
- Csak nem haragszik? - kérdé lanyhán, bágyadtan, s mire felocsudtam az ámulatból, már úgy ült mellettem szelíden, csöndesen, mintha semmi sem történt volna.
Leírhatatlan zavar vett rajtam erőt. Hallgatagon meresztém szemeimet a patakra, a fákra. A patak hevesen csörgette ezüst vizét, a lombok nyugtalanul hajladoztak az ős fákon.
- Hát nem szeret… nem szeret? - tagolá bánatosan, fejét lehajtva félvállra, mint a haldokló madár.
- Tudom is én! - feleltem tompán. - Oh, tudom is én? De nem, nem! - tört ki belőlem a vad indulat. - Szeretlek, Kún Borbála, szeretlek…
Talán ez a kitörés fárasztott ki, csillapított le, vagy meglehet, hideg szél suhant át a kerten, mert fázékonyan húzódtam el ismét a lóca szélére.
- Miért megy tőlem, ha szeret? Hát így szokás szeretni?
No, hát nem megyek el. No, hát legyen csurom méz ez az este. Vakmerő dologra határoztam el magam. Oh, hiszen olyan nagyon szép volt! Át akartam karolni. Jaj, nem mertem, kezem a félúton megzsibbadt. Ahol a csipkeujja elszakadt, a könyökéből látszott ki opál színű darabka… azt csíptem-meg, azzal elégedtem meg. S az is, istenem, be édes mulatság volt!…
Léptek hallatszottak. Gazsi és Ilonka jöttek nagy robajjal.
Fölkelt, meghimbálta derekát, csábítón, pajkosan.
- Keresnek az enyimek. Nos? Vacsoráljon ma nálunk. Igen?
- Nem, köszönöm - (szédülten fogtam meg a fa derekát). - Jobb lesz (s hangom hörgéssé fajult), talán jobb lesz, ha hazamegyek.
S elindultam lassan, mélázón, beleütődve minden gyökbe, minden rögbe. Füvek, virágok mind aludtak, de a csillagok ébren voltak, s a sok pislogó égi szem mind engem nézett. »A vörös akol« tájékáról megszólalt a duda, a »Kalapka hegyen« magas lángban lobbant föl a pásztortűz, s bearanyozta a hegyet egy darabon. A hold kibukkant az ég aljáról, soha, milyen nevettető, vigyorgó volt a pufók arca.
- Visszamegyek… Azért is visszamegyek ahhoz az asszonyhoz!
Megfordultam, lihegve futván a kastélyhoz, de a kapuajtó be volt csukva. Megdöngettem az öklömmel.
- Hej! Nyissátok ki.
Kisvártatva kezdte is kiáltozni egy hang belülről: »Ki az? Ki akar bejönni?«
Hanem iszen kiáltozhatott az akár éjfélig. Hol futottam már én akkor? Valahol a Komárék káposztásán.
Vége mindennek, vége… Mit fog gondolni rólam az az asszony? Ej, hát akármit, mert én ugyan nem merek oda menni többé, és ő sem jön hozzánk.
Nem is jött három napig. Negyednap arra sétált el mimellettünk, s meglátott engem. A férje hátramaradt beszélgetni néhány paraszttal, ő hozzám lépdelt, és megszólított. Modora egészen nyugodt volt és természetes.
- A remeklést jöttem megnézni. Csinos! Lássa nekünk is csinálhatna egy ilyen napórát.
- Szívesen, de előbb alkudjunk meg.
- Hogyan? - kérdé kedves ijedelemmel. - Hát mit kíván ön egy napóráért?
- Egy pásztorórát.
Szemeiben megvillant az a csodálatos perzselő fény, mely sajátsága volt.
- Jól van, meglesz - súgta lágyan, odaadóan.
- Mikor? - lihegtem.
- Hát egy pénteken.
- Természetesen, de nekem a legközelebbi péntek kell.
- Jó - felelte elkomolyodva.
Határozott föllépésem, úgy látszik, megriasztotta, s csodálatos volt, miképp cseréltünk szerepet. Most ő ment mellettem félénken, szemlesütve, amint visszamaradt férjéhez kísértem.
Másnap hozzáláttam a munkához a kastélyban. Kimértem a kört, a numerusok távolságát. A tanácsos úr ott sürgött-forgott körülöttem, de a neje ki sem jött; nekem kellett bemenni megkérdezni, melyik órát rajzoljam föl legelőbb? Melyik lesz az az én pénteki pásztorórám?
Összerezzent, elpirult. Majd küzdeni látszott magával.
- Rajzolja oda az ötöt - szólt fojtott hangon.
Igen, az ötöt! Hadd találja ott a napsugár már holnap, ámbár csak holnapután lesz érdemes megaranyozni. (A többi hitvány számok pedig hadd várjanak sorukra.)
Sokszor elgondolom, milyen nehezen vártam, mily szívdobogva mentem a kastélyba ama pénteken öt órakor - s mennyire meg voltam lepetve, mikor a kis nappaliban ott láttam ülni taplósipkában - a konziliárius urat.
Éppen a könyveibe volt elmerülve, s kedvetlenül nézett föl rám. Sohasem láttam ily elkényszeredettnek.
- Ühm… Ön az, hüm? Nos, nos?
- Erre mentem - hebegém roppant zavarban -, s tiszteletemet akartam tenni a tanácsos úrnál.
- Ühüm! Énnálam? Hisz én ilyenkor tarokkozom a városban.
- Azaz, hogy… igenis… azaz…
- Igenis, azaz, hogyha az ember megházasodik, hát bolondja a feleségének - tört ki az öregúr, dühösen csapkodva csontos kezeivel a könyvek között. - Oh, asszonyok, asszonyok! Húsz esztendő óta minden héten tarokkozzam ebben az órában. Húsz esztendeje, uram. S íme, az asszony rávesz, hogy én ma minden áron itthon üljek a kötényén. Hát miért? Semmiért! Mert az ő szeszélye úgy diktálja.
Oh, én tudtam, miért!
Leroskadtam egy székbe, noha üléssel sem kínált meg harapós kedvében, le voltam sújtva, össze voltam törve. Háborgó lelkem testemet is megdermesztette. A tanácsos alkalmasint észrevette dúlt arcomat.
- Nonono, nem kell az én haragomat úgy venni. Barátom uram egészen meghökkent. Pedig, ha az ember mérges, hát akkor mérges, és az illedelmet sem tekinti.
Kínos szünet állt be. Remegve, türelmetlenül vártam az ajtók nyílását e szünet alatt. Pedig mit várhattam még? Őt! De mit már őtőle?
Nem jött sehonnan… Sehonnan.
Fölkeltem, nem tudom, szóltam-e valamit, vagy csak úgy támolyogtam valahogy ki az ajtón.
- Érzékeny fiú - dörmögte utánam a konziliárius, s elkísért a tornácig.
Ah, mégis meg kellett látnom!… Ott ült az asszony a kis Ilonkával. Be akart húzódni, amint észrevett, de már késő volt. Némán köszöntöttem távozóban.
Szomorúan, de nyugodtan bólintott szép fejével. Úgy tett, mintha fölemelkednék kissé a székről, miközben folyvást az Ilonka szöszke fején babrált az ujjaival.
Hallani véltem még a kapunál is, amint hízelgő szavakkal becézgette:
- Csak téged szeretlek én, téged, meg a bátyácskádat…
Több szavát sohasem hallottam. Ő is került, én is kerültem.
Anyám még mondta néhányszor:
- Örülök, hogy elszoktál attól a rossz asszonytól.
Azután ő sem emlegette; nem tudom, mi lett belőle, nem kérdeztem, de néha úgy tetszett nekem, hogy nagyon is jó asszony volt…
Míg máskor otthon járva, ha látom a félbehagyott napórát a kastély déli falán, amint az odasütő nap folyvást azt az ötöt mutogatja, eltűnődöm biz én azon is, hogy hátha csak az óra volt rosszul megválasztva?
A BALÓTHY-DOMÍNIUM
1884
Ősapák, akik ott lógtok kardosan, buzogányosan az antikvárius boltok limlomja között, mindennap nézlek, ha arra járok, de azt sem tudom, kinek az apái vagytok.
Cédula van akasztva a medveprémes mente valamelyik sarkán vagy a kalpag fölé, hogy »ára négy forint«, némelyiken hat forint, aszerint, amennyit megértek, vitézlő ősapák!
Nem ismerünk, és mégsem vagytok idegenek. Maga a kalmár is, aki árul, kézdörzsölve morogja, ha vértől elborult szeme rátok esik: Ejnye, be ösmerős arc, mintha már lettünk volna üzleti összeköttetésben valamikor.
Nono, öreg kurucok, értsük meg egymást, nem kegyelmetek csinálták az üzleteket, de a kegyelmetek unokái, akik a földjeiket és arcvonásaikat örökölték.
Bizonyság ez arra, hogy az örökségnek megvan még a fele: az arcvonások.
Hanem a domíniumok bizony elmentek.
Ha úgy megelevenednének kegyelmetek, és meghallgatnának, be szívem szerint mondanám el, miként futott el az a föld lábaik alól.
Ott van példának okáért minálunk a Balóthy nemzetség.
Apámtól hallottam, hogy az öreg Balóthy Boldizsár, aki most hordszéken jár, öt szilaj lovon járt; s négyezer holdat szántott.
Áldott kövér föld volt, mind a négyezer hold egy darabban. S ez az egy darab olyan, mintha az egész világ oda volna teremtve kicsiben. Volt ott folyó végig a hosszú, széles réten, folyó hátán malom, hegy s hegy hátán szőlő ott volt erdő, ősvadon a fele, szelíd gesztenyékből a másik fele. Körülbelül ilyen lehet a paradicsom, ha nagyon szép.
Balóthy Boldizsár büszke arccal mutogatta vendégeinek a birtokát.
- Pompás fekete agyag - szólt ilyenkor, és meghasította a kampós botjával. - Kenyérre lehetne kenni, mint a vajat.
Igaz is, hogy príma klasszis talaj volt. Egyszer arra jártak a földkóstolók, s az egyik ekképp nyilatkozott:
- Mikor az Úristen a Bánátust teremtette, hát egy darab kiesett a kezéből, s ide csöppent…
Ez a mondás nagyon megtetszett Boldizsár úrnak, és tovább szőtte:
- S valamelyik Balóthy éppen erre ment, és beleült.
Ebből aztán látszik, milyen régieknek képzelte Boldizsár úr a Balóthyakat, s milyen régen övék a birtok.
Napjában négyszer-ötször is elbeszélte dicsekedve:
- Első foglalás! Ez nem olyan hitvány birtok ám, mint a többi! Ezt nem a királyok adták a Balóthyaknak!
Valami előérzete lehetett, hogy annyira kevesellte a királyokat.
Mert nem ők adták a birtokot, az igaz, hanem megharagudtak, és ők vitték el. (Tudniillik azok a bizonyos négy királyok. )
Az öreg Boldizsár szenvedélyesen szeretett kártyázni, s annyi adósságot csinált, hogy a birtoknak elúszott a fele. Kétezer holdat kénytelen volt eladni. A másik kétezer holdat is csak úgy lehetett megmenteni, hogy a fia, Balóthy István, elvett egy gazdag polgárleányt (bedobta a kútba az unokák elől az aranykulcsot); a polgár ipa pénze tette lehetővé, hogy a kétezer hold megmaradjon az István nevén.
István egész életét arra áldozta, hogy karriert csináljon, s ez úton az elveszett birtokrészt visszaszerezze.
Megpróbált mindent, hanem mindezt a szokott hazai formában cselekedte.
Az pedig nagyon rossz forma (az ember elkölt harmincezer forintot, hogy egy három évig tartó kétezer forintos állást kapjon, s ezt nevezik Magyarországon karriernek), mert nemhogy visszaszerezte volna az ősi birtok felét, hanem még az a másik fele is majdnem elolvadt.
Mikor István elhalt ezelőtt tíz esztendővel, fiára, Balóthy Antalra nem maradt csak kétszáz hold meg a kidűlt-bedűlt kastély.
Antal tanult az ősöktől, se nem kártyázott, se nem politizált, hanem valamit csak kellett csinálnia: ivott. Mégis nagy haladás az apja után, olcsóbb inni, mint itatni.
A kétszáz holdacskához azonban elég egy gége. A birtokot nemsokára ellicitálták. A Balóthy-család elpusztult a vidékünkről, csak az emléke maradt meg.
Pestre mentek lakni, nem mentettek meg egyebet, csak a bútoraikat.
Valahol a Zöldfa utcában vettek egy szegényes harmademeleti lakást. Ott lakott az öreg nagyapa, az unoka és fiatal neje. Éppen áldott állapotban volt az asszonyka, s mikor a kis Gábor megszületett (a XXIII-ik Balóthy Gábor a családfán), akkorra már nem maradt az ősi földből semmi.
…De igen… az ablakban volt még egy virágcserép… egy szívós rezedavirág, mely dacára a fűtetlen szobának, nem fagyott ki a télen át. Ebben a cserépben még a porhanyós otthoni agyag barnállott. Az adott életet a virág gyökereinek… Balóthy Boldizsár be sokszor elnézte a kis virágot elborult homlokkal…
Egyszer a kis Gáborral játszott az ablaknál.
Eleven fiúcska volt XXIII. Gábor, s amint ott vickándozott kis ingecskéjében a szépapa karján, kis kövér lábával úgy meg találta rúgni azt a cserepet, hogy a nyitott ablakon át leesett a magasból, diribdarabra tört a kövezeten, s földje elszóródott a levegőben. Össze nem szedi azt soha senki többé.
Ez volt a legeslegutolsó föld a Balóthy-domíniumból.
Az öreg szeméből egy könnycsepp esett ki, ahogy utána hajlott a lefelé röpülő cserépnek…
Azután szelíden, szomorúan simogatta meg a kis unokát, aki valami bolondságot gagyogott összevissza.
- Látod, látod, neked is jutott még az ősök földjéből pazarolni való.
AZ ÍRÓASZTAL MORZSÁI
1884
I. A SZÉP SZEMŰ JÓSKA
Ismertem egy fiatalembert, aki nagy szorgalommal feküdt neki a tudománynak: orvosdoktor akart lenni.
Higgadt, józan gondolkodású volt, s egyetlen ambíciója, hogy majdan szegény öreg anyját nagy kényelemmel tarthassa.
Szegény fiú lévén, sok akadállyal kellett küzdenie, nemegyszer érte kellemetlenség is. Az emberek nem sokra nézik a szegényt; ha nem szerény, azt mondják rá, hogy tolakodó, ha pedig szerény, akkor bizonyosan »gyámoltalan« a neve.
De a mi hősünket csak megacélozza a küzdelem és a becsmérlés: »Azért is megmutatom, hogy nem vagyok a legutolsó.«
Meg is mutatta volna, ha egyszer bolondjába azt nem mondja rá valaki:
- Nini, ennek a Jóskának milyen szép szeme van!
Jóska elpirult, de azontúl mindennap a szemekre vitte a társalgást. Az a megjegyzés, hogy őneki szép szeme van, tökéletesen megölte. Elméje belezavarodott apródonkint. Megkövetelte, hogy a szemét dicsérjék. S ahol nem szemeiről beszéltek, az olyan társaságban elálmosodott…
»Szép szemű Jóská«-nak hívták mindenfelé, s ő édesdeden mosolygott e nevezetnek.
Most már szívesebben ült az orvosi könyvek helyett a tükör előtt, és a saját szemeiben gyönyörködött.
- Ilyen szemek, ilyen gyönyörű ábrándos szemek! Igen! Ezekkel én sokra viszem.
Megérlelődött benne az a gondolat, hogy bele fog szeretni a király leánya, s megosztja vele a fele királyságot. Minek turkálna ő az unalmas, haszontalan könyvekben?
A szép szemű Jóska azonban rosszul számított, sem a fele királyságot nem kapta meg., sem a doktori diplomát.
Mi ott akkor abban a kis városban, ahol Jóska lakott, azt hittük, hogy ez egy sajátos bolond, - pedig azóta látom, hogy csak közönséges bolond volt, mert ilyen »szép szemű Jóska« sok van az okos emberek közt is, a bürókban, a parlamentben és mindenfelé.
II. AZ A BIZONYOS SZEMÜVEG
Abban az időben történt, mikor még a törvényszéki bírákat ülnököknek nevezték, de ebben a mai időben még jobban megtörténhetett volna.
Együtt ült a törvényszék bóbiskolva és kimerülve. Ez már a hatodik kriminális ügy ma délelőtt.
A fórumon ott állt egy kockás nadrágos zsidó és egy ködmönös parasztember. Nagy civakodásban voltak egymással, úgy járt a szájuk, mint a kelepelő. Ugyancsak fül és figyelem kellett volna ahhoz, hogy a tényálladékot megértse.
No de iszen odavigyáznak az elnök, aki alig győzi közbeszólással (»Lassabban, lassabban, mert mindjárt ide állítom a hajdút«), s az öreg Noszlopy István, a legtekintélyesebb ülnök, kinek olyan döntő itt a véleménye, mint Deáké a dietán. A többi ülnökök szórakozottan könyökölnek a hosszú zöld asztalon.
A nagy falióra átellenben a delet mutogatja már.
- No, elég volt, elég - szakítá meg a tárgyalást a szelíd, ragyásképű elnök -, tudjuk már az egészet. Húzódjanak hátra.
A felek a terem túlsó szögletébe vonultak, s az elnök rendes szokása szerint az ülnökökhöz fordult az ítélet iránt s legfőképp a hangadó Noszlopyhoz.
- Mit gondol, urambátyám - kérdezi halkan -, mennyi büntetést szabjunk rá?
- Azt gondolom - felelte az öreg, az ő bölcs nyugalmával -, egy fél esztendő éppen elég lesz.
- Egy fél esztendő? Nem bánom ugyan, de nekem egy kicsit soknak látszik egy malac miatt.
- Ej - veté oda Noszlopy hanyagul -, könnyen állja az ki, szívós a zsidó.
Az ülnökök helyeslőleg bólingáltak a fejeikkel, csak az elnök vetett csodálkozó szemeket Noszlopyra:
- A zsidó? - kérdé habozva, hogy a füleinek higgyen-e inkább vagy az eszének. - Hiszen nem a zsidó a vádlott, urambátyám!
- Canis mater - fortyant fel az öreg elpirulva és a dolmányát helyre rángatva -, ha te jobban tudod, hát akkor minek kérdezed éntőlem?
Még neki állt feljebb, amiért a zsidó elhibázta azzal, hogy nem ő lopott, hanem a parasztember lopta meg őt.
III. SZESZÉLYES LEÁNY
Úgy rémlik nekem, gyermekkoromban hallottam beszélni, hogy egy városban záporeső után pocsolya támadt az utcán.
A föld csakhamar megszikkadt, de a hosszan elnyúló keskeny posvány ott éktelenkedett az út közepén zöldből barnába átcsapó undok vizével.
Egy sugártermetű fiatal leány át akart menni a túlsó oldalra. Megállt a posványnál, s aggódva méregette, át lehetne-e ugrani?
Fölemelte kissé szoknyáit, mintha neki készülne iramodni, zavart tekintete, piciny lába, formás bokái lebilincselték az odatévedt férfipillantásokat.
Hanem csakhamar lankadtan leereszti ruháit. Átugrani széles egy kicsit, az átgázolásra pedig az evelasztin cipőcskék alkalmatlanok.
Szerencsére éppen akkor ért a pocsolyához két férfi. Az egyik legott észrevette a leány zavarát, pillanat műve volt… átnyalábolta szép derekát - s hopp, itt vagyunk! - letette a túlsó partra.
- Ez szemtelenség! - kiáltá a leány, és sötét szemeiben villámok cikáztak… - Hogyan merészkedett ön?
Látva a leány bosszankodását a másik férfi, épp oly villámgyorsan ő is átnyalábolta derekát, s visszahelyezte, ahol előbb állt.
A kis szeszélyes arca lángba borult.
- Ez már sok - sziszegte ziháló orrlyukakkal. - Hogyan mert ön, uram?...
- Engedje meg kisasszony - felelte az nyugodtan -, de nem akartam eltűrni, hogy önnel igazságtalanság történjék!
…Ez a kis utcai jelenet eszembe jut, valahányszor a közvélemény felförmed az ellen is, aki előre vinné, az ellen is, aki hátravinné.
Legokosabb hozzá nem nyúlni.
A KÁLLAYAK FEHÉR ASSZONYA
1884
Nemcsak a bécsi Burgnak van »fehér asszonya« és nemcsak Lőcsének. A Kállay-családból is futja egy »fehér asszony«.
A Kállay-család primea occupationis familia. (Kállay Bénin most is meglátszik az a vonzalom az okkupált földhöz.)
Valóságos oligarchák voltak a Kállayak a középkorban. Az ő birtokaikat nem úgy mérték, hogy hány hold, mennyi jövedelmet hajtanak, hanem olyanformán, hogy a »Tiszától a Berettyóig«. (Persze még akkor nem voltak kataszterek.)
Hanem meg is szolgálták azt a földet elég sokszor.
IV. Béla idejében a zömök Ubul lakott a nagykállói várban, akinek hat fia volt: András, István, Pál, Simon, Béla, Péter.
Szép, daliás levente volt mind a hat, kettesével szülte őket az anyjuk, Ágnes de genere Gutkeled.
Mikor körülhordozták a véres kardot az országban, az öreg Ubul maga elé hozatta a fiait s a feleségét.
- No, legények, melyiktek kit szeret jobban közülünk? Aki engem szeret, ide álljon mellém, aki az anyját szereti, álljon oda mellé.
Ubul mogorva ember volt, s azonfelül is a gyerekeket mind az anyjuk nevelte szelídnek, igazmondóknak. Mindnyája azt mondta:
- Az édesanyánkat jobban szeretjük!
Az öreg nagyot ütött mérgesen buzogányával az asztalra.
- Arról van szó, hej, hogy az anyátok mellett ki akar maradni, s ki akar velem a háborúba menni?
A hat legényfiú egyszerre mind az apját szerette jobban.
Gutkeled Ágnes pedig sírva fakadt.
- Nem úgy - mondá Ubul -, nem akarom őket mind elvinni. Osztozkodjunk! Maradjon neked három fiú, s én is viszek három fiút. Te válaszd ki magadnak azokat, akik melletted maradjanak.
Egy hétig tartottak a készületek. Egy hétig volt ideje az anyának kiválasztani, kik menjenek a háborúba elvérezni, s kik maradjanak biztonságban az ő anyai szárnya alatt az erős kállói várban.
Nehéz választás volt. Hiszen mind egyformán szerette őket. Százszor megcsinálta a tervet; egyszer úgy, hogy András, István és Péter marad, a másik percben már a másik hármat akarta otthon, utoljára is kisült, hogy mind akarná. De ha nem lehet, nem lehet… Sok álmatlan éjeken majdnem beleőrült ebbe a válogatásba.
S mikor már az utolsó napon, az utolsó órában ott künn a csatlósok a négy lovat kantározták, még akkor is egyre habozott.
- Oh, még csak egy percet engedj, édes férjem.
Pedig ugyancsak hiábavaló töprengés volt, mert igaz, hogy az apjával csak három fiú ment, de a következő éjjel megszökött utánok a másik három is.
A szegény Gutkeled Ágnesnek legalább amiatt nem kellett örökké búsulnia, hogy miért nem a másik három fiút marasztotta otthon.
Mind elmentek, s mind ott maradtak. Piros vérüket a Sajó homokja megitta.
Kidőlt a fa gallyastól.
Egymás mellett hulltak el mind a heten.
Még csak egy sem maradt, hogy a hírt megvihesse az anyának.
Vége lett a harcnak. A nép rémülve futott erre-arra, amerre tatár nem érte. A hősök egyenkint szállingóztak haza, borzalmas dolgokat mesélve.
Ubulné is várta az ő hét emberét, de csak egy lélek sem jött Kálló felé. A temető csendje ült az egész tájon.
Éjjel-nappal ott állt egy őr a bástyafalon, akinek szigorúan meg volt hagyva, hogy a nagyasszonyt híja elő, ha az övéi jönnek, ha alszik, költse fel.
Hát egy éjjel megharsan a kürt, s kopogtatnak a nagyasszony kamrája ablakán:
- Jönnek az uraink! Jönnek! Jönnek!
- Hányan vannak? - kérdi a felriadt asszony félénken.
- Heten.
- Hála neked, isten.
Hirtelen fölvette fehér alsóruháit, s futott a bástyára. A haja is fehér volt a gondoktól, az arca is fehér volt az álmatlanságoktól. A hold halványító fénye még fehérebbre festette.
Hét levente közeledett a várhoz, lassan poroszkálva jöttek a fáradt lovak.
- Ők, ők! - kiáltá az asszony. - Fiaim és férjem. Add ide a dárdádat! - parancsolá az őrnek.
Ebben a pillanatban egy nyíl süvített a levegőben alulról, s a fehér asszony szívét találta.
- Fiaim, mit cselekedtetek? Hisz én vagyok! - kiáltá, és összerogyott.
Nem a fiai voltak azok, hanem portyázó tatárlovasok, kik a »fehér kísértet«-re rácéloztak, s halál paripáján fiaihoz küldték.
Ez a Kállayak »fehér asszonyá«-nak a története.
Csöndesen alszik a kállói várromok alatt sok száz esztendő óta, de ha azóta valahol hét férfi Kállay összejön egyszerre, akkor ő elhagyja síri lakát, és besuhan fehér mezében megnézni őket.
Hét Kállay nem mer azóta egy födél alatt hálni.
MEGINT MEGKERÜLT A CSÁKÓ
1884
Bizony csodák esnek énrajtam! Valaha be sokszor előfordult, hogy megírtam egy elbeszélést, és az úgy ott maradt (a szerkesztői papírkosárban), mintha sohasem írtam volna meg. Nagy temető az a bolond kosár, sok kedves halottam fekszik ott örök semminek válva.
A sors azonban kárpótolni akart a halottak helyett, mert most ellenkezőleg az történt, hogy az egyik elbeszélésem magamagától megfiadzott, és egy másik elbeszélést szült: a kigondolt mese helyett egy igazit, de éppen olyat.
Fa ha virágzik kétszer, azt is érdemes fölemlegetni, de hogyha egy mese valósággá növi ki magát a saját tövén, az már leírni méltó dolog.
Úgy történt pedig, hogy a legújabb könyvemben, »A tekintetes vármegyé«-ben, van egy »Aranyos felhők« című elbeszélés, ahol az özvegy papné a megtakarított pénzén megvesz egy tehenet.
A derék »Csákó«-nak (mert ez a neve a tehénnek) nagyon örülnek a családban. A papné kis lánykái, a Kriska és… nem tudom biz én már hogy hítták a másikat, elmennek megnézni a legelőre, elcsalják a szolgálót, aki a tehenet őrizte, magvast szedni: Mire visszatérnek, a tehén el van veszve. Mindenütt keresik, de sehol sem találják. A szolgálót kétségbeesésükben híradással menesztik anyjuk után a szőlőbe, ők maguk bejárnak ungot-berket, a »Csákó« nevet kiáltozva, de a Csákó nincsen sehol. Végre, mikor kimerülve érkeznek este haza, hát meglepetve látják, hogy a Csákó vígan ropogtatja otthon az istállóban a szénát. Csakhogy új bonyodalom támadt. A Csákó megvan, de most már nincs meg a mama!
Pedig már leszállt az est. A mama bizonyosan a vízbe ölte magát bánatában. Nagy aggodalommal rohannak a szőlő felé, s íme azt látják, hogy a tiszteletes asszony csak azért késett el, mert elaludt jóízűen a nagy diófa alatt.
- Mama, mama! Megvan a Csákó! Megvan, megvan!
A tiszteletes asszony kidörzsölte az álmot a szemeiből.
- Mit? Hát el volt veszve?
- És te nem tudod?
- Nem én - kiált az fel elsápadva.
- Tehát nem mondta meg a szolgáló?
- Nem is láttam.
Erre aztán összemosolyognak, amiért hiába járták a bolondját, majd hirtelen zokogni kezdenek, hogy hátha a szegény Csákó mégis elveszett volna!
Ilyenformán volt - mondom - kigondolva, én odaadtam az egész könyvet, az illusztrátoromnak, Mannheimernek, s az megösmerkedett hamarjában a tárgyaimmal, embereimmel, és lerajzolta őket, ahogy ő elképzelte.
Ott volt a többi képek közt Kriska is, a másik leány is, meg a szóban forgó Csákó is szép kis szarvaival, szelíd méla tekintetével. (Szép egy jószág így külső tekintetre! No, ezt ugyan olcsón vette a tiszteletes asszony!)
A képeket, ahogy rendesen szokás, elküldtük Angererhez Bécsbe, visszakerültek a nyomdába, beleillesztették a szöveg közé, kinyomták, s meg volt a könyv az utolsó borítékig.
- Nem kell már ahhoz egyéb, csak vevő.
Átlapoztam tízszer, hússzor, de bizony nem láttam én abban semmi hibát, hanem amint a piktorom a kezébe vette, egyszerre felkiáltott:
- Nini, a Csákó nincs itt!
Keressük a Csákót, hát csakugyan nincs meg sehol.
Idegesen forgatjuk a lapokat, hasztalan, csak a fekete betűk ásítanak ránk a Csákó nélkül. Ki tudja, hol veszett el? Hová tévedt? Talán Bécsbe sem jutott, nem akarták Marcheggnél átereszteni? Vagy ha eljutott Bécsbe, ott történt vele valami szerencsétlenség!
Vége-hossza nem volt a sopánkodásnak. Mit ér most már az egész könyv a Csákó nélkül. Még az árát is olcsóbbra kell szabni! Olyan szép volt pedig az a kis tehénke! Szegény tiszteletes asszony, de nagy malőrje van ezzel a gonosz tehénnel!
Egy darabig sirattuk, bánkódtunk felette, mikor a könyvet dicsérték, mindig sóhajtottunk egyet: »Hátha még a Csákó is benne lenne!«
Hanem hát arra már nincs mód, lassankint ki kellett békülni a gondolattal, hogy a Csákót többé ne lássuk, mikor ma délelőtt váratlanul megjött Bécsből egy kis csomagban.
Tévedésből a »Neue Illustrierte Zeitung« képei közé lett beekzekválva. Hisz a magyar ember tehenét mindig a német viszi el!
De ez egyszer a Csákó nem kellett nekik, sok viszontagságon keresztül hazakerült, és most itt van eredeti alakjában. Méltóztassanak megnézni:

Nekem sok keserűséget okozott, hogy lemaradt a vásárról, de az olvasó csak úgy járt vele, mint a tiszteletes asszony: akkor tudja meg az elvesztését, mikor meg is került.
Igaz, hogy bele nem jut így sem »A tekintetes vármegyé«-be (mert ami onnan egyszer elsikkasztódik, az meg nem kerül), hacsak az új kiadásban nem.
Ámde az új kiadás olyan messze van még, hogy azt már a szerző meg sem éli, de talán még a vármegye se.
KINEK MI KELL AJÁNDÉKBA?
(Gyermekhistória)
1884
Találkozom ma az utcán Nesztey Miklóssal, az osztálytanácsossal. Egy nagy csomagot vitt a hóna alatt.
- Szervusz, Miklós! Mit cipelsz?
- Könyveket!
- Természetesen a Jézuska küldi?
- Igen - mondja bosszúsan -, az én pénzemen!
- Ne bántsd a kis Jézust - mondom neki -, most úgyis csak ő maga van, aki még a literatúrát pártolja.
- Hadd el, kérlek, nagy kellemetlenséget okozott nekem ez az egész vallási poézis…
- Hogyhogy?
- Hiszen talán olvastad, hogy a nagyobbik leányom, Ilonka, jegyben jár?
- Oh, igen! A gazdag Czingeri Ferenccel. Gratulálok!
- Késő! Vége van!
- Mi történt?
- A legkisebbik lányom elrontotta a dolgát.
- A legkisebbik a legnagyobbét? Teringette, hiszen az lehetetlen! Hány éves?
- A Birike? Hatéves!
- Hát mit csinált?
- Az történt, barátom, hogy a vőlegény idejött hozzánk a menyasszonya körében tölteni a karácsonyt. Természetesen örömet akart okozni a kicsinyeknek ő is holmi apró ajándékokkal, s megkérte Ilonkát, tudakolja ki nagy titokban, hogy mit szeretnének kapni a Jézuskától.
Ilonka belevágott a kedves feladatba, s összehítta a csipogó gyermekhadat a szobába.
»No, apróságok - mondá nekik -, én most levelet írok a Jézuskának. Súgjátok meg nekem, hogy mit küldjön nektek! Ahogy én ismerem, hát megteszi!«
Komoly ráncokba vonódtak össze a piciny homlokok, mert sok mindenféle óhajtás dagasztja ezeket az apró szíveket: nehéz kikeresni közülök a legédesebbet.
Hanem azért mégiscsak odajárultak Ilonkához, és bevallották: ki lovat, ki könyvet, ki egy nagy babát, de hogy csipogni is tudjon; a ló meg hogy kereken járjon. Biz azt nem könnyű lesz úgy összehozni a kis Jézusnak, aki megszületik kedden éjszakára, s aki mindjárt azon kezdi, hogy minden gyereknek hoz valamit; holott neki magának, amint a mama mondta, még fehér paplan sem jut az idén, mert semmi kilátás sincs havas karácsonyra.
Nem fog ropogni, csikorogni a hó a csizmatalpak alatt odakünn, hanem a kandalló most is pattogni fog odabent és kihajt majd a szobák padozata, mint minden évben, fák nőnek ki egy varázsütésre arany diókkal és almákkal gazdagon megrakva. Mégiscsak gyönyörű nap ez, mely az erdőket beviszi a meleg szobákba.
Ilonka mind feljegyezte a kívánságaikat a levélbe, hanem biz a levél nem a kis Jézushoz ment, csak amolyan lajstrom volt az a Czingeri bácsi részére, aki azzal bejárja Sárkányt, a Légrády testvéreket, meg a játékboltokat.
Persze a kicsinyek ezt meg nem sejtették, Czingeri bácsi nem árulta volna el a világért, sőt inkább olyan ravasz volt, hogy az Ilonka háta mögött is ármányt szőtt.
Mert mikor megtudta a kis pulyák kívánságát, az Ilonkáét szerette volna kifürkészni, hogy hát annak is mi okozna nagy örömet? Hiszen az Ilonka csak bakfis még, aki maga se tudja mit akar, de ha tudja is, pirul bevallani, csak a fejét rázza.
Hanem iszen majd bevallják azt is a kisebb testvérei. Úgy is tett Czingeri bácsi. Ilonkának nem szólt semmit, külön összehítta titokban a gyermekeket. Az volt még csak az érdekes gyűlés ott a kis fülkében, a nappali szoba mellett.
- Pszt! Lassan legyetek! De egy se moccanjon. Azt hallom előre, hogy a Jézuska mind megküldi, amit kívántatok, csak éppen az Ilonkának nem küld semmit.
- Szegény Ilonka! - sopánkodának. - Talán rossz volt?
- Nem! Ilonka jó. Ő csak azért nem küld neki semmit, mert nem tudja, mit küldjön. Ti talán tudjátok, mi okozná neki a legnagyobb örömet, előttetek talán említette. Hát mármost ki vállalkozik rá, hogyha ő a ti kívánságtokról írt a Jézuskának, ti meg az ő kívánságát írjátok meg. Nos, melyitek tudja, mit szeretne ő?
A gyermekek gondolkodva hallgattak el egy percig, mígnem az Aladár fiú közberikácsolt:
- Egy ostort!
- Oh, te ostoba! - felelte Birike a legkisebbik, a legcsacskább. - Én tudom, mit szeretne legjobban az Ilonka. Én megírom a levelet a Jézuskának.
- Jó - mondá mosolyogva Czingeri bácsi. - Itt a toll és tenta, fiacskám. Írd meg őszintén, én majd aztán elviszem a postára.
- Hát jár a posta a mennyégbe?
- Jaj, bizony jár.
A kis Birike felgyűrte a kék ruhácskája csipkés ujját, felállt a papa székére az íróasztal mellett, s úgy állva írta a levelet. Soká, soká elgondolkozott egy-egy betűnél, hogy miképp is néz az ki, némelyiket ki is hagyta, de azért mégis készen volt az uzsonnáig… hanem jaj, a csipkeujjat betintázta. Csak valahogy reggelig ne tudja meg ezt a rendetlenséget a Jézuska!
Czingeri bácsi hamis mosolygással várt odakünnt a levélre, melyet Birike be is pecsételt, dugta rögtön a zsebébe, hogy a postára viszi. Oh, csak el ne késne vele az a mennyei postaszekér!
Czingeri bácsi vette a kalapját, és elment, de útközben természetesen felbontotta a levelet, és olvasta:
»Kedves Jézuskám!
Mondd meg a Király bácsinak, hogy küldje haza a katonaságból a mi Ilonkánknak Réthy Pistát, azt akivel a tavalyi bálon annyit táncolt, és mondd meg az ördög bácsinak, hogy vigye el a nyakáról a Czingeri bácsit, akit ő ki nem állhat.
Birike.«
Czingeri bácsi elsápadott, szörnyen hatott rá, megrendítette az a levélke, visszajött, és letette a karácsonyfa alatt álló asztalkára azt a gyűrűt, amit az Ilonka adott neki, és elment örökre; de azt már nem merem mondani, hogy az ördög vitte el, mert a Czingeri bácsi is jó ember. Csakhogy vőlegénynek már nagyon öreg.
A JUS GLADII
1884
Csak két férfitagja élt már a múlt században a hatalmas Tarczaly nemzetségnek: István és Endre.
Óriás birtokaik voltak a felföldön II. András óta. Valaha hatvan családtag bírta a sok várat és földet, most ez mind a két Tarczalyé.
S ezek közül is éppen haldoklott az egyik, az apa, s magához hívatta a fiát, Endrét.
- Látod ott az ősi címerünket a falon, édes fiam. Nézz oda a páncélos vitézre a kék mezőben. Ez az alak megelevenedett az imént, és az ujjaival intett. Ne rázd a fejedet, jól láttam. Ez annyit jelent, készüljek. Hát nem is protestálok, készen vagyok. Csak még hozzád van egy komoly szavam.
- Hallgatlak, atyám.
- Ha én a szemem behunyom, te leszel az utolsó Tarczaly a világon.
Endre a fejével intett némán, hogy úgy lesz akkor.
- Egyszer, háromszáz év előtt volt egy ősanyánk: Balassa Anna, Tarczaly Boldizsárné, aki megtébolyodott, s tébolyában mindenféléket jövendölt, amik egytől egyig beteljesedtek. A környék szentnek tartotta. Most is processzióval járnak még a népek a zbórói várba. Ott fekszik a nagy, faragott kapu alatt.
- Hallottam róla valamit.
- De egyet nem; ami fiúról fiúra száll a családunkban, és azt titokban tartja, a világnak ki nem kürtöli senki, azt a rettenetes jóslatot, hogy az utolsó Tarczaly fogja elárulni Magyarországot.
A fiatal főúr fölszisszent, s fölugrott térdeiről.
- Ne jöjj indulatba, fiam. Nem gyanúsítlak. Jól ösmerlek, én neveltelek téged. Nem félek tőled. A te lelked erősebb, mint a kísértetek előrelátása. Hanem mi következhetik teutánad? Irtózatos nyomást érzek a szívemen. Szörnyű fellegeket látok kavarogni a magasban. Mihelyt a szemem behunyom, úgy rémlik, mintha már a föld alatt feküdném, s egy borzasztó fekete macska ülne a síromon, melynek két szeme helyén két égő parázs világít.
- Csillapodj, atyám, - a jóslat nem fog beteljesedni, esküszöm.
Esküre emelte a két ujját.
- Aludj nyugodtan, ha elpihensz. Megértettelek. Tarczalyt nem szül anya többé.
Az öreg főúr szeme fölcsillogott, kinyújtotta aszott kezét, hogy a fiáét megszorítsa.
Egyéb dolga nem is igen volt már idefönt, behunyta a szemeit, és meghalt.
Eltemették nagy pompával, még a nádorispán is eljött a temetésére, s maga Mária Terézia királyasszony sem átallt ékes vigasztaló levelet írni a főúrnak, hogy az isten rendelésének ki vagyon téve mindenki, amiért is keressen vigasztalást a vallásban, s mikoron azt ott megtalálta, nézzen be az udvarhoz Bécsbe, mert a vigasztalásnak a másik testvére, amelyik nem a vallásban van, az az udvarnál várja az ilyen nagy urat…
Egyszóval meghívta búfelejteni az udvarához.
Arra pedig nem lehet azt mondani, hogy »nem megyek«.
Mert a király akkor is parancsol, amikor kér. Hát még mikor a király azonfelül »asszony« is.
Hanem iszen talán éppen az fordult bajra, hogy asszony volt. A korona sok mindent el bír nyomni, a férfihiúságok gyakran ott vesznek alatta, de az asszonyi kedvtelések mind kicsíráznak alóla.
Mária Terézia, noha országokat kormányozott, háborúkat viselt, mégiscsak azt csinálta mellékesen, amit a strikkelés mellett szokás, házasságokat hozott össze.
Mire Tarczaly Endre az udvarhoz jutott, már ki volt szemelve mátkájául egy báró Folkenstein leány: Mária Aurelia.
Szép aranyhajú leány volt, alabástrom fehér nyakkal, kifogástalan délceg termettel, finom hosszúkás arccal. Úgy hítták az udvarnál, a »kis körte«.
Az ember nem tudja fölfogni, miért hítták úgy. Talán hogy édes volt, mint a körte? Azaz dehogy, dehogy… hiszen, csak nem kóstolta meg tán senki?
Tarczaly nem akart tudni a dologról; mikor úgy félfüllel itt is, ott is, majd a hoppmestertől, majd az udvarhölgyektől célzásokat hallott őfelsége kegyes tervéről, szomorúan rázta a fejét.
- Én sohasem házasodom meg.
Pedig a gazdag magyar főúr nagy fogás volt. Azt nem lehetett elereszteni olyan könnyen. Az ellenállása még csak fokozta a házassággyártók kedvét.
A szép Folkenstein Mária Auréliáról nem lehet azt mondani (én ugyan nem veszem a lelkemre), hogy kacérkodott volna a magyar ifjúval. De nem is volt neki arra szüksége. Hiszen a »kis körte«, meg a »kis alma« (Eszterházy Annát hítták így) volt a legszebb az udvari bálokon.
Csakhogy az volt a kettő között a különbség, hogy a kis körte már a piacon volt, a kis almát pedig nehéz volt az ágról leszakasztani.
Tetszett a Folkenstein leány Tarczalynak kétségkívül, de ő az az ember volt, aki a szívének meg merte mondani: »szeretned nem szabad«.
De hát nem is az ő szívét akarták itt, hanem az uradalmait.
Egy udvari vadászaton az történt, hogy a vadászó társaság elvesztette Mária Aurélia bárónőt és Tarczaly Endrét. Ki tudja, hogy volt ez rendezve?
Azok nagy bolyongás után összetalálkoztak egy tisztáson, mert külön-külön vesztek el. Hiába fújták a kürtöt, nem felelt rá csak az erdő. Egész nap együtt csavarogtak, míg végre rájuk bukkant az udvari nép egy völgynyílásnál, s egyszerre gúnyossá vált minden arc.
Maga az uralkodóné elfordította a fejét kedvenc udvarhölgyétől, és kedvetlenül vágta meg selyem korbácsával a pej paripáját, úgyhogy az éppen arra vitte, ahol Tarczaly Endre állt.
- Micsoda falu az? - kérdé őfelsége szigorú arccal a lovagtól.
Egy kis stájer falu fehér házai lapultak meg távol a hegyoldalon.
- Friedau, fölség - felelte Tarczaly.
- Az a magas nagyobb ház, gondolom, a plébánia? - folytatá a királyné.
- Nem tudom, fölség.
- Pedig én azt hittem, hogy ön innét csak odamehet.
Tarczaly elsápadt, és meghajtotta magát engedelmesen.
- Ahogy fölséged parancsolja.
A vidám vadászseregből így lett víg lakodalmi népesség. Tarczaly Endre megesküdött Folkenstein Máriával, s még abban a hóban hazavitte ifjú nejét a szepesi várba.
Nagy lakodalmi ünnepélyeket tartottak otthon is külön. A szép menyecske megtanult magyarul, s igazi öröm volt elnézni, hogy tudott simulni az új hazájához.
Tarczaly Endrén egy csöppet sem látszott, hogy rátukmált asszony a felesége, kényeztette, kastélyt épített neki, pompás kerteket ültettetett a számára, fölhordta Bécsbe a farsangokba, mindenki azt hitte a legboldogabbak, nem hiányzik már ezeknek semmi a világon, legfeljebb egy gyerek.
Hanem iszen azt is majd csak meghozza a gólya…
Gólya járt is arra, rászállt a kunyhókra, az udvarházak kéményeiről lelógatta a lábát, de a Tarczaly kastélyt kikerülte sok ideig.
Azonban addig-addig beszélték, hánytorgatták ezt a témát az emberek, hogy végre is engedett a közvéleménynek, hiszen jó madár a gólya!
Tarczaly Endre amint egy nap benyitott a felesége szobájába, észrevette, hogy az asszony elpirulva dug el előle valamit.
Meglátta: finom fehér csipkéből volt, egy gyermekfőkötőcske volt.
A nagy erős férfi elsápadva támolygott ki a szobából.
Úgy járt-kelt napokig a kastélykertben, mint az őrült.
Az asszony kereste a szobájában, be nem eresztették, izengetett neki a frajláitól mindenféle szerelmes szavakat, de Tarczaly nem akart hallani semmit.
Ahelyett előhívatta öreg major domusát, Kazay János uramat, azzal tanácskozott reggeltől estig bezárkózva.
- Van még egy modus vivendi, nagyságos uram! Van még egy - mondá az ősz major domus könnyezve.
- Mi?
- A jus gladii! Elő kell venni a pallost.
S reszketett a hangja, amikor ezt mondta.
Tarczaly összehívatta az úriszéket, s odakérette a megyéből a »testimonium legalé«-t, két vármegyei táblabírát a saját ítélő bírái közé.
A pirospozsgás képű kedélyes urak összejöttek, és még egyik sem tudta, ki a vádlott.
- Majd mindjárt bejön - mondá Tarczaly.
Az ajtó megnyílt, s két urasági huszár közt belépett halványan Folkenstein Mária Aurélia.
A csodálkozás fölszisszenése hallatszott a teremben.
- Asszonyom - szólt Tarczaly -, én önt szeretem, de önnek mégis meg kell halni.
- Halljuk a vádat - szólalt fel az egyik bíró.
- Én hűtlenséggel vádolom nőmet.
Az asszony fölemelte dacosan a fejét.
- Az nem igaz! Ön hazudik!
- Előadom a vádamat. Hallgassák meg!
Elő is adta, de soha senki sem tudta meg mi volt a vád, és hasonlóan senki sem tudta meg, mivel védelmezte magát az asszony; ami a jegyzőkönyvekbe jött, arról Tarczaly testamentumában azt jegyezte meg húsz év múlva, hogy az falsum, csak a forma végett lett beiktatva.
Beszéltek azután utólagosan mindenféle dolgot, hogy az asszonynak viszonya volt Bécsben, hogy Tarczaly sohasem tekintette feleségének, és ha mégis… no, de kár feszegetni.
Az asszony védelme ügyes lehetett, mert az egyik testimonium legale fölkelt a helyéről, és eltávozott azokkal a szavakkal: »Én hóhér nem vagyok«.
A többi bíró azonban kimondta a halált.
Éppen zöldcsütörtökön virradóra legurult a szép asszony feje a pallós alatt.
Ki tudja, bűnös volt-e? S miben volt bűnös?
Vagy csak azért kellett meghalnia, hogy az utolsó Tarczaly meg ne születhessen?
LEVELES MENYECSKÉK
1884
A mi falunkban semmi sem volt abból, ami város. Volt ugyan csizmadiánk vagy húsz év előtt, aki kitette a vályogos házára a firmáját, de azután elfelejtette nálunk lassankint a csizmavarrást, s paraszttá lett a parasztok között.
A másik emberöltőben egy szűcs vetődött oda, - roppant eseménynek tűnt fel az eset.
Hallatlan! Mi mindent megél az ember! Nagy dicsőség ez a falura! A birkát ezentúl ki sem viszik innen; itthon békességben minden fáradság nélkül éri meg, hogy ködmönné lesz!
- Ez csak a kezdet! - kevélykedének a kovácsműhely és a faluháza előtt. - Meglássátok, hogy valamikor még mezőváros lesz belőlünk!
De a szűcs beköltözése még semmi sem volt ahhoz a riadalomhoz képest, mikor rá egy esztendőre hozzánk jött lakni egy fiskális… igen, egy igazi fiskális.
Czibaky Mihálynak hítták, és a tiszttartó ócska házát vette meg: abban ütötte fel a kalamárisát.
Nagy, vöröses hajú, szemöldök nélküli ember volt, aki azonfelül még a bajuszát is nyírta. (No, már lehetetlen, hogy, jó ember lehessen!)
A városban nem bírt megélni. Ő maga azt állította, azért mert ott nagyon drága az élet, mások ellenben arra fogták, hogy ott nagyon keveset keresett. Ostoba embernek a hírében állt, s valóban a birkaszemeiből nem nézett ki semmi ész.
Hanem azért mégis nagy dísz volt az a falunak, hogy egy valóságos, eleven fiskálisa van! Megél az itt köztünk, hacsak annyi esze van is, mint amennyi a kos szarvába fér!
Pör bőven terem a mi falunkban még a rossz esztendőkben is. Mikor fiatal az idevaló ember, a kocsmában húz ujjat az ellenfelével; ha megöregszik, a vármegyén folytatja.
Én magam ugyan sohasem viseltettem valami nagy szeretettel a pörök iránt (ami természetes is, ha az ember alperesnek születik).
Volt egy nagybátyám, aki elvesztette a pört, és amiatt ment tönkre, van egy sógorom, aki megnyerte a pörét, de mégis tönkrement, mert többe került neki az igazság keresése, mint amennyit aztán a megtalált igazság ért.
Van egy unokaöcsém, akire az apja negyvenezer forintot hagyott. A pénz bekerült a megyei árvaszékhez, hogy nőjön addig, míg a fiú nagykorú lesz.
A fiú nőtt is (mert az nem az árvaszéknél volt deponálva), hanem a negyvenezer forint elfogyott, és sohasem bírta kipörölni.
Mindezeket otthon hallottam, és már azzal a hittel nevelkedtem fel, hogy az igazság szép dolog lehet, de nem kell azt megkeresni. Úgy láttam lefestve, hogy egy vak asszony. No, bizony érdemes egy vak asszony után szaladgálni!
Az ügyvédkedéstől (noha ügyvédnek kezdtek nevelni) még jobban féltem, mióta Czibaky odajött. Majdhogy én is ilyen nevetséges ember legyek, aki minden harmadik szónál a tubákpiksziséből szippant egyet, aki olyan rövidlátó, hogy amit a kezével ír, azt az orrával letörli. Hosszú kaputot visel, és a kutyák megugatják a faluban. Nem, én soha nem akarok fiskális lenni!
Különben is kezdett a Czibaky renoméja alászállni, amint jobban megösmerték. Hogy azt mondják, csak amolyan tyúkprókátor, s az sem bizonyos, hogy diplomája van. De ha van is diplomája, ki tudja, hogy jutott hozzá? Hátha lopta valamikor valami Czibaky Mihály nevű embertől? De ha nem lopta is, ha az övé is a diploma, mit ér, ha az isten észt is nem adott hozzá! Nem tud az semmit, atyafiak, hiszen a betűi is csak olyan girbe-gurbák, mint a pók szövése!
A falusi parasztok híreket hoztak felőle a városból is, azok nem voltak kedvezők. Akinek hát nagyobb pöre volt, az mind a híres ügyvédekhez vitte be a városba. Neki alig jutott valami.
Én akkor mentem el elsőéves jogásznak. Szentül meg voltam győződve, mire visszatérek, Czibakyt már nem találom ott. »Megszökik az innét«, mondogatták a tapasztalt emberek.
De mennyire csodálkoztam egy év múlva, mikor hazatérve Czibaky fiskális urat in floribus találtam. Az ócska ház ki volt meszelve szépen, s a kertből valóságos kis paradicsom vált. Éppen akkor is apró gyümölcsfákat ültetgetett Czibaky úr. (Ez csak nem akar talán ezeknek a gyümölcseiből itt enni!)
- De bizony akar - mondá a nagybátyám -, itt is eszik. Megvetette az itt a gyökerét erősen. Hatalmas fiskális lett abból.
- Lehetetlen!
- Megnyer az, öcsém, minden pert. Roppant talentum! A legkétségbeesettebb ügyet is keresztülviszi, ha az ő kezébe jön.
- De hát mit csinál vele?
- Ki tudja? Szolgabíró, törvényszék, mind az ő ínye szerint ítél. Egyszóval nagyon érti a dolgát.
- Nem néz ki pedig belőle.
- A szemét alatt terem a jó fű, édes öcsém. Tudod-e, mit gondoltam? A vakáció alatt odaadlak hozzá, hátha kitanulnád a mesterfogásait. Jó iskola lesz, mondhatom. Többet tud az, mint az universitás!
Ráálltam, kivált, mert egy év óta magam is hajlani kezdtem kissé a prókátorság felé. Olvastam Cicero fölséges beszédeit, s elképzeltem magamban, hogyha ügyvéd leszek, majd én is mondok olyanokat a klienseim védelmére. Azonfelül egypár ügyvédi bravúr-esetet hallottam, kolosszális perbeszédekről, melyek meglágyították a bírák szívét, ravasz furfangokról, melyek gúzsba kötötték az ellenfélt. Egyszerre át voltam félig-meddig melegedve a jövendőbeli pályám iránt.
Néhány nap múlva csakugyan bekerültem Czibakyhoz. Instanciákat másoltam, és íveket léniáztam különböző rubrikákra.
Tömérdek kliens járt hozzánk az egész környékről, s hozták a rengeteg mellékhonoráriumokat, malacot, bárányt, borjút.
Az öreg keveset dolgozott. Volt egy instancia-formulája, annak a kaptáján csináltatta meg velem a keresetet vagy a panaszlevelet. Néha diktált, de akkor annak nem volt sem füle, sem farka.
És mégis majd minden pört megnyertünk! Sokszor lehetetlen pöröket is.
Csodálkoztam, de nem bírtam fölfogni. Egyszer megkérdeztem az öreget:
- De hát van eszök ezeknek a bíráknak?
Utálatos nevetésre vonta szét duzzadt ajkait:
- Van, igenis van nekik… mert nekem van.
- Nem volt, kérem, egy csepp igazságunk sem ebben a Nagy Péter-féle pörben.
- Igazság! Nem volt igazunk, hehehe? Hogy tudja maga, domine?
- Hiszen magám írtam a keresetlevelet, láttam mi van benne.
- Hüm, de azt nem látta, amit a menyecske vitt?
- Melyik menyecske?
- A Nagy Péterné.
- Igen! Igen! Emlékszem annak egy levelet tetszett adni az alispánhoz címezve.
- Nos, hátha abban volt benne az igazság, hehehe? Mit tudja azt maga, amice, hogy hová teszem én be a legnagyobb ügyvédi argumentumokat.
Ezentúl figyelmesebb lettem a principális eljárására: valóban volt abban sok különös. Mikor a tényálladékot végighallgatta, gyakran mondá a félnek:
- Rossz ügy, nagyon kétes ügy. De majd meglássuk. Van-e leánya?
- Van, kérem alássan.
- Hogy néz ki? Szőke, barna? Csinos? Férjnél van? Majd megpróbálunk valamit. Küldje ide hozzám! Sok szaladgálni való lesz a pörben levéllel ide-oda. Friss lábú fehércseléd való az ilyenre.
Szép kacér menyecskék, tüzes szemű, kevély lépkedésű hajadon leányzók sűrűn fordultak meg az irodában.
Az öreg suttogva beszélt, legfeljebb néha ütötte meg a fülemet egy-egy szó, amint levelet adott az egyiknek vagy másiknak.
- Elviszed, fiam, a szolgabírónak holnap reggel.
Máskor az esküdt urat mondta aszerint, ahogy a cím kívánta.
Mi az ördög lehet ezekben a levelekben? Ide rakja be tehát a legfontosabb ügyvédi argumentumait. Ott vannak a »griffek«, ott van a fogassága. Ezek a levelek teszik meg a hatást a vármegyénél.
Nagybátyám, aki erőnek erejével okos prókátort akart belőlem nevelni, váltig biztatott: szerezzem meg a levelek titkait.
Egyszer végre rászántam magamat, s mikor a principális ilyen levelet adott át a hetyke Kristó Erzsébetnek, utána szaladtam a kapuba egy készen tartott borítékkal.
- Adja vissza, menyecske, azt az írást, és várja meg itt, igazítunk még benne valamit.
Mohón bontottam fel az ambituson.
Hát nem volt a levélben semmi, csak üres papír.
Most voltam még csak nagy zavarban, most nem tudtam csak igazán, hol van hát az az argumentum?
Honnan eszelhettem volna én ki még akkor, mi az ilyen üres levél dolgában a bírósági praxis?
…Hogy ilyenkor a menyecskék kívánatos piros szájáról kell leolvasni a többit.
SELMEC VÁRA
1885
A mulatságos emlékezetű II. Ulászló királynak kincstáráról tudvalévő dolog, hogy mindig üres volt. És az nem is csoda; de csoda aztán az, hogy a kincstárnokai mégis többnyire meggazdagodtak. Hogy történhetett ez, nem fejtegetem.
De hogy így kellett lennie, bizonyítja Roesel Rázmán esete is, aki az akkori kornak valóságos Rotschildja volt. Pedig egyszerű selmeci polgár vala, s igen lelkiismeretes kincstári igazgató. Róla beszélték azt, hogyha egymás mellé rakná egy vonalban az aranyait, Budáig érne a pompás sárga szalag…
Roesel Rázmán 1520-ban meghalt, s egy derék fia maradt, meg egy csodaszép leánya, Roesel Borbála. A végrendeletben két gyermekére hagyta vagyonát, azonban Lőrinc, a fiú nemsokára szintén meghalt, és a töméntelen kincs mind a szép és kényes Borbáláé lett.
Sereglettek is a Roesel-házba kérők mindenünnen. A nagy örökségnek híre ment sebesen szerte az országban. Jöttek az elszegényedett lovagok szerencsét próbálni, hogy hátha megtetszenének a leánynak, sőt egy-egy kincsvágyó főúr is megakadt köztük.
De Borbála el volt kapatva a kitüntető versengések és roppant kincsei által; elhatározta, nem megy férjhez, csak egy királyi herceghez.
És ebben volt is valami filozófia. A szegény királyi famíliának valóban jól esett volna akkoriban, ha valamelyik tagja egy jó partit hoz vala a házhoz. No, de azon is múlt, hogy nem is igen volt fölösleges herceg.
Borbála azonban (nehogy azt higgye valaki) nem élt ám ezalatt apácaéletet, hanem kárhozatos rossz útra tévelyedék. Selmeci háza a tivornyák bűnös fészke lett. Úgyhogy becsületes polgárok keresztet vetettek magukra, mikor az utcán megpillanták az angyal alakjában járó ördögöt, sőt még akkor is, ha a háza mellett elmenének.
Lőn, hogy ezekben az időkben a nemes városi magisztrátus egy akasztófát emeltetett éppen szemben a Roesel leányasszony házával.
Az akasztófa pedig akkor még nagyon is nélkülözhetetlen közigazgatási eszköz vala, annyi volt az akasztani való, hogy mint valami fontos pozíció, az akasztófa alig jutott néha-néha üresedésbe.
Roesel Borbála, mikor kitekintett az ablakon, gyakran összerázkódott ijedtében, látván amint lógázza ott a vihar a holttestet…
Ráírt a városra, hogy vigyék el az ő ablakai elől az akasztófát.
A magisztrátus visszaírta, hogy ő ott akasztat, ahol neki tetszik.
- Márpedig az az akasztófa nem ott lesz - erősködött Borbála.
- De bizony azért is ott lesz - üzengette Buriusz János bíró uram.
S amit a szép kisasszony föltett ez elkeseredett versengésben, ki is vitte ravaszsággal; egy ideig hagyta aludni a dolgot, aztán egy ajánlatot nyújtott a városhoz, hogy ő egy várat akarna építeni, mely Selmecnek nehéz háborodott időkben menhelye lehet majd, hát engedje meg azt neki a magisztrátus, ő csak azt köti ki, oda építhesse, ahova akarja. Persze hogy nagy örömmel engedték meg (az ördögtől is el kell fogadni a jót - mondogatták a tanácsbeliek), és Borbála felépítette a várat oda, hol az akasztófa állt.
De mikor már készen volt az egész, mind a négy szöglet tornyával, hatalmas külső falaival, Buriusz János uram nem élt már, az akaratos szilaj Borbála kiment akkor a temetőbe udvarlóival, és megrúgta Buriusz sírját a gonosz sárga cipellőjével.
- Hallja-e, kegyelmed Buriusz János uram. Az én váram áll az akasztófa helyén.
*
Így épült fel a selmeci vár, Roesel Borbála szegényen, majdnem mint koldus, mindenkitől megvetve halt meg 1575-ben szept. 15-én.
A selmeci várnak sohase volt valami különös hadászati jelentősége. Legalább állami szempontból éppen nem.
Mert a körülfekvő várak, Csábrág, Kékkő, Zólyom, Bozók mind a bányavárosok védelmére voltak felszerelve. A bányavárosok kincseit védték, hogy oda ne juthasson az ellenség.
De ha egyszer Selmecre jut be, hát akkor mit védjen már a selmeci vár?
Rákóczi hadjárata alatt a selmeci vár is kuruc kézre jutott. S itt folytatták aztán a béketárgyalásokat.
Legutoljára barátok lakták.
Most pedig lakatlan, de vidámabb, mint akár Roesel Borbála idején, pajkos diákgyerekek labdáznak az udvarában.
A BECSUKOTT KÖNYV
- Igaz történet -
1885
Kis kedves zömök emberke volt a mi tanárunk. Arról volt nevezetes, hogy Petőfi Sándort is ő tanította, mikor még azt Petrovics Sándornak nevezték. Hideg, száraz arca volt, semmitmondó szemei, melyekben sohasem látszott visszatükröződni semmi érzelem, se öröm, se bánat, se harag, se kevélység, semmi, semmi. Talán a pápaszemei okozták azt, melyek egészen eltakarták ez apró színtelen szemeket? De egyet azonnal észrevehetett mindenki: a félénkségét. Mindentől összerezzent, mindenkitől félt, mindenki iránt nyájas viseletet tanúsított, még a tanítványait sem merte erősebben korholni, ha azok valamely helytelenséget követtek el, nyájas volt és szelíd megrovásaiban is.
A tanártársai gyönge szívűnek mondták emiatt. Csodálatos, hogy éppen azok ítélték el az öregúr modorát erősebben, akiknek az kényelmes volt. De úgy van az mindenben a világon.
S valóban, Damos Gábor uram félénk volt, éjjel sohase mert künn járni az utcán, mert félt a rossz emberektől, nappal is csak a népes helyeken fordult meg, mert nappal is félt: a kutyáktól.
Ilyen jó, egyszerű ember volt Damos uram, hogy dohányt lehetett volna vágni a hátán, mikor én megösmertem mint tanáromat.
Pedig különös idők voltak akkor, és éppen nem kedvezők a bátortalanoknak.
Ezt a földet, hol élnünk, halnunk kell, nagy veszély fenyegette. Mert ehhez a földhöz hozzátartozik a levegője, azt pedig mi magyarok csak akkor tudjuk beszívni, ha szabad és tiszta, ha meg nem fertőztette azt semmi idegenszerű. Nagy panaszaink voltak, s ezek a panaszok végighangoztak az országon, s olyanok voltak, mint a kiáltó hangok a sziklák között, minél tovább hangzottak, annál nagyobbra növekedének. S a mi panaszainkra azok, akiktől orvoslást követeltünk, azzal feleltek, hogy még jobban megsértettek. Ekkor aztán kitört belőlünk is a harag fönségesen. Talpra állottunk férfiasan, s mellünket kitárva daccal kiáltottunk ennek a földrésznek:
»Jól van hát. Itt állunk. Aki nem akar bennünket megtűrni jogainkkal, hazaszeretetünkkel, jöjjön idébb! Birkózzunk össze!«
Nem hordozták körül a véres kardot, mint hajdanta, csak a zászlót kellett kibontani. Alatta volt mindjárt minden magyar. Meglátták azt a zászlót akármilyen messziről, akármilyen sötétben. A honszeretet élessé teszi a szemeket, s világosságot szór szét az utakra, amelyeken menni kell.
Talán nem is kell mondanom, mikor volt. Mindenki emlékszik erre az évszámra. A ti apáitok, kedves olvasóim, sokáig hordozták ezt az évszámot kokárdán, a kalapjukon, még akkor is, mikor már másképp jegyezte az éveket a kalendáriumcsináló. Évszám, amelyből mondat lett. S minő mondat! Varázsige, melytől melegebben dobog fel a szív, kigyúl az arc! Megelevenül az emlékezet, s felhőket lát s villámokat mögöttük, azután pedig ismét örökösen csak felhőket villámok nélkül.
Ilyen varázsige az az 1848.
Fiatal fiúk voltunk még akkor a hatodik osztályban. Az újságok még ritkák voltak, hogy gyorsan elhozták volna az események hírét. Csak hallomásból tudtuk a nagy forrongást, mely az országban volt. Egy-egy Selmecre vetődött utazó beszélt néha valami újat, s az villámhirtelen terjedett az izgatott lakosság között.
Az emberek kimentek a város végére, ahol a zaj nem zavarta őket, s ott a földre lapulva fülükkel hallgatták a távoli ágyúdörgést. Az anyaföld volt a legbiztosabb hírvivő a panaszos morgásával. Háború folyik valahol messze. Az ég alja kigyúlt esténkint vérpirosra, s a harmadik határból is pernyéket hozott a szél. Falvakat gyújtottak fel valahol messze…
Tudtuk, hallottuk mi is ezeket, s a mi kis szívünkben is volt akarat, volt szeretet az édes haza iránt. Bizonyos izgatottság tartott lázban bennünket is, s restellni kezdtük, hogy nekünk most a káposztás kertekben azt kell magolgatni: »Parve nec invideo…«
Irigyeltük azokat, akik ott lehetnek, ott, ahol a dicsőség van, meg a kötelesség, meg a halál. Egy fényes angyal, egy fakó asszony és egy borzalmas szörny; Istenem, de jó lehet ott közelükben!
Ez a három perszona egészen más formát adott mindennek, csak az öreg Damos maradt a régi. Minden nap feljött előadást tartani, a régi egykedvűséggel, nyugalommal. Hanem egy napon szokatlanul halványnak látszott, midőn belépett. Amint felment a katedrába, le sem vette magáról a Kazinczy-féle hosszú kék köpönyeget, mely a sarkáig érvén, elfedte még a bokáit is. A szemeiben sajátszerű tűz csillogott…
»Haragszik-e az öreg - találgatták -, avagy pedig láza van!«
Mintha vívódnék valamivel, ajkai megnyíltak, szólni akart, homlokáról, szemeiből szinte lekéredzkedett valami, de mintha még küzdene magával, keze is reszketett, mint a nyárfalevél, s kihullott belőle a könyv, amelyből a prelekciót volt tartandó.
A könyv zöreje eszméletre hozta. Egy tanítvány kiugrott az első padból, s átnyújtotta neki a könyvet, mely lecsúszván a katedráról a mediumra esett volt le.
Az öreg láthatólag megkönnyebbült… egyet sóhajtott, és félénken összezsugorodva, fejét a váll-lapickái közé behúzva, leült, ujjait megnyálazta, s lapozni kezdett benne:
- Hol is csak… hol is hagytuk el csak? - motyogta szórakozottan, s ujjai még mindig reszkettek. Forgatta, sokáig forgatta, de csak sehogy sem bírt ráakadni arra a helyre, ahol tegnap végeztük.
- Ej, ej - szólt bosszankodva -, talán a macskák ették meg azóta az Iliászból azt a lapot?
Megint lapozott. Feszült kíváncsisággal néztük, mert már kezdett átcsapni ez a dolog a mulatságosba. Egyszerre felugrott, mint valami kis hörcsög, s apró tenyerével odacsapott nagy mérgesen a katedrára. Majd megdermedtünk a csodálkozástól. Azután becsapta a könyvet haragosan, s így szólott harsány hangon (sohasem fogom elfelejteni a szavait):
- Fiúk! Betettem a könyvet, csukjátok be ti is a könyveiteket.
Olyan hatalmas parancsoló volt a szava, hogy mintegy versenyszóra becsuktuk könyveinket valamennyien.
- Mert a könyvek ideje elmúlt, fiaim. Majd eljön megint… Bizonyosan eljön még.
Kivette zsebkendőjét, s kigyúlt arccal letörölgette a forró izzadságcsöppeket, azután folytatta még nagyobb hévvel.
- Újra kinyitjuk őket, hanem addig… magunknak kell csinálni egy Iliászt. Megértettétek?
Nem bizony mink; egészen bele voltunk zavarodva a csodálatos viseletébe. Ekkor hirtelen félretolta vállairól a köpenyeget, s a jó öreg ott állt a katedrán, fekete karneolgombos atillában, s széles rezes kard csüggött az oldalán.
- No hát, értsétek meg egészen!
Meg is értettük. Lelkesülve ugrottunk ki a padokból, s egyszerre szívből kitört ajkainkból az éljen.
- Ki jön a csatatérre? - kiáltá mennydörgő szavakkal.
- Mind egytől egyig. Csak vezessenek bennünket.
- Majd elvezetlek én, fiaim.
S el is vezetett azután. Huszonnégyen mentünk vele, s csak öten kerültünk vissza aztán, hogy ott folytassuk, ahol elhagytuk.
Csakhogy ő vissza nem jött soha többé. Meghalt hősileg a szélaknai csetepatéban.
Nekünk pedig, akik visszajöttünk, borús volt a Homér derűs ege azután…
De ne folytassuk, mert még belemennénk az Osszián ködös-homályos hangulatába.
AKI ROSSZKOR SZÜLETETT
1885
A redakcióban sok mindenféle dolog történik. Az a munkatársunk, aki kibontogatja az érkező csomagokat és leveleket, sokat mosolyoghat rajtuk.
Az egyikben azt írja Pozsonyból egy előfizető, hogy a lappal nagyon meg van elégedve, csak az a kár, hogy nagyon filoszemita, mert ekkor és ekkor egy zsidópártoló kifejezés fordult elő benne.
A másik levélen szegedi bélyeg van. Annak meg az a panasza, hogy isten ellen való vétek, mennyire antiszemitává teszi a lapot Bartók Lajos.
Egy harmadik levél azt kívánja, hogy több fordított beszélyt adjunk, egy ötödik jóakaratú érdeklődő csupa eredeti költeményeket kívánna.
Ördög legyen az, nem ember, aki ezeknek mindnek a kedvére tehessen.
Krisztus urunk hétezer embert elégített ki két hallal. Nagy dolog volt.
De egy lappal talán még ő sem bírt volna kielégíteni hétezer embert. Nekünk pedig húszezret kellene kielégíteni! Búsan vakarjuk a fejünket: »Nem lehet, nem lehet!«
Azért hát nem is vehetjük kötelességnek, amit az érkező levelek a nyakunkba varrnak, legfeljebb mulatságnak.
Többnyire ezek a témák variálódnak örökké. Vagy pedig kérdezősködések egy vagy más tárgyban, amelyekre a szerkesztői üzenetekben felelünk.
Ritka kivételképp történik valami egyéb.
Ilyen ritka kivétel volt a mai.
Egy piciny csomag érkezett Homok-Szt.-Györgyről Glöckner úrtól. Úgy nézett ki a kis dobozka, mintha valami ékszer volna benne. Nézem a szállító levelet, hát az van odaírva: tartalma cserebogár.
- Mi az ördög? Lehetetlen az!
Nézem az értéket, oda van írva: két forint.
- Bolondság! - Két forint árú cserebogár csak nem fér be ebbe a kis skatulyába. Aztán minek néz bennünket a beküldő? Csak nem teszi fel rólunk, hogy cserebogarakat eszünk, mikor láthatja a lapból, hogy embereket eszünk…
Nézem a naptárt (mert az újságíró semmit sem tud bizonyosan), s íme látom, hogy januárius hó van.
Nézem a lexikont, s megtalálom benne, hogy a cserebogár májusban születik, s ősszel elpusztul.
Hát ki bolondult itt meg? A beküldő-e, a naptár-e, a lexikon-e vagy pedig én?
Ideges félelemmel tépem le a pecsétes spárgákat a kis dobozról, felnyitom, s íme a zöld fűből csinált fészek kellő közepén csakugyan ott barnállik egy igazi cserebogárnak a kávészín háta. Fehér pettyesnek kezdődő hasa alól virgoncan nyújtogatja a németes vékony lábát. Tehát egy egész eleven cserebogár!
A redakció öreg gyerekei mindjárt körülveszik nagy örömmel.
Faluról érkezett apró vendég! Mintha magával hozta volna az egész falut.
Itt még nyáron sincsen, ott meg télen is van. Oh, a boldog falu!
Leteszem közszemlére »egy kutyanyelvre«.
Rovatvezetők, politikusok, nemzetgazdászok, képviselők gyönyörködve nézegetik. Ugyan tud‑e járni? Oh, ni, most mindjárt felszáll, kezdi kieresztgetni az alsó hártyás szárnyacskáit. De nagy öröm lenne, ha felszállna!
A nemzetgazdász végignézi, s így szól:
- Korán lesz a tavasz, uraim!
Az újdondász fontoskodva jegyzi meg:
- Ritka eset! Megírom.
A külföldész azt az észrevételt teszi:
- Lefőztük a németeket. A bécsi lapok múlt decemberben dicsekedtek egy osztrák cserebogárral. Ez több, mert ez januáriusi!
A politikus keserű szarkazmussal dörmögi:
- Előbbre jár a társainál. Nem lesz belőle semmi!
- Botrány - elméskedik a kiadó. - Mióta én naptárakat adok ki, azóta már a természet sem tart naptárt.
Mindenki mond valamit: persze nem nagyon okosat, mert ami okos eszünkbe jut, azt a lapnak írjuk meg. Csak még a poéta van hátra, ő nézi a legfigyelmesebben.
Egészen el van érzékenyülve:
- Szegény picikém - sóhajtja a hegyes írótollával megpiszkálva -, te ugyan rosszkor születtél. Azt hitted, meleg tavasz van. Hát tinektek hitvány bogaraknak is vannak csalódásaitok?
S elérzékenyülve törül ki egy könnyet a szemeiből.
De megvigasztalja a humorista:
- Ne búsulj a sorsán! Hátha jól járt? Elküldjük Herman Ottónak, s az, ha megösmerkednek, egy könyvet kanyarít róla.
CSICSÓVÁR
1885
IV. Béla király megbetegedett. Doktorok, javasasszonyok, kuruzslók jártak messze földről az udvarába, hogy meggyógyítsák. De nem találkozott senki.
Midőn aggódó arccal tanakodának a beteg király ágya előtt, egyszerre belép egy idegen ősz ember, s így szól, könyökével lökve szét a kuruzslókat.
- Ej, mit beszéltek itt össze-vissza! Egy király nem közönséges ember. Egy király mástól gyógyul meg, és mástól egy rabszolga.
- Talán tudod, öreg, mitől gyógyul meg a király? - kérdé a nádorispán tőle.
- Tudom bizony. Azért jöttem ide, hogy megmondjam. Nem kell a királynak semmi, csak az, hogy hét napig viselje annak az embernek az ingét, aki a birodalmában legboldogabb.
Megörültek ennek a tanácsnak a körülállók, mert legalább reményt nyújtott. Nosza, elő kell hát keresni az ország legboldogabb emberét.
Csakhogy hol találják azt meg? Puhatolóztak nagy uradalmak, várak tulajdonosainál, fényes méltóságok viselőinél, de mindenkinek volt még valami olyan el nem ért kívánsága, hogy nem nevezhette magát a legboldogabb embernek.
Amint mennek, mendegélnek a királyi csatlósok a legboldogabb embert keresni, egy éjjel egyszerre elibök áll a sötétben egy alak:
- Ide is elhozta már a hír, hogy mi járatban vagytok. Ne menjetek tovább, vitéz urak, álljatok meg, mert én érzem magamat az ország legboldogabb emberének.
A csatlósok felette megörültek, ezeket mondván:
- Jöjj hát velünk rögtön a királyhoz, hogy átadhasd neki az ingedet.
Az ország legboldogabb embere fölkacagott.
- Bolond egy kívánság! Van is énnekem ingem.
S valóban, amint a holdvilág kibukkant, most látták, hogy egy meztelen szegény Lázár áll előttük. S most már ők nevették, hogy boldognak mondja magát, pedig még inge sincs a nyomorultnak.
De azért csak mégis elvitték a királyi palotába. Az ősz ember ott volt még, s az ahogy ránézett, menten elhitte neki a boldog voltát, s inget készíttetett neki, hogy azt viselje egy darabig, s mikor már szennyes lesz a testén, akkor vegye fel a király.
Így is történt, és lett heted napra nagy öröm, mert a király egészségesen kelt fel az ágyból. Maga elé hívatta a koldust, és így szólt hozzá:
- Mit kívánsz, amiért meggyógyítottál?
- Semmit sem kívánok, uram.
- De én nem engedhetlek el üres kézzel. Van egy üres szép váram, Csicsóvár. Nemessé teszlek, neked ajándékozom, s előbbi állapotod emlékéül a »Lázár« nevet fogod viselni.
A koldus vállat vont, hogy isten neki, úgy is jó lesz, és ha már vára volt neki, elment bele lakni, nagy úrrá lett, szép asszonyfeleséget hozott a házhoz egy erdélyi főnemzetségből.
Így meséli el ezt a korhagyomány Csicsóvár első uráról. Azonban hozzá teszi, hogy egészen kikerekítse a történetet, a hatalmas Lázár nem volt boldog, a szép feleség sokat keserítette, úgyhogy egyszer feléje vágott egy buzogánnyal, hogy az holtan leszédült, mire hogy embert ölt, maga is megijedt, s kétségbeesésében leugrott a magas várfalakról. Ahova vére folyt, most is sajátságos piros színű füvek nőnek vára alatt a sziklás talajban.
Csicsóvár nem messze fekszik Déstől hatalmas, úgyszólván egy a félország fölött uralkodó sziklán. Körös-körül egész Kolozsvárig, Besztercéig, Szilágyig el lehet onnan látni tiszta időben.
A hajdan erős fészek ma már rom, évről évre fogy a fal fent, de majdnem arányosan fogy a hegy is alóla. Malomköveknek alkalmas a szikla, hasogatják hát, és szállítják mindenfelé, kereskedést űzvén vele a szomszédos falvak lakosai.
A vár múltjából az elbeszélt regén kívül is van elég történeti adat. 1320-dika táján a király Tamás vajdának engedte át Csicsót, s azontúl hosszabb ideig bírták az erdélyi vajdák.
A XV. században, ki tudja hogy, de a moldvai vajdák kezébe jutott a vár. Öt-hat vajda következett egymás után, aki Csicsót és uradalmát birtokolta, mit természetesen mindig rossz szemmel néztek a magyarok, hogy olyan erősséget nem szabad idegen kézben hagyni. Neki is rugaszkodtak egynehányszor, hogy elveszik, de csak mindig úgy fordult, hogy megmaradt Csicsó a vajdáknak.
Hosszú százesztendeig tartó pör volt ez.
Ha János Zsigmond eldisputálta, Ferdinánd csak azért is nekik ajánlta.
Ha a vajdáké volt a vár, a magyarok folyton visszakövetelték, ha a magyaroké volt, a vajda követelte folyton vissza tőlük.
Csicsó volt az akkori erdélyi életnek a tengeri kígyója.
Végre Zápolya János megharagudott, s pör és egyezkedés helyett ostrom alá fogta, és megvervén Péter vajdát, elvette tőle Csicsót.
Mire természetesen az új vajda, István, összeszedvén apja szétvert hadait, kis idő múlva ismét visszatért a várat elfoglalni.
János király Martinuzzit bízta meg a védelemmel.
A nagy államférfiú ravaszul mosolygott, s ahelyett, hogy a hadakat odavinné, küldött egy pár száz munkást, s leromboltatta a szép kevély várat irgalmatlanul.
- Legalább ne veszekedjünk érte többet.
S Martinuzzinak igaza volt, hogy lerontatta. Nemsokára jött a szultántól a parancs: vissza kell adni a várat a moldvai vajdának.
Igen, de már nem volt meg, szerencsére.
Szerencsére, mondom, mert ha meglenne, és persze ha a moldvai vajda is meglenne, még tán mai napig is hajigálnák ki felváltva egymást a csicsói híres várból.
TÖRÖK JÁNOSNAK VALÓ TÖRTÉNETEK
1885
I. A MEGGAZDAGODÁS ÚTJA
Az unokaöcsémnek, aki iskolás deák Selmecen, megígértem tavaly, hogyha jól teszi le a német nyelvből a vizsgát, egy szép ezüstórát kap tőlem.
Megígértem, mert azt hittem, sohasem fog tenni jó vizsgát a német nyelvből; azonban megcsalt a gyerek, nekifeküdt, s kitűnőt kapott a német nyelvből; legott is megírta tiszta német nyelven:
»Tessék már most bácsi az órát elküldeni.«
Mire én megdicsértem, s a következőt feleltem neki:
»Utánanézek, kedves öcsém, s mihelyt véletlenül beleütödőm valami jó olcsó órába, rögtön megveszem neked.«
Az imposztor megharagudott ezért, s fogta magát, visszaírt ő is:
»Majd én is kultiválom a német szót, ha véletlenül beleütődöm.«
De nem ütődött bele a gazember, még abban a tiszta német városban is olyan ügyesen tudta elkerülni: meg is bukott belőle az első szemesztrisben derekasan.
No, már csak nem engedhetem, hogy miattam maradjon valaki szamár egész életében, s komolyan kezdtem foglalkozni az eszmével, hogy csakugyan veszek neki egy ezüstórát.
A nebulónak segítségére látszott jönni a véletlen is.
A minap bemegyek egy ötödrendű ezüstműveshez az Üllői úton, hogy ott a nemesi koronás inggombjaimhoz csináltassak még egyet, mert egy demokrata bankettre vagyok hivatalos március tizenötödikére, ahova ki kell magamat csípnem.
Alig vagyok bent nehány percig, midőn egy kopottas, összetöpörödött zsidó legényke gurul be egy színes papirossal a kezében.
- Nem veszi meg ön ezt a zálogcédulát? - kérdé az idegen az ezüstművestől.
- Nem - mondá az ezüstműves kurtán.
- Pedig csak egy forint! - kiáltá a zsidó bánatosan.
- Ingyen sem kell.
- Egy ezüstóra! Egy óra, amelyre tizenöt forintot adtak. Fölséges óra! Megbánja az úr!
- Menjen a pokolba az órájával - utasítá ki durván.
A zálogcédula tulajdonosa kikullogott, de én hirtelen visszakiáltottam.
- Jöjjön be, atyafi, megveszem én a cédulát. Itt van az egy forintja.
Hirtelen zsebregyűrte, s víg ugrándozással futott el.
Mialatt én a tizenöt forint kölcsönnel terhelt cédulát vizsgálgattam, az ezüstműves odavetve mondá:
- Kár volt megvenni.
- Hogyan? Hisz ez kész nyereség, az órának legalább is huszonöt forintot kell érnie, ha annyit adtak rá.
Az ezüstműves a fejét rázta, és mosolygott hozzá.
- Vagy azt hiszi ön talán - kérdém csodálkozva -, hogy a cédula lopott?
- Hiszen ha még csak lopott volna, jó volna.
- Teringette, hát még annál is nagyobb baja van? De hát mi?
- Az, hogy nemigen ér többet öt-hat forintnál. Ha ön kiváltja, éppen tíz forinttal fölözik le.
- Az lehetetlen. Hiszen nem ment el az esze a zálogháznak, hogy akkor tizenöt forintot adjon rá.
- Az ám, csakhogy ez nem a nagy zálogház cédulája.
- Látom, ez a közvetítő zálogházé, de annak még több esze van, mint a nagy zálogháznak.
- Hiszen éppen az a több ész a bibe.
- Nem értem.
- Elhiszem, mert egy kicsit furfangos a csalás. Elgondolhatja uram, hogy én is megvettem volna a cédulát, ha érne valamit.
- De az isten szerelméért, öntsön már egy kis világosságot is a fejembe.
- Ej, hiszen nem nehéz megérteni. A becsületes közvetítő intézet azokat a tárgyakat, amiket nem váltanak ki, elzálogosítja magamagánál nagyobb kölcsönre.
- Mégsem vagyok egészen tisztában.
- Megmagyarázom. Például ez az óra valamikor zálogba volt ugyanazon közvetítőnél hat forintig, s bentveszett; most tehát fogta magát a közvetítő, írt róla egy tizenöt forintos cédulát, s azt most eladatja az ügynöke által, s aki lépen ragad, kiváltja tizenöt forinton…
- Hallatlan! Ez a kopottas legény tehát…
- Igen, ez a legény tehát annak a közvetítőnek az ügynöke, s egy egész légió ilyen ügynöke van a gazembernek. Már legalább ötször jártam meg így magam is. S ha kifogynak a tárgyak, összevásárolnak újakat potom áron, s kibocsátanak róluk tetszés szerinti összegben cédulákat…
- No, ez borzasztó!… Be kellene jelenteni a főkapitányságnál.
- Hiábavaló lenne. A csalás kinyomozhatatlan a közvetítő intézetek mai szervezete mellett. Miként derítse ki ezt a rendőrség?
Valóban énmagam sem bírom elképzelni. Hanem amit nekem az ezüstműves beszélt, az szóról szóra igaz volt.
Elmentem az órát kiváltani. Ott egy elegáns tolvaj ült az ő ketrecében.
Lefizettem a tizenöt forintot, mire ő kikereste, s odalökött elém egy skatulyát.
Felnyitom, hát egy hitvány öt forintos klepszidra volt benne.
- Ez a hagyma, uram, nem ér meg tizenöt forintot.
A tolvaj vállat vont.
- Ez az óra nekem nem kell, uram - mondám ingerülten -, újra itt hagyom zálogba. Adja ide a pénzemet!
- Sajnálom, de az ezüst értéke esett, legfeljebb négy forintot adhatok rá.
Káromkodtam egyet, s aztán magyar természetemnél fogva, belenyugodtam.
Hiszen a gyerek ezzel is csak úgy megtanulhat németül, hogy az arany remontoir órával sem különben.
Aztán valamit én is tanultam ezzel az órával, és talán tanulhat belőle valamit a jövőre Török János uram is.
II. A HALÁL, MINT CSALÓ
Sok mindenféle alakban szerepelt már a halál, melyet kaszával kezében rémletes szemüregekkel képzelünk, de mint csalásnál bűnrészest talán most először állítjuk a vádlottak padjára.
De hogy sorjával menjek, azon kell kezdenem, hogy Budán lakom, s többnyire éjjel járok haza Pestről.
Tessék elhinni ilyenkor százszor szebb a Duna idres-bodros, titokzatos vizével. Ámbár nem állítom, hogy a Duna szépségeért maradok oly soká Pesten.
A méltóságosan hömpölygő folyam, úgy látszik ilyenkor, mintha az égből kihasított széles, haragos kék pántlika lenne. Ha összehasonlítom színét a mennyboltéval, néha egészen egy szövet. Csakhogy a felsőnek csillagai vannak.
Így elábrándozva megyek a Lánchídon a múlt hónapban egy éjjel, midőn körülbelül a híd közepén valami fehér tűnik a szemeim elé. Amint közelebb érek hozzá, látom, hogy egy öreges férfi vetkőződik ott, s ruháit, előbb a blúzát, majd a mellényét lassú flegmával lerakja a hídkarfára.
Körülnéztem… egész hosszában néptelen volt a híd, senki sem jött, sem ezen, sem a másik oldalon, csak messze, a budai hídfőnél derengett egy kis világosság.
Ez bizonyosan öngyilkos - gondoltam, és szívem háborogva nagyot dobbant.
A férfi ezalatt mélyen sóhajtott, s egyik lábát keresztültette a karfán…
E pillanatban rohantam oda, s visszarántottam.
- Mit akar tenni, szerencsétlen!
Rám nézett dühösen, s aztán megrázta magát, s makacsul kirántotta piszkos ingét kezemből, mert az ingénél fogva tartottam.
- Hagyjon engem! - szólt elkeseredetten.
- Mit akar tenni?
- Meg akarok halni.
Megfogtam a kezét barátságosan.
- Ne tegye ezt. Meghalni mindig ráér. Hiszen ön még erős, munkabíró férfi. Ne okoskodjon, no, húzza fel a mellényét és a kabátját, aztán menjen haza.
- Haza? - mondá, s a kétségbeesés tompítá el hangját. - Ahol egyetlen gyermekem fekszik halva. Nem, én a gyerekkel megyek…
S újra nekirohant a karfának.
- Istenemre mondom, nem engedem. Hej, rendőr, rendőr! - kiáltám, s teljes erőmből megfogtam a szerencsétlent.
Rendőr természetesen nem jött, s az én szerencsétlen emberem most már rimánkodásra fogta a dolgot, hogy az isten is megáld, ha én most a vízbe hagyom ugrani; neki csak teher az élet, már két napja nem evett, s gyönge az éhségtől velem küszködni.
- Lássa uram, nekem nincs revolverre pénzem, se arzenikumra, ez az egy Duna van itt, amihez ingyen jutnék, s ön abban is megakadályoz. Hát már a szegény embernek nemcsak élni, de meghalni is lehetetlen?
- Ha éhes ön, jöjjön, még találunk valahol kocsmát nyitva, ahol jóllakhatik.
- Mit ér az? Holnap megint éhes leszek.
- De hát mért nem megy ön dolgozni?
- A gyár, ahol eddig munkás voltam, megbukott, s nincs munkám. Úgy állok, uram, hogy a holt gyermekemet sem tudom eltemettetni. Eresszen, ha istent ösmer…
Én ekkor kivettem a tárcámat zsebemből.
- Itt van öt forint. Segítsen magán valahogy, és keressen addig munkát. Az öt forintot átadom, ha lemond az öngyilkosságról, és velem jön a szomszéd kocsmáig, ahol valami meleg ételt vesz magához.
Szemeit az égre emelte, és fájdalmasan sóhajtozott. Azután lehajolt, és megcsókolta kezemet.
- Az isten fizesse meg az úrnak. Adjon ezer annyit érte. Jól van, megteszem a tekintetes úr kedvéért, csakhogy tíz forintra volna szükségem, hogy élhessek. A temetés maga belekerül nyolc forint ötven krajcárba.
Erre csendesen felhúzta a ruháit, s elindult utánam folytonos sóhajok közt…
- Tíz forint sok pénz… Magam is csak nehezen bírnék annyit nélkülözni. Hogy hívják önt?
- Vandrák Jánosnak, kérem alássan. Itt van a keresztlevelem, itt vannak az okmányaim. Jójáratú, becsületes ember vagyok, kérem alássan.
Megnéztem iratait, s láttam, hogy szentendrei születésű, kitanult lakatos.
- Hát isten neki, megadom magának a tíz forintot, de azzal a kikötéssel, hogy ha valaha hazakerül a szülőhelyére, Krausz Lajosra fog szavazni.
(Nota bene, én is szeretek tréfálni a halállal, de Vandrák János nem értette el ezt a rossz viccet.)
Elfogadta a tíz forintot, s nagy hálálkodások között váltunk el.
- Ha valaha egy emberre vagy egy hű kutyára lesz szüksége a tekintetes úrnak - mondá hálásan -, akkor kerestessen fel engem. Sohasem fogom elfelejteni azt, akinek életemet köszönöm. Imádságaimba szövöm naponkint.
Így történt ez a múlt hónapban szórul szóra, de nem azért említettem fel a szerencsétlen Vandrákot, hogy dicsekedjem a jótékonyságommal, hanem egész más okból.
A tegnapi tárcámban említett demokrata banketten ugyanis egy fiatalúr ismerősöm ült mellettem, a gomblyukában rendjellel.
- Ah, ah, ön tehát elhozta a rendjelet is ide.
A szomszéd elpirult, s aztán mentegetőzve hebegé:
- Ez kérem, nem afféle rendjel… Ezt én életmentésért kaptam.
- Igen? Kit mentett meg?
- Egy Vandrák nevű embert, aki a Lánchídról a vízbe akart ugrani…
- Vandrák nevűt? Lehetetlen az! Hogy nézett ki?
- Egy szőke, zömök.
- Hohó! Hisz azt én mentettem meg!
- Hogyan? Ön? Ne tréfáljon.
- Éppen nem tréfálok. Lakatos, Szentendrére való.
- Az, az! - kiáltott föl csodálkozva. - No, ez furcsa eset! Mikor mentette ön meg?
- Körülbelül egy hónap előtt.
- Oh, a gazember, pedig hogy esküdött nekem az életben maradási szándékára.
- Ne kárhoztassa szegényt. A gyereke feküdt halva, s nem bírta eltemettetni. Ilyenkor, tudja, az atyai szív.
- Hát hány gyereke van annak az embernek? Hiszen tavaly is éppen így feküdt halva egyik gyereke.
- No, ez mondhatom szép história!
A bankett körülbelül éjfél után egyre ért véget, s hangos szél fújt, s borzolta tarajosra az öreg Dunát, mikor a Lánchídon hazafelé ballagtam.
Egy ember sem ment a hídon. Lépteim kísértetiesen kopogtak a pallókon.
Amint elhagyom a középső kőoszlopot, egyszerre elém bontakozik a múlt havi dráma.
Látom a vetkőződő Vandrák Jánost.
Ezúttal letérdelt az átjáróra, és kezeit összetéve imádkozott, akár Csatár Zsiga a csongrádi templom előtt.
Midőn közelebb jöttem hozzá, jobb lábát a szokott metódusban áttette a karfán, s ugrásra készen állott.
Csendesen, nyugodtan lépkedtem feléje, mire ő újra imádkozni kezdett az ugrási pozícióban, s bizonyosan csodálkozott rajta, hogy oda nem rohanok.
Nem én, azért is megálltam, kissé távolabb, hadd lássam mit fog csinálni.
Lopva felém pillantott, és felemelte a lábát, és két kezét kétségbeesve kitárta.
Úgy tettem, mintha észre sem venném.
- Isten veled, élet! - kiáltá szívszaggatóan. De én erre sem mozdultam meg, csak néztem csendesen.
Elkezdett rettenetesen sóhajtozni, mialatt az egyik kezével görcsösen kapaszkodott a karfába, hogy valahogy le ne essék.
Most már nem állhattam meg szó nélkül.
- Hát mért nem ugrik már be, Vandrák bácsi? Mit várakoztat itt a hidegben hiában?
Visszarántotta lábát, és kedélyesen fölkacagott…
- Nini, nini, hiszen a tekintetes úr az. Hát mért nem tetszett közelebb jönni, hogy lássam? Istenuccse nem ismertem meg.
- Nem ösmert meg, öreg?
- Hisz ha megösmertem volna, csak nem csinálom ezt a komédiát. Bolond időnk van, tekintetes uram, bolond időnk! Félek, rossz esztendő lesz.
- Hát hogy van, Vandrák? Már azt hittem, megint meghalt valamelyik gyereke.
- Megvagyok valahogy, köszönöm alássan a kérdését, a gyerekek is egészségesek.
- Hát a munka, hogy megy?
- Meglehetősen, kérem alássan, meglehetősen.
- Pedig mégis úgy veszem észre, hogy igen gyakran híja a halált.
Elmosolyodott Vandrák ártatlanul.
- Nem árt az a halálnak, kérem alássan.
NE NYITOGASSUK A TÖRTÉNELMET
1885
Két nemes vitéznek a nevét kapta fel a hír őfelsége, Rákóczi Ferenc Urunk kuruc hadaiból. Pedig ugyancsak azóta sem volt a dicsőségnek alkalma, hogy olyan magas cenzussal dolgozzék.
Ikertestvérek voltak, Imre és Gábor (a családi nevüket elhallgatom), mind a kettő vakmerő lovag volt, harcban szerencsés, hadi tanácsban bölcs, de különösen Imrét bálványozták a katonái. Legendák szerint nem fogta a golyó, s a kard elvesztette élét, ha a testéhez ért.
Nem is esett semmi baja, egészen 1707-ig. Sitkénél azonban a Rabutin ellen vívott csatában belefúrodott egy kartács a lábába.
S most már vége lett volna a legendának, ha Imre vitéz nem sajnálja vala a villanyozó hittől megfosztani a kurucokat. Eltagadta a sebet, azért fekszik ágyban, híresztelé, mert a csizma törte fel a lábát, s amikor fölgyógyult, azután is mindég azzal sántított, hogy a sárga csizma szorítja. (Így keverik rossz hírbe mindenféle bolondságért a csizmadiákat.)
Hanem sántán is éppen olyan vitéz volt, s diadalról diadalra szállt híres hóka paripáján, melyet az irigy Bezerédy »Pemeté«-nek keresztelt el.
Nem érte azt többé seb, csak még egyszer, de azt már nem lehetett eltagadni.
A Gábor bátyja átment a labancokhoz. - Ez a seb halálos volt neki.
Tízezer aranyat ígért Gábornak a bécsi udvar és bárói rangot.
Elárulta ezért az összegért a hazát, pedig Gábornak is volt egy szent amulett a nyakában, azzal a visszafelé is olvasható körirattal: »Sator Arepo tenet Opera Rotas«, a kuruc asszonyok azt hitték, az ilyesmi megóvja a férjeiket a kísértetbe jövéstől.
Imre Kassán vette a meggyalázó hírt, s maga sietett azt jelenteni a fejedelemnek.
Rákóczi az arcát a tenyerébe temette.
- A legjobb két vitézem voltatok! - sóhajtott szomorúan.
- Én magam harcolok ezentúl kettő helyett!
Valóban kettő helyett harcolt, két csatát nyert egyvégbe, pedig már akkor rossz pénz volt a »pro libertate«. Károlyi Sándor nem messze járt már Majténytől.
Azonban a gyanakvó Bercsényi, akit hóbortos jósa, a híres Koncz Márton izgatott Imre ellen, nem győzte leveleiben figyelmeztetni a fejedelmet, hogy Imre is árulásra készül.
A fejedelem nem hitte el egészen, hanem mégis megidézte Sárospatakra, s ilyen nagylelkű modus vivendit gondolt ki:
- Ha megjelenik, akkor nem bűnös, tehát nem nyakaztatom le; ha pedig meg nem jelenik, akkor azért nem nyakaztatom le, mert nincs a kezeim közt.
Imre már tudta, mit jelenthet az audiendum, és nem tette az egyiket sem, sem ő nem ment, sem pedig nem dacolt, hanem átment újra a Dunántúlra, és addig kereste a labancokat, míg megtalálta a testvérét dandárját szétverte, őt magát elfogta, és vasba verve küldte Sárospatakra, üzenvén hű emberétől, Bozó Mihálytól, hogy ő maga is nemsokára elmegy, s kérve kéri a fejedelmet, ne ölesse meg a bátyját, hanem csak fogságban tartsa. »Nekem is, neki is apró gyermekei vannak - írá a levelében -, az kinek gyámolra van szüksége.«
Útközben azonban kiszabadították Bozó uram kezéből Gábort a labancok, a kíséretet lemészárolták, csak ő maga menekült meg, s futott egyenesen Sárospatakra.
Lőn tehát, midőn két hét múltán a semmit nem gyanító Imre is Sárospatakra érkezett, hogy ott a fejedelmi várban legott foglyul ejtették. A haditanács összeült, s belépett a vádló, Bozó Mihály.
Bozó Mihály azt vallotta, hogy Imre csak játékot űzött a fejedelemmel, elfogatta bátyját, s vason küldte Patakra, de értesíté a labancokat, merre kísérik, hogy kiszabadítsák útközben. Furfanggal akarta még egy darabig áltatni a fejedelmet hűségéről. Ki tudja, miféle céljai voltak ellene?
Imre mindent tagadott, de a hangulat ellene volt, s némileg a látszat is.
A haditanács halálra ítélte a legjobb kuruc vitézt, s le is fejezték Sárospatakon 1708-ban december 18-án.
Vérbe mártott fejét magasra emelte a hóhér, és megmutatta a népnek:
- Így járnak mindazok, akik a haza ellen vétkeztenek.
Noha látta a nép a hősnek fejétől elválasztott testét, alig néhány hét múlva azon hír kezdett izgatott lázongást keltve szárnyalni, hogy a nagy bajnokot élve temették a földbe, mert tetemei fölött megmozgott a föld.
A hír egész a fejedelem füléig elhatott, s hogy megnyugtassa a zsibongókat, kiásatta Imre holttestét, mely közszemlére lett kitéve.
A nép tódult az egyszerű kápolnába, s hitetlenül, fejcsóválással mondogatta:
- Csakugyan meghalt? Ez mégis különös!
--------------
De még különösebb, hogy vagy száz esztendő múlva megtalálták a bécsi archívumban a Gábor báró nyugtáját a tízezer aranyról.
És megtalálták a Bozó Mihály uram kvitanciáját is szintén tízezer darab aranyról, amelyeket Gábor szabadon bocsátásáért, és az Imre fejéért hiánytalanul fölvett.
A bécsi aerariumnak az egyik testvér is tízezer aranyba került, a másik is. Egyenlően becsülték meg őket.
De a magyar főrendiházban csak az egyik testvér maradékai ülnek.
Nem a nagy szabadsághősé, akit a golyó nem fogott, csak önfeleinek igaztalan pallosa, akinek holttestét visszakérték katonái a földtől, aki ott pihen a sárospataki vártemplomban kettészelt nyakkal.
Hanem annak a másiknak a maradékai, kinek a neve ott van a nyugta alatt… azok ülnek ma a főrendiházban, és hivatkoznak a történelemre.
A HALÁL UTÁN
1885
Még nagyon kisfiú voltam, mikor az első megyei közgyűlést láttam a karzatról. Anyám elvitt Balassagyarmatra, s útközben azt mondta: »Felnézünk a karzatra is, fiacskám, mert megint magyar világ van.« Arra még akkor nem voltam kíváncsi, hogy »hát ennek előtte milyen világ volt?«
Sok úr jött ott össze, lármázó, zsibongó öregemberek. Beszéltek, ki tudja miről, kiabáltak és haragoskodtak, ki tudja miért? Nem értettem én még ahhoz.
Egy emelkedett hely is volt a teremben. A legközepén cseresznyeszín mentében, arany ékszerektől csillogva ült egy ember. Anyám azt mondta, hogy ez a főispán. Szép aranyos kardja keresztbe fektetve hevert előtte. A kalpagja is ott volt a könyöke mellett, s a vakító fehér kócsagtoll megrengett rajta, valahányszor az ajtó nyílott, s a légáramlat érinté. Ezt az urat irigyeltem én akkor a legjobban.
- Ott szeretnék én ülni, anyám - mondám -, vegyen nekem is olyan kardot.
Anyám mosolygott és a szájamra ütött:
- Az csak grófoknak való, fiacskám.
- Hát mik azok a grófok, édesanyám?
- Majd megtanulod még te azt valamikor.
(Igaza volt. Megtanultam már azóta.)
A főispántól jobbra egy másik nagyszakállú úr állt, és neveket olvasott fel egy papirosról.
- Gróf Forgách Antal! - peregtette le harsányan a listáról.
- Meghalt! - kiáltá rá száz meg száz torok.
- Mamám, hát a grófok is meghalnak? - kérdém, mialatt amaz úr tovább olvasta a neveket.
- Meg bizony, fiam, ha rosszak.
…Sok-sok esztendő elmúlt azóta, én is megkoptam, a megyei közgyűlések is megkoptak, minden megkopott; nincs már abból az akkori lármából, akkori levegőből semmi, de semmi, csak egyetlenegy dolog ismétlődött, hogy Forgách Antal gróf még egyszer meghalt.
Meghalt?
Hát melyik az igaz a kettő közül? Akkor halt-e meg vagy későbben?
Hisz annyi száz ember mondta rá határozottan, és szegény édesanyám is erősítette.
Valóban Forgách Antal már régen meghalt, sok-sok év előtt, s ha láttam is közöttünk járni-kelni, ha ösmertem, és hallottam is beszélni, de az már mind a halál után volt.
Magas, erőteljes alak volt, széles, kövér arccal, kiülő nagy kékes szemekkel. Súlyos léptei alatt szinte a föld rengett, tüskés szemöldjeit ha összehúzta, sötétté, zordonná lett a tekintete, villámok jelentek meg a szemekben. Fázni kellett a közelében.
Nagy úr volt, helytartó volt, kancellár volt - beszélték -, a császár után az első ember. Egyszerre azután semmi sem lett… hát hazajött.
Hiszen az volt, éppen csak az volt elhibázva, mikor a fényes útját futotta fölfelé, nem jutott soha eszébe, hogy haza is kell majd egyszer jönni.
És hogy ő is ott van odahaza, ahol mi.
A kedves völgyek, a nevető mezők, a keresztül-kasul tekergő erdők szelíd nyírfáikkal, a cserjesek pirosló szamócáikkal, a fecsegő patakok, amik fölé odahajlik gránitbogyóival a szederinda, mind, mind ösmerősei neki is. De vajon tud-e azoknak örülni?
Hát a fehér tornyok a völgyekben… hát a város… a város?
A mezőt az isten teremtette, hát az megvan, de a várost az emberek építették, rossz emberek jöttek, azok lerontották… A város bizony nincs meg egészen. Itt-ott még romokban hever egy-egy ház, amit az oroszok földúltak.
Hanem ő azért mégis hazajött, mert hát hova mehetett volna a világon egyebüvé?
A hatalmas embernek, aki a császár után első volt, aki két várnak, két uradalomnak ura, akinek családja felnyúlt végig az Árpádokon, nem volt még a megyei gyűléseken sem szavazata. Az utolsó falusi parasztnak is több köze volt az ország ügyeibe, mint a nádorispánok ivadékának.
Hanem ő azért mégis itthon maradt, és megismerte, mi a haza, akit szeretni kell, hogy szeressen… aki jó, gyöngéd, puhakezű édesanya mindenkinek, csak neki nem. Hát mégsem üres fogalom, festett kép?… Hiszen erős, sújtó keze van!
Elkezdte kiengesztelni. S az kiengedett, de nagyon lassan és sohasem egészen.
Gróf Forgách József lett a főispán, s az kinevezte Antal grófot tiszteletbeli főjegyzőnek, hogy mégis legalább a közgyűlésekre járhasson. A tiszteletbeli hivatalnoknak joga volt a tanácsteremben beszélni is, csak szavazni nem.
A férfiú, kit a király a legmagasabbra emelt, belátta, hogy ez az egyoldalúság nem ér semmit, oda kellett lépnie így összetörve a nemzet elé, és azt mondani: »Elölről kezdem, s legalul. Én elfelejtem, hogy mi voltam; felejtsd el te is.«
Losonc választotta meg képviselőnek. Éppen Losonc. A lapok gyászkeretben hozták a választás hírét. A következő országgyűlésre már a balassagyarmati kerületben lépett fel. Azok a tekintetes urak, akik akkor azt kiabálták, hogy »meghalt«, most mind azt harsogták, hogy »éljen!«. Hanem az őszinte hang volt akkor, a bírák hangja… ez meg csak a korteseké.
Ezekben az időkben ismertem én meg a grófot. Deputációban voltunk nála a szép kékkői várban, mely a Balassáké volt azelőtt.
Sohasem láttam még embert, aki annyira tudott volna imponálni társalgásával, s oly ügyesen elkápráztatni.
Vagy tízen voltunk a küldöttségben, mely a követséget ajánlotta fel neki. Csupa hivatalnokok, mert más nem akadt, ezekből is csak az apróbbak, akiknek ki volt adva rendeletben, a pohos szolgabíró, a sovány várnagy, a tudákos levéltárnok, a rövidlátó iktató, a kedélyes csendbiztos, és néhány, ez alkalomra felöltöztetett díjnok. Én a pohos szolgabírónak voltam a járuléka.
A gróf azt hitte, hogy igazi választóközönség vagyunk, s megnyerő modorát egész fényében csillogtatta előttünk. Ebéd alatt kivezetett az üvegfolyosóra, s ott mutogatta a ritkaságait.
- Itt van, uraim, Magyarország térképe - és odabökött az ujjaival. - Ez itt Gödöllő, innen kellene vasutat építeni stratégiai szempontból, eminnen pedig kereskedelmi szempontból.
S elmondott egy csomó elméletet olyan szépen, olyan kézzel foghatón, hogy a sovány várnagy elragadtatva suttogta a szolgabírónak: »Ez aztán az indzsellér, sógor!«
Ekkor sarkonfordult a gróf, s csak úgy véletlenül megpillantotta a Forgách-család nemzetségfáját.
- Ez, amint méltóztatik látni, a nemzetségfánk, ámbár én keveset adok az ilyenekre, mert én demokrata vagyok. Az ott legfölül az első ősünk: Hunt Pázmán. Különben nem is volt magyar ember. Amennyire történeti búvárlataim tudni engedik, Patzmann volt… német származású.
- No, ezt mindjárt gondolhattuk volna - szaladt ki önkéntelen a szolgabíró szájából.
- Ez itt alul a címerünk, egy meztelen koronás nő. Csiklandós címer egy kicsit. De van bizonyos rációja. Mert amennyire történeti búvárlataim tudni engedik, Mária királyné sokszor mutatta magát így is Forgách Balázsnak.
- Nagy historikus! - sziszegte a tudákos levéltárnok.
Őexcellenciája karonfogta most a levéltárnokot, és elvezette a folyosó legvégére, ahol a régi Egyiptomról függött egy térkép. Itt szellemesen csevegett az egyiptomiak életmódjáról, kultúrájáról.
- Itt volt a város… emitt vannak a gúlák. Itt fekszik, uraim, Szemiramisz királyné. (A rövidlátó iktató felágaskodott a lábujjaira, mert Szemiramisz királynét ő is szerette volna látni fekve.)
- Kolosszális régész! - kiáltott a csendbiztos áhítattal eltelve.
Azután egy kis kabint nyitott fel, s így szólt:
- De már ide csak az jöjjön be, aki tudós ember.
A nemes vármegye összenézett, de egyik sem mert belépni. Az volt a grófnak az ásványgyűjteménye, egy egész kis múzeum a legritkább példányokkal. De volt ott más is, csigák, kagylók és természeti furcsaságok.
Miután elmagyarázta a hozzájuk fűződő érdekes részleteket, kedélyesen jegyzé meg:
- Ezek az én ritkaságaim, most már megmutatom a kincseimet!
(No, erre aztán igazán kíváncsi volt a nemes deputáció. - Hja, biz az szépen összeszerezhetett magának: hiába olyan helyen volt.)
Forgách kivezetett bennünket a hajdani felvonóhíd elé, és mosolyogva kiáltá:
- Gyertek csak ide!
Három vagy négy gyönyörű gyermek ugrándozott felénk, és pajkosan, zajos viháncolással kezdtek kapaszkodni rá, ki a lábán, ki a karján.
- Lassan, gyerekek, nem látjátok, hogy nem magunk vagyunk. Adjatok pacsit a bácsiknak. No, mondjátok meg, hogy hívnak, mutassátok be rendre magatokat.
A kedves kis grófocskák és comtesse-k engedelmesen teljesítették apjuk parancsát.
A nagyobbik hozzánk lépett:
- Én V-ik Antal vagyok - mondá.
- Én XXIII-ik János - selypíté a kisebbik.
A volt kancellár felhős homlokára odalopódzott most a verőfényből egy sugár… Van hát a halál után is élet!
- Az utódokat már láttuk, kegyelmes uram - kezdé a tudákos levéltárnok. - Most már talán kegyes lesz megmutatni az ősöket. Tudom, nagy képtár van.
A gróf elkomorodott, s a hangja tompán kongott:
- Az őseimet? Nem! Minek?
Majd hozzátette zavartan:
- Annak a szobának elhányódott a kulcsa »valahol«.
(Már én akkor tudtam, hogy hol. Hogy a »pozsonyi konventikulumban«.)
Ez nap láttam Forgách Antalt először életemben, de nem utoljára. Sok év óta vagyok mindennapos az országház karzatán, s ő is sok év óta ült lent a jobbkarzat legszélén, komoran elgondolkozva, majdnem idegenül.
Lecsüggesztett fejét fel nem emelte élénken, ha vihar zúgott a termen végig, ajka el nem mosolyodott, ha rengő hahota támadt. Úgy ült ott, mint egy szobor, némán, hidegen, érzéketlenül.
Valami láthatatlan súly lenyomta, nyelvét egy csodálatos erő megzsibbasztotta. Vagy tízszer iratkozott fel, hogy beszélni fog, de mindig kitörültette magát. És ha szemeit fölvetette, végigjáratván komor tekintetét az embereken, a falakon és a pirosló országcímerén az elnök feje fölött, szinte ki lehetett olvasni ilyenkor arcáról a hamleti tűnődést: »Hogy jöttem én ide?«
Itt sem volt otthon, de most tán végre otthon van egészen.
Mely befödi, a föld, mindent befedjen, ellenség lovának dübörgő patkója hagyja békén a földet, s a föld vegye át békén az ő porát a magáénak.
A CSODÁLATOS PARLAMENT
1885
Kazuvich Mirkó szép, deli fiatalember, aki Varasd megyében született, előkelő horvát szülőktől (mert előkelő horvát atyák vannak, csak előkelő horvát honatyák nincsenek). Pedig Kazuvich Mirkó éppen horvát képviselő, s mihelyt a mandátumát megkapta, egy nagy utazást tett Amerikában; Pennsylvaniában hosszabb ideig tartózkodván, megismerkedett özvegy mrs. Grummal, egy igen csinos, köpcös menyecskével, s legalább az asszony azt állítja, hogy házasságot ígért neki, sőt egyszer tanúk előtt meg is csókolta. Amit Amerikában, nem tudom miért, komolyan vesznek.
Sőt az asszony, miután megígérte, hogy most hazamegy ugyan az ügyeit rendezni, de egy félév múlva visszajön és elveszi, pénzt is kölcsönzött neki.
Mrs. Grumm egyszersmind hírneves ügyvéd Pennsylvaniában, s Kazuvichot mindenféle ügyekbe bonyolítá, hogy magához kösse.
Kazuvich hazautazott Zágrábba, és eszeágában sem volt többé Amerikába menni. Elmúlt a félév, s rá még egy negyedév, és mrs. Grumm türelmetlenkedni kezdett. Levelet írt Kazuvich képviselőnek Zágrábba, hogy mi lesz már? Jön-e, vagy nem jön?
Kazuvich azt felelte kurtán:
»Annyi bajom van nekem, asszonyom, az ügyvédekkel, hogy eszemágában sincs még feleségül is ügyvédet venni.«
Erre méregbe jött az asszony, és visszafelelte:
»Jól van, uram. De hát törvények vannak az ön országában is.«
Ez bizony perrel való fenyegetés volt. - Kazuvich még egy korrespondens-kártyát nem sajnált:
»Hogyne volnának? Hiszen mi magunk csináljuk.«
No, de ettől már elájult a mistress, s mihelyt az iroda segédei föllocsolták, nyomban hajtatott a vasúthoz mindenféle adóssági kötelezvényekkel, és szerelmes levelekkel ellátva. Volt azok közt egy-két kompromittáló bűnokmány is.
Ahogy felült, meg sem állott Zágrábig, pedig az jó nagy darab út onnan.
Ott mindjárt a hotelben megkérdezte:
- Ki ebben az országban a legmagasabb hivatalnok?
- A bán - mondták neki.
Tehát elment a bánhoz.
- Uram! - kezdé. - Nekem valami ügyem van egy Kazuvich Mirkó nevű horvátországi törvényhozóval.
- Mit akar vele, asszonyom?
- Vagy el akarom venni férjnek, vagy le akarom foglalni a fizetését, vagy be akarom fogatni. Vagy az egyiket, vagy a másikat.
- Hja, az bajos lesz itt, asszonyom - mondá a bán -, mert igaz ugyan, hogy Kazuvich horvát képviselő, de ő most a magyar törvényhozás tagja Budapesten.
Mrs. Grumm hitetlenül csóválta a fejét, azt hitte, ámítja a bán, elindult kérdezősködni a városba is, de mindenütt azt felelték, hogy valóban úgy van, Kazuvich Mirkó most Magyarországon hoz törvényeket.
No, mindegy, egy kis út, és egy vasúti jegy még nem a világ, rohant Budapestre, s egyenesen beállított a képviselőház elnökéhez.
- Van itt Kazuvich Mirkó nevű képviselő, uram?
- Van bizony - mondá Péchy Tamás. - Jó ember, szelíd ember, nekem nem okoz soha semmi bajt.
- Okozott nekem eleget. Hol találom én azt az embert?
- Mit akar vele, asszonyom?
- Török a fizetése, a keze és a szabadsága ellen, mert így és így áll a dolog.
- Hja - mondá az elnök -, igaz ugyan, hogy Kazuvich magyar képviselő, de most Bécsben a közös törvényhozásnak a tagja.
A mrs. újra hitetlenül rázta a fejét. Elindult a városban tudakozódni; mindenki azt felelte, hogy Kazuvich Mirkó ez idő szerint valóban Bécsben hoz törvényeket a delegációban.
Isten neki, még egy vasúti jegyet megeresztett Bécsig.
Bécsben a delegáció elnökét kereste legelőbb. Hanem iszen kereshette azt. Mindenki azt felelte neki:
»Az igaz, volt delegáció, de már szétment, ha hát delegáció sincs, hogy volna akkor annak elnöke?«
Itt egyáltalában semmi felvilágosítást sem kaphatott Kazuvich Mirkó uramról.
Kétségbe volt esve, hogy hol keresse most? Az majdnem bizonyosnak látszott előtte, hogy ismét egy új országba és városba ment törvényeket hozni. De melyikbe?
Felkutatta a szomszéd városokat, tudakolt, fűt-fát kérdezett, de Kazuvich Mirkóról sem Stuttgartban, sem Münchenben nem tudtak semmit.
Visszament Amerikába leverten, elfáradva, kiköltekezve, de egy tapasztalattal meggazdagodva, melyet útjának leírásában ki is emel egy előkelő amerikai lapban, midőn ezeket írja:
»Európában csak egy parlament van, de ezt aztán úgy szállítják városról városra, mint a cséplőgépet szokás falukon, hogy mikor egy faluban elvégzi a cséplést, a másik faluba viszik kölcsön.«
A KASZÁT VÁSÁRLÓ PARASZT
1885
Tanúja voltam egyszer, midőn Csomák Gergely uram benyitott a vaskereskedésbe.
- Szerencsés jó napot! - mondá.
- Mi tetszik?
- Kasza kellenék.
A kereskedő ugrik, és egy csomó kaszát tesz eléje. Csomák uram ellenséges szemmel bandzsít a kaszák felé.
- Ágyú-jegyűt adjék az úr - szól megvetőleg elfordulva a kaszáktól.
A kereskedő visszarakja a bika-jegyű kaszákat, s az ágyú-jegyűekből hoz nehányat.
- Termett ott még több is - szólt oda félvállról.
A kereskedő türelmesen eléje szállítja minden ágyújegyű kaszáját.
Csomák Gergely szeme végigsiklik valamennyin, de a világért sem nyúlna egyikhez sem. Elkezdi a fejét vakarni.
- No, mi a baj még?
- Hogy voltaképpen mégiscsak hadd lám a bika-jegyűeket.
Mit lehetett tenni egyebet, mint újra visszahurcolni a bika-jegyű kaszákat.
Gergely gazda most már szinte maga is röstelli a dolgot, s csak úgy találomra látszik a sok közül kezébe venni az egyiket.
Behunyja először a jobb szemét, és úgy néz végig rajta, azután a bal szemét hunyja be, miközben már függőlegesen tartja a kaszát, majd leereszti a hegyével, végül pedig fölemeli a feje fölé, s alulról sandít rá hosszadalmasan.
- Hogy ez? - veti oda közömbösen.
- Két forint.
- Ez a kasza? - kérdi gúnyosan. - Nem lehet az! Már hogy ez a kasza?
Végigfekteti a pudlin, s a kezével egy vonalat húz a levegőben, amerre a nyél fog következni, hogy miképp veszi majd ki magát. Aztán a bütykös nagyujját végighúzza a pengéjén mind a két oldalon, megkopogtatja négy-öt helyen a mutatóujja kalácsával, majd leereszti a földre, és a féltérdén meghajlítja.
- Hüm... No... igazán két forint ez a kasza?
A kereskedő esküdözik, nem adhatja olcsóbban. Neki magának is annyiba van.
- Pedig nincs jól kiégetve, hallja az úr.
- A legfinomabb angol kasza.
- Ugyan ne tegyen bolonddá az úr. Ócska kaszából van ez megkalapálva.
- Kitűnő matéria! Holtig eltart.
- Ha ki nem csorbul - teszi hozzá nevetve Csomák Gergely.
- Ilyen kaszája még nem volt kendnek.
- Mármint nékem? Hát minek gondol engem az úr?
- Csak nézze meg, kérem, azt a kaszát.
- Megnézzem? Minek nézzem? Kasza, kasza. Egyik olyan kasza, mint a másik. Nem nézem biz én. Amelyik éppen a kezembe került. Azért csak ki a színnel szaporán, mit kíván érte, nekem sürgős dolgom van a piacon.
- Mondtam már, két forint!
- Hát van istene az úrnak? Két forintot kérni egy ilyen jószágért. Csak már legalább tudnám, mi van rajta.
S azzal ismétlen vizsgálat alá veszi a kaszát, suhint vele egyet, majd fölkerekedik, s kifelé viszi a nagyobb világosság okáért. A küszöbről bekiált:
- A kalapomat odabent hagytam.
Ott künn megtáncoltatja a pengén a napsugarakat, amik pajkosan futnak át a kékes sima lapon. A szájához emeli, rálehel, s várja mély áhítattal, mekkora darabon vonta be hályogosra a lehelet, s mily gyorsan illan. Azután megpengeti a kövezeten.
- Bolond egy csengése van - dörmögi, s erre besompolyog a boltba, még ott is ezen nyargal: - Nem tetszik nekem a csengése. Ideadja az úr egy forint nyolcvan krajcárért, vagy nem?
- Isten neki, egy hatost engedek. Vigye el egy forint kilencvenért.
- Nem lehet, nem éri meg. Kiátkoznának a gyermekeim. Adja, nem adja úgy?
- Nem adom alább.
- Akkor isten áldja meg!
Kioldalog, de csak az utca közepéig, onnan legott visszatér, és még egyszer bekurjant:
- Adja vagy nem adja?
- Nem adom.
Zavartan, fejcsóválva forgatja zsíros kalapját a markában.
- No, még ilyen kemény lélekkel sem volt dolgom, mióta az eszemet tudom. Hát tudja mit az úr? Tegye félre ezt a kaszát ide a sarokba. Majd meggondolom még egy kicsit odakünn.
Egy jó óra múlva visszatér egy más atyafival.
- Eljöttem - lihegi a verejtéket törülgetve homlokáról -, ez itt a keresztkomám Dorozsmáról, a Komót Istók. Azt gondoltuk ki, hogy ő is kaszát veszen, ha már így van, mert hogy hát az volna a rendje, ha ketten két kaszát veszünk, mindenik olcsóbban kapja a magáét.
- Nem adhatom olcsóbban… százszor megmondtam.
- Fontolja meg az úr, ne hirtelenkedje el a dolgot.
- Egy szó, mint száz.
- Nem enged? - pattan föl dühösen.
- Nem engedek - felel az határozottan.
- Hát akkor én mit mondjak? - toldítja engesztelődve.
- Mondjon, amit tetszik. Én többet nem beszélek kenddel.
- Nono, nem kell ám mindjárt megharagudni. Ha a szavát sajnálja tőlem az úr, akkor hát adja ide a tenyerét.
Csomák Gergely uram most már belecsap a vaskereskedő tenyerébe nagy vidáman.
- Eb, aki megbánja. Megvan a vásár!
Lassú ünnepélyességgel kezdi kigombolgatni a lajbliját, mialatt a világért sem venné le a tekintetét a sarokról, ahol a megvett kasza áll megtámasztva.
- De nini - villan fel agyában -, mintha görbébb, kisebb lenne az a kasza.
Gyanakvó arccal fürkészi a bolt személyzetét. Majd felkapja a kaszát, s mérlegeli a súlyra nézve.
- Ez más kasza - tör ki zordonan -, akármi legyek, ez nem az én kaszám.
S hirtelen összegombolja az ólompitykéket a mellényén.
- Már hogyne volna az a kasza? Ne okoskodjék, Gergely bácsi, mert kijövök a béketűrésből!
- No már, no már…. ej, ej… De minek is vitt el az ördög innen? Magam vagyok az oka. Itt van ni! Most már mit csináljak?
- De ha mondom, hogy az a kasza.
- Mármint ez? Hiszen nekem is megvan a két látó szemem.
Végighúzza pengéjén az ujját, meghajlítja a térdén, megkopogtatja, kiviszi az utcára, odaveregeti a kövezethez, rálehel, suhint vele, és betámolyog nagy szomorúan.
- Ez nem az a kasza! Ezért nem adhatok többet négy váltó forintnál.
- Ne csináljon komédiákat. Ha nem tetszik a kasza, ott van valamennyi, válasszon közülök másikat.
- Azt a bolondot nem teszem, hogy elölről kezdjem a vesződséget. Maradjon ez a kasza, de az illendő árán, amennyivel kevesebbet ér.
- Egy szót se többet.
- Mi? Csakugyan nekem kell károsodnom? Jó. Hát csakugyan elveszi az úr tőlem azt a fölösleget? Ráfér a lelkére?
- Fizessen kend hamar, és ne tartson itt prédikációkat.
- Jó - kiált fel Csomák Gergely uram keserűen. - Legyen az úrnak igaza. De vágjuk az igazságot kétfelé, hogy énrajtam se essék igazságtalanság. Felezzük meg az egy váltó forintot.
- Nem felezek.
- Akkor hát itt van a pénze! Fogja!
Újra hozzálátott a lajbli kigombolásához, amelynek a belső zsebéből nagy nehezen kihalász vala egy harisnyát, aminek a legfenekéről kivett egy forintos bankót, és odaadta a kereskedőnek.
- A többit mindjárt hozzáolvasom.
A mellény külső zsebéből előhúzott egy kéthatosost, a másikból egy négykrajcárost…
- Hogyis csak? Ez huszonnégy…
Benyúlt a nadrágzsebébe, ahol 33 krajcárra akadt.
- Huszonnégy és harminchárom, az ötvenhét… Mennyi kell még?
- Még harminchárom krajcár…
- Annyi - teszi hozzá jámbor képpel -, de nehezen lesz.
S ezalatt ártatlan, jámbor arccal kémleli a kereskedő hangulatát.
- Hopp… azaz, hogy… Megállj csak, megállj. Hová is tettem? Mit gondol, komámuram? Aha, itt lesz a kendő csücskében…
A fehér gyolcskendő szélibe csakugyan egy kéthatos volt bekötve.
- Ez az irmag, nemzetes uram - mondja nyájasan -, ott az isten se vesz, ahol nem talál.
- Még tizenhárom krajcár - sürgeti a kereskedő könyörtelenül.
- Ugyan ne okoskodjék, nemzetes uram. Mire való az? Így is rosszabb kaszát kaptam, mint kellett volna. Osztég nincs nálam egy garas sem, ott hagytam a szekeren a guba ujjában, azt csak nem kívánja, hogy olyan messze szaladjak azért az egypár fillérért. Majd kipótolom máskor.
- Nekem az egész összeg kell. Menjen a pénzért, addig a kasza el nem szalad.
De már erre méregre gyulladt Csomák Gergely:
- Mit? Nekem annyi becsületem sincs? Nekem az apám, nagyapám is bíróságot viselt perszóna volt, hallja az úr! Nem kell nekem senkinek a kegyelme. Nem a szemeten szedtek fel engem. Lökje neki oda, komámuram, azt a tizenhárom krajcárt!
S azzal sértődve felkapja a kaszát.
- Gyerünk, komámuram…
A boltajtónál visszafordult kárörvendő, kaján szemekkel, egyet rántott a vállán, s a kaszát diadalmasan megvillogtatva, harsányan bekiáltott:
- Annyit azonban mondhatok az úrnak, hogy ez volt a legjobb kaszája, az a többi nem ér egy hajítófát.
AZ ÜGYESBAJOS EMBER
1885
- Szabad!
Az ajtó megnyílik lassan nyiszorogva, s betolja rajta legelőször a jobb vállát Toportyán Mihály uram. Azután beérkeznek a többi testrészek is, de nem minden akadály nélkül.
- Ejnye te, nini… Csiba, kilincs! Beleakad az ember testi ruhájába. No nézd, nézd… Szerencsés jó reggelt kívánok, téns fiskális úr. De jó, hogy itthon találom, mert azért jöttem, nem egyébért, mivelhogy úgy esett, azt mondja az anyjukom: »eredj be, fiam, a fiskáriushoz, mármint a teens úrhoz, és vidd be neki az írást, ha beteg nem volnék, magam cihelődnék fel«… mert biz az megbetegedett a jó pára, pedig mondtam neki a nyavalyásnak: »Erzse, mért nem húzol ködmönt ilyen hűvös időben?«… Nem is emlékszik még ilyen őszre eleven ember. Azt mondják, valami planéta az égen elkoppantotta volna a napnak a lángját. Már ahogy lesz, úgy lesz, de nem szeretem a dolgot. A kolompér még a föld alatt van, a kukorica ott tesped a szárán. Bundában szüretelünk az idén, tekintetes uram.
De mit is akartam mondani? Hogy hát mondok, miért nem jár az asszony ködmönben? Mert még meg sem vettem neki a ködmönt. A tavalyi ködmönét, az ócskát, talán hallotta is a tekintetes úr, ellopták a kékkői vásáron a szekérről.
Nem hallotta? Jobb is olyat meg se hallani. Az a pléhkezű Mucsár Jóska nálam a kocsis, megverte az isten, akihez az szegődik, különben jóravaló ember, de nem győzi az italt, egy-két gyűszűnyi nem sok, de amint benyeli, mindjárt megárt a természetének, mert nem minden ember egyforma, kérem alássan. Mihelyt, mondom, megiszik egy-két kortyot, az mindjárt elzárja a jobbik eszén a csapot. Ott ült a mihasznavaló a szekeren, s mégis ellopták a ködmönt mellőle. Hát hallott valaha ilyet a tekintetes úr? Pedig a tekintetes úr sem mai gyerek. Ösmertem még az édes tatáját is. Az volt még csak a derék ember! Hja, ha az élne, sima volna az én fejem. Pedig van is rajta egy behegedés, ahol ni, a bal fülem fölött, éppen a restellación törték be, amikor szolgabírónak választottuk. Hanem az aztán szolgabíró volt. Tekintetes úr csak keresi az igazságot, de őkelme osztogatta az emberek közt. Higgye meg, tens uram, mióta ő kihúzta a lábát ebből az árnyékvilágból, azóta kedve sincs az embernek bajba keveredni a megyeházán. Most sem tudom, miképp virít ki részemre az igazság, mert azt öntözgetném most, abba járok… Nini, oda nem adtam még az írást? Az ám, az ám! Melyik zsebembe is tettem? Ej, ej. Hol vagy már no, kutya? Biz’ isten a fejemet sem találom. Pedig a múlt héten hányattam magamra kilenc köpölyt a kilógussal Szécsényben, hát nem mondhatnám, hogy valami testi bajom van. Hiába, tessék elhinni, az egészség a legelső dolog, ámbátor a tekintetes úr is jó színben van… hanem a tekintetes asszonyka, amint az ámbituson elment mellettem, úgy nézem, hitványabb, mint volt. Kár, hogy nem az anyjukom jött be, hadd mondta volna meg azt a marmancs füvet, nincs annak párja, még az apró baromfi jószág is kigyógyul attól. No, van az én rétemen szekérszámra, de lekaszálni nem érdemes, mert a nagyobb marha nem eszi, kérem alássan. Azért hát nem is javaslom a tekintetes úrnak, hanem a gyöngébb vászoncselédnél megteszi a módját, kivált ha az anyjukom főzi meg. De biz az már egy hete feléje se néz a bögrének… egészen levette a lábáról a nyavalya, meg ez a szerencsétlenség, mert százötven forint nem tréfadolog a mostani világban.
Hogy miféle százötven forint? Hát nem mondtam volna még el? Oh, oh, lelkem, ténsuram, hiszen a ködmönben volt benn, az ellopott ködmönben! Úgy ám, lelkem! Ott volt az írás róla Herkentyű Andrástól. Hát uramfia, aki a ködmönt elvitte, az elvitte az írást is. Volt nagy óbégatás emiatt otthon, hogy már most Herkentyű Andrásék, ha akarják, meg se fizetik a százötven forintunkat. - Mit csináljunk, mihez fogjunk? Rostát forgattunk, de a rosta is hogy ismerne minden embert azokból, akik a szekér körül megfordultak? Tanakodtunk okos emberekkel. A Csutorás István, az a veres orrú vastag ember, aki a Keresztelő Szent Jánoska mellett lakik, váltig biztatott (nagy esze van annak, tens uram, ha egy rakáson tartja): »Ha - mondja - százötven forinttal tartoznak kendnek a Herkentyűék, akkor annak be kell jegyezve lennie a megyénél a telekkönyvben.« Bementünk ennélfogvást az anyjukommal a megyeházára. Megkértük a percsőszt, aki azt a rengeteg sok pert őrzi, ne restellje megnézni a telekkönyvünket: hátha benne van a százötven forintunk. Megnézi, azt mondja, nincs benne. Erre aztán feltalálja magát az anyjukom, és így szól: »Ugyan nézze csak meg, nemzetes úr, a Herkentyűék telekkönyvét, hátha abban van.« Megnézi a percsősz: - »Van itt - feleli - kétezer forint is: hogy hívják kendteket, hátha közte lesz?« »Már annyi sok pénz közt bizonyosan ott van a mienk is. Mi vagyunk a Toportyán Mihályék.« Nézte szegény, nézte, de bizony a mi pénzünk nem volt beírva. Hallott már a tekintetes úr ilyen fátumot? Pedig torkunkig ér a pénzszükség! Az egyik lovunk, a rudas, vemhes lett, éppen most az őszi munka idején nem használhatom semmire, van is már kinézve a zahorai tótoknál egy hóka lábú, csak a pénz lenne meg hozzá. Azt kellenék most sebtiben kipörölni. De hogy és miképpen? A törvény vagy hiszi, vagy nem hiszi, ha nincs írás róla. Ej - mondja az anyjukom -, a felét mégis csak könnyebben elhiszi, mint az egészet. Hát hogy legalább a fele hiteles legyen, kivettük az írást a helységtől, mely szerint a ködmönt Kékkőn ellopták. Hogy aztán a ködmönben benne volt a kontraktus, olyan igaz, mint ahogy most a tekintetes úr rám néz, tulajdon kezeimmel tettem bele a mellső zsebbe.
Azért hát azt mondja az anyjukom, hozzam be az írást sürgősen a tens fiskális úrhoz, mint ösmerőshöz, keresse ki vele a pénzt… Mi a ködmönt bizonyítjuk, hogy megvolt, a tens fiskális úr pedig bizonyítsa az írást, hogy megvolt. De elő is kotorászom már. Melyik zsebembe is tettem, no? Hopp! Most jut eszembe. A Zsuzsi leányom kicserélte reggel a pruszlikomat. Pedig a másik pruszlikomba volt. Ejnye, Zsuzsi, de nagy galyibát csináltál!… No semmi az, - majd behozom, kérem alássan, a jövő héten…
AJNÁCSKŐ
1885
Rimaszombat közelében két várrom van, egyik Fülek felé, másik a kies Gortva völgyben. Ajnácskő az, Várgede emez.
Mind a két vár eredetét nehéz kutatni. - A történelem alig mond róluk valamit, mert szerepük úgyszólván korábbi, mint maga a történelem.
Csapjuk el hát a történelmi adatok száraz könyvét, s kérdezzük meg a regétől. Annak szabad tudni mindent. Ezer év előtt volt… Az ország meg volt hódítva teljesen. Még imitt-amott tartotta magát egy-egy lézengő csapat a Zalán embereiből. De az már csak olyan foghegyre való volt.
A honfoglalási csaták lezajlása után most azután következett az ország felosztása a vezérek, alvezérek és katonák közt. Volt föld elég, nem kellett fösvénykedni!
E tájra Huba vezér indult a maga népével, s útközben osztogatá a javadalmakat. Ez a szép völgy azé, ez meg ott amazé. Nem sokat méricskéltek lánccal, de még mappát se csináltak a birtokosok. A vezér szava volt a telekkönyv.
Ez osztozkodó pályázásban részt vett az egész törzs ipastól, fiastól, asszonyostól, leányostól. Ott volt Huba vezér gyönyörű leánykája, a tegezes Hajnácska is.
Legelőször értek a Gortva völgyi bűvös forráshoz, mely fölött egy vár emelkedett. Elkezdték ostromolni, s csakhamar sikerült bevenni, kivált Gedő hadnagy vitézségének miatta.
- Tied a vár s a környék - mondá Huba vezér -, ameddig naplementig érünk, mind a tied legyen a vidék.
Azonban nem kellett sokáig menniök, midőn elibök bukkant egy völgymederből kiemelkedő sziklacsúcson egy gyönyörű tündérvár.
- Oh be szép, be szép! - kiáltott fel elragadtatva Hajnácska. - Apám, add nekem ezt a várat, ha bevesszük.
- Nem lehet - mondá Huba -, a vár a Gedőé lesz, neki ígértem.
Erre Gedő is könyörögni kezdett, hogy elég neki a másik vár, csak adja ezt oda a leányának, ha olyan nagyon megnyerte a tetszését.
- Nem szeghetem meg a szavamat - szólt a vezér -, ám jó van, legyen Hajnácska leányomé a vár, de akkor legyen a leányom a tied.
Így keltek össze Gedő és Hajnácska, s sokáig éltek boldogul a két szomszéd várban, melyet »Gedő« és »Hajnácskő« várnak említenek sokáig a krónikák.
A mohácsi vész idején Balassa Menyhért birtokában találjuk Ajnácskőt, 1604-ben Rédey Ferenc volt az ura, majd Széchy György, 1645-ben török kézre jutott. Thököly leveretése után az onnan kitakarodni kénytelen Hasszán bég felgyújtotta, hogyha az övé nem lehet, ne legyen soha többé senkié.
Azóta aztán omlik, romlik, minden évben kisebb a rom, csak a szép kőszirt ugyanolyan ma is, mint aminőnek a szép Hajnácska látta ezer esztendő előtt.
A RENDJELEK
1885
Nemcsak a nézőknek van örömük a kiállításból, hanem a kiállítóknak is.
Az első öröm a zsüriválasztás, a másik öröm a végén jön: a rendjelek.
Matlekovitsnak a leghatalmasabb segédjei a rendjelek. Ha ezek nem volnának, semmi sem volna.
Minden deszka, minden üveggöreb, minden búzaszem és minden porcelántányér azt kiáltja a kiállításon: »Rendjelet kérünk!«
Zichy Jenő rózsái a kígyózó utak mellett mosolyogva suttogják amint az esti szél meghimbálja: »Oh felség, oh felség, végy észre minket.«
A pavilonok aranyozott tornyocskái kacéran csillognak a napfényben: »Minket illet itt a legtöbb!«
A Göndöcs mézesköpűje azt látszik a nyíláson kifelé lehelni: »Van még valami édesebb is a méznél.«
Sőt még a debreceni híres Bisutka uram kiállított szőrgubája is azt mormolja: »instálok alássan egy ezüst keresztecskét.« (Pedig vétek bevinni abba a kálvinista városba keresztet. )
Így állván a dolgok, s mert az első kitüntetések már kezdenek szállingózni (ezúttal még csak az építők számára), célszerűnek látom elmondani készletben levő históriáimat a rendjelekről.
I. EBERS KÖNYVE
Ebers, de nem az az egyiptusi Ebers, hanem I. Ferenc idejebeli tudományos író csinos könyvet írt az elmebetegségekről. (A könyv manapság is kapható, ára két p. forint.)
A könyvet elolvasta a császár is, aki nagyon fölvilágosodott ember volt, s igen megtetszett neki az alaposan írt munka, melyet franciára is lefordítottak.
- Szeretnék az írójával megösmerkedni - mondá az udvarmesterének.
- Mikorra parancsolja, fölség?
A császár kitűzött egy napot és egy órát, s az öreg Ebers megjelent a Burgban.
- Ön írta az elmebetegségekről szóló művet?
- Én írtam, felség.
- Nagyon meg vagyok elégedve, s igen örülök a sikerének.
Az öreg Ebers dadogott valamit.
- Ön tüzetesen foglalkozott az elmebetegekkel, mert látom, finoman különbözteti meg a különböző elmebetegségek egyes fajait.
- Egész életemben az elmebetegeket tanulmányoztam.
- Nagyon derék munka, nagyon meg vagyok elégedve - ismétlé a fejedelem nyájasan, s biccentve kissé a fejével, ami udvari nyelven azt jelenti, hogy »elmehet kend«.
De Ebers uram őkelme még nem akart elmenni. Valami szaggatott szavak törekedtek elő ajkairól, miközben kékült, vörösödött, és izzadott.
- Kíván még valamit mondani? - szólt a császár megütődve.
- Oh, felség… könyörgöm… esedezem, hogy meg nem érdemlem ugyan, de hát mivel… azonban.
- Szóljon bátran.
A tudós tompa hangon, majdnem hörögve suttogá:
- Azt merészkedem kérni, hogy felséged magas megelégedése valamely látható jelben nyerjen kifejezést.
- Ah úgy! Ön rendjelet akar? Nemde?
- Azt, fölség - mondá a tudós szemérmetes lágy hangon.
- A patvarba is - kiáltott a császár nevetve. - Nagyon szívesen teljesítem óhaját a rendjelre nézve, de megjegyzem, a könyvének második kiadását bővítse ki oda, hogy ez is egyik fajtája az elmebetegségeknek.
Az öreg Ebers nyilván nem élte meg a második kiadást, mert nem foglaltatik ott a »gomblyuk betegség«, pedig megvan, pusztít, és nincs ellene medicina.
II. AZ ISTVÁNKÁK
A rendjelek közt tudvalevőleg legtöbbet ér nálunk a Szt. István-rend. Ezt osztogatják a legszűkebben, tehát ennek van a legtöbb becse.
Báró Sina Simon, aki nagy barátságban állt báró Wenckheim Bélával, e nemes jellemű gavallér miniszterünkkel, elővette egyszer a rendjelosztogató minisztert, hogy ő is szeretne valamit.
- Te is fiam, Brutus? No, jól van, hát mi volna a szíved szándéka?
- Egy Istvánka - mondá a báró édes hunyorgatással. - Természetesen a nagyokból.
- Hogyisne! - felelte a miniszter egyszerre elkomolyodva. - Arra ne is gondolj. Abba a fiókba bele ne nyúlj. Ott vannak a többi rendjelek fiókjai, válassz azokból. Azokból nagyon szívesen. De megmondom neked őszintén, hogy a nagy Szent István az ilyen magunkfajta embereknek nebáncsvirág. Ahhoz nem elég a nagy vagyon, nagy pozíció, ahhoz már az is szükséges, hogy itt is legyen valami…
És a miniszter megkopogtatta a homlokát.
- Nekünk nem osztogatják az efféléket, barátom. Jó nekünk egy-egy nagy Leopold is. Hiszen Leopold is derék ember volt.
Hát ebbe aztán megnyugodott báró Sina. Hiszen csakugyan derék ember volt Leopold is. Megkapta a nagy rendjelét, és viselte békességgel a nyakában. Elég szépen veszi ki magát az is.
Azalatt azonban, míg a Lipót-rend a Sina szekrényében állt, a világ forgott. Báró Wenckheim Béla király oldala melletti miniszterből miniszterelnökké lett - a Tisza kabinetben.
Mert a kabinet mindjárt a Tiszáé volt. Csak telekkönyvileg volt a Wenckheim nevére jegyezve.
Ott is hagyta Wenckheim csakhamar, s mikor távozott, a Szent István-rend nagykeresztjét kapta.
Amint ezt Sina megolvasta a Pester Lloydban, apprehenziós arccal sietett Wenckheimhez.
- Hát micsoda dolog ez? Hát mért kaptad te az Istvánt? Hiszen azt mondtad, hogy ezt magunkféle ember nem kaphatja, hogy ahhoz ész kell.
- Igen, azt mondtam - felelte Wenckheim zavartalanul -, s úgy is van. A korona méltányolta, hogy volt annyi eszem, elmozdulni Tiszának a lába alól.
INTRA DOMINIUM
1885
Partecédulát kaptam a minapi postával, hogy keökényesi és iváncsai Gudry György jobblétre szenderült.
Itt áll kinyomtatva, elhiszem a »jobblétre« szó kivételével. Mert ez az egy nem igaz benne. Egy Gudry csak rosszabblétre szenderülhet. A Gudryak uralkodó família azon a vidéken. Olyan jó dolguk van, hogy már jobb sohasem lehet. Urak, királyok, istenek odahaza!
Az öreg, hallom, az utolsó percében is az igazi virtust mutatta meg, hogy miképpen hal meg a magyar dzsentri.
Mikor már nagyon rosszul volt, forró lázban, félig öntudatlanul, intett a kezével, vigyék el az orvosságos üveget, s halkan suttogta:
- Adjátok ide a kártyát.
Felült ágyában nagy nehezen, szemei megcsillogtak, viaszszínű arcára valami bágyadt mosolyféle ült ki, s elkezdte egyenkint sorba hajigálni a kártyákat a paplan zöld selyem felületére, miközben egyre a megboldogult Panity Lacival és a Siroky Miskával beszélgetett. A rokonok hüledezve, sápadtan hallgattak.
- Nagyapa, jaj, mit csinál, nagyapa? - siránkoztak az unokái, de az öreg nem hallott semmit abból, ő tovább játszott a hajdani pajtásaival, bizonyosan ott látta őket ülni az ágya mellett.
- Ne kontrázzuk meg, Miska, mit gondolsz? Adj ki Laci… Mennykő sovány vétel, mondhatom! Bele a XXI-est! Mit tartogatod? Színt híttál volna, te bolond!… Bika ne legyen belőle, mert megeszlek…
S addig-addig játszott, évelődék a két láthatatlan alakkal, s adogatott ki nekik, míg a kártya kiesett kezéből, feje aláhanyatlott erőtlenül, kékülő ajka rángatózni kezdett, mintha szavak után kapkodna (talán pagát ultimót akart mondani), aztán lehunyta szempilláit, egy tompa hörgés, és nem volt többé.
Szép halál jutott osztályrészéül. Panity Laci és Siroky Miska eljöttek érte a másvilágról, s bevették harmadiknak… Így urasan, tarokkozás közben sétált át a mennyekbe…
De ha urasan halt meg, még urasabban élt, fényes karriert futva meg megyéjében.
Mindig nagy hivatalokat viselt, s mindig közmegelégedésre; mint alispán hat évig tartotta magát, pedig igazán nem csinált semmit, se jót, se rosszat.
Később azután szolgabíró lett… mert a dzsentrinek olyan volt a lajtorjája, hogy lefelé haladtak rajta (s mégis ezt a mait nevezik »szamár-lajtorjának«, amelyiken fölfelé mennek a hivatalnok urak).
De az természetes is, hogy ők lefelé haladtak. Mert mikor még megvan a kétezer holdjuk, kiállják az alispánságot, mikor már csak ezer holdjuk marad, elvonulnak a világtól a fővárosba képviselőnek s ha az ezer holdnak is elfogy a fele (mert a mennybéli hold sem fogy gyorsabban, mint a földi holdak), elmennek a falujokba összehúzódni szolgabíráknak.
Mondom, később azután szolgabíró lett Gudry György. (Szép restóráció volt az, akkor ütötték agyon Siroky Miskát az alsótoldi kurtanemesek, Panity Laci is abban az esztendőben halt meg.) Akkor érződött ki az elmúlt alispánsága. Borzasztó rendetlenségben és maradiságban volt a megye. Úgyhogy új, szigorú főispánt kellett kinevezni, aki ráncba szedje a tekintetes urakat.
A fiatal Kevermesy János gróf lett a főispán. Egy csöppet sem bánja azt Gudry György, hiszen Kevermesy gróf is atyjafia anyai ágon, s a szomszéd megye túlsó széléig, Kevermesig ment eleibe, mikor a bevonulását tartotta.
Kevélyre kinyújtózkodott hosszú két megye az egymás mellett. Hajnalban indult el a két hintó Kevermesről, s már kilenc óra lett este, még mindig a szomszéd megyében jártak.
A gróf már álmos volt, s szunnyadozni akart hintójában, de mert az új megyéjét még nem látta, türelmetlenül kiáltozott minduntalan előre. (NB. A Gudry hintaja vezetett. )
- Mikor érjük el már a határt, Gyuri bácsi?
- Majd csak elérjük valamikor.
- Költsön fel, Gyuri bácsi, ha majd a határhoz érünk.
- Csak aludj el, öcsém, nyugodtan - mondá kevélyen Gudry -, és ahol fölébredsz, ott lesz a megyei határ.
Ez noha úgy hangzott, mint a delphi-beli orákulum, mégis beteljesedett, mert egyszer úgy éjféltájban egy veszekedett kátyúban nagyot nyekkent a grófi hintó, s majd kilökte a méltóságos urat.
- Hopp, hó! - riadt föl a gróf. - Mi baj, mi történt?
Gudry György nagy flegmával kiáltotta:
- A határhoz értünk, kedves öcsém. Itt már nem alszik élő lélek. Nem olyan akármilyen megye ez!
Egész a székvárosig ilyen kátyús, gödrös, süppedékes volt az út. Küllőig huruttyoltak réti helyeken a kerekek, s a szárazon úgy járt a hintó házikója, mint a szita.
De hát az utak még hagyján! Sokkal inkább volt még elhanyagolva az ügymenet, a közigazgatás és törvénykezés. Az igazság szekere jobban döcögött ezeken az utakon, mint amazokon a főispáné.
Kevermesy gróf elhatározta, hogy mindenekelőtt szemléket és vizsgálatokat fog tartani az egyes hivatalokban, s maga fog bepillantást vetni a folyó ügyekbe.
Biz ez egy kicsit lealázó volt a megyei urakra, de bele kellett nyugodni. Így történt egy napon, hogy a főszolgabíróhoz, Gudry Györgyhöz is benyitott őméltósága.
- Szervusz - mondá az öreg Gudry familiárisan.
- Hivatalos ügyben jöttem - szólt a főispán feszesen.
- Úgy? Mi bajod van, kedves öcsém?
- Át akarom nézni az aktákat.
- Tessék.
A főispán fölvett az asztalról találomra egy iratot.
- Miféle ügy ez?
- Ez? Ez a Katáng Márton föllebbezése.
- Mit föllebbez?
- Az ítéletemet föllebbezi a gazember.
- Mi volt az ítélet?
- Huszonnégy botot vágattam rá… Azt mondják, hogy a szentmise alatt odahajolt a Tornyos Istvánnéhoz… egy szép zahorai menyecske… és megcsókolta a nyakát. Akasztófáravaló selymája! Még a mise alatt tesz ilyet!
- És már rá is verette az illető huszonnégy botot? - kérdi a főispán összevont szemöldökkel.
- Rá én, azon melegében.
- De, kedves bátyám - tör ki a főispán szemrehányóan - hiszen föllebbezett az a szegény ember!
- Hát persze hogy föllebbezett.
- De azt csak figyelembe kellene vennie önnek, hogy intra dominium kell föllebbezni és nem extra dominium. Birtokon belül és nem birtokon kívül. Ez a legprimitívebb tudnivaló.
De már erre kijött türelméből az öregúr, és sértődve mondá a bajuszát rágva:
- Ejej, kedves öcsém, hová gondolsz? Nem vagyok én már mai legény a tudományban. Hiszen éppen intra dominium van a dolog, mert az ipse birtokában van a huszonnégy botnak. Hiszen csak én is tudom a törvényt.
A főispán elmosolyodott, és a szomszéd hivatalba nyitott be folytatni a ráncbaszedést.
Hanem ez eset után természetesen mégsem lehetett az öreget sokáig tűrni a törvénykezésnél.
Látom a partecéduláról, hogy úgy halt meg, mint tanfelügyelő.
VÁROSUNK ATYÁI
1885
Egy ősz hajú aggastyánt láttam egy idő óta a kiállításon, aki sorba járja a pavilonokat, s mély figyelemmel szemlél mindent. Azt hittem valami angol, mert tele van a zsebe katalógussal, s mert feltűnő az a bámészkodás, az a csodálat, mely egész lényét elönti. Ennyire csodálkozni csak az angol tud - unalomból!
Nekem régóta feltűnt, mert szép öregember, haja, szemöldje, bajusza hófehér, de a szeme fiatalos és az arcszíne pirospozsgás.
Amikor elfárad, leül a 3 kr.-os padok egyikére, és úgy szemléli a gyönyörű panorámát nagy érdeklődéssel. Semmi kétség, hogy idegen. Hisz a magyar ember sohasem nézi meg Pestet alaposan, mert tudja, hogy még sokszor visszajön ide.
Egy nap fáradt voltam én is, leültem a mellette levő székbe, és rá akartam gyújtani, de nem volt mivel. Az öregúr szivarja égett, de nem volt mivel megszólítani, mert nemigen vagyok járatos a külföldi nyelvekben, midőn odajön a hírlapokat árusító gyerek, s az én öregem a Pesti Hírlapot veszi meg tőle.
Teringettét, hisz ez valami derék magyar ember! »Szabad kérnem egy kis tüzet!«
- Tessék - szólt nyájasan.
Egy darabig hallgatagon szíttuk szivarjainkat, a fölséges képben gyönyörködve. Mert a pavilonok már rég be voltak csukva. A természet kezdte felhúzni az esteli szürke alsószoknyáját, hogy csakhamar barnát vegyen fölibe.
Csakhogy ezt itt nem engedik, mert kigyúlnak a villanylángok, s a szép kupolák, karcsú tornyok még tündériebbek e mesterséges napok világánál. A finom selyem gyepet rejtélyes árnyék fekszi meg. A gráciák láthatatlan alakban suhognak a puha füveken, apró aranygereblyékkel fésülgetik. A szökőkút pajkosan locsog, a hűs szellő a rózsák illatával űz kolportázst.
- Kár - szólalt meg egyszerre az öregúr -, hogy nem úgy van mint Bécsben volt, ahol a rotunda kupolájára föl lehetett menni, és végignézhette az ember az egész várost.
- Az itt nem éppen szükséges, mert ott van a Gellérthegy, onnan meg lehet látni kényelmesen.
- Igaz, de csak a dunai frontot, pedig most már alighanem szebb innen. Ezek a rengeteg háztömbök! - Sohasem hittem volna, uram. Én sírtam ma két hete, mikor végigkocsiztam a várost.
- Hogyan, ön most látja először Pestet?
- Éppen azért sírtam, mert nem most látom először. Ön is sírna, ha akkor látta volna.
- És mikor látta?
- Vagy ötven évvel ezelőtt laktam benne, tisztviselője voltam a városnak, koncipista. Akkor halt meg az apám, aki Erdélyben lakott, Brassó mellett, elmentem haza a kis birtokomba, azóta sohase voltam itt. S otthon még mindig úgy képzeltem Pestet, ahogy akkor hagytam az utolsó napon.
- Képzelem, milyen lehetett!
- Éppen közgyűlésünk volt aznap, melyen aztán apám halálhírét vettem. Maig is emlékszem minden szóra, minden beszédre, mert nekem kellett volna megcsinálnom arról a gyűlésről a protokollumot, de biz azzal, hogy rögtön útra kellett szállnom, egész mai napig adósa maradtam a városnak. Pedig érdekes jegyzőkönyv lett volna…
- Úgy? Akkor is voltak már »kínos jelenetek« a gyűléseken?
- Oh, hogyne! Csakhogy ami akkor kínos volt, az most csak mulatságos.
- Természetesen. Az idő gyúrja a fogalmakat, hol így, hol úgy. Ami most nekünk mulatságos, esetleg kínos is lehet valamikor az utókornak.
- Az én utolsó gyűlésem, amint most az eredmény mutatja, mulatságos volt. Ha nem untatja önt?
- Oh, kérem. Én hozzá vagyok szokva mindenféle gyűlésekhez. S egy ötven év előtti ülést még nem élveztem. Ez nekem új lesz.
Az öregúr új szivarra gyújtott, s elmondta az ötven év előtti protokollumát, amellyel adósa még a városnak.
Nehogy most már én legyek adós vele, helyette reprodukálom a nevezetes jegyzőkönyvet:
Fölállott a polgármester (egy nagy tekintélyű, de kis bajuszú ember), és azt indítványozta, hogy a mostani Széchenyi tért (ki tudja mi volt akkor a neve) fásítsa be a város, és hagyja szabad térnek.
A városatyák összenéztek (mint ahogy most is össze szoktak nézni, ha ki akarják találni, mit gondol a többi). Egy alacsony szőke polgár, név szerint Pisztóry István felugrott, a imigyen szólt:
- Uraim, tudtommal Pest város, és nem erdő. Mármost kutassuk, miből áll a város? Házakból. Igaz-e, vagy sem? (Közbeszólások: Igaz. ) S miből áll az erdő? Fákból. Igaz-e, vagy nem? (Ez is igaz!) Mármost tehát, kérdem én, miképp támadhat a polgármester úrnak ilyen csodálatos gondolata, hogy egy városnak a közepére erdőt ültessünk. Soha ilyet, uraim!
A bölcs városi atyák meg voltak győzve. De a küzdelmet nem adhatta fel a tanács egyhamar. A főkapitány kelt fel Pisztóry uram szavaira válaszolni.
- Uraim! A tért ott meg kell hagynunk, mert ránk van felsőbbségileg parancsolva, hogy a katonai kaszárnya miatt kell ott térségnek maradnia. Az tehát kétségtelen, hogy oda házakat építeni nem lehet, amint Pisztóry úr szeretné, s azért is óhajtandó lenne a befásítás, hogy a fák díszesebbé tegyék a puszta helyet, mely ronda pocsolyává válik, ha be nem fásítjuk.
A kapitánynak is igaza volt. Most már ide hajladoztak a városatyák.
Azonban felállott Sartóry János gazdag prókátor.
- Én a magam részéről Pisztóry István nézetén vagyok, s arra nézve, amit a főkapitány hoz fel, azon hitemnek adok kifejezesét, hogy a katonák elmennek a városunkból maguktól is, de a fák, ha azokat beültetjük, el nem mennek innen magoktól. Tehát ne okoskodjunk ezekkel a mihaszna fákkal. Tessék megnézni, uraim, Angliát. Ott van London, a világ legnagyobb városa. (Halljuk!) Ki látta azt, hogy ott fákat ültessenek a város falain belül, ott minden talpalatnyi tér fölhasználtatik házépítésre. Igenis, uraim, hivatkozom Anglia példájára. (Élénk helyeslés.)
Már-már győzött volna Sartóry és Pisztóry, de ebben a percben egy ötlete támadt a polgármesternek, s így vág közbe:
- Angliára hiába hivatkoznak az urak. Mert Anglia és köztünk nagy a különbség. (Halljuk!) Mindjárt megmagyarázom. Angliában vannak toryk és hightoryk, itt pedig vannak Pisztóryk és Sartóryk.
Óriási hahota támadt erre. Pisztóry és Sartóry elvörösödve rohantak ki a teremből.
S így lett meg Pesten az első sétány.
Milyen különbség akkor és most!
Ma már húsz szebbnél szebb sétány van, hála istennek.
S ez annál nagyobb eredmény, mert a Pisztóryk és Sartóryk még mindig megvannak a városházán.
FALUSI VENDÉGEK
1885
Tegnapelőtt reggel beállított lakásomra a hidvégi kurta nemesek kolomposa, nemzetes Kaparkay András uram a feleségével.
- Adjon isten jó reggelt, tisztelt képviselő úr. No, már jó, hogy itthon találom, mert különben lakatossal nyittattam volna ki az ajtót, bölcsen tudván, hogy mi a becsület. Mondtam is a feleségemnek: »Asszony - mondok -, ha itthon nem volna a követünk, mi bizony akkor is odaszállunk, hogy feljöttünk a kiállításra, nehogy sértve érezze magát.«
- Hát úgy is illik - feleltem fanyarul.
- De bizony nem maradhatunk sokáig, mert otthon is halomra szaporodik a munka; a búza már rég kihányta a kalászát, a rozs pedig maholnap sarló után kezd integetni a fejével.
- No, de mégis itt marad, Kaparkay úr, nehány napig.
- Körülbelül addig szándékozom itt maradni, még a fiamat el nem helyezi a képviselő úr.
- Melyik fiát? - kérdém ijedten.
- A nagyobbikat - felelte ő nyugodtan -, ámbátor üsse kő, nem bánom a kisebbiket sem, ha alkalmas hivatala akad.
S ezt olyan prepotens hangon mondta, mint aki érzi, hogy hetven-nyolcvan voksot reprezentál a kerületben.
- És hol vannak a fiatalok?
- Az egyik itt jár az egyetemen, mindjárt itt lesz, üzentem neki a hordártól, a másikat pedig most csapták ki Kolozsváron. A holnapi vonattal ideérkezik.
- Baj, nagy baj - szóltam savanyú képet vágva -, most a miniszterek sincsenek itt, most nagyon nehéz lesz.
Kaparkay uram édesdeden vigyorgott, mintha örülne rajta, hogy nehéz feladatot sózott a nyakamba.
- Nem szoktam én - jegyzé meg hetykén - holmi hiábavaló apróságokkal alkalmatlankodni másoknak.
Mit cselekedhettem egyebet, odaadtam nekik a szállásomat, s én magam elhurcolkodtam a vendéglőbe, azt adva ürügyül, hogy egy nagybátyám fekszik betegen, annak az ágyánál kell virrasztanom éjjelenként, azért hát ne is apprehendáljanak érte, hogy itthon nem leszek.
- Hisz éjjel úgyis alszik az ember - nyugtatott meg Kaparkay uram. - Nekünk csak nappal kell a képviselő úr, mert anélkül járni sem tudnánk ebben a nagy városban. Hanem most már elég volt a beszédből. Csak jönne az a kölyök is. Aztán majd kivezet bennünket a kiállításra.
Isten neki, gondoltam magamban, s kezdtem apródonkint beletörődni bánatos helyzetembe. Az legalább mégis egy kis mulatság lesz, hogy ilyen naiv falusi emberek mint fognak csodálkozni a fény és pompa fölött. Elbódulnak tőle, mintha a paradicsomba járnának.
Elvezettem őket mindjárt aznap, s künn voltunk egész estig. Sorba jártuk a pavilonokat, az asszony úgy tett, mintha csodálkoznék, apró kékes szeme tétovázva, bizonyos félénk áhítattal járt a tárgyakon. Láttam az arcáról, hogy azt szeretné eltalálni, mi itt a néznivaló.
Maga az öreg Kaparkay sem beszélt sokat, csak néha-néha vakarta meg a feje búbját, törülte le homlokáról az izzadtságot, megeresztett egy »hüm-hüm« vagy »hej-hej«-t.
Az iparcsarnokban megnézte a Bisutka uram gubáját, és így szólt:
- Kapitális guba!
A Jókai könyves szekrénye előtt felsóhajtott.
- Hogy ezt mind egy ember írta?
- Igenis egy ember.
- Ugyan hogy akaródzott neki?
Akkor megint nem szólt semmit vagy egy óra hosszáig.
Csak az üvegkiállításnál vettem rajta észre egy kis élénkséget, amint elkezdte sorban olvasgatni a poharakon az idézeteket a magyar költőktől.
Az egyik poháron ez áll: »Fölfelé megy borban a gyöngy, jól teszi.« A másikon »És igyék bort az, akinek pénze nincs, Az övé lesz a világon minden kincs«. A harmadikon: »És igyék bort az, akinek búja van, a bú tőle nyakra főre elrohan.« A negyedik pohár feliratát is elolvasta: »Addig iszunk mi kettecskén, - Míg a német nem szánt kecskén.«
Elmosolyodott: »Ezeket a poharakat szeretném« - mondá.
Természetesen megvettem neki ajándékba. Nyolcvan voks nem tréfadolog.
Örült neki, s rábízta az anyjukra:
- Úgy vigyázz rájok, fiam, mint a két szemed fényére. (Örömmel tapasztaltam, hogy az emberi elme mégis megtalálta azt a formát, amelyben a magyar ember is beveszi a költői irodalmat.)
Innen a Műcsarnokba mentünk, hol Tisza Kálmán arcképe előtt tartott sziesztát.
- Hej, kopasz, kopasz! - dörmögé. - Hiszen jó volna az, csak azokból a nagy adókból engednél már.
Kért, vigyem el megnézni Kossuthot is.
- Mert noha nem szavaztam rá a programjára, mégis szeretném látni az öreget. - Azt mondják, itt lappang valahol az arcáról a mappa. De nem merték behozni ide, hogy a rendőrség meg ne lássa.
Elvezettem hát őket a Bulyovszky-féle villába.
- Ez az? Ez no, hát ez az - motyogta, és nem győzte csóválni a fejét.
Majd felém fordult, s halkan mondá:
- Nagy teher esett le a szívemről, nagyságos uram.
- Miféle teher, András bácsi?
- Mindég azt gondoltam, hogy kivitte az öreg a rengeteg kincseket az országból, de most már látom, hogy nem igaz.
- Miből látja?
- Hogy ilyen szegényes ruha van rajta. Csodálom a fiait, hogy már legalább jóravaló kalapot nem tudtak neki venni; ilyen sipkában jár szégyenszemre. Hanem a Tisza Kálmán, szó ami szó, szépen ruházkodik. Az már döfi. Az már gavallér. Szeretem a dolgot. Ha már fizetjük azt a rengeteg adót, legalább legyen látszatja!
A rózsakiállítást is megnéztük. Kaparkay uram fumigálva szemlélte:
- Lányoknak való takarmány.
Az orrát olyan kellemetlenül ráncolta össze, mintha a bűz kiállhatatlan lenne neki. Hanem a konyhakertészeti produktumok őt is érdekelték.
- Boszorkányság! - kiáltott fel, mikor a dinnyéket és az uborkákat megpillantotta.
S azontúl szögrül-végről meg kellett neki magyarázni minden egyes kiállított plántát. Kié ez? Hol termett? Mit csináltak vele, hogy ilyen nagyra nőtt?
S valóban a konyhakertészet a legbecsesebb része e teremnek, s ez még azért is érdekes, mert egyebütt mindenütt az állam verte le az egyeseket, csak itt nem; itt az állam vallott kudarcot az egyesekkel szemben.
Amit a budai vincellér-képezde kiállított, nehány kedvetlen borsószemet, piszkét, retket, ribizlit és epret, az volt a leghitványabb.
Ezelőtt két héttel már minden kofa különbet árult a piacon.
Mondta is Kaparkay uram:
- Ezekre bizonyosan neheztelt az anyaföld; hanem azoknak a többieknek átkozottul hízelgett.
Minthogy mameluk képviselő vagyok, kénytelen voltam védelmembe venni az állami vincellér-képezdét.
- Azért, tudja András bácsi, ez az intézet mégis megfelel a maga hivatásának, mert mindegy az a növendékre nézve, akar azt tanulja meg, hogy kell okszerűen gazdálkodni, akar azt, hogy miképpen nem szabad gazdálkodni. Ez csak a metódus dolga. A vincellér-képezde a rossz gazdálkodás módjait és tévedéseit csepegteti a tanítványokba mondván: »Előttetek van az elrettentő példa!«
Kaparkay uram vagy hitte ezeket, vagy nem hitte, de mikor aztán hazamentünk, a kapuból még egyszer visszanézett a hátunk mögött elterülő tündér városra, mely a hanyatló nap fényével versenyt csillogott cifraságai és arany kupoláival, s így sóhajtott fel:
- Hogy sajnálhatják, nagyságos uram, azok, akik tavaly haltak meg, hogy már nem élnek.
A PARASZT ZIRZABELLA
1885
Az összes magyar írók között a gróf Teleki Sándor írói nimbusza tart a legkevesebb ideig.
Mert őt addig tartja jeles írónak az ember, míg beszélni nem hallja. Beszélni, előadni még érdekesebben tud, mint írni. Ámbátor ez is csak futó benyomás. Mert amint újra valamit olvasunk tőle, ismét azt hisszük, hogy de talán mégis jobban ír.
Az isten ennek a megmondhatója.
Annyi azonban bizonyos, hogy ezt a szegedi szobalány históriát jobban mondta el, mint ahogy mi képesek vagyunk leírni. De már mindegy. Ha beleugrottunk, produkáljuk előadása után legalább haloványan:
Az én városom Debrecen, de az ember úgy van alkotva, hogy megkívánja néha a másét is. Azért hát felrándultam Szegedre a minap, megnézni, mi lett immár abból a derék városból és népéből.
Hát biz az megurasodott egy kicsit, a város is, a nép is. A házacskák helyett paloták, de nem ritka jelenség, hogy a paloták ablaktáblái, ahol kitörtek, be vannak ragasztva a »Pesti Hírlap« papirosával. Mert a »Pesti Hírlap« Szegednek kedvenc lapja, s egymaga jobban van elterjedve ott helyben, mint az összes fővárosi lapok. Az is gyakori az első emeleti ablakon, hogy egy paraszt kötény van kiakasztva függönynek ott, ahová finom muszlin illenék.
Különben fölösleges tanulmányozni a haladást, meglátszik az mindenen. Minden kő, minden tárgy mutatja, mint lesz a hernyóból selyemszárnyú lepe. De persze még a kiforratlanság stádiumán.
Nem beszélek arról, mint lett faluból nagyvárossá. Miképp támadtak varázsszóra szép sétányok, pompás középületek, hanem hogy a mindent átölelő haladásról mintegy mértéket vegyek, egyszerűen előállítom a kis Zsuzsit.
Azt kérdezitek, kicsoda Zsuzsi. Zsuzsi egy kubikosnak a leánya, akit kislány kora óta ösmertem, valóságos vadmacska volt, egy közönséges sült parasztgyerek.
Most ahogy leszállok az Európába, felviszik a pakkomat, kiugrik elém fürgén, kacéran egy csinos szobacicus.
Szép, pirospozsgás arc, nagy tenyerek, francia szabású à la Madame Rothschild japonikában, lapos, szegedi homlok, de a haj elöl megnyírva dáma módra.
- Ön itt, gróf úr? Fogadja bájos üdvözletemet.
Szétnézek, hogy ki szólt hozzám, a pajtásom, az öreg Dumas stíljében. A hang olyan ismerős… Ejnye, ejnye…
- Magácska szólított meg? - kérdém a szép cicustól kétkedőleg.
- Én valék oly szerencsés, gróf úr…
- Igen? Ejnye, honnan ismerem én kegyedet?
- Én vagyok a Kolompér Susanne.
- No, ne izéljen. Maga lenne a kis Zsuzsika?
- Szolgálatjára, gróf úr.
Megcsóváltam a fejemet: mégis, nagy dolog az a civilizáció, mely így idomítja át az embert.
Miután rendbe hoztam magamat, behíttam Zsuzsikát.
- Mit lehet itt most csinálni, Zsuzskó fiam?
- Méltóztassék átsétálni a Stefánia térre, ahol igen jól lehet a hangászok zenéletében gyönyörködni.
- De még arra egy kicsit koránlom az időt, Zsuzsika.
- Na, az való, még csak négy óra. Azalatt úgy hiszem, a legcélszerűbb lenne rekonstrált városunkat megtekinteni.
- Köszönöm, Susanne! Meg fogom tekinteni. - Meg is tekintettem, pedig már fölösleges volt, mert immár teljesen informálva voltam az új állapotokról.«
AZ UTOLSÓ OLIGARCHA
1885
BEVEZETÉS
Az erdélyiek sokat beszélnek egy grófról (Béldi Ferenc grófról), aki a legközelebbi években halt meg Erdélyben, s aki még igazi nagyúr tudott lenni.
De ő is már csak képzelődött. S majdnem jogosan, mert a szemüvegét, melyen át a világot nézte, senkinek sem volt bátorsága összetörni.
Nem lesz érdektelen följegyezni róla néhány vonást, annál is inkább, mert ő volt az utolsó, aki úgy halt meg, mint oligarcha. Ezentúl már a képzelődés sem fog érni semmit!
Bejött a bolondos korszellem, és lefújta a címerekről az aranyos zománcot. Az utókor már csak gazdag és szegény grófokat fog ismerni, de nagyurat nem.
Hát vegyük elő a méltóságos urat, tegyünk úgy vele, mintha még meg sem halt volna. Ámbátor ő megnehezteli ezt még a másvilágon is. Mert ő meghalni is úgy tudott, mintha az is a saját akaratából történnék.
Gyönyörű ember volt, a természet mindent ráhalmozott, ami a szemnek tetszetős és kellemes. Mint fiatalember künn járt Londonban, s ott megismerkedett György királlyal, mikor ez még walesi herceg volt a szónak mai értelmében: György herceg szerette. A leghívebb cimborája lett. »Nincs országomban olyan előkelő lord« - szokta mondogatni vidám pohárcsengés között. (Mert egy walesi herceget már nem is képzelhet az ember másképp, mint csengő poharak között.)
Ferenc gróf jól érezte magát Londonban, és még ki tudja meddig éldegélt volna ott, ha a walesi herceg időközben nem lép a trónra, s ez már derogált a magyar nagyúrnak.
Egy királynak nem lehet az ember cimborája, mert azt a cerimóniák kötik, egyébre pedig ő nem bírta használni a királyokat sem.
Azért hát becsomagolt, és hazajött az erdélyi birtokaira.
I. A NÉGY TARKA LÓ
Jókor jött haza.
Itt éppen akkor kezdődött az a nagy kötekedés, ezernyolcszáznegyvennyolcat írtak.
Ferenc gróf is végigcsinálta. Bátor, rettenthetetlen katona volt, aki sok hősi dolgot vitt véghez, de azt mind úgy le tudta magáról hazudni, hogy gyönyörűség volt hallgatni.
Még a saját vitéz tetteit is szétadogatta ajándéknak a hiú tisztecskék közt.
Hanem mikor aztán eljött az az idő, amikor az erények bűnhődése következett, akkor Ferenc gróf még a tisztecskék vitéz tetteit is magára vállalta.
Kastélyát feldúlták, őt magát elfogták, becsukták, haditörvényszék elé állították.
A vádló elmondta a maga vádbeszédét, azután felszólították a grófot:
- Tessék felhozni valamit a mentségére.
A gróf méltóságos, nyugodt hangon kezdte:
- Volt nekem nagyon szép négy tarka lovam, hát azt hallom, hogy azok most a főhadparancsnok istállójában vannak. Én azt tartom, hogy az illetlen dolog. Mert azt a négy lovat az istállómból hajtották el, nem a csatatérről. Azok nem harcoltak a Monarchia ellen és semmiképp sem lehetnek hadifoglyok. Nem amiatt mondom, mintha sajnálnám, de a főparancsnok reputációja végett.
- Maradjon a vádlott a tárgynál…
- A nyergest harmadéve vettem, Rárónak hítták, pompás tizenhat markos volt.
- Egy szót se többet a lovakról.
- A hámot is elvitték, pedig annak bizony valami nagy hasznát nem veheti a főparancsnok, mert az én címereim vannak rajta. Hanem az igaz, hogy pompás hám volt, Párizsból rendeltem a múlt ősszel.
- Egy szót sem a hámról.
- Az ostorhegyes a magam nevelése, azt szeretem legjobban, szilaj és mégis kezes állat, megeszi a cukrot a tenyeremből.
- Még egyszer figyelmeztetem a vádlottat, hogy hagyja abba ez ízetlenségeket.
- Igenis. Hát mégis a hámról beszéljek? Mit gondolnak az urak, mennyibe került az a hám? A karikák, csattok, az igaz, hogy rézből vannak, és csak megezüstözve, hanem a bőr a híres Brisson cégtől való.
A haditörvényszék elnöke dühösen vágott közbe:
- Arra feleljen, amivel vádolták.
- Míg az urak vissza nem adják a négy tarka lovamat, én addig az önök témájáról nem beszélek.
És amit mondott, meg is tartotta.
Zaklatták, bosszantották, tízszer, tizenkétszer újra kezdték vele a hadbírósági ceremóniát, de semmivel sem volt rábírható, hogy egyébről beszéljen, mint az ő tarka lovairól.
A négy tarka lovat ezalatt az a sors érte, hogy a főhadparancsnok még egy nálánál is magasabb személyiségnek ajándékozta őket. Az roppant megijedt a skandalumtól, s szabadon rendelte eresztetni Ferenc grófot.
A grófnak azonban az mindegy volt. Mikor felhívatták s mosolygó arccal közölték vele, hogy szabad, azt felelte nyugodtan:
- Szép, szép, de hát a tarka lovaimmal mi lesz már?
Még harminc év múlva is, ha osztrák emberrel találkozott, a világért sem beszélt, csak a tarka lovairól, amelyeket ő folyton életben hitt, olyan fiataloknak, tüzeseknek, mint ahogy utoljára látta, s amelyekért folyton kereskedett a Monarchián.
Meg is érdemelték különben, hogy jó emlékezettel legyen irántuk, mert a négy tarka ló húzta ki a börtönből.
II. A BÁLDI ORSZÁGÚT
1867-ben Ferenc grófot is kinevezte báró Wenckheim Béla főispánnak K. megyébe.
Még ilyen nagy hatalom nem ült a főispáni székben! Ő ugyan meg volt győződve róla, hogy ő a legalkotmányosabb érzületű ember, de alapjában zsarnok kényúr volt.
Tisza Kálmánnak háromszáz mamelukja van, azokkal nem nagy sor uralkodni tudni, de őneki csak egy mamelukja volt, egy Salla nevű földbirtokos, s ezzel az egy mamelukkal tudta szükség esetén a többséget megcsinálni.
Ott van rá az eleven példa: a báldi országút. Nem akarta azt egyetlen lélek sem, csak éppen a főispán, s következésképp Salla, a mameluk.
A báldi út egyenesen a főispán birtokaira vezetett, s nem is volt rá szüksége senkinek, csak a főispán úr őméltóságának, no meg azoknak, akik esős időben kártyázni jártak hozzá.
A következő megyegyűlésen csakugyan becsúsztatta a főispán a tanácskozási tárgyak közé a báldi utat.
- Ha jól látom - mondá szétnézve a teremben -, Salla úr kíván szólani.
Salla úr fölkelt, és ímmel-ámmal elmondta, hogy ezen országút fogja megállapítani Küküllő megye szerencséjét. Ha ezt az utat fölépítik, az egész országnak Küküllő megye fog szolgálni mintául. A világ szeme ránk néz, uraim. Egy híres tudós a keményítő fogyasztása szerint gondolta alaposan megösmerni az országok műveltségét; ő (ti. Salla) az utak minéműségéről von következtetést a lakosok életrevalóságára. Küküllő megyét olyan gazdaggá teszi a báldi út, mint aminő Belgium.
Egyszerre három szónok is felugrott, Sallát megcáfolni.
- Csak egyenkint tessenek beszélni.
Mikor az egyik kibeszélte magát, a főispán fölmordult:
- Salla úrnak észrevételei vannak a szónok előadására.
Salla úrnak nem voltak ugyan észrevételei, hanem a főispáni omnipotencia kívánta, tehát felállt, és hebegett valamit az előtteszóló érvelésére, újólag melegen ajánlva a báldi országutat.
Salla replikája után a második ellenzéki szónok tartott egy heves dikciót az út ellen, melyre ő nem szavaz meg semmi költséget, ha tetszik, köveztessék ki jószándékkal, mint a pokolba vezető utat.
Amint bevégezte, a főispán egyet pislantott végig a karokon és rendeken (ő még mindig azoknak hitte), s újra így szólt:
- Salla úr személyes ügyben kér szót.
Salla megint hebegett valamit, mire fölugrott a harmadik szónok, Dobándi Mátyás uram, és egy álló óráig argumentált a főispánék terve ellen.
- Salla úr kíván még a kérdésre reflektálni. Salla úré most a szólási jog!
S ez így ment az egész gyűlés alatt. A szegény Sallának kellett felállni, beszélni minden ellenző szónoklat után, míg végre őméltósága elunván az ülést, előtte keresztbe fektetett kardjára csapott.
- Tisztelt megyei bizottság! A kérdés ki van merítve. Hallottam néhány véleményt és indokot az országút ellen is, de azok jobbadán meg lettek Salla úr által cáfolva, tehát kimondom a többség véleményét, hogy a báldi országút ki fog építtetni.
Nagy zsivaj támadt erre a teremben. A bizottsági tagok izgatottan kezdtek fészkelődni.
Az ellenzék vezére, egy Bethlen gróf, odalépett az emelvényhez, és felkiáltott:
- Szavazást kérünk!
- Hogyisne - szólt a főispán megbotránkozva -, ki hallott olyat, mikor már egyszer az elnök kimondja a határozatot?
- De ha a határozat jogtalan! - felelte fel az ellenzéki vezér.
Az oligarcha szúrós szemeivel rátekintett, s mogorván mondá:
- Ugyan ne tereferélj itt, öcsém, mert mindjárt a nyakad közé vágom a süvegemet.
Majd folytatá emelt ünnepélyes hangon, felállva:
- Uraim, tisztelt bizottmány! Köszönetet mondok önöknek, hogy ily szép számmal megjelentek gyakorolni alkotmányos jogaikat, mert az alkotmány a legszebb jog, mely minden zsarnokságnak és erőszaknak véget vet. Én, aki szerencsés vagyok, mint az alkotmány szolgája az önök határozatainak végrehajtó őre lenni, köszönetet szavazok újabbi hasznos működésükért, és a megyegyűlést ezennel berekesztem.
Hát bizony így épült föl a báldi és még igen sok más út egyebütt - a hazafias és áldozatkész többség akaratából.
III. A REJTÉLYES DOBOZ
Van a belügyminisztériumban, vagy ha nincs, hát bizonyosan volt még Tisza Kálmán alatt is egy skatulya, amit a belügyminiszterek egymástól örököltek már hosszú idő óta. Rajner Páltól elörökölte Tóth Vilmos, Tóth Vilmostól Szapáry Gyula, Szapáry Gyulától Tisza Kálmán.
A skatulyát mindenik miniszter felbontotta, s mindenik elcsodálkozott a tartalmán, mert egy rendjel volt benne: a vaskoronarend másodosztályú keresztje.
Ez olyan rejtélyesnek tűnt fel a minisztereknek, mint nekünk a »Fuit« sírkő a Városligetben. Egy vaskoronarend, ami itt hányódik, vetődik, és az ördögnek sem kell. Egy rendjel, amihez nem akad gazda Magyarországon, ez hallatlan! Micsoda história lehet ebben a satulban eltemetve!
A legöregebb miniszteri tanácsosok emlékeztek rá, és elreferálták.
Én azonban meg akarom kímélni az olvasó publikumot a minisztertanácsosok referádáitól, inkább magam mondom el a rendjel történetét.
Természetesen összefügg Ferenc gróffal. Másképp nem is beszélnék róla.
A gróffal ugyanis az történt az idők hosszú folyamán át, hogy megöregedett. Még akkor is szép és hatalmas ember volt, talán nagyon is hatalmas.
Némely erőszakoskodásai szemet szúrtak Rajner Pálnak, s egy napon az öreg egy pecsétes levelet kapott a minisztériumból.
A levél mellett ott volt a kis dobozka is.
- Bontsa csak fel, barátom, mi van benne? - mondá a titkárjának.
A titkár felbontotta, és kihúzta belőle a vaskoronarendet.
- Hát ez mi? - kérdé a gróf, de nem nyúlt hozzá.
- Az egy rendjel.
- Jó. Hát a levélben mi van, olvassa el a levelet is.
A titkár fölolvasta az írást harsány hangon.
»B. grófot főispáni állásától hanyatló egészsége folytán fölmentem, s hasznos szolgálatai jutalmául a vaskoronarend középkeresztjét adományozom.«
- Ohó, no hó! - kiáltott fel a gróf (ez volt a kedvenc felkiáltása). - Hát ki mondotta, hogy én beteg vagyok? No, ez szép história. Menjen csak, amice, a doktorhoz, hívja ide. Bizonyosan Pesten járt, s füllentett a miniszternek. Ez már mégis szemtelenség ettől a doktortól. Megcsapatom. De megálljon csak, amice, olvassa csak még fel egyszer.
A titkár még egyszer felolvasta.
- És mit gondol maga, amice, mit akartak ezzel mondani?
- Azt, hogy méltóságod már nem főispán.
- Azt nem lehet, fráter - mondá a gróf rendületlenül. - Hiszen az alkotmányt még nem törülték el, hiszen az országgyűlés még együtt van.
(Az utolsó oligarcha még azt gondolta, hogy az alkotmány csupán az ő kedvéért van meghozva.)
Csakhamar előkeresték a doktort, de az égre-földre esküdözött, hogy már hat esztendeje nem volt Pesten, és soha életében nem látta Rajnert.
- Akkor hát más doktor volt. No, majd előkeresem, ha a föld alól is. Hanem most legelőször üljön le, szekretárius amice, és írja, amit diktálni fogok.
A szekretárius reszkető kezekkel pingálta:
»Nagyméltóságú miniszter úr!
Nagyméltóságodat szépen felültette valaki, hogy az én egészségem hanyatlik. Én, hála istennek, teljesen egészséges vagyok, elannyira, hogy még a gomblyuk betegség sem bánt. Azért hát itt küldöm ezen iskátulyát, azzal az alázatos megjegyzéssel, hogy úgy látszik nagyméltóságod bokros teendői közepett nem ért rá eleget forgolódni jó modorú úriemberek között.«
- Punktum, amice. Hozza ide, hadd írjam alá.
Aláírta, és megporozta.
- Most pedig lássunk a többi ügyekhez.
Elővette az asztalról a hivatalos aktákat, és végzéseket jegyzett föl rájuk, mintha semmi sem történt volna.
A titkár csak nézte, nézte egy darabig, de azután nem állhatta meg, hogy ne figyelmeztesse.
- Minek töri magát méltóságod? Hiszen ez már nem a mi dolgunk. Itt már nem méltóságod parancsol.
- Hogy nem én parancsolok? - kérdé megütődve. - Hát igazán azt gondolja, amice! Hát igazán azt hiszi, hogy annak az írásnak több ereje van, mint nekem?
Biz annak több ereje volt.
Különben még sok ideig élt azután folytonos friss egészségben, s mindig kutatta azt a gaz doktort, aki Rajner Palit felültette az ő egészsége hanyatlásával.
Merthogy a saját eszéből ily ráfogással élt volna Rajner Pál, azt már még Rajner Pálról sem lehetett néki föltenni.
Néhány év előtt hunyta be a szemét végképp az utolsó magyar oligarcha, akinek olyan nagy volt a tekintélye, és akit oly tisztelet környezett, hegy tulajdonképpen sohasem merték a szemeit felnyitni.
Halála után a megfenekedett rendjel természetesen újra felszabadult örömtelen vesztegléséből; a belügyminisztérium most már bátran visszaküldhette Bécsbe.
Vissza is küldte, amint halljuk, nemrégen.
(De talán nem is kellett volna elárulnom, hogy van most egy fölösleges vaskorona, a rend kancellárjánál.)
A TÚLVILÁGI UTAS
1885
A vidékünkbeli emberek nem szeretnek utazni. A nagy kéklő hegyek beszegezik előttük a világot. Mi is lehetne azokon túl?
Még az úri fajta nép is így gondolkodik. Egyetlenegy ember élt a környéken, az is vagy száz év előtt, valami Nagy Ferenc nevezetű, akiről azt mesélik, hogy egyszer Prágában lett volna. Egész nemzetségét úgy hívják azóta: a »prágai Nagyok«, s egyikből sem lett a restóráción semmi.
De ha egy volt ilyen, ezer meg ezer akad olyan, aki sohasem volt messzebb a szomszéd városkánál, s ezek közt is kiváló Rédeky Pál, aki mikor a nagy pöre végett, melyre a fele vagyonát költötte el, fel kellett volna mennie Bécsbe, azt mondta: »Inkább vesszen minden, mintsem én valaha Bécsbe menjek.« És nem is ment egy tapodtat sem.
Népszerű lett emiatt, egész az adminisztrátorságig vitte. Hogy mit csinált, mit nem, biz én már elfelejtettem, de tény, hogy V. Ferdinánd király fölidézte Bécsbe ad audiendum verbum regium.
Rédeky Pál leült az asztalához, mikor az idézést megkapta, megírta a lemondását s egy instánciát a királyhoz, hogy - azt mondja - esküje tartja soha nem menni Bécsbe, engedje meg neki őfelsége, nagyon sajnálja, de nem mehet:
Hja, messze volt még az akkor az idevaló embernek!
Lőn azonban, de csak sok-sok év múlva azután, hogy az öreg Bécs fogta magát, és közelebb jött.
Fölépítették a szárnyvasutat. A hegyeinket kettészelték, selyem rétjeinkre rárakták a vas paszomántokat, hogy azon menjenek a kerekek.
Maga Rédeky Pál is mellette volt a vasútnak, ő kezdeményezte, ő sürgette. Pénzt, jólétet hoz a vidékre, mondá, megdrágítja gabonánkat. Kár, hogy nem volt itthon, betegen feküdt a budai Császárfürdőben, ahová az orvosok parancsolták, mikor az első fölpántlikázott szekérsor megindult.
Az egész vidék összejött arra a napra kíváncsian és kételkedve.
- Már csak megnézzük - mondták a parasztok -, ha igaz-e?
- Bolond beszéd! - kiáltozá Sóki Márton, a tiszlói csizmadia. - Semmi sem lesz belőle! Nem megy az, atyafiak, tíz lépést sem!
- Hát hová menne is ló nélkül? - vélte Koczka Máté nevetve.
Kovács Gábor uram, az egyházfi, erőnek erejével a vonat elé akart feküdni, de nem engedték az őrök. »Pedig - jegyzé meg - ha nem használna, hát bizonyosan nem ártana.«
A vasúti bakterek nem győzték zsebre rakni a sok csúfolódást: »Tegyék már fel kendtek a kantárt, mert kendtek fogják húzni ezt a német falut.«
(Falunak nézték a mieink az egymás végibe kapcsolt hosszú sor házikót.)
Ezalatt összejöttek a meghívott úri vendégek, fölszálltak a vagonokba, s a nagy bolond gép egyszer csak prüszkölni kezdett, mint a kehes ló, miközben kieresztette a füstöt nagy kévékben, hogy mint a felleg szállt szürkén a kukoricás földeken.
Egy fütty, s uramfia, a nagy szekérsor csakugyan megindult robajjal s hovatovább mindig gyorsabban, mint a kilőtt nyíl.
Kovács Gábor ájtatos keresztet vetett magára, és hüledezve hebegé:
- No, ez nem istentől van, emberek! Ez az ördög munkája!
- Hiszi a piszi - felelte Tóth István. - Ló van abban, sógor, azt mondom én még most is.
- De hol? Hisz láttuk volna!
- Jaj, el van az ott, lelkem, bújtatva. Úgy lesz az, hogy minden második házikóban két parádés paripa húzza az utána következő házikót.
Ez volt a legvalószínűbb, ez vált hitté; csak az ájtatosabbak és vakbuzgók vették istenkísértésnek és az ördög incselkedéseinek.
S ezeknek lett igazuk, mert mihelyt visszaérkezett délre a próbavonat, elkezdődtek az ég csodái, isten haragjának nyilatkozásai.
A nagy lakomán, mikor éppen a távollevő Rédeky Pál egészségére emeltek poharat, s fölhangzott a harsogó »éljen«, sürgöny érkezett Budáról, hogy Rédeky Pál meghalt. Pont kilenc órakor halt meg, éppen mikor itthon a vonat elindult. Együtt indult vele a lelke (tessék most már… ha kellett neki a vasút!). Ott künn azalatt kegyetlen vihar kerekedék, kicsavarta a fákat tövestől, kitépte a házak fedeleit, az árrá nőtt záporeső fölszakította több helyütt a vasúti síneket, a toronyban a nagy harang, mellyel a felhő ellen harangoztak, megrepedt, a villám belecsapott egy vasúti őrházba, a Rédekyék kaszásai, akik haza menekültek a mezőrül, véres esőcsöppeket láttak a fűszálakon… (De úgy van az, ha az istent megkísértik.)
Harmadnapra volt a Rédeky temetése kitűzve délután három órára. Mert félháromkor érkezik meg a vonat a koporsóval. Nagy pompa lesz, olyat még nem látott Gernyefalva! Nyomtatott cédulák mentek szét a környékbeli urakhoz. Kilenc pap jött el a szomszéd falvakból, köztük a prépost is. Az érkező hintóktól óriási darabon feketedtek az országutak. A família elhozatta a diákkántust is Selmecbányáról. Megérdemli a boldogult, mert derék, jellemes, szavatartó úriember volt egész holtig. Hanem azért mégis meg kellett elégednie a kis haranggal, mert a nagy meg volt repedve tegnapelőtt óta.
A Rédeky-kastély zsúfolásig megtelt halottas gyülekezettel. A feketével bevont ravatalt felállították a hársak alatt, a székeket kirakták, a fáklyákat meggyújtották, a kántor a torkát köszörülte, s a rokonok könnyes szemekkel foglaltak helyet a ravatal fejénél.
Senki sem hiányzott már, csak maga a halott.
A prépost, aki teljes ornátusban volt, türelmetlenül húzta ki óráját:
- Már jöhetne.
Petrőczy Károly (ő rendezkedett, intézkedett a halottas háznál) sietett megnyugtatni:
- A sógor mindjárt itt lesz. Már kiment érte a kocsi az indóházhoz.
Kevés vártatva csakugyan berobogott a kocsi, könnyű hullámzás támad ilyenkor a tömeg közt, mindenki ágaskodik, előre töri magát.
De a kíváncsiság csak sitteg-suttog; ahelyett a bámulat és megdöbbenés fölszisszenése hangzott. A családtagok zavartan futkostak ide-oda.
- Mi baj van? Mi történt? - kérdezték az emberek összenézve s egymás tyúkszemére taposva csörtettek a ravatal felé, ahol a családbeliek suttogtak sápadtan egymás között.
Petrőczy kétségbeesett hangon, képéből kikelve adta a magyarázatokat:
- A sógor nem jött el. Megkésett!
Valóban az történt, a halott elkésett a saját temetéséről…
Keresték a vonaton, de nem volt sehol, pedig itt a távirat Budáról, hogy a holttest reggel útnak lett indítva.
Itt most már nem lehetett egyebet tenni, mint engedelmet kérni a halottas gyülekezettől, amiért hiába fárasztották ide.
- Hogy megváltozik az ember, ha meghal - hajtotta egyre főtisztelendő Mukucsek plébános úr bosszankodva -, míg élt, milyen pontos volt a megboldogult!
A gyászsereg eloszlott, a család pedig sietett sürgönyileg reklamálni a halottat. De biz az nem jött sem másnap, sem harmadnap, sem negyednap: nem volt annak se híre, se hamva.
Végre egy hét múlva megtalálták Bécsben. Ott biz azt Bécsben, ahova semmi áron nem akart elmenni.
A halottas-vagont valamely állomáson tévedésből a bécsi vonathoz kapcsolták, s a szegény Rédeky Pál egy hétig utazgatott valahol Ausztriában a halála után.
Azért állítom én váltig, hogy legjobb otthon meghalni, vagy egyáltalában meg sem halni.
A MARCSA ÖCSÉM
1885
Mikor a szegedi árvíz volt, magam is elmentem megnézni a rendkívüli szomorú, de érdekes eseményt. Egész Szegedből csak mintegy másfél holdnyi terület maradt szárazon, s ezen a Hungaria szálloda. Hanem hát szoba nem jutott benne ilyen magamszőrű embernek. Nagy úrnak kellett annak lenni, aki ott szobát kaphatott. Maguk a miniszteri főhivatalnokok is ott háltak a töltésen, ócska kupékban. Egy ilyen kupéra tisztán emlékszem, fel volt írva krétával: »Református lelkészi hivatal«. Egy kupé volt az istenháza is. (Nagy dolog az, hogy már az isten is igénybe veszi a vasutakat.) Abban a kupéban adta össze Varga tiszteletes úr a házasulandókat (ámbátor nem igen volt házasulási kedv ilyenkor), s keresztelte meg az újszülötteket (mert ezeket éppen nem zsenírozta a nagy szerencsétlenség).
Természetesen, hogy kupét sem kaphattam, s elkeseredve gondoltam rá, hol hálok az éjjel, amikor véletlenül megpillantom, amint a Tisza-parton csónakba ül egy Pestre sokat járó szegedi ismerősöm, a derék Csukay Mihály.
Rákiáltok a töltésről, megismer, s nyájas arccal száll ki kezet fogni.
- Hol veszi itt magát?
- Eljöttem ezt a nagy veszedelmet megnézni.
- No, ugye szomorú dolog? Hol van ön szállva?
- Sehol, az isten szabad ege alatt, éppen azon töprengek, hol hálok meg az éjjel.
Az öreg gondolkozni kezd egy darabig.
- Igaz, hogy mi is sokan vagyunk, de azért tessék velem jönni, majd csak elférünk valahogy. Ugye, Anna?
A köpcös polgárember kérdőleg nézett a csónak felé, ahol egy csinos, javabeli asszonyka ült az evezős legények közt.
Az asszony mosolyogva biccentett fejével.
- No, hát szálljunk be szaporán. Az én öregem! - mondá aztán az asszonykára mutatva.
Beültem, s az evezős legények vígan hasították a vizet a Felsőváros felé:
- Önök is vízben vannak? - kérdém útközben.
- A földszint bizony úszik, de a ház erős, kiállja. Most mindnyájan az emeletre szorultunk, pedig sokan vagyunk, s a hely egy kicsit szűkecske… azért hát külön szobát nem is adhatok, mert nem jut. Reménylem nem neheztel meg…
- Oh, kérem, így is nagy hálával tartozom.
- Majd elrendezi azt az anyjuk. Ugye, Anna?
- Ne búsulj te azon - felelte Csukayné asszonyom kedélyesen. - Kedves vendégünk elhál a kis kék szobában a Marcsával.
A Marcsával? - akartam fölkiáltani önkéntelenül, de Csukay úr megelőzött, megütődő hangon közbeszólva:
- Hogyan? Hát a Marcsa itthon van?
- Igen, délután jött be a tanyáról a nagy csónakon.
- Nem szeretem, hogy bejött. Ott kellene lennie folytonosan. Mert a vízi kalózok oda is elrándulhatnak.
- Azt mondja, fél ott.
- A gyámoltalan - sziszegte nemzetes Csukay Mihály uram -, már látom, hogy férfi kell oda. S magam megyek ki holnap reggel.
Az arcvonásai bosszankodó jelleget vettek fel, de ami meglepett, az volt, hogy semmi észrevételt nem tett az ellen, hogy mi ketten foglaljuk el a kis kék szobát a Marcsával.
Csodálatos dolog! De hát meg vannak az emberek bolondulva? Hogy egy fiatal leányt… Hallatlan ez! Vagy én nézek ki olyan öregnek? Hisz nem vagyok több harminc évesnél.
Bah! De miféle ostobaság az tőlem, hogy fiatal leánynak képzelem, hiszen azt senki sem mondta, hátha valami élemedett anyóka…
Kíváncsiságom hatalmasan föl volt ébresztve, alig vártam, hogy már helyén legyünk.
Egy-két evezőcsapás, s a csónak becsusszant a kapu tetején egy kis hézagon.
- Itthon vagyunk - mondá a gazda, s maga segített kiemelni a csónakból, míg az asszonyka fürgén ugrott ki a saját erejéből; fölmentünk vagy négy lépcsőn (ennyi volt ki a vízből), s egy igen kedves lakályos fészek nyílt meg előttünk.
- Ez az ebédlőnk - szólt a gazda -, de csak a jobb napokban, mert most ez is tele van ágyakkal. Tessék magát kényelembe helyezni.
Az asztal már meg volt terítve az estelihez. Volt azon tán tizenöt teríték is.
- A famíliám is nagy, de még menekülők is mindég vannak - veté oda Csukay mintegy magyarázatul a nagy asztalhoz.
Kisvártatva mindnyájan összegyűltek az estelihez.
Csupa leány és asszony. Szép pirospozsgás menyecskék, alabástrom arcú leányok. Vajon melyik ezekből az én Marcsám?
- A sógorném… a lányaim… özvegy Ketarczyné Horgosról… a cousine-om - mutogatta be rendre a nemzetes úr.
Leültem a háziasszony mellé, de az egész estély alatt szórakozott valék, folyton tűnődve, melyik a Marcsa? Volt is már kinézve egy szép barna asszony, akit annak óhajtottam; de reményem csak a pite felhozataláig tartott, mert akkor odaszólt a háziasszony hozzá: »No, ez a te kedvenc ételed, Viktor, egyél!« (tehát Viktor a szép barna!) Most aztán egy szőkére esett szemem, de arról is csakhamar kisült, hogy Tecka.
Elüldögéltünk az asztalnál majd tizenegy óráig, de a Marcsa név nem fordult elő. A legfeszültebb kíváncsiság ölt, midőn végre felkeltünk, s a gazda hirtelen neje felé fordult:
- Igen ni. Hiszen a Marcsa nincs itt. Hát mit beszéltél te nekem?
- Dehogy nincs! Fáradt volt, lefeküdt még mielőtt hazajöttünk volna.
- Vacsora nélkül?
- Alkalmasint jól meguzsonázott.
- Eszerint a kék szobában fekszik?
- Igen.
- Ott vetettél ágyat vendégünknek is?
- Minden készen van. Csak tessék kérem nyugodtan aludni reggel, ameddig tetszik. Senki sem fogja háborgatni. A zsalukat leeresztettem, hogy a világosság be ne hatoljon.
Házigazdám karon fogott most.
- Ha úgy tetszik, kérem.
Kivezetett a folyosóra, onnan nyílt a kék szoba ajtaja, kezembe adta a gyertyát, és a szoba küszöbén kezet fogott velem.
- Jó éjt - mondá.
- Jó éjt - hebegtem izgatottan és beléptem.
De amint az ajtó bevágódott utánam, a hideg széláramlat elfújta a gyertyát, s én a sötétben maradtam.
Mármost hol vegyek én itt gyufát? Az egyik szögletből jóízű szuszogás nesze hallatszott. Oh, Marcsa ott vagy hát! Oh csak már láttalak volna.
Elkezdtem tapogatódzni a szobában, s ráakadtam végre az ablakra. Leeresztettem a zsalukat, hogy lássam a gyufa merre van, de a zsaluk roppant robajjal zuhantak le, s Marcsa fölébredt.
- Ki az, mi az? - kérdé egy megriadt hang.
- Bocsánatot kérek, én vagyok.
- Miféle én?
- Én, a vendég.
- Miféle vendég?
- Mindjárt megmagyarázom, kisasszony… csak gyertyát gyújtok.
- Megbolondult?
S eközben hallottam, amint a gyufa megsercent a falon, s egyszerre kigyúlt a fény, bevilágítván a kis szobát.
Az ágyban vézna szabólegényféle alak feküdt nagy kecskeszakállal, és hosszú vörhenyes bajusszal.
- Aha - szólt szemeit törülgetve -, a sógorném, amióta alszom, tábori ágyat tett ide. Most már én kérek bocsánatot. Nem tudhattam, hogy vendég van a háznál.
- Nem tesz semmit - dadogtam fogvacogva.
- Kihez van szerencsém? - kérdé megszelídülve.
- Én egy régi barátja vagyok a ház urának. Ön talán rokon?
- Hát nem mondták meg, hogy itt fekszem?
- Nekem, megvallom, egészen mást mondtak, s ezt egy kissé furcsa eljárásnak is találom.
- Mást?
- Azt mondták, hogy egy Marcsa nevű asszony vagy kisasszony alszik az ágyban.
A szabólegényes ember fölkacagott.
- Hisz akkor igazat mondtak, mert engem hívnak Marcsának. A testvérbátyám »Marcsa öcsémnek« hív mindég.
- Mondhatom, ízetlen egy szokás!
- Értem önt - mondá, és újra nevetett -, de nincs oka apprehendálni, mert csakugyan az az én valódi nevem.
- Valódi neve?
- Ez van bejegyezve az anyakönyvbe: Csukay Mária! A Felsővárosban különösen sok férfi Mária és Terka van.
- Őrültség!
- Nem őrültség biz az. Nagy értelme volt annak, amikor én születtem a Bach-szisztem alatt. Furfangos apáink kifundálták, hogyan lehetne kikerülni a katonáskodást. A fiú csecsemőket bediktálták leányoknak, s az ördög sem kérdezősködött utánunk, mikor a huszadik évet elértük.
*
Másnap sokat nevettek az én esetem fölött a »Marcsa öcsémmel«. Tudakozódtam Mihály gazdától e szokás felül, s ő is megerősítette a fentebbieket:
- A golyhó igazat mondott, csakugyan Marcsának kereszteltette atyám, talán azért is maradt ilyen asszonyos gyámoltalan legény. Nem ritka eset ez nálunk kivált a Felsővárosban. Vagy negyven ilyen asszony nevű fickót tudok. Mert az volt a jelszó: »Kárt okozni a németnek, ahol lehet«.
A TANÁCSÚR FURFANGJA
1885
Természetesen a derék Apafi Mihály őnagysága idejében történt az alábbi pörös eset is, mert nagyon bolond dolog. S a későbbi kor gyermeke minden bolondot bizonyos emberek kormányzása alá kommasszál.
Volt pedig ezen időben két nagyon kemény regula a fejedelmi udvarnál, az egyiket az istentelen Teleki Mihály uram, a fejedelem minisztere hozta, a másikat az istenes fejedelemasszony, Bornemissza Anna.
Hogy azt mondja: »aki a fejedelem iránti hűséget megszegi, és a sereget háborúságos időben elhagyja, halállal bűnhődjék.«
Ez volt az egyik regula, a másik pedig ekképpen szólott vala:
»Aki korhelykedik és dobzódik, egy havi fogságbüntetés érje.«
Hogy melyik volt a Teleki uramé, és melyik a fejedelemasszonyé, azt - noha már hosszú idő folyt le azóta - még ma is könnyen kitalálhatja minden ember.
Hanem biz azt nem vették nagyon komolyan egyiket sem, de kivált a fejedelemasszonyét nem respektálták, mert ha respektálták volna, akkor a fogságban halt volna meg az utolsó erdélyi fejedelem is.
Hát még Gyulafehérváron mi történt?
Lakott ott egy fösvény tafota-kereskedő, név szerint Kartigám Gergely.
Kartigám Gergelynek volt egy legény fia, de ez korhelységre adta magát. Egy napon összeverekedett a korcsmában a székely vásárosokkal, s azok annyira fejbe verték, hogy csak a másvilágon józanodott ki. No, legalább kikerülte a fejedelemné paragrafusát.
Ezt aztán nagyon szívére vette a Kartigám-család, s előbb az asszony, utána pedig Gergely úr is elhunyt, itt hagyva összeharácsolt aranyait, számszerint hetvenötezer darabot. Szép kerek összeg volt az abban a szűk világban.
Kartigám Gergelynek nem lévén egyenes fiutódja, egy unokaöccsére, Szél Pálra hagyta vagyonát, aki egyszerű közkatona volt a fejedelmi gárdában a palotások közt.
Kartigám Gergely elhívatta a város bíráit, s a következő testamentumot diktálta nekik:
»Összes vagyonom legyen kedves unokaöcsémé, Szél Pálé, ha majd eléri a huszonötödik esztendőt, és ha megtartja parancsaimat, melyeket Mihály fiam szerencsétlen halálából okulva, eléje szabok Mégpedig először: “Kerülje a sokadalmakat”, másodszor: “Óvakodjék az erős italoktól”.
Ha netalán vétekbe esnék ezek ellen, amik boldogult fiam halálát okozták, összes vagyonom legyen a gyulafehérvári barátoké.«
Mihelyt az öreget bekaparták, és a végrendelet köztudomásúnak kiszivárgott, az első dolga volt a gyulafehérvári barátoknak, dévajkedvű, mulatságos képű frátereket átöltöztetni duhaj úri kamaszoknak. Akik mindenütt nyomában járjanak Szél Pálnak, és belekeverjék a végrendelet elleni életbe. Egészen szép hivatal volt az. Persze pénzt is kaptak hozzá a fráterek.
S azonfelül könnyű hivatal is volt, mert Szél Palkó egyházi segítség nélkül is megtette volna azt, hogy minden este becsíp a jó rózsamályi boroktól, s utcahosszat víg kurjongatással rontja vala a becsületes kolozsvári polgárok álmát.
Ámbátor sokat ért mégis, hogy a barátok ott voltak, és pénzt kölcsönöztek neki, ha az övé kifogyott.
Pénz pedig kellett, mert noha a végrendeletben nem volt megtiltva, mégis beleszeretett a szép szöszke Nadályinéba, aki abban a nagy sárga házban lakott a főpiacon.
Az volt akkor a legszebbik menyecske Kolozsvárott, nefelejcs nyílott szemében, piros rózsák az arcán, fehér rózsák a vállán.
S az volt a szokása, hogy aranyokra váltogatta a rózsáit.
Azonfelül úgy le tudta bilincselni az embereket magához, hogy a jó Szél Palkó a hírhedt lippai csata napján - pedig ott is nyíltak ám piros rózsák - meg nem állhatta, hogy el ne szökjön, s Kolozsvárig csak meg is álljon.
A lippai csata rosszul sült el, az öreg Teleki Mihálynak még a sarkantyúja is ott maradt. Kár, hogy nem a feje maradt ott. Ámbár akkor, az igaz, most meg sem írhatnám ezt a furcsa történetet…
Bosszús kedvében volt, amint hazaért, s mikor a rossz emberek besúgták (szinte kedvem volna találgatni, ki tehette), hogy Szél Pál vitéz megillant a seregtől, vasra verette a gyereket, s becsukatta a legsötétebb tömlöcbe.
Harmadnapra összeült a bíróság felette, hogy lefejeztesse. A gyulafehérvári barátok nyilván meghallották az örömhírt, s türelmetlenkedve járulnak vala a fejedelem elé, hogy immár rendelje el a hetvenötezer arany kiadatását számukra.
- Miféle hetvenötezer aranyról beszélnek kigyelmetek?
- Hát van itt, nagyságos uram, egy Szél Pál nevű palotás katona, akinek megboldogult derék emlékű Kartigám Gergely tafota-kereskedő hetvenötezer aranyat deponált, de azon föltétel alatt, hogy az erős italoktól és a nagy sokadalmaktól őrizkedjék. A beste lélek korhely lett, nemhogy nem óvakodék az erős italoktól, de a vizet csupán mosdásra használta, most a lippai csata napján megszökött s a halál vár reá. Minthogy a megboldogult Kartigám Gergely őkegyelme isten nyugtassa meg ott, ahol van, azon esetre, ha nevezett unokaöccse megszegné rendeléseit, ránk hagyta a hetvenötezer aranyat, alázatosan szuplikálunk tehát nagyságodnál…
A fejedelem közbevágott:
- Tegyék írásba kegyelmetek így, ahogy nekem elmondták. Majd megbeszéljük Teleki Mihály urammal.
Ahogy ebéd táján Teleki Mihály uram szokás szerint udvarlás okából megérkezék a palotába, eléje megy a fejedelem.
- Mért vág kegyelmed olyan savanyú arcot?
- Mert pénzem nincs, nagyságos uram. A magamét költöttem Lippánál. Most is a lányom aranymarháit voltam kénytelen zálogba vetni.
- Mért nem született kegyelmed fehérvári barátnak? - mondá nevetve a fejedelem.
- Van azoknak egerük, de nem pénzük.
- Most örököltek hetvenötezer aranyat valami embertől, akit kegyed nyakaztatott le nekik.
- Én? Nem láttam én ma még egy kanálnyi embervért sem, nagyságos uram.
- Valami Szél Pál van szóban.
- Ahá, a palotás! Igaz biz ez, most ítélnek fölötte, a Naláczy uram elnöklete alatt! De a hetvenötezer arany mi legyen? Tréfált velem nagyságod?
- Eszemben sem volt. Itt van az egész eset leírva, ebből legott okos lehet kegyelmed.
Okos is lett Teleki Mihály uram nyomban. Megmozdult benne a kálvinista lélek. Halántékáról verejtékcsöppek gyöngyöztek, s köszvényes lábaival nagyot dobbantott a padlóra.
- Hetvenötezer aranyat a beste embereinek? Inkább gyomlálom ki enkezemmel minden hajam szálát!
Erre az emlékezetes nyilatkozatra fakadt őkegyelme, s azon melegében átüzent a tanácsnak, ahol Naláczy uram ült legfelül, hogy az ítéletet meg ne hozzák, míg ő meg nem jelenik.
S ugyanekkor elszalasztá a fejedelem apródját, Kornis Pált, keresse meg a barátokat valahol, hozzák az ügyüket az ítélőtanács elé.
- Mit akar tenni kegyelmed? - kérdé a fejedelem közönnyel.
- Azt, hogy a barátok semmit se kapjanak.
- Az lehetetlen! - mondá a fejedelem elhűlve.
- Semmi se lehetetlen - folytatá a ravasz eszű miniszter -, csak te szaladj utánuk fiam, Kornis Pál. Itt legyen az egyik lábad!
- Végrendelet van - folytatta a fejedelem -, s az írás írás.
- Az írást magyarázni lehet.
- De törvény is van, s a törvény törvény, Teleki Mihály uram.
- A törvény írásból ítél. Majd meglátja nagyságod, milyen szépen nem kapnak a barátok semmit.
Apafi Mihály a fejét rázta kétkedően.
- No, azt szeretném hallani.
- Hát jöjjön el nagyságod a tanácsba.
- De már azt nem teszem, hallja kegyelmed, hogy én a kegyelmed istentelenségeit strázsáljam. Ha kegyelmed a Themis istenasszonyt összerugdossa, én meg nem állhatom, hogy közbe ne kiáltsak.
- Egy mukkot sem fog szólni nagyságod. Csak vegye fel szaporán azt a zöld mentét.
A fejedelem csakugyan rá hagyta magát venni, s mikor a gyulafehérvári barátok megérkeztek, átment kardosan, zöldmentésen a palota túlsó végibe, ahol Naláczy uraimék reggel óta ültek törvényt.
A fejedelem félreült a zöld asztaltól a mennyezetes székre, maga Teleki Mihály uram azonban egyenesen Naláczy uram felé tartott. »Mozduljon félrébb egy kicsinyég« - mondá, a legott belekönyökölt az elnöki székbe.
- Hadd jöjjön elő Szél Pál!
A palotás katonát bekísérték a drabantok vasra verve.
Zömök, alacsony homlokú, de jóarcú legény volt. Búsan, bágyadtan állt ott, mint aki tudja, hogy a halál vár reá. Kivált, hogy a szigorú Teleki is jelen van.
- Adja elő Sós Máté uram a vádat.
Az »advocatus diaboli« elmondja, hogy Szél Pál Lippáról a csata napján megszökött, s itt korhelykedett Kolozsvárott. Ennek pedig a büntetése pallos általi halál.
- Úgy van - mondá Teleki Mihály s a tanács többi tagjai is bólingattak. - Vétett a katonaregula ellen.
- S azonfelül is úgy ösmeretes - tette hozzá az advocatus diaboli -, mint korhely, parázna életű ember, aki részegen csatangol az utcákon, s közmegbotránkozására vagyon a tisztességes keresztény lelkeknek.
- Ez is fontos vád - véli Teleki Mihály uram -, de nemcsak azért, mivel fogsággal büntethető, de mert egy nagy örökséggel áll kapcsolatban, amely némi módon összefügg ezen üggyel. Amott állnak ni, a gyulafehérvári becsületes barátok. Lépjenek közelebb. Adják elő kegyelmetek a mondanivalójukat.
A barátok bemutatták a testamentum hiteles kópiáját, s így szólt a főemberük:
- Ha Szél Pált elítélik, és halált szenved, a vagyon úgyis a miénk, ha ellenben el nem ítélik halálra, akkor is miénk a vagyon, mert vétett a végrendelet ama második rendelése ellen: hogy az erős italoktól tartózkodjék. Tehát a vagyon mindenképpen a miénk.
- Úgy van! - mondák a tanácsurak. (Hanem Teleki a maga vizslaszemeivel észrevette, hogy kelletlenül.)
- Nem úgy van! - kiáltott most fel Teleki, s a kardjára ütött, hogy csönd legyen.
Pedig anélkül is csönd lett volna, mert mindenki meghökkent a »nem úgy van«-ra. Maga a fejedelem is idegesen rágta a ritka szakállát. Az a csúnya szokása volt, hogy mindig a szájában tartotta.
- A vagyon sehogy sem a kegyelmeteké, mert nekem új világosság áradt a fejembe. Ez az ifjú a legpontosabban tartotta be nagybátyja végső intézkedését.
Minden arc Teleki felé fordult, hogy talán megbolondult a nagyeszű miniszter.
- Hallgassanak, uraim, hadd folytathassam. Íme, mit parancsol a végrendelet? Azt, hogy óvakodjék a nagy sokadalmaktól. Éppen ezt tette ő, éppen ezért áll a törvényben. Hiába rángatja kegyelmed a mentéjét, Apor uram, hiába vág furcsa képeket, Toroczkay Miklós uram. Hát nem-e a legnagyobb sokadalom egy hadsereg, mely háborúra áll készen?
- Az ám - dörmögi Apor István gúnyosan -, ott csakugyan sokan voltak, de nem kegyelmetek, hanem őkegyelmeik, az ellenségek. Hüm! Mégis kegyelmetek kevesbedtek meg.
Teleki Mihály úgy tett, mintha nem hallaná a vágást, hanem folytatá nagy leleményességével a bámulat fölszisszenései közt.
- Eszerint a vádlott bűne nem vehető oly szigorú mértékben, mint közönséges esetekben. Itt két kötelesség összeütközéséről van szó. Ha az egyiknek eleget akart tenni, okvetetlenül meg kellett szegnie a másikat. Itt a törvény szigorát alkalmazni igaztalanság lenne.
- Igaz! Helyes! - hangzott a zöld asztal körül. Teleki sunyi tekintete diadalmasan villant meg a fejedelem felé:
- Most térjünk át a másik pontra, mely ez örökséggel áll kapcsolatban.
A barátok mosolyogva hallgatták, gondolván magukban: »Beszélhetsz, amit akarsz, száz tanúnk van a részegeskedésére.«
- Mit mond a végrendelet, uraim? Azt, hogy az erős italoktól óvakodjék. S mit mondanak most a barátok a fejedelemhez írt instanciájukban? Azt, hogy korhely volt, folyton ivott, és itt áll ni, megírva szóról szóra a vád, hogy »a vizet csak mosdásra használta«. Igen, de mármost azt kérdem, ki határozza azt meg, hogy melyik az erős és melyik a gyönge ital. Én a magam részérői azt tartom, hogy a legerősebb ital, amitől a fiatalember annyira óvakodott, a víz.
- A víz? - kiálták csodálkozva a bírák.
A fejedelem ijedten hajolt hozzá:
- Az isten szerelméért, ne tegye magát csúffá!
De a tanácsúr még a szemöldjeivel sem hunyorított.
- Igenis, a víz - mondá rendületlenül -, mert a víz olyan erős, hogy malmokat hajt, és gátakat tör.
De már erre kiverte a halálos szeplő a gyulafehérvári barátokat.
A kálvinista tanácsurak ez egyszer hálásan pislantottak a gonosz praktikájú nagyúr felé, s megítélték Szél Pálnak a hetvenötezer aranyat is, meg az aranyszabadságot is.
Mikor elhagyták a tanácstermet, Teleki diadalmasan kérdé a fejedelemtől:
- No, hallotta-e nagyságod?
- Jól van, jól, Teleki Mihály uram - szólt a fejedelem elgondolkozva -, de mit mond majd hozzá a fejedelemasszony, hogy kegyelmed most így ledevalválta a szeszes italok virtusát.
A BÖLCS KIRÁLY ÉS A KÉT GYŰRŰ
1885
Egy Tomo nevű király uralkodott Sinangiában, akinek igen sok baj a volt a minisztereivel. Amint elcsapta az egyiket, s jött a másik, folyton előhozakodott a saját eszméivel és irányával. S az ország dolga mindég olyan maradt, mint egy bevégzetlen hímzés… Mert megint új miniszter jött, aki új dolgokat kezdett szőni.
Tomo király hiába mondta neki: »Csináld az ügyeket tovább a régi kerékvágásban«, az új miniszter rendesen azt felelte: »Mit gondol felséged, nekem múltam van. Nekem hűnek kell maradnom a saját elveimhez, irányomhoz.«
Váltig bosszantotta ez a királyt, midőn egy nap vadászat közben eltévedt az erdőben, s már éppen szepegett, mitévő legyen, amint az erdő kellő közepén észrevett egy kovácsműhelyt. Messze elhangzott a pöröly zaja.
Bemegy a király, és látja, hogy ott bent a kovács aranygyűrűket kalapál.
- Kinek csinálod ezeket a gyűrűket?
- A tündéreknek - felelte a kovács közömbösen.
- Meglehetős gyűrűk - jegyzé meg a király. - Hol veszed hozzájok az anyagot?
- A tündérek hozzák.
- Az én udvari ötvösöm, megvallom, különbeket készítene nekik.
Az izmos kovácsember ajkán, melynek térdig érő szakáll volt a folytatása, kétkedő mosoly futott át.
- Nem hiszem, fölséges uram, pedig én csak kétféle gyűrűket készítek.
- Nos, éppen azért mondom, mert az én ötvösöm százféléket tud. Az ő gyűrűi mind különböznek: smaragd, gyémánt és opálszemek villognak rajtuk, aki hogyan szereti.
- Az én gyűrűim is különböznek, fölséges úr, de csak úgy, hogy van olyan, amelyiktől az, kinek ujjára húzzák, egyszerre mindent elfelejt, ami vele valaha történt…
- Hogyan? - kérdé a király elcsodálkozva.
- És viszont olyanokat is készítek, amelyektől az, aki viseli, mindenre visszaemlékezik.
- Hallod-e kovács, akkor a te gyűrűid többet érnek birodalmam minden ékszerénél. Az én ötvöseim kontárok hozzád képest. Adj el nekem a gyűrűidből egy párt.
- Egy föltétel alatt.
- Hadd hallom.
- Ha ez erdő körül oly nagy és széles mélységeket ásatsz, amik azt, ha majd megtelnek vízzel, úgy fogják körül, mint a tengerek, hogy senki ide többé ne jöhessen, és ne tudhasson az erdő felől. Ha végleg eltorlaszolod az emberektől a »tudás szigetét«.
- Jól van, beleegyezem.
A király megkapta a két gyűrűt, s legelőbb is azt húzta fel, amelyiktől mindenre visszaemlékszik az ember.
Valóban legott visszaemlékezett minden fára, minden bokorra, amely mellett elhaladott reggel óta, midőn palotájából elindult, s természetesen minden baj nélkül jutott haza.
Útközben elgondolta, mire fogja használni becses szerzeményeit.
Hopp, megvan, most már csupa öröm lesz uralkodni! A miniszterem ujjára húzom a felejtés gyűrűjét, s ha eleresztem szolgálatomból, ujjára húzom a visszaemlékezését.
A bölcs király úgy is tett, a kötekedő Bovat minisztert rögtön maga elé hívatta, s így szólt:
- Húzd fel az ujjadra, Bovat. Ezentúl viseled, ez a jelvényed.
A miniszter, mihelyt a gyűrű érinté, nem emlékezett többé semmire, sem a népre, melynek szószólója volt azelőtt, sem a törvényre, melyet megalkotni segített, hanem csak azt tudta, amit királyi ura parancsolt. S így egészen a király tetszése szerint folytak az ügyek.
Lőn azonban, hogy Bovat megöregedett, a lábaiba belecsapott a podagra. Képtelen lévén minden foglalkozásra, a király elbocsátotta hivatalából s »hű szolgálatainak elismeréseül« ujjára húzta az emlékezés gyűrűjét.
Új miniszter jött, a fiatal Dourmet, az kapta a felejtés gyűrűjét; Bovat pedig nyugalomba ment.
De a nyugalmat és a visszaemlékezést ritkán ringatják egy bölcsőben. Egy ember, aki miniszter volt s most nem az, ritkán lesz elégedetté, kivált ha egy percre sem képes elfelejteni, hogy miniszter volt.
Bovat olthatatlan gyűlöletre gerjedt a mostani miniszter és kormányzat iránt. Konspirált ellene, az államtitkokat, melyekbe be volt azelőtt avatva, kifecsegte, és a népet ezzel is a király ellen izgatta.
A király ekkor így gondolkozott magában:
- Nem kielégítő a helyzet! A visszaemlékezés gyűrűje nem oly veszedelmes a tényleges miniszter kezében, mint az exminiszterében. Ezen segíteni kell.
Elhatározta magában, hogy még egyszer fölkeresi a »tudás szigetét« s rajta a kovácsot, mielőtt egészen eltorlaszolná azt mesterségesen vájt tengerrel.
Elment, és megtalálta a kovácsot.
- Baj van - szólította meg nyájasan -, az egyik gyűrűd pompásan bevált nekem, jó kovács, hanem a másiknak nem tudom hasznát venni.
- Ej, ej, király - mondá a kovács -, mért nem húzod fel a visszaemlékezés gyűrűjét a saját kezedre.
- Nem, nem isten őrizz, ezt én a visszalépő minisztereknek szoktam adni, hanem azok mindenre visszaemlékezvén zúgolódnak elvesztett hatalmuk miatt, és a státus-titkokból a legveszedelmesebbeket kifecsegik. Ezen segíts kovács, ha lehet! Íme elhoztam az egyik gyűrűt, igazíts rajta, ha tudsz.
A kovács megfogta a gyűrűt, kétfelé törte, megolvasztotta, s újra megkalapácsolta, mígnem egy kereszt alakját nyeré.
- Ímé, itt van. Ezt akaszd nyakukba a lelépő minisztereknek, s habár úgy is mindenre visszaemlékeznek majd, mégis mindenről hallgatni fognak.
A bölcs király ezentúl boldogan uralkodott, míg meg nem halt.
Az országát azóta már eltolták a földszínéről a geográfusok, de az a feledékenységi gyűrű a belépő miniszterek számára, s az a hallgatási aranykereszt a lelépőknek, mintha még ma is megvolna.
A ROMLOTT FÉRFIAK ORSZÁGA
1885
Egy szép királyné uralkodott Smargaza nevű országban, és az a fejébe vette, hogy a férfiak mind gonosz csontok. (Különben én is abban vagyok.) Szigorú törvényt hozott, hogy amely férfi valamely nőt behálóz, a nőnek joga van azt követelni, hogy vagy vegye el feleségül, vagy ha szigorúbban akarná büntetni, kívánhatja a halálát is.
Itt hát bizony nagyon kellemesen éltek az asszonyok, volt sok lakodalom az országban, s maga Mirtha királyné igen büszke volt, hogy ilyen pompás törvényt tudott hozni.
Egy reggel azonban az történt, hogy két hölgy jelentkezett a királyné azon elfogadó szobájában, hol a véres pallos függött az ajtó fölött, míg az asztalon menyasszonyi koszorúk hevertek egy sorban. Mert csak erre a kettőre volt szükség az ilyenfajta ügyekben.
A két panaszos nő nagyon szép volt. Harmatos arcú lányok, barna az egyik, villogó sasszemekkel, merészen hajlott orral, hollófürttel; szelíd tekintetű, aranyhajú a másik.
- Mi bajotok? - kérdé Mirtha királyné.
- Egy lovag behálózott engem, királyné - mondá a barna, és a szeme villámlott.
- Engem is - hebegte lesütött szemekkel a szőke.
- Hogy hívnak téged? - szólt a barna felé fordulva.
- Én Aróta vagyok, a gazdag kalmár leánya.
- S hogy hívják, aki tőrbe ejtett?
- Bólus vitéz, a gárdakapitány.
A szőke leány összerezzent.
- S téged hogy hívnak?
- Az én nevem, Delma, a hajóács leánya.
- Kit vádolsz?
- Bólust, a gárdakapitányt.
Most a barna Aróta rezzent össze, s arca vérvörösre gyúlt.
- Hogyan, Bólus? A gárdakapitány? - kiáltá a királyné és ajkai reszkettek a dühtől. - Kettőt egyszerre! Ily erkölcstelen ember még nem akadt országomban! Hóhér!
A hóhér, aki ilyenkor ott állt veres ruhában a tornácon, kedélyesen diskurálgatva az esketésre várakozó pappal, bejött a szólításra.
- Menj, vezesd elénkbe Bólust, a gárdakapitányt.
Kisvártatva belépett; zömök, jól megtermett legény volt, nagy kiülő pofacsontokkal és meglehetősen kopasz fejjel. Egyébként nem volt valami nagyon csábító külseje.
- Tudod, mivel vádolnak?
- Tudom, felség.
- Igaz?
- Azt mondtam, hogy tudom, mert igaz.
Mirtha királyné magánkívül volt haragjában, és a lányokhoz fordult.
- Tudjátok a törvényt, mely országomban mindenkor megtartatik, s mely nektek kétféle elégtételben ad válogatást. Mit kívántok?
- Vegyen engem nőül - mondá Delma.
- Pallost neki! - kiáltott Aróta.
A királyné megszeppent. Csak most látta, mi gombolyodott itt ki, - hogy a híres nevezetes »női bulla« (mert így nevezték ezt a törvényt), melyért az egész földrész uralkodói magasztalták a nagy asszonykirályt, ostobasággá zsugorodik össze. Hírének megvetője, bölcsességének oszlopköve porrá mállik.
- Leányok - szólt zavartan -, engem kétségbeejt ez az eset. Ilyen még nem történt, hogy egy órában két nő vádoljon ugyanazon bűnnel egy férfit… Te azt kívánod, Delma, hogy Bólus nőül vegyen, te meg azt követeled, Aróta, hogy ölessem meg, s mind a kettőtöknek egyforma joga van ahhoz, amit kíván.
- Úgy van, királyné - szólt a királyi pecsétőr, ki a női bulla arany betűin tartja ujjait, míg a királyné ítéletet mond.
- Ha megöletem, akkor nem adhatom Delmának férjül, s ha Delmának adom őt, akkor neked nem teljesíthetem törvényes kívánságodat, Aróta. Hanem van egy mód, amellyel a törvény becsületét meg lehetne menteni, ha mind a ketten egy kívánságon volnátok. Ez úgyis kivételes, rendkívüli eset.
- Nem, nekem a vére kell - felelte Aróta határozottan.
Mirtha királyné kérésre fogta:
- Végy példát, Aróta, Delmáról. Látod, ő szelíd, nagylelkű, galambszíve van. A nőnek ilyennek kell lennie. Aztán engem is végy számba, boldogtalanná teszel, ha oly helyzetbe sodorsz, hogy a törvényeknek nem tudok eleget tenni. Kérlek, Aróta, légy könyörületes.
Aróta sokáig küzdött magával, míg végre így szólt:
- Ám legyen, osztom én is a Delma kívánságát.
Mirtha most könnyebben lélegzett fel, de csakhamar kedvetlenül jegyzé meg:
- Ismét új bonyodalom… Erre nem is gondoltam. Kettőtöket nem vehet nőül Bólus.
Némi gondolkozás után Bólushoz fordult.
- Azt hiszem, itt most csak egy mód van, ha magad választasz.
Bólus megnézte a leányokat lopva, ott állott durcásan a büszke Aróta, és kínálkozóan, de mégis szendén a karcsú Delma.
Egy pillanatig habozni látszott. Majd határozottan mondá:
- Arótát választom felség.
Aróta még büszkébben emelte föl a fejét, s arca a diadal fényétől sugárzott.
- Te hálátlan cudar! - sikított fel Delma. - Királyné! A halálát kívánom ennek az embernek.
A királyné maga is felháborodott Bólus úr választásán, aki azt mellőzte, kinek életét köszönheté.
- Valóban - így szólt -, e férfi csak a halált érdemli. S ha már most Delma is a halálát óhajtja, úgy, mint te, Aróta, aki csak irántam való szívességből kegyelmeztél meg neki, ám haljon meg. Hóhér, vedd le a pallost!
De ebben a percben kétségbeesetten kiáltott fel Aróta:
- Nem, nem, királyné! Én a törvényre hivatkozom, megölni nem engedem, férjemül akarom.
A királyné elsápadt.
- Hát meg vagytok őrülve, asszonyok? Azaz hogy én vagyok megőrülve, amiért benneteket védelmezlek a férfiak ellen, és nem a férfiakat ellenetek… Hej, pecsétőr, szakítsd szét azt a »női bullát«, aztán hajítsd ki az ablakon!
A pecsétőr összetépte a híres bullát, kidobta a szemétdombra, - s azóta az egész világon azt csinálhatják a férfiak az asszonyokkal, amit akarnak.
AZ ORSZÁG OSTOBÁJA
1885
A krónikák sok mindenféle apróságot jegyeznek fel a kiváló okos emberekről. A középszerűségekkel nem törődnek. De a nagyon ostoba embert megint felkarolják. Mert a nagyon ostoba ember is rendkívüliség.
Azért kerül be most kend ide, Tima Jóska uram.
Hanem az olvasók mindnyájan talán nem is ösmerik, ki volt kend. Hát én megmagyarázom.
Tima Jóska obsitos huszár volt, de olyan együgyű, hogy a butaságával minden embert meghódított, még az öreg Deák Ferenc is szerette, és bámulta a hülyeségét, s mikor kiült a folyosóra, néha egész órákig csak a Tima Jóska dolgait beszélte képviselőtársainak.
Az »ország bölcse« révén lettek ismeretesek az »ország ostobájá«-nak a viselt dolgai.
Tima uram a szabadsághős Csányi László inasa volt, somogyi születésű, kit még a katonaságtól hozott magával.
Hű volt urához az önfeláldozásig, de bárgyú a hihetetlenségig. A Deák Ferenc adomáin kívül még egy egész anekdotakör fűződik hozzá Dunántúlról, s ha valaki valamit elügyetlenkedik, ma is azt mondják azon a környéken: »valóságos Tima vagy.« Tima Jóska neve most már élni fog mindaddig, míg ügyetlen emberek lesznek, tehát örökké.
Egyszer Csányi László pénzt olvasott a szobájában, számadásokat csinálva, midőn hirtelen elhívják valami rendkívül sürgős ügyben.
Előszólítja sebtiben Timát.
- Ide álljon, kend, a szoba elé, érti-e. És be ne eresszen élve ezen az ajtón senkit, érti-e kend?
- Persze, hogy értem - mondá Tima, kinek a »persze« volt a szavajárása.
Felkötötte a régi jó fringiáját, és odaállt az ajtó elé mint a cövek, ahonnan el nem mozdult volna a világért sem, míg az ura vissza nem jött.
- Nos, nem volt itt senki?
- Persze hogy nem volt, már persze az ajtón át.
- Miért mondja kend, hogy az ajtón?
- Azért, jelentem alássan, mert úgy rémlett nekem, mintha ott bévül a szobában mászkált volna valaki, de az uccsegengem, csak az ablakon ment be, mert én itt álltam, mint a parancsolat.
Csányi ijedten szakította fel az ajtót. A pénz persze már nem volt az asztalon. Valami élelmes szegény ember bejött érte, és kivitte nagy kényelmesen az ablakon át.
Egy másik alkalommal Balatonfüredre ment Csányi, és meghagyta Timának keményen:
- Aztán ha valaki jön azalatt, míg oda leszek, szívesen lássa kend.
- No persze.
Visszajön Csányi harmadnap, s legott kérdezi Timától:
- Volt-e itt valaki azóta?
- Persze hogy volt.
- Kicsoda?
- A nagyságos Deák Ferenc úr.
- Mikor jött? Mikor ment?
- Tegnap este jött, itt hált meg, s reggel elment.
- Ejnye, ejnye, hogy nem voltam itthon - sopánkodék Csányi -, de csak szívesen látta kend?
- Hát persze!
- Adtak neki vacsorát?
- Persze hogy nem adtunk, mert nem is kért.
- De hát reggelit? - riad fel Csányi ijedten.
- Bizony mi azt sem adtunk, pedig azt már kért is.
- Hát hogy mertek ilyet tenni? - dühöngött a házigazda.
- Hejszen nem mondott a nagyságos úr a szíves látáson kívül egyebet.
Ilyen buta fickó volt az öreg Tima, kit a gazdája szomorú halála után az ország bölcse vett pártfogásába, s el is helyezte valamelyik minisztériumba az őszfejű ráncos aggastyánt hivatalszolgának.
Minduntalan kérdezősködött azontúl is az egyes miniszteri hivatalnokoktól:
»No, hogy van, mit csinál az öreg Tima?«
Hanem azok nem tudtak róla semmit mondani.
…A minisztériumban már úgy látszik nem volt feltűnő az öreg Tima együgyűsége.
A JUS PRIMAE NOCTIS
1885
A régi földesuraknak nagy jogaik voltak. Ki győzné azokat elszámlálni? A szó szoros értelmében osztozkodtak a királyokkal, sőt némelyekben talán felül is haladták: nekik jutott több.
A jus gladiival, a pallosjoggal, széltiben éltek a nagyurak. Egy Krucsay még e század elején nyakaztatta le saját hites nejét, született Pogány Karolinát. A Kállayak és Balassák néha egyetlen rossz szeszélyért oltottak ki emberi életet - törvényesen.
Óriási jog volt a pallos hatalma, aminő csak királyokat illethet meg, s mégsem ez volt a legnagyobb joguk.
Akadt még nagyobb is ennél: »a jus primae noctis«.
Amit a magyar asszonyi társaságban nem akart hajdan megértetni, azt latin nyelven mondta el, már persze ha tudott latinul, és persze ha az asszony nem tudott (mert az asszonyok közt sem volt ritkaság a latin nyelvet tökéletesen beszélő). Ha az asszony tudott diákul, akkor egyszerűen elhallgatták a kétes értelmű, sikamlós helyeket előtte, azzal a tréfás indokolással: »nem mondhatom el a többit, mert az latinul van.«
Hát én is azért írtam fel e kis elbeszélés címét latinul, mert az igazán latinul van, s nincs magyar fordítása.
Annyit azonban mégis tudni kell, hogy ez a jog, amelyet most a női olvasók előtt csak bizonyos fátyolon keresztül tárgyalok, éppen a nőkre vonatkozik. Takarják el kérem arcukat legyezőikkel azalatt, míg én elfecsegem a penészes időknek ezt a különös kinövését.
A kiskirályok, a gőgös nemesek nem elégedtek meg, hogy az uralkodóktól minduntalan több jogot csikarjanak ki. Telhetetlenségükben rámentek az Istenre, s annak a dolgát is megszabályozták.
Mikor az oltárnál elmondta a jobbágylegénynek a jobbágyleány a holtomiglant, ami ettől a perctől kezdve a koporsó bezártáig számít, s az Isten rámondotta szolgája által az »ament«, még joga volt a hűbérurak unokájának odalépni, és így szólni: »Ennek a hosszú időnek enyém legyen a legeleje.«
Ez volt a jus primae noctis.
Középkori maradvány, mely azon alapult, hogy föld és jobbágy egyformán tulajdona a földesúrnak, azt teheti vele, amit akar. A jogtudósok így magyarázták, a hatalom is meg volt hozzá, de becsületes ember nem élt vele.
Csakhogy a régi jó világban sem volt ám mindenki becsületes. Azonkívül a szenvedélyt sem szabad számításon kívül hagyni. Hát még a parasztleányok szépségét? Uraim és hölgyeim, higyjék meg (önök, uraim, tudom, el is hiszik), vannak enyhítő körülmények, melyek e barbárságot, ha nem is igazolják, de legalább megértetik.
Ilyen enyhítő körülmény volt a szép Baléti Magdaléna, akihez fogható formás hajadon talán egész vármegyében nincs. Ha selyem viganót viselne, király lányának is beillenék. Nagy fekete szeme, mint a szentjánosbogár, úgy csillogott, aranyszőke haja térdig érő vastag fonatban csüngött le, termete úgy hajlott, mint a husáng, s volt benne valami bódító kecs, ami az embernek a szívét, hacsak nem kőből való, sebes dobogásra hozta.
Nem csoda, ha szemet szúrt a fiatal földesúrnak, Zeley Lászlónak. Hiszen húsból, vérből volt Zeley László is, aztán mint afféle szép karcsú legény hozzászokott, hogy amit a szeme megkívánt, azt meg is kóstolja.
Nem akarta ő a hatalmát használni. Egy idő óta meg is kopott az a hatalom, minél öregebb lett a század, annál sebesebb léptekkel kezdte elhagyogatni az elődjeit, az elmúlt századokat. A prima nox sem volt már nox. A XIX-ik század világot gyújtott, s eloszlatta vele a sötétséget. De meg mit is ér a kicsikart szerelem? Zeley a rábeszéléshez folyamodott. Öregasszonyokkal diplomatizáltatott a juhászgazda leányánál, hálót font finom, furfangos szálakból, amibe a szép kis halacska belemenjen, s aztán ott vergődjék benne kínosan, míg csak újra vissza nem csapja a vízbe, ahonnan vette.
De Magdalénka dacos volt, azt izente a földesúrnak, van őneki derék, jóravaló vőlegénye, a Molnár János, megvolt már a kendőrakás is múlt pünkösdkor, meglesz a többi is. Hagyjon neki békét a nagyságos úr.
Természetesen Zeleyt még csak tüzelte az ellenállás. A hatalmas úr, kinek huszonnégy határban volt birtoka, nem ösmerte azt a szót »nem«, kivált asszonyi ajakról.
Minden utat megpróbált, minden módhoz hozzányúlt, ő maga leste ki Magdalénát a mezőn, s megszólította, kísérgette:
- Ne okoskodj, Magda, mert bizony megbánod a makacsságodat!
- Erős az Isten, megvéd engem.
- Az is az urakkal, mivelünk tart, Magda!
- Én rábízom magamat.
- Majd kárát vallod. Mert ami rózsa az én kertemben nyílik, az az én rózsám. Azt én másnak letépni nem engedem.
- Megölne engem az én apám, nagyságos uram.
- De hátha beleegyeznék?
- Akkor a vőlegényem ölne meg.
- De hátha ártalmatlanná tenném a vőlegényedet?
- Akkor meg én ölném el magamat.
- De mi kifogásod van ellenem? Fiatalnak is vagyok olyan fiatal, mint a szeretőd, szépnek meg szebb vagyok. Megbecsüllek, elhalmozlak mindennel, ami szemednek, szádnak tetszik. Hát mi kivetni valót találsz rajtam?
- Azt - felelte Magda durcásan -, hogy nem az én fajtám!
Hízelgő szavakkal, csábító enyelgéssel megkörnyékezte.
- Ha csak az a bajod, azon is segíthetünk. Van nekem messze, az erdélyi hegyek közt egy kis házam, éppen úgy az erdő szélén, mint a tietek, abba viszlek téged, ott élünk boldogan, ameddig te akarod, énmagam is levetem az úri gúnyát, s szakasztott olyan ruhában járok, mint a János, a kedvedért. No, jó lesz-e úgy?
Magdalénka a fejét rázta.
- Nem megyek én sehová, hagyjon engem. Keressen magának a nagyságos úr valami kisasszonyt. Tudom, akad elég.
S ezzel a gereblyéjét a vállára emelve, ijedten futott el onnan, a réteken és kukoricásföldeken át hazafelé.
Zeley azt gondolta magában, amit a gereblye föl nem vesz a lekaszált szénából, az ott marad, de ha sűrű fésűvel öcsölnék a rétet, hát egy szál sem maradna ott. A cél majd mindig biztos, csak az eszköz nem.
Utána kiáltott a leánynak önkéntelen.
- Azért te mégis az enyém leszel, vagy így, vagy úgy.
Magda a kukoricás földekről elkanyarodott az erdő felé, hova a sziklás és árkos hasadékos hegyháton csupán egyetlen szűk és nagy erőfeszítéssel vájt út vezetett. Tíz évig dolgoztak rajta a Zeley-család jobbágyai.
Szép nyári este volt, de még alig napszálltakor. Friss szénaszag vegyült össze a szamóca illatával. A föld langyos párákat lehelt, csak az erdő felől fujdogált hűs szellő.
Magda még mindig riadtan, lihegve szaporázta lépteit föl a hegynek, mikor a cserjésből egyszerre szemben jött rá főtisztelendő Padra Pál plébános úr apró, méltóságos lépteivel. Kalapját levette, hogy az erdő üde lehelete jobban hűsítse fejét, melyet az aggság fehér hava borított be tisztesen.
- Hova olyan sietve, édes lányom? - kérdé szelíd, pásztori hangon. - Haza, ugye haza?
- Igen, főtisztelendő úr. Apámnak én főzöm odahaza a vacsorát, előbb kell a mezei munkát abbahagynom, mint másoknak.
- Láttalak fent a hegygerincről, amint futottál. Ki volt az a fekete alak, aki veled beszélgetett?
A leány elvörösödött.
- Az urunk volt - dadogta.
- Miért pirulsz el, fiam, ha az urunkról beszélsz? Ejej, Magdaléna!
Az öreg plébános összeráncolta nagy, nemes homlokát, melyen ritka vendég a felhő, mert leginkább a nyugalom és fenség honol rajta.
Magda szemeiből kibuggyantak a könnyek.
- Ne higgyen engem rossznak a főtisztelendő úr. Oh, ne higgyen, kérem!
S fuldokló, görcsös zokogásba tört ki.
- No, ne pityeregj, fiam, nem illik az olyan nagy lánynak, hanem mondd el őszintén a lelki atyádnak, ha valami teher nyomja a lelkedet. Mi dolgod van neked a földesúrral?
- Rá akar beszélni, hogy őt szeressem.
Eltakarta arcát a kötényével, s annak az egyik szélét rágcsálva, folytatá:
- Hízeleg, ígérget fűt-fát, fenyeget, rémítget.
- Mit feleltél neki?
- Az ígéreteire, hogy nem kellenek, a fenyegetéseire pedig azt feleltem, hogy megvéd engem az Isten.
- Helyesen, édes lányom.
Az ősz pap szeretetteljesen simogatta meg a lenszín haját.
- Ugye megvéd az Isten, szent atyám?
- Megvéd, gyermekem, és megacélozza erődet, hogy ellentállhass a gonosz incselkedéseinek. Maradj hű ahhoz, akit szíved választott, s ha valami veszély vagy baj fenyeget, értesíts róla. Az Isten szolgája arra való, hogy előhívja szükség esetén a maga urát.
- Köszönöm, szent atyám.
- Találkoztam künn az erdőben atyáddal, s azt mondta nekem, a jövő vasárnap már hirdesselek ki benneteket, jőjj el hát hozzám a vőlegényeddel még e héten.
A béke megtért Baléti Magdaléna szívébe, vígan dalolva lépegetett az erdő felé, ahol a major volt, melynek nádfedelét fák fedték be sűrűn, gondosan. Ezüst vizű patak mellette csörgött, az otthon hagyott nyomorék bárányok ittak belőle.
Itt született Magda ebben a majorban, itt nőtt fel, itt tanulta meg a szerelmet, s ha férjhez megy is, itt marad, mert a Molnár Jancsi is itt juhász, az apja keze alatt. Ebben a patakban nézegette magát, mikor kicsiny volt, ez volt az ő tükre, s a lány - szokásmondás - együtt megy vagy marad a tükrével.
Az öreg Baléti maga is észrevette, hogy a földesúr szemet vetett a leányra, s kelletlenül vakargatta a fejét:
»Ez nagy baj, nagyon nagy baj, ez ellen nincs más orvosság, mint hirtelen menyecskévé tenni a leányt.« Ő maga mondta a tisztelendő úrnak: »Isten neki, ne várjuk meg az új bort, hiszen az óbor sem rossz.«
Kihirdették háromszor lent a falusi templomban, összehítták a környékbeli juhászfamíliákból a násznépet, s megtörtént az esküvő a harmadik vasárnapon délután.
Elég nagy pompa volt, de persze juhász módra. Négy, fölpántlikázott szamár volt fogva a menyasszonyt vivő szekér elé. Jól jártak a csacsik, hogy csak a templomig kellett vinni a menyasszonyt, meg vissza és a tulipános ládát nem, mert az ugyancsak nehéz lett volna. A többi szekereken három juhász ült dudával. Künn a major udvarán pedig húsz hófehér bárány volt különválasztva, mindeniknek piros pántlika a nyakában. Ez a menyasszonyi hozomány. Két év ilyenkorra már harmincra szaporodhatnak, mire pedig ötven éves lesz Magdalénka, ötszáz vagy tán ezerötszáz birka is lehet belőle, ha az Isten megőrzi, és a farkasok meghagyják.
Minthogy Magdalénka anyja már régen meghalt, a Baléti húgát, Kuruttyó Andrásnét hozták el Terényből sütni, főzni, vendégek körül forgolódni.
De nem is volt ott hiány semmiben. Az igaz, hogy halálnak halálával bánta meg nehány juh, de hát nem mindennap történik olyan esemény, hogy az egész környék legszebb leánya kicseréli a pártát a főkötővel. Vidám kurjongatásokkal tölt be az erdő. Képzelem, mint csikorgatja most a fogát otthon a kastélyában nagyságos Zeley László úr. Néha egy-egy pisztoly durran el, hadd hallják meg odalent a faluban, és hadd gondolják, hogy Baléti Magdalénkát éppen most csókolgatja a vőlegénye: Molnár János.
Főtisztelendő Padra plébános úr is hallotta a lövéseket, amint a kertjében szunyókált a méhesben. A derék férfiú azon elmélkedett, hogy ezek a köpük éppen úgy állnak egymás mellett, mint az országok, az egyik sovány ország, a másik megszedte magát. Az egyik kaptár méhei néha rátörnek a másikra, s vagy a betörők pusztulnak el, vagy a megtámadottak. Az emberektől sokat tanultak el a méhek, hanem a méhektől keveset az emberek. Ejnye, mákos adta, ez jó téma, ezt bizony behozom egy prédikációba a jövő héten!
Ilynemű gondolatok közt aludt el a kukoricahéj matracon a mámorító virágillat között. Álmodott is nyilván valamiről, midőn egyszerre fölriasztá kétségbeesett zokogás.
- Ki az, mi az? - Hirtelen kidörzsölte szeméből az álmot, s előtte állott Baléti Magda.
- Mi bajod - kiáltá a pap elcsodálkozva. - Hol veszed itt magadat?
- Nagy szerencsétlenség történt - mondá pihegve zokogással.
A haja szét volt szórva, s a fehér menyasszonyi ruhája megtépve, a koszorú is félrecsúszott a fején.
- Mi történt - kérdé a pap elsápadva.
- Egy óra előtt, amint javában folyt a vigalom, megyei pandúrok érkeztek oda és elhurcolták.
- Kit? Az apádat?
- Azt is.
- Hát még kit? Csak nem a vőlegényedet?
- Őt! - felelte Magda szívszaggató hangon. - Pedig nincs más bűne, szent atyám, mint az, hogy én szeretem. Oh, jaj, szerencsétlen volt az az óra, amikor én születtem, börtönbe vittem saját ősz apámat, a vőlegényemet! Hogy átkoznak azok most engem!
- Légy erős, gyermekem, és ne zúgolódj az Isten ellen.
- Oh, szent atyám, hát minek adott nekem csinos termetet, formás arcot, ha aztán ellenem fordította? Mit tegyek, mit tegyek?
- Hát legelőször is beszélj valamivel nyugodtabban. Mit mondtak a pandúrok, miért viszik be őket?
- Valami »méretlen húst« emlegettek. Birkadolgokat.
- Hiszen ilyesmi mindig van a juhászoknál. Gyerekség az! Ne félj miattuk semmit, két-három nap múlva haza eresztik őket.
- Az bizonyos, hogy a földesúr kívánatára történt.
- Én is azt hiszem, s ha ő tette, nyilván célja van vele.
A plébános úr gondolkodva sétálgatott egy darabig fel s alá a szilvásban.
- Semmi kétség - dörmögé -, Zeley fejében a jus primae noetis motoszkál. Meg kell akadályozni, meg fogom hiúsítani.
- Ne félj semmit, Magduska - szólt azután, s ez oly ünnepélyesen, bölcsen hangzott, mint a próféták szava, hogy ebben lehetetlen volt kétkedni. - Menj békével haza, s bízd rám a többit.
- Félek hazamenni, szent atyám, valami szerencsétlenség ér otthon.
- Ne aggódj semmit. Megígértem, ha szükség lesz rá, segítségül hívom az Istent. Atyád, férjed haza fognak jönni, s neked sem történik bajod.
A leány vigasztalódva hazament.
*
Az esti szürkület kezdett leszállni a vidékre. A fűszálakon harmat csillogott, a nádasokból és tócsákból a békák kuruttyolása lett az uralkodó hang a természetben. Az emberek hazaszállingóztak a mezőről, s eközben a szürke ruha helyett felöltötte a természet a barnát, este lett. Majd később feljött a holdvilág az égre, s bűvös, varázsoló fényt öntött az egész mindenségre, keresztülvilágított a fa legsűrűbb lombján, megfestette ezüstszínűre a sás levelét. Mély, ünnepélyes csend honolt, csak lent a faluból hallatszott néha regényes kutyaugatás.
A meredek hegyi úton egy kis könnyű úri szekér haladott lépésben. Hátul egy úr ült köpenybe burkolva, elöl a kocsis és a huszár. A kocsi elé négy szilaj paripa volt fogva, melyet még hegynek fölfelé is vissza kellett tartani.
E pillanatban nagyon hőköltek a lovak. Az ostorhegyes prüszkölve ugrott vissza, s a kocsi is hátrazökkent.
- Mi az? Mi történik? - kiáltá az úr felriadva. (Hangjában nem nehéz felismerni Zeley Lászlót.)
- Valami van az úton - mormogta a kocsis.
A cifra tarsolyos hajdú leugrott megnézni az akadályt, s ijedten rázkódott meg.
- No hát, mi az ott? - rivallt rá az úr.
- Maga a Jézus Krisztus - hebegte fogvacogva.
- Az eszed ment el, te szamár - mondá Zeley, és maga is leugrott, s előre lépkedett.
A holdvilág, melyet az imént egy kis tenyérnyi felhőcske takart el, kibúvott egész tányérjával, és odasütött az útra.
Hát ott állt az út kellő közepén, mélyen a földbe beverve egy magas kereszt, rajta a megfeszített vértől csepegő Üdvözítő. Haldokló szemeit (melyeket pedig csak valami falusi piktor festett) mintha kinyitná és haragosan, feddőleg szegezné Zeleyre.
A hatalmas földesúr elsápadt, de csak egy percre.
- Ki merte ezt cselekedni? - dühöngött a másik percben.
- Forduljunk vissza, nagyságos uram - szólt a huszár.
- Még csak az kellene! Vedd a fejszét a szekérről, és vágd ki azt a keresztet, hogy tovább mehessünk. Szaporán!
- Nem merem tenni - szabódék a huszár habozva.
- Nem mered tenni, nyomorult gyáva? No jó, majd kivágom hát énmagam. Hol az a fejsze?
A fejsze ott volt a saroglyában, előhozta, és nekisújtott a keresztnek. Egy fejszecsapás nem volt elég, de még kettő sem; egy negyedóráig küszködött vele, míg végre a szent jelvény porba hullott.
A szolgák eltakarták a szemeiket e pogány cselekedetre.
Felült nyugodtan.
- No, most már hajts előre!
*
Jó másfél óra múlva fordult meg a kocsi. Innen a majorig s a majortól vissza.
A tisztelendő úr, aki estefelé a falu népével beásatta a keresztet a meredek hegybe vájt út közepére, jól számított abban, hogy a földesúrnak útja lesz arra az éjjel, de nem jól számított abban, hogy visszafordul.
Az Isten nem volt elég erős a régi magyar urak ellenében.
A szép Magdalénka a Zeleyé lett.
Mikor visszafordult, processzió várta a porbaesett kereszt helyén, a pappal. A főtisztelendő úr fölemelte kezeit az égre, és megátkozta.
Zeley kacagott, és tovarohant a szekéren.
Az istentelenségért panaszt emeltek a prímásnál, a prímás a királynál.
Zeleyt megidézték Bécsbe.
Vissza sem tért sokáig. A nép azt beszélte itthon, hogy tíz fejszecsapást mért a kereszt ellen, tíz fejszecsapásért, a rettentő bűnért bűnhődésül tíz font húst vágatott ki a király a Zeley László testéből. Úgy kellett neki, a gonosznak!
Egy napon aztán, vagy két év múlva, mikor már e regék nagyon jól elterjedtek, visszajött Zeley László - de nem hogy kevesebb húsa lett volna tíz fonttal, hanem több volt vagy ötven fonttal.
Meghízott odafönt Bécsben a nagy mulatozásban.
Hát a törvény? - tűnődtek magokban az emberek.
Hja, a törvény sem volt elég erős a régi magyar urak ellenében!
A TRÉFÁK KIRÁLYAI
1885
A mulatságos víg emberek kezdenek egészen kiveszni. A nagy adók és a megélhetés gondjai nem kedveznek a kedélynek. Ma már mindenkinek legalább látszania kell komolynak, mert különben nem egzisztál meg nagyképű társadalmunkban. Vidor embereket, akik csicseregve, mint a madár, gondtalanul töltik el életüket, már nem produkál többé az idő méhe. Kiasztak az emlői. Még csak Beöthy Algernon áll egyedül. Még csak ő teszi meg, hogy fényes nappal odaáll a postapalota szekrényei mellé, a habozó, jámbor arccal kérdi meg az első arra menőtől:
- Kérem szépen, melyik ezekből a nagyváradi levélszekrény?
- Hogyan érti azt az úr? - mond [sic] a megszólított mosollyal.
- Úgy, hogy egy levelet szeretnék behajítani, de nem tudom, melyik szekrénybe dobjam, hogy Nagyváradra érjen.
- Akármelyikből odamegy - feleli amaz nevetve. Mire azután Beöthy vág csudálkozó képet, tettetve magát, hogy a dolog neki megfoghatatlan.
Az idegen aztán egész nap abban a hitben van - dicsekszik fűnek-fának -, milyen bolond emberrel találkozott ma, s az esze ágában sem fordul meg, hogy őt tették most bolonddá.
Bajból is nehezen menekül meg valaki oly könnyen, mint Beöthy Aldzsi, akit egy párbaj színhelyén, miután már a többiek elpárologtak volna, ott talált a rendőrség.
- Ki volt a fele? - vallatja őt a rendőrtisztviselő.
- Engedje meg, de azt meg nem mondom.
- Hát akkor nevezze meg a szekundáns társát.
- Azt se tehetem.
- Majd kinyomozzuk. De az ellenfélt mégiscsak megmondhatná.
- Egy föltétel alatt.
- Hadd hallom.
- Adja becsületszavát a tisztviselő úr, hogy nem mondja meg, kitől tudja.
- Itt a szavam rá.
- Most már elárulhatom: a miniszterelnök volt.
A rendőrtisztviselő elsápadt, majd ijedten kiáltott fel:
- Adja szavát a képviselő úr, hogy senkinek sem árulja el, hogy nekem ezt megmondta.
Beöthy szavát adta, s persze a párbajt nem merte többé inkvirálni a rendőrség.
Hát mondom, Beöthy Algernon talán az utolsó víg ember, már akit érdemes megbecsülni, mint unikumot egy kiveszendő zsánerből.
De én fiatal koromban még ösmertem alakokat a szegényebb osztályban is, akik egész életükben egyebet nem csináltak, mint barátkoztak, mulattak, egyik vendéglőből, lakodalomból a másikba jártak, s örökké tréfákon törték a fejüket.
Ilyen alak volt például Szomor Miska és Rigó Dani. Persze, a Mihály és Dániel névig egyik sem vitte.
Mind a kettő bocskoros nemes volt, az egyik, Rigó élt a hét holdján, de azt sem szántotta, Szomor pedig mészárszéket tartott, de abban is csak nagy ritkán volt hús kapható. Hiszen örökké egymással lakodalmaskodtak! Mert a két cimbora nagy barátságban és nagy ellenségeskedésben élt egymás közt. Egymás nélkül el nem lehettek egy nap sem, de a csínyjeik éle is mindég egymás ellen irányult, s az volt a boldogsága mindeniknek, ha a másikat lefőzhette, megharagíthatta. A többi embert kevesellték a tréfa királyai.
Ötlete, leleményessége mindeniknek bőven volt, s kifogyhatatlan a vidékünkbeli krónika viselt dolgaik elbeszélésével. Ami vidámság, bohóság megesett, azt mind Szomor Miska és Rigó Dani csinálták. Persze sok van ezek közt, ami latinul lévén, nem lehet elmondani, hanem a szelídekből is kitelne akár egy egész kötet.
Egyszer együtt indult Szomor Rigóval a székvárosba hetivásárra, együtt fogadtak fuvarost, mindjárt otthon ki is fizették.
Útközben leszállt Szomor Buny községben, hogy, úgymond, a bíróval van egy kis dolga, addig csak várja meg Rigó uram a szekéren.
Visszajön kevés vártatva Szomor, fellép a ballábával (mert a lutheránus ember mindig ballábbal lép be a fürhéces kocsiba), leül Rigó mellé, de amint odább mennek, elkezd panaszkodni, hogy beteg, hogy valami sajátszerű rángásokat érez a testében.
- De mi az ördög lelhette, kedves komám? - kérdezősködik Rigó részvéttel.
- Nem bírom elképzelni - dadogta amaz fájdalmasan.
- Talán hideg vizet ivott a bírónál?
- Brr! Dehogy ittam… Iszonyodom a víztől… Ne is említse.
- Talán valami árkot ugrott, és megszakadt magában valami?
- Nem biz én… Hiszen árok sincs arra.
- Gondolkozzék csak, komám.
- Ha csak, ha csak - kiáltott fel most Szomor kétségbeesetten.
- Mi történt?
- Egy kutya harapott meg a tiszttartó portája előtt.
No iszen, csak ez kellett Rigónak, s kétségbeesetten ugrott le a szekérről, s gyalog folytatta útját a székvárosig, hol a vendéglő kapujában vidám hahotával várta már Szomor Miska.
Egy lakodalomban azonban Rigó kerekedett felül a csínyek nagymesterén. Összebeszélt a pályi molnárral, s amint Rigó elkezdett hencegni a lakodalmas nép előtt, hogy neki olyan szimatja van, ha valamit eldugnak, ő azt bárhol a világon megtalálja, a pályi molnár azt mondta, nem hiszi.
- No, hát fogadjunk.
- Áll, tíz akó bor!
Fogadtak, s Rigó kiment az udvarra, a pályi molnár egy tojást kért, hogy eldugja. Sok keresés után a legalkalmasabbnak találta erre a célra, hogy a tojást a Szomor fejére tegye annak a turi süvege alá. Ott csak nem meri keresni a pokol pozdorjája!
A lakodalmas nép kíváncsi volt. (Hogyne! Mikor még hetven évvel ezután is bámulták Cumberlandot Bécsben.) Rigót behítták az udvarról, szimatolt, keresett, fülkékben, almáriumok tetején, szakajtók alján, párnák alatt, a mestergerendán, végre kimerülvén, verejtékes homlokkal csüggedten borult a Szomor nyakába.
- Vesztettem pajtás… végem van.
S e döntő percben kétségbeesésében nagyot ütött a Szomor Miska fejére, minek következtében annak az arcán, szakállán a lakodalmasok harsogó kacaja közt, kezdett aláfolyni a sárgás, folyadék.
Képzelhetni a hetyka Szomor Miska megszégyenülését.
De tromfra tromf! Mikor az installáció volt a városban, mindketten más-más párthoz tartoztak, az alispánjelöltek kontójára.
Szomort a »Griff«-hez kvártélyozták, Rigót pedig a »Zöldfá«-hoz (Rigónak fán a helye - élcelődék Szomor).
Reggel, mielőtt még Rigó uram, a híres kortes felkelt volna, a szállodaszolga éppen a nevezetes ezüstpitykés dolmányát kefélé künn, mikor jön egy ember, és azt kérdi a szolgától:
- Felkelt már Rigó úr?
- Még ágyban van.
- Vidd be neki ezt a levelet, de szaporán.
Rigó feltöri félálmosan a levelet, s ezt olvassa belőle hangosan: »Ha elsül jó, ha el nem sül, akkor is jó.« Ejnye, miféle ostoba firka ez! Szaladj ki hamar, fiam, és kérdezd meg attól, aki hozta, mit jelent.
Kiszaladt a szolga, de vissza is jött legott:
- No, hát mit jelent?
- Azt, hogy elsült, nemzetes uram - feleli siránkozó képpel.
- Mi sült el, te golyhó?
- Az, hogy elvitte azalatt az ezüst pitykés dolmányt.
Ezüst pitykés dolmány nélkül nem lehetett tekintélyt tartani, vége volt a korteskedési vezérkedésnek. Rigót annyira megzavarta ez az eset, hogy immár nevetségessé van téve, elbújt a párthívei elől, s mellékutakon hazasettenkedett a falujába.
De milyen nagy volt a meglepetése, mikor az ezüstgombos dolmányt otthon találta a szögön.
- Ez a Szomor műve volt - hörgé ökleit emelgetve.
De már késő volt a harag, azalatt megbukott a jelölt, s Szomorék győzedelmeskedtek.
Száz meg száz ilyenforma esetet mondhatnék róluk. Kacagva, incselkedve éltek. Még a temetőbe is muzsikaszóval kísérték ki őket a nagyszámú rokonok.
Pedig a pap sehogysem akarta eltemetni őket.
- Bolondok azok! Talán meg sem haltak, hanem csak úgy tettetik magukat az imposztorok.
Hanem bizony nagyon is meghaltak, és nem hagyának maradékot.
A MÁLNA
1885
Mikor Visegrádon voltunk Csiky Gergelynél, valakinek eszébe jutott délután, hogy jó volna megnézni a várat, tehát átmentünk Nagymarosra. Mert ahogy Somogy vármegyében legszebb Zala vármegye, Nagymaroson (noha különben is csinos község, szelíd gesztenyeerdővel fent a dombon) legszebb a visegrádi vár, amint nagy foltot vet csonka árnyéka a Duna vizén.
Ott fenn uzsonnáltunk a gesztenyeerdőben. Két izmos szolgáló hozta utánunk görnyedezve az ennivalót, s egy kis pesztonkaféle leány vitte egész könnyedén, ami megmaradt. Legtöbb maradt meg a málnából, melyet csinos kézikosarában hozott vissza.
Meg is fonnyadt, meg is törődött. Karmazsin pirossága sötét gránátszínbe ment át, finom pelyhei lekoptak, igéző ripacsai behorpadtak.
- Ej, mit cipeled azt a málnát - mondá az úrnő, midőn leértünk a községbe. - Azzal is könnyebb lesz, add oda a gyerekeknek!
Éppen kapóra állt ott két parasztgyerek a vasúti deszkakerítés mellett.
- No fiúk - szólt a pesztonka -, esztek-e málnát? Ez mind a tietek!
Az egyik fiú közömbösen nézett szürkés szemeivel majd ránk, majd a málnára, aztán durcásan elhátrált.
- Nem kell a málna, vagy mi?
Egy szót sem felelt, hanem még odább somfordált. A másik vörhenyes hajú kópé megállt kissé közelebb kerekre nyitott szemekkel, tátott szájjal.
- Ha nem akarják, öntsd ki, fiam, a gyepre.
A palánk mellett szép pázsitos mező van, fehér gyalogúttal kettészelve. A pesztonka éppen a gyalogút mellett borította ki a málnát a gyepre.
A két gyermek felmászott a palánkra, és onnan nézte hiúz-szemekkel, mi történik.
Ugyanekkor három más siheder ólálkodék a palánkkal átellenben egy tyúkól mögül. Mindent láttak, és megértettek. Málnát öntenek a fűre! Igen, igen, ez nem álom! Nosza, fölmásztak az ól tetejére, s a nádfedélre ültek, mint a varjak, onnan cernírozva a mezőt.
A mező pedig néptelen volt köröskörül, csak egy eltévedt fiókkácsa mászkált a széleken hápogva. A község felől piciny gyermekleány jött tipegve, kék karton-szoknyácskája kioldózott derékben, egyre csúszva lejjebb-lejjebb úgy, hogy minduntalan elbotlott benne, és elesett.
- Mama! - kiáltá - mamama!
Föltápászkodék, s tovább lépegetett a gyalogúton anyját keresve.
De a katasztrófa kikerülhetetlen volt: a szoknya addig csúszott róla, míg végképpen leesett. - A kihámlott gyermek bámészan állt ott fehér ingecskéjében. Kövér pufók arca mord kifejezést öltött, meggondolkozott egy darabig, azután egykedvűen odább ment, otthagyva a szoknyát és szaporán szedegetve meztelen lábacskáit.
Amint ment, ment, egyre közelebb jutott a málnagarmadához, mely messzire piroslott ki a haloványzöld füvek közül. A Duna felől hűs fuvalom csapott el, széttépte a levegőben ringó békanyálakat, fölkapta a pimpó megőszült bojtjait, s vitte velük együtt a málnaillatot az ól felé.
A gyermek odaért a málna-gúlához, s a nagy kincs láttára fölgagyogott:
- Huh! Huh!
Dermedten állt meg eleinte, majd repeső örömmosoly tündöklött piszkos kis arcán, melyet az izzadságtól összecsapzott kender-szöszke haj körített. És mégis tartózkodva hajolt le, hogy a málna-boglya legtetejéről elvegyen egy szemet.
Megkóstolta, édes volt. Gyönyörrel nyújtotta ki nyelvét a szájszéleit megnyalogatni. Huh be jó, be jó!
Szíve megdobbant. Óvatosan tekintett körül a mezőn, hogy a nagy mindenségből látja-e valaki?
Minden csöndes volt. A mezőn nem járt senki, mi a palánkhoz támaszkodva vártuk a vonatot, és tettük magunkat, hogy nem ügyelünk oda; de a palánk és ól tetején nem úgy tettek azok az imposztorok.
Megfenyegették a kis gyámoltalant ökleikkel.
Megijedt, széthúzta szájacskáját, szemkarikái átnedvesedtek, sírni kezdett, és visszafordult a falu felé.
A házak hamar elnyelték, de eközben, honnan, honnan nem, villámként terjedt el a hír mindenfelé, hogy a vasút mellett a pázsiton málna van.
Az utcák önteni kezdték a gyerekeket. Jöttek egyenkint és csoportban, az alvégről és a felvégről, ki parittyával, ki vesszőn nyargalva, fustéllyal, kampaverővel, némelyek be voltak fogva kenderhámba, és lóhalálban vágtattak a pázsit felé. Az egyik egy fenyőfahordó fenekét gurította maga előtt, a másik néhai lónak a lapockacsontjával hadonászott mint buzogánnyal, volt olyan is, aki napraforgónak gyökerestől kitépett szárát emelte magasra, és úgy rohant a mesés esemény hírére le a völgybe. Zsivajtól, kiáltásoktól rengett a levegő: »Málna van a pázsiton. Jertek, jertek! Hol van? Merre van? Nem igaz! Hohó, hó!«
Akik az alsóvégről jöttek, azokat a palánkon ülő fiúk állították meg, a felsővégieket az ólon ülők toborzották össze, miközben megindult a két csapat között a feleselés:
- Mit akartok, ti zsiványok? - rivalkodtak a palánkiak. - Mienk a málna! Az urak nekünk akarták adni!
- De ti nem akartátok elvenni! - ordították az ólról. - Mi pedig akarjuk, tehát a mienk!
- No iszen, csak merjetek hozzányúlni! Fűbe-fába van az orvosság!
(Ami azt jelentette képletesen, hogy a fűbe fognak harapni s hogy a fa puhítja meg a hátukat.)
Egymást csúfolva sóvárgó szemeket vetettek a málna felé, de egyik fél sem mert közeledni addig, míg be nem mentünk jegyet váltani a pályaudvarba.
Hajrá, amint látták, hogy a málna egykori gazdái közül már egy sincs ott (én túlról néztem őket a kerítés repedésén át) leugrottak hirtelen, emezek a palánkról, amazok az ólról, s ádáz dühvel csörtettek a málna felé.
Isten ne adj olyat, hogy hozzáférhetett volna valamelyik, hanem ott mellette, ahol találkoztak, megütközének roppant elkeseredéssel, fiú fiúval összefogódzva, hátulról gáncsot vetve, ökölütésekkel, karmolással, husángokkal, botokkal és vesszőkkel.
- Üsd, vágd! Mindnyájan elveszünk, de a málnát nem adjuk!
A süketítő harci lármába belevegyült egy-egy bőgés. Egy része elszaladt, kergették, némelyiknek az orra vére indult meg, s pirosra festé a füvet, másoknak a ruháját tépték össze, s üvöltve rohantak haza. A gyengébb gyerekek ott fetrengtek kékre verve s elgázolva a gyepen, maguk a küzdők összegubancolódva óriási sündisznónak látszottak, amint előre vagy hátra gurul.
A nagy gomolyag hol kifejtőzött, hol ismét összekuszálódék, minduntalan kisebb és kisebb lett, míg végre rekedt diadalkiáltás tört fel az égnek.
A palánkiak megfutottak.
A rivalgásra aztán előkullogtak a bokrokból, kőrakások mögül a félénkebb ólpártiak. Az egyik a gyávákból megtalálta a kisleány szoknyácskáját, és a botjára emelte lobogónak.
- Győztünk! - kiálták, s míg a tulajdonképpeni verekedők a sebeiket borogatták a közeli pocsolyánál, ők a málnára vetették magukat.
Ott volt most már a kivívott gyümölcs szabadon, a lemenő nap sugarai átmelegítették, megfonnyasztották, petyhüdt, pépes lett és tüdőszínű.
A falánk kölykök mohón fogtak a győzelmi lakomához.
- Pompás! - mondá a legidősbik kamasz, és nagyot fújt.
- Meg lehet enni - szólt egy másik.
- Az még kérdés - fitymálódék egy nyápic siheder, ki eddig marékból pofázta mint csemegét, s egész szájkörnyéke be volt majszolva -, mert ha meg lehetne enni, akkor az urak nem öntötték volna ki.
- Hüm! Csakugyan! Hátha csináltak vele valamit az urak?
- Persze - kiáltott fel egy piros-mellényes suhanc. - Biz isten, érzem is… Valami furcsa szaga van?!
S ezzel a markában levő málnát odacsapta a palánkhoz, hogy az nagyot csattant ott, és nedve messzire szétfrecsegett…
Ebben a pillanatban indult meg a vonat velünk, de még láthattuk, amint valamennyien lehajolnak, s az összes málnát versenyezve odapaskolják a deszkához.
- Íme az örök emberi - mondá egy útitársunk nevetve -, küzdenek valamiért, s mikor nagy fáradsággal hozzájutottak, könnyedén elhajítják.
A TEKINTETES ÁRVASZÉK
1885
I. BEVEZETÉS
Az újságírók körme másfelé járt…
Pihent a megye, senki sem gyomlált a vetései között. Alispán, szolgabíró nyugodtan tarokkozhatott a leeresztett redőnyök mögött, újságok kellemetlenkedései meg nem keserítették a feketekávéjukat. Szélcsend volt. S most íme ez a bolondos barsi eset megint rossz szóbeszédbe hozza őket.
Publicista a tollát hegyezi, a közvélemény háborog, a miniszter a kését feni ellenök, s maguk a megyeisták is elszomorodva morogják: »Hát már megint?«
Pedig isten ellen való vétek ez a rettenetes agyarkodás! Hiszen mi a megye ma? Egy amputált ember. De hogy van amputálva? Az egyik lábát levágták (nota bene az egészségeset), s tették helyette gumilábat (amelyik hajlik, de nem jár), az egyik fülébe ólmot öntöttek, hogy nagyot halljon, az egyik kezét (az egyik alispánt) elvágták, hogy keveset markoljon, és mégis azt kívánják tőle, hogy erőteljes legyen.
Pedig milyen eredeti institúció az, még így is!
II. AHOL REND NINCS
Van egy ismerősöm, aki árvaszéki ülnök volt a vidéken, néhány év előtt nagy gyomorhurutja támadt, kiaszott, mint az ujjam, belesárgult, mint a viasz, járta Marienbadot, evett nyers sonkát és Graham kenyeret, de nem használt neki semmi, utoljára az orvosok is lemondtak róla, kijelentvén, hogy meg kell halnia.
- No, ha meg kell halnom - mondá -, akkor semmi okom titkolózni. Én becsületes ember vagyok, szeretem az egyenes utakat. Bevallom őszintén, hogy elsikkasztottam tizenhétezer osztrák értékű forintot.
- Nem lehet az, te - mondá a vicispán -, félrebeszélsz.
- Komolyan mondom, Nézzétek meg! Kevés volt a fizetésem, pajtás, s én teljes életemben gavallér ember voltam, onnan vettem a pénzt, ahol volt. Vizsgáltasd meg a pénztárt!
De erre meg az alispán jött méregbe.
- Én is gavallér ember voltam teljes életemben, s nem szoktam senkinek a dolgait kutatni. Hanem ha azt akarod, hogy megvizsgáltassam az árvapénztárt, tégy magad ellen jelentést az alispáni hivatalnál.
A gyomorhurutos ember megtette a jelentést, de nem írta alá a nevét, mire az alispán visszahozta:
- Névtelen följelentésekre nem szoktam hederíteni.
Csak miután aláírta a nevét, rendelte el a hivatalos vizsgálatot, melynek folytán megtalálták az említett tizenhétezer forintot, azazhogy meg nem találták.
Most aztán nem lehetett tenni egyebet, mint letartóztatni az ülnök urat, s becsapni a hűvösre a többi rabok közé. Hiszen úgyis meghal a szegény Gyuri két hét alatt.
De nem az történt, hanem éppen az ellenkező. Félév alatt a rabkoszton elvesztette a tekintetes úr a gyomorhurutját, s mikor három év múlva kiszabadult, két mázsát nyomott, és olyan piros volt, mint a kapos.
Most is ép, egészséges, mint díjnok van a megyénél alkalmazva, és áldja a mennyei gondviselést, mely olyan csodálatos módon gyógyította ki.
- A vármegye pénzén szereztem a hurutot - szokta mondogatni -, és a vármegye kosztján vesztettem el. Ez méltányos… ez igazán méltányos.
Ezen a histórián gondolkozva, gyakran eszembe jut, hogy vétek a megyét bolygatni, és nem is igazságos, mert amit az ülnök úr mond, az igen jól applikálható az összes megyei visszaélésekre, bár kissé megfordítva.
…A tekintetes urak a vármegye kosztján szerezték azt a szertelen étvágyat a mások pénzére, tehát egészen méltányos, hogy a vármegye pénzén veszítsék el.
Még egy kis türelem, elnézés, és merem állítani, elveszítik.
III. AHOL REND VAN
Aztán - hogy most már komolyan is mondjak valamit - az még csak istenes dolog, ahol sikkasztanak. Az még semmi.
Azok, akiket úgynevezett rendetlen kezelés miatt ítélnek el, olyas valamit mondhatnának, mint a megvesztegetés miatt börtönre ítélt Lord Bacon: »Angliának száz év óta én vagyok a legtisztességesebb hivatalnoka, s kétszáz év óta ez Angliának a legigazságosabb ítélete.«
A rendetlenségekkel tehát még csak kibékülne az ember, de az a rettenetes, ahol rend van.
Ahol rend van? - fogják önök kérdezni. - Hát van valahol rend is?
Igenis van.
Én már találkoztam egyszer életemben egy olyan vidéki emberrel, aki midőn a megyei korrupcióról volt szó egy társaságban, hetykén törülte meg a bajuszát.
- No, a mi megyénk, uraim, kivétel!
Minden ember kíváncsian emelte rá a szemeit.
- A mi árvaszékünknél - folytatá - emberemlékezet óta nem fordult elő semmi rendetlenség.
- Ön alkalmasint ugratni akar bennünket.
- Nem én, becsületemre mondom.
- Nagy dolog ez! - mondám. - Szeretnék önöknél árva lenni.
- Már azt én nem mondom - mordul föl nevetve.
- Olyan árvát értek, akinek vagy kétszázezer forintja van az árvapénztárban.
- Nem nagyon vickandoznék abból az úr.
- Hogyhogy?
- Mert ami az árvaszékhez jut, az az ebek harmincadján van. Abból nem sokat lát az árva, vagy éppen semmit.
- De hisz ön azt mondja, hogy sohasem fordult elő rendetlen kezelés?
- Igaz is, de azért a pénzt mégis elgyámolják.
- Hogyan?
- Kiadják az árva érdekében kölcsön, jó kamatra.
- No, ez nem baj.
- Nem ám, de mikor olyan embernek adják ki, aki vissza nem fizetheti, mert nincs miből.
- De hisz akkor bolondok.
- Dehogy! Az illető kölcsönvevő rendesen vagy sógora, vagy rokona az illető árvaszéki ülnöknek, s a pénzt ő veszi fel, de aztán titokban megosztja az ülnök úrral.
- Igen, de a többi szavazó ülnöknek nem rokona.
- Hja, de a többi szavazó ülnöknek is vannak rokonai, s mikor X. ülnök úr rokona vesz fel pénzt, akkor Y., Z. ülnök urak azért szavaznak, hogy majd mikor Z. ülnök úr rokona fog kölcsönt kérni, akkor X. ülnök úr is szavazzon.
- Értem… de hol veszi magát az a sok szegény rokonság?
- Ha nincs, hát újat kötnek. Mert a gazdag rokon erre a célra nem alkalmas.
- No, ez rettenetes állapot. Ezeket az embereket be kellene csukatni.
- Hogyisne! Hova gondol ön? Hiszen minden rendben van. Hiszen minden árva megtalálja ott minden percben a teljes vagyonát - kötvényekben. Hanem az igaz, hogy a kötvények nem érnek egy garast sem.
Tubus
IV. EPILÓG
Ezt a két történetkét találtam ma az asztalomon, hogy tegyem közzé a Pesti Hírlapban.
Én? A megyei árvaszék ellen? Soha.
De amint olvasom, látom, hogy: ejnye, hiszen ez a megye mellett lesz argumentum. Mert kitetszik abból, hogy pusztán gyűlölet vezeti ellenségeit.
Az egyik történetben azért nem kell a megye Tubus úrnak, mert rend nincs benne. (Pedig lám, így keletkezett szer a gyomorhurut ellen.)
Ellenben a másik történetben (ha ugyan nem rágalom az egész) azért nem kell neki a megye, mert rend van benne.
Hát meg van az úr bolondulva?
A MAGYAROK ISTENÉRŐL
(Szíves üdvözlet a drezdai sógoroknak)
1885
Az még csak semmi, hogy a magyarok az erdélyi szászokat szeretnék megmagyarosítani, meg a horvátokat, meg az oláhokat; fölmennek azok a magyarosításukkal még az égbe is és az istent teszik magyarrá.
Aminthogy joguk is van, mert külön istenük volt azelőtt, hát még elég szép, hogy megengedik a többi népeknek, hadd imádkozhassanak azok is hozzá.
Hanem azért azt tartják, hogy mégiscsak nekik kedvez, a magyarok istene ő még most is kizárólagosan, mert különben ki tartotta volna meg őket ezer esztendeig.
Nem is tartják őt itt szigorú égi bírónak, hanem bölcs, nyájas és kedélyes atyának, akinek még anekdotákat is adnak kölcsön.
Igen, igen, egy egész anekdota-kör van az istenről. S ezek mind hazafias adomák, amelyekből kitűnik, hogy mégis ő szent felsége a legnagyobb magyar, s ha valami bajuk van a magyaroknak, óvó palástjával befödi őket, és nyújt feléjök védő kart.
Az egyik adoma arról szól, hogy az isten hálókabátban ül a trónon, amikor roppant éljenzés keletkezik a menny kapuja előtt. Mellette ül Krisztus urunk és Szűz Mária.
- Miféle zaj az? - kérdi az úr Szt. Pétertől kíváncsian.
- Széchenyi Istvánnak nyitom a kaput - mondja Szt. Péter.
- Széchenyi jön? - kiált fel az úr meglepetve, és odakiált két angyalnak: »Nosza hamar hozzátok elő az atillámat.«
Széchenyi eközben benyit, s az isten nagyon nyájasan fogadja, valamint gyöngéden figyelmezteti Jézus Krisztust is:
- Gyere közelebb, édes fiam, adj kezet Pista bátyádnak.
*
Még előbb történt, mikor József nádor halt meg, hogy amint jelentkezik a menny kapujánál, kérdezik tőle odafent:
- Ki vagy?
- József, Magyarország nádora.
- Mi jót tettél a magyarokkal?
A nádor szelleme gondolkozott egy darabig, de bizony nem jutott eszébe semmi.
- Nem emlékszem semmire - mondá.
- No, hát akkor eredj vissza!
Másnap újra jelentkezik a kapunál.
- Ki vagy?
- József, Magyarország nádora.
- Mi jót tettél a magyarokkal?
- Felgyújtottam ma a német színházat, úgyhogy most már a németek is kénytelenek lesznek a magyar színházba járni.
- Helyes! Bejöhetsz.
(Ez az adoma akkoriban igen időszerű lehetett, mert a József nádor halálát követő napon gyúlt ki a német színház, s a tűz oka természetesen homályban maradt.)
*
És még ennél is régibb keletű az I. Napóleon halála idején komponált adoma, mely az osztrák császárság szokásos címét gúnyolta.
Ez is úgy folyik, hogy fölment Napóleon az égbe.
- Ki vagy?
- Én a volt francia császár vagyok.
- Hogy lettél császárrá? - kérdi a mindenható.
- A nép választott azzá.
- Elég. Beveszlek ide.
Megint kopogtatnak néhány óra múlva (mert az évek csak órák odafönt).
- Ki az?
- Én a szardíniai király vagyok.
- Hogy lettél királlyá?
- Atyámtól örököltem.
- Elég. Gyere be.
Nem sok vártatva ismét zörgés hallik a kapun. Nyugtalankodva és bosszúsan kérdi az úr:
- Ki az már megint?
- Az osztrák császár.
- Miféle címen?
- »Isten kegyelméből« - felelte a lélek.
- Az én kegyelmemből? Nem emlékszem.
*
Ilyen kedélyes a magyarok istene, és ilyen erősen magyar. Kár vele ingerkedni a drezdaiaknak. Mert ezt az egy helytelenségüket száz esztendeig sem bírják leimádkozni - németül.
AZ EGYETLEN NÉMET
1885
Dr. Kniep gyakorló orvos vala Teschenben, és sok kiállott viszontagság után már éppen paciensekre kezdett szert tenni, midőn hatóságilag arról értesítették, hogy magtalanul elhalt nagynénje, Winter Terézia magyarországi, galábocsi lakos, végrendeletében őt tette meg örökösének. Ha jól emlékszem, én magam expediáltam a hivatalos értesítést a tescheni hatóságnak.
Alig egy hónapra beállított egy hórihorgas, de gyenge kinézésű, erősen megberetvált emberke a hivatalba.
- Mi tetszik?
- A Winter Teréz hagyatékában jövök - mondá.
Kikerestem az ügydarabot.
- Ön tehát dr. Kniep Mihály?
- Az vagyok. A hagyatékot jöttem megtekinteni.
- No, az kár volt olyan messziről - felelém -, a hagyaték csekély.
- Mi mégis? - kérdé tompán.
- Egy ház Galábocson.
- És?
- Semmi több.
Arca elhalványodott, s szemei elhomályosultak.
- Föld nincs?
- Nincs.
- Készpénz nem maradt?
- Nem találtunk.
- Az a Galábocs messze van innen?
- Egy órányira.
- Természetesen nagy város.
- Nem, egy apró palóc falu.
- Hogy néz ki a ház, emeletes?
- Ördögöt, egy kis négyablakos házikó.
- Mennyi lehet az értéke? - kérdé lesújtva.
- Semmi.
- Hogyan? - förmedt fel. - Csak talán nem azt akarja ezzel mondani, hogy itt a házakat ingyen adják?
- Oh nem, de Galábocson nem veszi meg senki, mert akinek ott földje van, annak háza is van, akinek pedig nincs ott földje, az nem megy oda lakni ingyen sem.
- No, ez sajátságos! - kiáltott fel, s hitetlenül rázta a fejét.
Azt hitte, bolonddá akarom tenni.
Később hallottam, hogy fuvarost fogadott, Galábocsra vitette magát, s az elhalt vén szűz kis házikója négy zöldzsalus ablakával vad venyigével befuttatva nagyon megnyerte a tetszését. Rá nehány napra az összes hazai lapokban olvasható volt a hirdetési oldalon: »Egy ház Galábocson eladó, nyári laknak alkalmas… Egyszersmind jutányos áron bérbe lehet venni.«
Elmúlt egy félév, de a hirdetés még mindig ott kóválygott a lapokban, még csak egy szúnyog sem kérdezősködött utána a tulajdonosnál Teschenben. Ah, ugyan kinek is kellene egy galábocsi ház?
De a doktornak mániája lett, hogy értékesíteni fogja, s a jövő nyáron egy piktort küldött a saját költségén, aki lerajzolta. Ezentúl a kép is mindenütt ott volt a lapokban a hirdetés mellett. A galábocsi házat úgy ösmerte az egész világ, mint a Csillag Anna hosszú haját.
De nem ment a dolog, mégsem ment… A doktor nem győzött költeni a reklámokra.
Így én tönkre megyek egészen - gondolta magában. - Hanem az mégsem lehet, hogy semmi hasznát ne vegyem. Ha nem kell senkinek, hát elmegyek bele lakni énmagam, s ott folytatom az orvosi praxist.
Egy morcos őszi napon újra beállított a hivatalunkba, én már megösmertem, s nevetve kérdeztem meg:
- Mi van a házzal, kedves doktor?
- Magam költözködtem bele tegnapelőtt. Most már galábocsi orvos vagyok.
- No, az nagy hiba, mert én nem ajánlottam volna önnek ezt a környéket.
- Miért uram? - kérdé kesernyés ábrázattal.
- Mert itt nincsenek betegek.
- De csak talán itt is halnak az emberek? - ellenveté mélabúsan.
- Halnak, de maguktól.
- Majd hozzá szoknak apródonkint az orvosi segélyhez.
- Sohasem lakott még itt német ember. Kutya tartomány ez, uram!
- Nekem inkább igen nyájasnak látszik. A természet elbájoló, az emberek jók, szelídek.
- Igaz, de az idegen ember elpusztul itt. A mi parasztjaink nem tudják megbecsülni a honoratiort.
- Ah, az már az én dolgom! - szólt fejét kevélyen megemelve. - Én fogok tudni tekintélyt tartani.
- No, hát akkor csak tessék megpróbálni. Őszintén kívánom, hogy jól érezze magát köztünk.
A doktor berendezkedett a galábocsi házban, egy vén gazdaasszonyt fogadott, úgy élt ott, mint a remete, olvasta a magával hozott könyveket, és várta a pácienseket, de azok bizony nem jöttek.
Orvost e vidéken csak a dzsentri hí, és az orvosnak meg kell ismerkedni a dzsentrivel, pertu kell lennie vele, ha azt akarja, hogy hívják. Ha meg pertu van a dzsentrivel, akkor az nem fizet neki, hanem azt mondja: »köszönöm pajtás«. Mert hiszen a gavallér nem kínálhatja meg a cimboráját pénzzel apró szolgálatokért. Ha pénzt akar látni a doktor, hát akkor nyerjen tőle kártyán.
A parasztnak ellenben mindent a föld hoz. A bodzafa héja, a torma levél, az ezerjófű, a marmancs megannyi orvosság, ami vagy segít, vagy nem segít. (De hisz a patikai szerekkel is csak így van!) Ha pedig a lába törik el, vagy ilyesmi, azt majd helyre rángatja egy véka lencséért a zelenai molnár. De meg nem is élhet ám az ember örökké.
Lőn, hát hogy dr. Knieptől egész a tél derekáig még azt sem kérdezték: minek jött ide? Csak a parasztgyerekek kiabálták utána, ha a falun végigment, az ő szokott rímes csúfolódásukat: »Doktor moktor! Doktor moktor!« Az egyik akasztófáravaló suhanc egyszer elébe állt vakmerőn, s komoly képet vágva süvített rá: »Nyújtsa ki rögtön a nyelvét«, mire ugrándozva elinalt.
A doktor lassankint nem is mert az utcákon járni. Egyszer a falusi bika akarta nagy szarvával felöklelni, máskor egy egész kutyacsorda loholt utána éktelen vonítással, hogy összetépje. De a legnagyobb szégyene mégis a galábocsi tiszttartó hosszú gyapjú kosa volt, amely a mellette elmenő orvost megrúgta a hátulsó ballábával. Hát látott már ennyi virtust valaki egy ostoba kosban?
Képzelhetni, hogy Kniep úr nagyon el lehetett szontyorodva, midőn a tél derekán egy zimankós éjjelen ajtókopogtatás verte fel álmából.
- Ki az? Mit akar?
- Keljen fel, doktor úr! - kiáltá kívülről a vén gazdasszony.
- Mi történt? - riadt fel a doktor.
- Beteghez hívják.
- Az lehetetlen - hebegé.
- Itt vannak kocsin.
Felszökött ágyából a fűtetlen szoba dacára, mint egy párduc, s míg a fogai vacogtak a nagy hidegben, szemei tűzben égtek. Íme, az első szerencse! Sötét felhőkön keresztül a napsugárnak az első átverődő szilánkja.«
- Teringettét! Jöjjön be az az ember addig is - kiáltott fel vidáman.
Mialatt felhúzta a cipőit, a mellényét, azalatt egy szomorú képű, középkorú paraszt csoszogott be vörösre mart képpel a bajuszán és a bundáján zúzmarával.
A doktor úr ránézett szeretettel, azután kikereste a magyar-német szótárt, abban összenézegetett egy csomó szót, mire a következő mondatot formálta ki:
- Mi van baj?
- Az asszonynak van valami változása.
- Beteg?
- Nagyon beteg.
- No, nem kell félni… nem kell félni.
Felhúzta a kabátját, a bundát és a botosokat a lábára olyan fürgén, mintha lakodalomba menne.
- Lehet elmenni - szólt, és fölkászmálódott a szekéren a szalmaülésre.
Kegyetlen hideg idő volt, a hasig érő hó csikorgott, mint az új csizma, s ahhoz még erős metsző szél fújt nyugatról, míg keleten már fehéredni kezdett az égből egy darab. A táj is egészen fehér volt, fák, utak, házfedelek, a szekér, a lovak, melyeknek testéből szürkés pára gőzölgött.
- Hova lesz menni? - kérdé a doktor.
- Orsódra.
- Messze ide?
- Három óra járás.
- Ühm… Mrüm… Ördöngös klíma… - ümmögött belerejtőzve a bundába úgy, hogy a feje sem maradt künn, mialatt a szekér tovább ketyegett a kátyús kerékvágáson.
Kisvártatva megint kidugta orrát:
- Mi a magáé neve?
- Kátyi Ferenc.
- Maga megvan gazdag ember?
- Csak az ördög szegény, mert lelke nincs - dörmögé Kátyi Ferenc.
- Szereti a maga feleség?
- Hogyne szeretném. Hisz akkor nem mentem volna az úrért, mert nincs nekem kihajigálni való pénzem.
Megint egy hosszú szünet állott be. A doktor csöndesen húzta meg magát a bundában, Kátyi pedig mereven nézett a lovak elé. A havon itt-ott elszórt széna barnállott; éjjel menő furmányos szekerek hulladéka, verebek és ugrándozó sármányok egész raja lepte meg. Hát egyszer csak fölriadt közülök a kocsi zörgésére egy nagy fekete varjú, s beleütődött röptében krákogva a Kátyi kalapjába.
- Mit krákogsz, te kutya - ordítá a paraszt sötéten, utána suhintva az ostorával.
Mindég zordonabb, zordonabb lett, görcsösen tartva kezében a gyeplőt, csak néha tekintett vissza a doktorra: nem fagyott-e még meg? De biz annak kutyabaja sem volt. Hallani lehetett a szuszogását.
Nyilván álmadozásba merült, félébren, félszenderben észre sem vette, hogy a zelenai magaslaton három szekér jött velük szemben. Csupa orsódi gazdák voltak.
Talán azt sem hallotta, mikor azok Kátyit megszólították:
- Siess haza, siess, mert már nem érhetsz haza jókor.
- Meghalt? - szisszent föl.
- Meghalt, egy órára aztán, ahogy elmentél.
- Tudtam - hörgé tompán. - Hiszen a varjú megmondta!
S aztán szilajan, mély keserűséggel közibe vágott a lovaknak. Benne volt abban az ostorcsattanásában minden fájdalma. A két ló ragadta a rozzant szekeret, mintha nadragulyát evett volna.
Az orsódi emberek még kiabáltak utána valamit, de ő már ezt nem hallotta, feje zúgott, a világ megfordult vele:
Lila szürkés köd gömörödött a mindenségben, olyan színű, mint a most őrölt lángliszt. A zelenai erdőből az éhes farkasok üvöltése hallatszott. A levegő kezdett megtelni csodálatos titkos zsongással, mely a virradatot jelenti. De hát kinek virrad, minek virrad?
Eszébe jutott, amint zsibbadásából fölserkent, hogy azok utána kiabáltak az imént. De mit?
Összeállította a hangokat, s kitalálta, hogy az egyik kiáltás körülbelül olyanformán hangzott: »Későn viszed már a doktort.«
Az ám, a doktort! Hiszen a doktor is itt van! Hohó álljunk meg! Hohó! No, még csak ez kellett!
Megvakarta a fejét, káromkodott egyet, azután megfogta az ostornyelet, és kettétörte mérgében.
Mit csináljak? Már most mit csináljak?
A doktort magammal vigyem? Hát csak azért vigyem magammal, hogy visszahozzam?
Vagy hazavigyem a doktort Galábocsra? De már azt az isten se kívánja tőlem. Mit csináljak? Hova tegyem, hova?
Megállította a szekeret, leugrott róla, körös-körül járta vagy háromszor nagy fejvakarva, azután össze-vissza rugdalta a patkós csizmáival a lovakat, nézett egy darabig az égre… ott apró szürkés felhők futkároztak pajkosan (no, hogy az ördög lepedői legyetek), az egyikből nehány ónos csőcsepp kezdett leperegni: »Sírhatsz már öreg, sirathatod már, ha elvetted« hörgé, és az öklével megfenyegette az egeket.
Majd odacammogott a hátsó tengelyhez, és megrántotta a doktor bundáját:
- Mi az, mi? - riadt föl a doktor ijedten.
- Szálljon le az úr - mondá neki nyersen.
- Valami eltörte magát?
- Ühöm. Csak szálljon le az úr.
S mivel a doktor a sok akadályozó ruhadarab miatt lassan kezdett szedelőzni, türelmetlenül nyalábolta át, s bundástól és esernyőstől letette a hóra.
Ezzel felhajította magát villámhirtelen a szekérre, egyet kurjantott a lovakra, és elhajtatott.
- Jézus Mária! Segítség! Szapperlot! - kiáltozá a doktor kétségbeesetten - de hát nem törődött azzal Kátyi Ferenc körömfeketényit sem. Jajveszékeléseire csak a farkasok felelgettek neki a zelenai erdőből.
Reggelre ott találták félig megfagyva a derékig érő hóban az urasági csőszök.
Bele nem halt ugyan, hanem a vidékkel örökre jóllakott.
Még azon a héten elhurcolkodott Galábocsról Budapestre....
Ez volt az első, és remélem, az utolsó német is a mi, szelíd, nyájas hegyeink közt.
KŐHALOM
1885
A Homorod völgyéből emelkedik ki az a bazalthegy, melyen Kőhalom vára áll, nem messze Brassótól.
Nem volt sohasem amolyan parádés vár, hol kevély várurak székeltek volna. Nagy ősök arcképei sohasem függtek a falakon, büszke címereknek, száz csatatérről összehordott kopjáknak, pajzsoknak semmi nyoma sincs itt.
Ez a vár nem épült dölyfös vakmerő oligarcha számára, hanem egy szerény ügyefogyott emberke építette a maga részére.
S ennek a neve Ijedelem.
(Látszik ebből is, hogy már közel járunk Brassóhoz!)
Kőhalom helységének német lakói emelték Kőhalom várát közköltségen, hogy veszedelmek idején legyen hova menekülniök, biztos helyre lerakniok féltettebb kincseiket, hogy odaküldhessék asszonyaikat, gyermekeiket, ha baj van. S baj ugyan elég volt mindig a kies Erdélyországban.
Valami nagyobb történelmi múltja nem volt a várnak. Szerény polgári külseje nem takar fényes szerepet. Hanem erősnek elég erős volt, s ez kitűnt 1323-ban, mikor Hening szász ispán fellázadott Róbert Károly királyunk ellen. Tamás vajda ekkor legelőbb is Kőhalom várát fogta ostrom alá s az igen sokáig védte magát.
Háromszáz évvel később meg Bethlen Gábornak volt baja a szászokkal, s később ide záratta az ellene esküdt segesvári polgármestert, Orendi Márton uramat.
Úgy látszik, hogy ezentúl is sokszor használták börtönnek az erdélyi fejedelmek. E század elején a vár egyik bástyájában még két roppant vasbilincs függött a falon. Hát bizony ezeket sem kedvtelésből viselték!
Egy helyütt az olvasható a falba vésve nagy betűkkel: »Én Bánfi András, itt voltam fogva 1678 die 25 julii.«
Ki volt Bánfi András, miért volt itt fogva, krónikák föl nem jegyezték, senki sem tudja.
Hanem a két óriási bilincsről van egy rege.
Helvig Károly királybíró foglyul esett, s elhurcolták Konstantinápolyba, becsukták a Héttoronyba. Az a Héttorony nagy divat volt akkoriban.
Ott ült, üldögélt Helvig uram nagy búsan, már három esztendeje, de az asszonya csak nem küldte érte a váltságdíjat. Váltig sóhajtozott, töprengett, miképp szabaduljon innen. Imádkozott az istenhez naponta a menekülésért.
Volt azonban egy rabtársa is, valami Menenges nevezetű kék darabant, aki azt állította magáról, hogy boszorkány, s valahányszor a rab királybíró imádkozék, mindig dühösen morgott, és rázta a bilincseket.
- Minek imádkozol, uram?
- Hogy az isten kiszabadítson.
- Az isten nem hallgat meg, hanem próbálj egyszer az ördöghöz imádkozni, és én jótállok érte, hogy az engem menten megbíz a kiszabadításoddal.
Helvig úgy el volt keseredve, hogy csakugyan megfogadta a kék darabant tanácsát, s úgy mondta el a miatyánkot, hogy az az ördögnek szólt: »Mi atyánk, aki vagy a pokolban, stb.«
Alighogy ezt tevé, kiderült a Menenges ördögi arca, kinyitá a börtön ablakát, aztán leteríté kék köpönyegét a földre s reá ült.
- No, uram - mondá Helvignek -, fogózz a köpenyegembe te is, hunyd be a szemeidet, és fel ne próbáld nyitni, míg én nem mondom.
Úgy tett Helvig, ahogy mondva volt, s valóban egyszerre emelkedni kezdtek a köpönyegen, s repülve hasították a levegőt. Mire Helvignek szabad volt a szemeit kinyitni, már ott találták magokat Kőhalom vára előtt, hol is levévén a bilincseiket, oda akasztották a bástyafalra.
Helvignek azonban nem volt nagy öröme a szabadulásából, mert amint hazaért, otthon mind a négy gyereke és a két leánytestvére halva feküdt. Csak a felesége élt.
Kétségbeesetten, jajveszékelve borult reájok.
- Minek sírsz - mondá a bűbájos darabant vigyorogva -, te az ördöghöz fordultál, az hát nagyon is természetes, hogy az isten meg tőled fordult el, s elszedte, akik az övéi voltak körülötted. Látod, a feleségedhez már hozzá nem fért, mert ez már miközénk való.
Helvig királybíró uram - a nép pajkos észjárása szerint - e pillanattól fogva ismét az istenhez fordult, kápolnát építtetett, búcsúkat járt, hogy most meg már az ördög is hadd haragudjék meg, és vigye el a feleségét.
De a felesége nem kellett az ördögnek sem, s ha azóta meg nem halt, ma már lehet vagy négyszáz éves.
A NAGYANYÁM FÜVE
1885
A tiszovniki tótok lejártak hozzánk káposztát venni; buja, nagyfejű káposzta nőtt a határban, híre volt messze darabon a hegyi lakók közt, akik élnek-halnak a káposztáért.
Nagyanyámtól megvettek egy közt negyven forintért, kivagdosták fölrakták a szekérre melyet két tarka tehén vont, még a torzsákat is, de a negyven forinttal adósak maradtak; abban állapodtak meg nagyanyámmal, hogy majd meghozzák a pénzt, mihelyt ők is beszedik otthon az isten áldását.
Elmúlt az ősz egészen, a tavasz is beköszönt, de csak nem jöttek a tótok a pénzzel, nem volt arra más mód, mint elküldeni a szolgálót Tiszovnikra.
El is ment Zsuzska, meg is jött, hogy azt mondja, nem fizetnek a tótok, mert csak úgy ígértek, ha az isten áldását beszedik, de bizony az idén nem áldotta meg az isten a tótokat. Hát csak várakozzék a tekintetes asszony, amíg megáldja.
A szegény nagyanyám roppan méregbe jött a hírre.
- Gebedjetek meg a káposztától. Hogy vigyen el az ördög, gazemberek.
- Ne az ördögnek kínáld őket, fiam - szólt bölcsen nagyatyám. - Az ördög nem ér semmit. Hanem bízd őket valami fiskálisra.
Úgy is lett. A fiskális pört akasztott a nyakukba, amire aztán ijedten jöttek egy nap.
A legöregebb tót volt a legnagyobb imposztor köztük, aki dúlt arccal adta elő, hogy a gyermekei éhen halnak otthon, hogy a fiskális az utolsó vánkost akarja kihúzni a beteg felesége feje alól.
Addig-addig beszélt, hogy a nagymama ríva fakadt.
- Ne sírjon a tekintetes asszony… ne, ne lelkem, mert mégsem fogja elveszteni a negyven forintját. (Mintha bizony azért sírt volna a jó lélek.) Mert hoztunk ám mi a tekintetes asszonynak olyan kincset, ami még az ebecki kastélynál is többet ér. Úgy ám, bizony! Még az unokái is áldani fognak minket érte.
(Még engem is belekevert a gazember.)
Nagyanyám csak nézte könnyein keresztül, amint kivett a halinája alul egy túrógomolynyi nagyságú friss sarat, amiből egy icipici plánta dugta ki a verébnyelv alakú rőtpiros leveleit.
- Hát ez mi? - kérdé nagymama.
- Ez az a csodafű, melyet mindenre lehet használni. Az ennek a tulajdonsága, hogy lefelé nő a földbe.
- De hát akkor mit ér, ha nem látszik.
- Mit ér? Minden évben ősszel ki lehet szedni a gyökerei egy részét.
- És aztán?
- Mikor a gyökér megszárad, széttördeli a tekintetes asszony, olyanná lesz, mint a drót, s ha beteg állatnak ebből a fülébe dugnak, okvetlenül meggyógyul. Ilyen fű csak egy van Magyarországon a Tátra legtetején, s arról is csak énmagam tudok. Hát ezt hoztam el kérem a negyven forint fejébe.
Nagyanyám nevetett rajta. »Isten neki, hadd boldoguljon a szegény ördög«, elfogadta a füvet negyven forintba, és elültette a kertben. Ki tudja még, hátha csakugyan meg is éri a negyven forintot!
A fű nőtt, nőtt… Az egész falu a nézésére járt. Negyven forint sok pénz! Azért csak szépen megnőhet a kutya!
Mikor a két húsos levele csucsorodni kezdett, azt hajtották a parasztok: »No, mégis igazat mondott a tót; ahol ni, medicinás üvegek keltekeznek rajta. Majd meglátja a tekintetes asszony, úgy formálódik a levele.«
Őszre terebélyesen eresztette meg a gyökereit, mintha csak a török császár névaláírását akarná utánozni a föld alatt.
A gyökereket kiszedte a nagyanyám, megszárította, s ahány beteg állat volt a környéken (alig várta, hogy valamelyik megbetegedjék), azt mind ő gyógyította a csodafűvel.
Amelyik megélt, helyrejött, annak okvetlenül a fű használt; amelyik pedig nem élt meg, azon már nem lehetett segíteni, mert annak a fű se használt.
Az én szegény nagyanyám sok-sok esztendeig büszke volt rá, hogy ilyen füve van, s hogy annyi jót tehetett vele az embereknek.
A fű ezalatt olyan hírre vergődött, hogy egy reggel ijedve azon vettük észre, nincs ott a kertben.
Tolvajok éjszakának idején belopóztak, kiásták, és elvitték, ki tudja hová.
Szegény öregasszony, egész holta napjáig kereste, kutatta, de hiába. A végrendeletében hagyott rám egy csomó birkát, lovakat, ökröket, és azt a megbízást, hogy kutassam fel számukra azt a füvet.
Kutattam is, de híre nyoma sem volt, tudakozódtam, végignéztem a herbáriumokat, a ritka kerteket, de sehol sem leltem olyan fűre.
Hanem mióta nem a herbáriumokat nézegetem, de a népek és instituciók javítására célzó kormányzási szereket és eszközöket kísérem figyelemmel, azóta meghökkenve látom, hogy ez a különös fű köztük van.
A füvet hát a végrendelethez képest megtaláltam, de most meg már a birkák, lovak és ökrök hiányzanak hozzá.
…Isten neki, jó helyen van, ahol van. Mert ott megvannak hozzá a birkák.
AZ ELTÉVESZTETT VÁROSOK
1885
Történt, vagy legalább megtörténhetett volna.
Valahol szinte kiállítás volt a legközelebbi években, s elhatározták, hogy meghívják arra a világ két legdivatosabb nemzetének, a franciának és az angolnak a nevezetesebb újságíróit és literátorait.
Nosza, megindult legott vendéghívóba egy jómodorú úriember Párizs felé.
Itthon ellátták bőven instrukciókkal. Egyik is, másik is beleszólt. Csak úgy bugyogott a lelkesedés, és mert a bőkezűség, szívesség is leleményes, változatos programot csináltak pazar lakomákkal, fejedelmi pompával, kényelmes ingyenvonattal.
A vendéghívónak jól a szívére kötötték, hogy felette udvarias és nyájas legyen az illetd meghívottakhoz, biztassa, csalogassa őket mézes szavakkal.
A vendéghívó útközben arra a gondolatra jött, hogy Londonba megy először, és csak azután ejti útba Párizst. Jól van, elérkezik tehát Londonba, s bemegy az első nevezetességhez.
- Uram - így szólt, meghajtva magát -, a mi országunk ég a vágytól, hogy önt láthassa. Jöjjön tehát, uram. Különvonat áll rendelkezésére. Én biztosítom, hogy egész végig pompásan fognak mulatni.
Az angol ember hidegen mondá:
- Mi jut önnek eszébe? Mennydörgettét, uram, nekem nincs időm céltalan utazásokat tenni. Én értékesíteni szoktam az időmet. Fogjon ön magának más bolondot.
Sorba járta a nevezetességeket, de dacára a lelkes meghívásnak, senki sem ajánlkozott.
A vendéghívó búsan hajózott át Párizsba. Útközben azonban gondolkozni kezdett. Ez nem megy így, nem megy. Bizonyosan nem tetszik nekik a formuláre, amelyben hívom. Igen, igen, meg kell azt változtatnom.
Úgy is tett, s Párizsban már ezzel állított be a nevezetességekhez:
- Uraim! A mi országunk egy kiállítást rendezett, mely hű tükörben mutatja népét, iparát. Jöjjenek önök, látogassák meg. Biztosítom, hogy ott sokat fognak tanulni és tapasztalni.
A francia notabilitások mind ingerültek lettek erre a meghívásra.
- Mi jut önnek eszébe? Hogy mi menjünk önökhöz tanulni? Hát kik vagyunk mi, és kik önök? Fogjon ön magának más bolondot.
A szerencsétlen vendéghívó kétségbeesve utazott haza.
- No, mi van a vendégekkel? - kérdék otthon. - Jönnek vagy nem jönnek?
- Nem jönnek - mondá sötéten.
- Sem az angolok, sem a franciák?
- A leghidegebb visszautasítás mindenütt.
- Ez borzasztó! De hát mégis, hogy történt?
- Legjobb azt el sem mondani.
Hanem azért mégis elbeszélte körülményesen, hol járt, mit mondott, s mit feleltek amazok. Mikor látta, hogy nem boldogul így, amúgy kezdte őket invitálni.
- Mindent megpróbáltam - kiáltott fel -, de hasztalan!
- Oh, te bolond! - szólt közbe egy bölcs aggastyán. - Hiszen az igaz, mindent felhasználtál, de megfordítva cselekedted.
- Hogyan?
- Amit Londonban mondtál, azt Párizsban kellett volna elmondani, és viszont. Siess vissza nyomban, és majd meglátod, célt érsz.
A vendéghívó még egyszer vasútra kelt, s amint újra bejárta a két várost, azt sürgönyözte az otthoniaknak: »Bámulatos siker! Franciák, angolok tömegesen jönnek. Az utazásra jelentkezők száma nőttön-nő.«
A DZSENTRI-FÉSZEK
1885
AZ ELSŐ LÁTOGATÁS GERELYEN
Szeretem, becsülöm összes rokonaimat (mert nem tréfadolog a nexus), de mindig a legszívesebben voltam Kovács Páléknál az Alföldön, pedig távoli atyámfiai. Kényelmes házat vittek, melyből nem hiányzott semmi, még leány is volt három. Egyik szebb, mint a másik, s azonfelül jó partik, hetven-nyolcvanezer forint nézett egyre-egyre. Nyolcvanezer forintnak pedig már nagyon szép nézése van…
A véletlen úgy akarta, hogy éppen akkor érkezett a házhoz kérő, mikor ott időztem. Nyalka, szőke fürtös fiatalember, aki két predikátummal írta a nevét (lynkei és boróti Boróth Károly), csókolni való dzsentri-gyerek; ivott, lovagolt, kártyázott, s keresztnevükön emlegette a mágnásokat.
Vagy négy-öt napig legyeskedett a lányok körül, s akkor nekivágott bátran, megkérte a legidősebbet, Milikét.
- Látom vonzódnak egymáshoz - mondá az öregúr -, öcsémuram jó famíliából származik, nem ellenzem tehát a házasságot, de mindenekelőtt…
- Parancsoljon velem, urambátyám.
- Atyai kötelességem megtudakolni, hova viszi feleségét? - S mert illetlen Magyarországon az anyagiakat fürkészni, hacsak nem ilyen kerülő utakon, nyomban hozzátette: - »Mert nem szeretném, ha messze szakadna tőlem!«
- Biz az pedig messze van egy kicsit. Gerely puszta, Kassa mellett.
- Jaj, jaj - dörmögött Pál úr, csak éppen, hogy meg adja az ellenkezés színét. - Semmiféle maradékom nem járt ott. Hiszen az már egészen a világ végén van. (A fejét vakarta, mintha gondolkodnék.) Ejnye, ejnye! No iszen majd meglássuk. Szegény kis madaram, ha oly messze repül, tán nem is látom többé a fészkét. Minek is hívják azt a helyet?
- Gerely.
- Hogy legalább odataláljak, ha valamikor arra járok. Pedig most is volna dolgom Kassán.
- Bizony nagy örömet okozna urambátyám, ha meglepne.
- Kétszer sem mondom, hogy nem, ha az őszi munka meg nem hátráltat.
De nem öltögetem tovább ezt a közönséges párbeszédet, mert hiszen olyan az már, mint az ügyvédi keresetlevél, mindig ugyanaz, csak a Milike más benne, meg a Károly. A bepillantás az anyagi viszonyokba nagy idő óta körülbelül ilyen diszkrét formában történik a dzsentri között.
Mondanom sem kell, hogy az őszi munka utunkat nem állta, engemet is rávett az öreg, s elindultunk egy szép napon a Gerely pusztát keresni.
Kassáig csak megvoltunk a vasúton, de bezzeg aztán ideges lett Pali bácsi, mikor a fuvarosok közül egyik sem tudott felőle. Hogy azt mondják, nincs olyan nevű puszta, de ha van is, nem lakhatik ott úriember.
- Te fiú, mit gondolsz? - kérdé sötét tekintetet vetve rám.
Vállat vontam, mert semmit sem gondoltam.
- Hallottad-e hírét a svihákoknak?
- Itt vagyunk a tartományukban, Pali bácsi.
- Haj, hej! No, ez szép történet lesz! De mégse hiszem, nem hihetem, hogy megcsalt volna. Hiszen olyan jó képe volt.
Végre akadt egy fiakkeros, aki emlékezett rá, hogy az uszolai országúton jobbról látta a táblácskát s festett kézzel (no, ez valósággal a gondviselés keze) s »Gerely felé« aláírással.
Természetesen mindjárt megfogadtuk. Lengyel Péternek hívták. Roppant fecsegő fráter volt, egész úton járt a szája, a falvakban, amerre mentünk, mindén házat ösmert, s a gazdájáról tudott valami mulatságosat mondani.
- Itt ezen a gyepes portán Zsarátnoky Lajos lakik. Valaha gazdag úr volt, minden héten kétszer hozatta ki a kassai cigánybandát. Hanem egy idő óta azt állítja, hogy süket lett, és nem hallja a muzsikaszót. Feszít, a bolond! Pedig a verebek is csiripelik, mi a baj a…
- Hát nem süket?
- Dehogy az, dehogy! Nincs már se hitele, se pénze, s készebb magát süketnek kiadni egy féléleten át, mintsem bevallani a cigánynak: »nem telik már a nótára, more…«
A luborcai pagony végén csinos mezei lakot értünk, mely vadszőlővel volt befuttatva:
- Ez meg a Csapody Jánosé. Ni, éppen most fogják be a lovakat az udvaron. Hogy leeresztik szegények a füleiket. Hát hiszen csak honvéd-lovacskák… Huh, milyen sárkányok prüszköltek még ott tíz év előtt! Hja, forog a világ, minden elmúlik, minden összetörik. Hanem okos ember ez a mi királyunk, kérem alássan. Nagyon, de nagyon okos ember lehet, hogy úgy kitalálta ezeket a kölcsönadott honvédlovakat. Enélkül már csak a szegény ember járna gyalog nálunk!
Lengyel uramnak mindenhez volt csípős észrevétele. Kérfalván azt mondta káromkodva: »Itt is a borókaág uralkodik már, nem az armális.« Háncsiban fölsóhajtott ájtatosan: »Oh, én istenkém! Mikor állítod már meg a szaladozó földeket!«
Így ment ez faluról falura, mígnem az uszolai völgyhajlásnál, midőn már teljes lett a sötét színekből összerakott kép, előbukkant az útmutató tábla: »Gerely felé«, és jobbra fordultunk a dűlőúton.
Milike apján nagy lelki nyugtalanság vett erőt, hogy milyen helyzetet találunk Gerelyen; a lovak csak lépésben mehettek a meredek hegyi úton, szemlátomást nőtt hát türelmetlensége, pedig szép tájék volt; hámlott kérgű nyírek, vén cserfák vetettek ránk árnyékot útközben, rezgő fütty hangzott a sűrűségből. (Ezek a bolond madarak nem változnak - morogta Lengyel uram -, most is fütyülnek, mint a forradalom előtt!) Jobbra a kopár dombon régi épület csonka düledékje barnállott, elvadult rózsák piroslottak a környéken, alant a völgy szájánál elhagyott malom búslakodik, kereke már sok esztendeje megállott, mert vize nincs többé. De ki az ördög látott ilyet, hogy a patak hagyta ott a malmot?
Mindenütt pusztulás, merre szem lát, pedig messze láthat, kivált a sziklás hegy tetejéről, ahol egyetlen holt bükk mereszti szét töredező koronáját. Valami tréfás ember, aki fent járt, odaakasztott a gallyaira egy asszonyi kötényt.
Meglehet, babonából tette, meglehet, valami célzás, mintha az ormon hagyta volna a »signumot«, a zászlót, az ellenség, mely az ősi birtokot feldúlta.
- Nézz oda! - kiáltott fel e percben Pali bácsi.
Amint bekanyarodtunk a téglaégetőnél, hirtelen megnyílt a völgy tágasra, s egy vörös fedeles kastély ugrott elénk. Éppen mint a mesékben. Két búbos tornya volt, kilenc zöldzsalus ablakával mosolygott. A napfény beragyogta a címeres homlokzatát aranyosra. Csak éppen a kacsaláb hiányzott, amin forogjon.
Hanem akitől kérdezősködni lehessen, a juhász, ott állott a birkái mellett az út szélén.
- Miféle kastély ez, hej?
- A Boróth-kastély.
Pali bácsi örömében egy csomó hatost dobott neki, s örömteljesen hebegte: »Ez már valami, öcskös! Teringette faszekere!« Fiatalosan ugrott le a kocsiról a tornác előtt, de senki sem jött fogadni.
- Hopp-hó! Ki van itthon?
Sehonnan semmi felelet, síri csönd honolt mindenfelé.
- Hüm! Csak nem egy elátkozott kastély, ahol az emberekből kövek lettek.
Az oldalt álló kisebb épületből szürke ruhás, kurta nyakú, zömök aggastyán ugrott elő, arcát, mely olyan duzzadt volt, mintha üveget fújna vele, majdnem egészen benőtte a szőr, a lábain, noha ősz évadján vagyunk, vastag téli botos vala; a szemein pedig zöld ernyő.
- Itthon van Boróth Károly úr?
- Nincs az idén - felelte az öregúr hebegve.
- Az ördögbe is - szólt Pali bácsi elszontyorodva -, hát hol van?
- A piski-i csatában - dadogta amaz.
Egymásra néztünk, hogy mire vegyük a feleleteket, midőn a magasból egy női szózat hallatszott:
- Ordítsanak az urak!
Hátrafordultam, hogy miért ordítsunk. Hát az udvar közepén az eperfa ágai közt takaros parasztleány ült, egyik meztelen lábszárát ingerlőn leeresztve, mert a szoknyája balszélét incselkedő gally fölfogta. A szép piros képe össze volt majszolva eperrel.
- A számtartó úr nagyothall - mondá -, kiáltani kell neki.
- Az uraságot keressük.
- A méhesben lesz, majd elszaladok érte.
Lekúszott, mint a vadmacska, és elfutott Károlyért, aki megörült, mikor meglátott, megölelt mindkettőnket, bevezetett, helyünket nem találta, mire aztán a számtartó is látván a fordulatot, előjött mentegetőzni; ő bizony azt hitte gubacskereskedők vagyunk, azért mondta, hogy »nincs az idén« (mert nincs is, kérem alássan), továbbá pedig úgy rémlett neki, mintha azt kérdeznők, hol vesztette el a hallását; azért felelte, hogy a »piski-i csatában«. (De hát nem akart ő ezzel semmi rosszat. )
Károly eközben ezerfélét kérdezett. Hogy van Milike? Mit üzent? Megtalálta-e medaliont, amit akkor elvesztett? Megvan-e még a Coki agár? (Hát persze, hogy megvan.) Beteg-e még a kis kanári? (Nincs annak, öcsémuram, semmi baja.) Míg így szóval tartott, azalatt csodálatosan elevenedni kezdett a holt kastély. Ajtók nyíltak, csapódtak az épületben, tányérok csörömpöltek, szolgálók viháncolása csengett oda-odakünn. Libériás cselédek jöttek elő minden zúgból, mintha a földből támadnának.
Kovács bátyám egészen el volt kápráztatva. Hát még mikor a gazdag vacsorát feltálalták! Aztán a családi ezüst, a drágalátos lenfehérnemű a Boróthok hímzett címerével, aranycsíkos mezőn ágaskodó oroszlán, nyíllal a szájában… Hát csak szép dolog az, hiába!
- Helyes kis tanya ez, öcsémuram - mondá lelkesülten a vacsora után.
- Meglehetős - felelte szerényen Károly -, csak az a baja, messze van a világtól.
- Eh, mit messze! - pattant fel. - Egy ugrás az egész! Aztán ez a fölséges levegő! Ez kell az én Milikémnek.
- A levegő kétségkívül szép dolog, de a társaság végképpen hiányzik. Nincs sehol a közelben úriember.
- Bolondság! Legalább pletykát nem csinálnak. Meglesznek maguk ketten is. Meg aztán hogy is hívják a számtartó urat?
- Antos Márton.
- Nos, az öregúr is itt lesz a téli estékre.
- Köszönöm szépen - kacagott fel Károly -, amióta ösmerem, mindig a piski-i csatát meséli.
Felkelt, s az asztal végén szuszogó öregnek, ki bambán meresztette szemeit a semmibe, pajkosan a fülébe kiáltott:
- Huhuhu! Antos bácsi! Hol hagyta el tegnap a csatát?
- Ott maradtunk, kérem - felelte jámboran -, hogy mikor Bem észrevette az oroszokat a nagyítóüvegen át…
- A Milikének igazi kincs lesz az öreg - vágott közbe élénken Pali bácsi.
- Alig várom, hogy egészen neki adhassam. Hanem ahhoz még előbb Milike kell.
- No, emiatt csak nem fogunk fennakadni. Elhozhatja, kedves öcsémuram, akár a jövő héten.
MÁSODIK LÁTOGATÁS
Természetesen megtörtént a lakodalom nehány nap múlva.
Károly elvitte Milikét Gerelyre, én elszármaztam Pestre, s azóta elnyelte őket előlem a távolság.
Egy egész év elmúlt, míg egyszer arra határoztam magamat, hogy hipp-hopp, a gerelyi kastélyban termek, meglepem őket. Úgy is lett. Egy reggel ott álltam a tornácon plédemmel és a táskámmal.
- Itthon van a nagyságos úr? - kérdém egy künn ácsorgó nőcselédtől.
- Nem lehet bemenni, mert az urak alkalmasint nincsenek még felöltözve.
- Ilyenkor? Tíz órakor?
- Mikor lustálkodjanak - felelte pajkosan -, ha most nem, a mézes napokban?
Bizalom bizalomért. Dévajkodva csipkedtem meg a gödrös arcát.
- Uccu, lelkem! Be sok lehet a méz maguknál, ha négyszáz napig tart belőle. Hisz már egy esztendeje múlt a lakodalomnak.
Rám vicsorította az apró fehér fogacskáit gúnyolódón:
- Oh, be tudja! No lám! Hát nem négy nap előtt volt?
- Ne beszéljen bolondokat.
- Márpedig szombaton volt, és most kedd van.
- Jól van, jól, de én a Boróth úrról beszélek.
- Hát én is a Boróth úrról beszélek.
- Elég már. Menjen be, nézze meg, bemehetek-e?
Egy félperc múlva kiáltott:
- Tessék!
Csupa idegenek ültek egy asztalnál reggelizve. Két élemedett asszonyság, egy fiatal nő fehércsipkés hálóköntösben s egy sötétbarkójú uracs.
- Mi tetszik? - kérdé az utóbbi elém lépve.
- A háziurat keresem.
- Én vagyok - szólt könnyedén.
- Boróth urat - javítottam ki magamat.
- Igenis, én vagyok.
- Ön? - hebegtem megzavarodva. - Hogy izé… hogy is tetszik mondani? Bocsánat, uram, de ez… miképp is fejezzem ki magamat? Hiszen az én Boróth barátom, aki a Milikét elvette…
- Az bizonyosan más Boróth volt.
- Nem, nem! Ez a Boróth, ez a gerelyi Boróth. Boróth Károly.
- Ah, a Károly! Hallottam valamit felőle, de nem ismerem személyesen. Én Boróth György vagyok. Kihez van különben szerencsém?
- Bibithy István.
- Bibithy! Hisz akkor hát itthon vagy - kiáltott fel kedves élénk hangon. - Ösmerem a famíliádat. Ugye, szabolcsiak vagytok? Bibithy Gáspár jó pajtásom. No, ez derék! Hamar széket ide, tudom, nem reggeliztél még. Igaz ni, anyósom, Ring Jánosné; a feleségem nagynénje, madame Monfort bécsi bankárné. Ez meg a feleségem, Mária nostra, mert most még a mindnyájunké egy hétig, de ha a mama és a néni elmegy, akkor csak Mária mea lesz.
S ezen a rossz ötletén olyan édesen tudott kacagni, hogy átragadt a derű énrám is.
- No látod - fecsegett tovább. - Hiszen elfelejted te azt lassankint, hogy más Boróth-hoz kerültél. Nem eresztlek ám haza egykönnyen.
- Én még mindig azt gondolom, hogy Károlyék tréfát csinálnak velem, s várom őket, amint valamelyik ajtón belépnek.
Mohón a szavamba vágott, majdnem bosszúsan:
- Ne feszegessük. Egy szót se többet. Teát iszol vagy kávét?
- Mert mégis furcsa, kérlek, hogy hová lettek.
- Hát tudom is én! Alkalmasint még most is élnek, ha meg nem haltak.
- Megvetted a birtokot?
Izgatottan tolt elém egy sonkás tányért.
- Nem parancsolsz ebből? Apropó. Pesten lakol? Természetesen jársz a kaszinóba. Mennyibe megy most point-ja a pikének?
- Nem tudom, mert… - hebegtem zavartan - mert nem olvasom a gabonaárakat.
Rám nézett e visszás feleletre, ha nem vagyok-e megbolondulva, mire elvörösödve kaptam le szemeimet a terítékről és edényekről. Ugyanazok a címerek, színes hímzések, melyek Károly idejében, s hogy még jobban elveszítsem fejemet, az öreg Antos számtartó kellett hozzá, aki éppen most ment el az ablak alatt, mint valami kísértet, nesztelen botosaiban.
- Hát megvan a számtartó is? - kiáltottam fel.
- Meg.
- És nem szólt neked semmit Károlyról?
Gyuri fejét rázta, hogy nem, s aztán kelletlenül hadarta:
- Pedig kérdeztem is Antostól, de nem ér rá a szenvedélye miatt… mindig azt a boldogtalan piski-i csatát beszéli.
Azután is előhoztam még néhányszor Károlyt napközben, de mindig elboronálta, némelykor ijedt arccal. A szép Mária nostra egyszer közbe is szólt:
- Hogy mit emlegetnek magok?
- Semmit, édesem, semmit.
A mama mindannyiszor letette a kötését, s hiúz szemeit fürkészőn szegezte ránk. Utoljára magam is rájöttem, hogy legjobb itt hallgatagon megelégedni az egyik Boróth helyett a másikkal. Hiszen Gyuri is pompás fiú, vidám kedélyű, kellemetes. A hölgyek meg éppenséggel derék, nyájas teremtések.
Úgy jöttem, mint idegen, s úgy mentem el tőlük másnap a fogatjukon, mint százesztendős ismerős. A kis menyecske a kendővel integetett búcsút az ablakból, Gyuri pedig utánam is kiabálta: »Elvárlak, öreg, minél előbb.«
A négy fekete paripa prüszkölve röpített, míg én gondolkozva hunytam be szemeimet, hátradőlve az ülésen.
Mit is nézegettem volna? Hisz minden ismerős volt tavalyról.
Az út, a cséza, a lovak és a szerszám a lovakon.
A csengők most is vígan szóltak, csattok, karikák kevélyen csörögtek.
HARMADIK ÉS UTOLSÓ LÁTOGATÁS
Nemsokára külföldre kellett mennem, s a magyar dzsentrivel nem találkoztam sehol, csak a »Budapesti Közlöny«-ben, az apróbetűs részében. Járatom ezt a lapot. Érdekes. Akárcsak egy dzsentri kaszinó. Szépen egymásután oda szállingóznak az ember ismerősei. Ott mindig találhatni valakit a societasból.
Fölnyitod a reggelid mellé, és felkiáltasz: »Ah, ni, a Kamuti Miska megérkezett!« A másik lapra fordítasz: »Ohó, már a Csetei Feri is itt van!« Ejnye no, mennyire sietnek ezek a gyerekek…
Hanem van ott aztán a tekintetes urak beérkezésén kívül néha egyéb is. Pályázatok megüresedett hivatalokra. Hja, az okos ember a kórház mellé építi a patikát!
Egy ily hivatal üresedett meg Kassán, melynek elnyerése végett rögtön odautaztam, s ha már Kassán vagyok, gondoltam magamban, átrándulok egy délután Gerelyre, megnézni, mi lett azóta az én kedves Gyuri pajtásomból. Úgy látszik, jól megvan. Nem volt hozzá szerencsém a »Budapesti Közlöny«-ben.
Éppen tisztogatták a búbos tornyú kastélyt, mikor udvarára értem, ajtók, ablakok ki voltak nyitva, béres asszonyok mosogatták a tábláikat, a túlsó szárnyát meszelték, bent súroltak, fent a fedelen pedig a tört cserepet pótolták. Az öreg Antos az eperfa alatt ült, a munkára ügyelve, szortyogtatta hosszúszárú pipáját.
Megörült, mikor meglátott, mert roppant unhatta magát.
- Mi történik itt? - kiáltám a fülébe.
- Az, ami nagyon gyakran. Menyasszonyt várunk a házhoz.
- Meghalt a Gyuri felesége?
- Gyuri! - mormogta ráncos homlokát nyomogatva. - Melyik is volt a Gyuri? A szőke? Nem. Az alacsony? Nem, nem, a barna volt az! Jaj, jaj, hol van az már! Az ördög emlékeznék mindnyájára.
- Hogyan! Már nem a Boróthoké a kastély?
Bozontos szemöldjeit felhúzta a homlokára úgy, hogy ott karikák képződtek a kidudorodott ráncokból, miközben a fejét rázta, és az ujjával kalimpált a levegőben annak jeléül, hogy nem értette a kérdésemet. Mint egy beteg medve, becammogott a melléképületbe, ahonnan egy tubust hozott elő, s a markomba nyomta.
- Azt kérdeztem - ismétlém a hangcsövön át -, hogy a kastély mióta nem a Boróthoké?
- Most is az övék.
- Melyiké?
- Egyiké sem.
- Nem értem.
- Mert a mindnyájuké.
- Még kevésbé értem.
- Menjünk a kertbe - dünnyögé, óvatosan lépkedve botosaiban a maltergödrök között.
A kert végképpen el volt hanyagolva, laboda, muhar, zsálya verte fel a virágpadokat, a licéumtövis és vadbokrok elhatalmasodtak. Bozót elállta az utakat, vadkomló befonta a bozótot. Egy bolondos malac valahogy betévedt az indák, iszalagok közé, és sehogy sem bírt visszavergődni az anyjához, aki ott feküdt röfögve hanyatt az egykori halastó piszkos iszapjában, s orrlyukain át élvezettel szítta be a szamócaillatot.
Antos úr sóhajtozva rázta ki a pipája mocskát egy hófehér liliom kelyhébe.
- Itt majd ráakad valami béres. Elteszem neki. Igaz, miről is beszéltünk? Emlékszem már - hogy nem érti az állapotokat. Elhiszem… hüm! Hanem én tudom a dolgot. Ez a birtok, uram, egy különc Boróthé volt évek előtt, aki utódok és közeli rokonok híján a név kedvéért mindenét a Boróth-famíliának hagyta. Ott vagyok aláírva a végrendeletén. De a Boróthok nem osztották fel…
- Úgy?
- Úgy ám, mert egy egész falu van belőlük valahol Trencsén megyében. Egy egész falu, uram! Mi jutott volna egyre-egyre? Svihákok, nagy svihákok, így sokkal több hasznát veszik.
- Hogyhogy?
- Mind ide járnak házasodni.
- Ah, igazán? No, ez eredeti ötlet tőlük!
- Innen kérik meg a jó partikat, és ide hozzák… aztán eltűnnek egy idő múlva, helyet adva a következő Boróthoknak. Mert sok van ám. Csak úgy önti őket az a Trencsén megyei falucska.
- De hát mit szólnak ehhez a lányok apái és mamái, mikor megtudják?
- Mit szólnak? - tört ki Antos úr mélabúsan. - Az az ő dolguk! De mit szóljak én, hogy minden negyedévben más gazdám van. Nagy keserűség az, uram! Mikor megszokom eggyel, másik jön. Pedig jó fiúk, mind megszeretem… De lehetetlen velök… lehetetlen… elmennek, ki nem hallgatják az embert.
Elmosolyodtam panaszán.
- Ahá! pedig ugye a piski-i csatát beszéli nekik?
Összerázkódott és szürke szeme megcsillant az ernyő alatt.
- Ott voltam személyesen! - dadogta. - Milyen nap volt az! Oh, istenem! Most harminchárom éve annak... Azaz, lássuk csak…
Hiábavaló volt minden erőlködés, átterelni még egyszer a kastély-témára.
Belezökkent a saját kerékvágásába, s ment… ment… lehetetlenség volt megállítani.
A HALUSKA JÁNOSOK
1885
Hogy ki az a Haluska János, fogja kérdezni a vidéki olvasó.
Haluska János te is lehetsz, tisztelt előfizető, mert a Haluska János név alatt »választó«-t értenek képviselői körökben, ahol nem igen tisztelik meg a lelkeket így a ciklus közepén.
Ha valamelyik képviselő azt panaszolja szomorúan: »Haluska Jánost várok az esti vonattal«, azt már mindenki tudja, mi légyen az.
Gyakran hallani ilyeneket:
- Haluska Jánosok érkeztek a nyakamra.
Vagy pedig más variációban:
»Hol vacsorálsz az este, menjünk az Orfeumba!« »Nem lehet, kedves barátim, Haluskám van.«
S ez aztán olyan kifogás, mintha azt mondaná, hogy »gyomorgörcseim vannak«, vagy »lázam van«, a Haluskás embert senki sem unszolja, az olyan szent kötelesség, amihez nem fér szó és kapacitálás. A Haluskás ember olyan sérthetetlen, mint a viselős asszony.
S Haluskái minden embernek vannak most, akinek mandátuma van. Halomszámra özönlenek a vidékről a kiállítást megnézni. Azzal pedig természetesen meg nem sérthetik a képviselőjüket, hogy vendéglőbe szálljanak, hiszen olyan nyájas volt a nagyságos képviselő úr, mikor fent járt, hogy nagy harag lenne belőle, ha elkerülnék a hajlékát! No iszen csak az kellene még!
Szegény képviselők! A szánalom fogja el az embert, ha látja őket reggeltől estig egy csomó kékbeli emberrel hol fiakkeren, hol omnibuszon, hol hajón, majd a királyi vár mutogatására loholni, majd a Margitsziget, majd a kiállítás felé. S mikor már ezek a Haluskák betelnek a nézéssel, akkor új Haluskák jönnek a vasúton, s mindent újra kell kezdeni.
A Haluskák nemzetsége a legkíváncsibb a világon, s micsoda éles szemük van azoknak; mindent megnéznek, és meglátnak, mindent megtudakolnak, mindennek megkérdezik az elejét, végét. Ha valaki köszön a képviselőnek, a Haluska rögtön megkérdezi: »Ki volt az?« Ha a képviselő azt mondja, hogy Nagy Ferenc, vagy Kiss Gábor, legott elkezdik kutatni: »Nem-e a bihari Nagyokból való, vagy a borsodi Kissekből?« A képviselő erre aztán vagy azt mondja »nem«, s akkor megindul a szomszédos megyéken a hajsza. (Hüm, úgy hát a szabolcsi Nagyokból van); ha pedig azt feleli, hogy »igen«, erre aztán az áll be, hogy melyik Kissnek a fia, hátha ismerem a famíliáját.
S így megy unos-untalan egész nap mindenféle tárgyakról. Igaz-e, hogy a Nathalie királyasszony viselt ruháit a generálisnék nyúzzák el? Igaz-e, hogy mikor Milán a szkupscsinát fogadja, kifüstölik utánuk a termeket? Mi van abban a szállongó hírben, hogy Matlekovitsnak már ezentúl folyton betegnek »kell« lennie? Miért nem ment el Tisza Kremsierbe?
Ezt mind tudnia kell a képviselőnek, mert beszélik, tehát van benne valami. Ha nem tudja, akkor nem bennfentes. S ha nem bennfentes, akkor többé nem választják, mert őnekik nagy befolyású ember kell.
Hiszen könnyű volna megfelelni, elütni így, vagy úgy, ha minden elejtett szavát nem szentírás számba vennék. Hazaviszik, mint valami virágmagot, amiből egész legendák fognak nőni otthon, ha elvetik a kerületben.
A szegény képviselő természetesen örökké tűkön ül, félve, hogy kisül valami, mert kénytelen sok nem igazat mondani kivált ha mameluk, mert a nem mameluknak könnyű. Az csak káromkodik, szid mindent: ami szép, azt azért, mert drága (minek fecsérelni az adózó nép pénzét ilyenre?), ami pedig nem szép, azt azért szidja, hogy nem szép. Aztán az ellenzéki Haluska Jánosok sokkal szelídebbek és sokkal hiszékenyebbek; hanem a mameluk Haluska rettenetes az ő fürkésző, vizsgálódó tekintetével és tudni vágyával. A mameluk Haluska érzi, hogy ő hatalmon van, és a hatalmat élvezni akarja. Neki vessék fel a fátyolt a kormányzás titkai elől, ő most látni akar, mert az ő kedvükért lett vakká.
A képviselő akármilyen öreg is, egyszerre megfiatalodik a Haluskák társaságában, úgy értem a megfiatalodást, hogy visszaugrik azokba az édes időkbe, mikor még elsőéves jogász volt, s az öregek feljöttek, hogy megnézzék. Oh, istenem! Mennyi rafinéria és műgond kellett ahhoz, hogy minden rendben, kedvező színben látszassék, s hogy az üres koffert észre ne vegyék valahogy.
A minap éjjel nehány víg cimbora, összebeszéltünk, hogy felmegyünk a Miska barátunk szállására, és felverjük a derék fiút: csapunk ott nála egy kis dinumdánumot.
Tizenegyig künn mulattunk a kiállításon, s a Littke pezsgő rosszalkodott bennünk. Ne menjünk még haza, gyerekek! Nézzük meg a Miska fiút.
Ez a »gyerekek« és a »fiú« szó csak olyan hazafias kifejezés, mert már a negyven és ötven közt járunk valamennyien.
A Miska gyerek képviselő, tehát csupa tréfából kiadtuk magunkat Haluskáknak, az ajtajánál dörömbölvén.
- Ki az? Mi az? - kiáltá belülről egy mérges hang.
- Mi zme pan velkomozsni. (Mi vagyunk, nagyságos uram) - mondá egyikünk alázatos hangon.
Kelletlenül morogta ajtónyitás közben:
- Tu spi us secka sztolica! (Itt alszik már az egész vármegye.) Nach sza pácsi!
Beléptünk természetesen nagy röhejjel és robajjal.
- Csitt, szerencsétlenek! - sziszegte elhalványodva, dühtől villogó szemekkel. - Ott alszanak…
A benyíló szobák ajtajára mutatott, s maga frissen beugrott az ágyba, mely fölött egy akkora feszület lógott, mint egy négy hónapos gyerek.
- Micsoda, hát te kálvinista létedre feszületet teszel az ágyad fölé?
- Pszt, az istenért, pszt! - suttogta rekedtes hangon. - A kerület katolikus.
- Bánjuk is mi, kelj fel, adj bort! Ihatnánk!
Rémülten kulcsolta össze kezeit.
- Menjetek el, fiúk, ha istent ösmertek, odaadom mindenemet holnap, csak most nem.
- Hát kik vannak ott? Te selyma, te valami asszonyt rejtegetsz előlünk! Nézzük meg, fiúk!
Felugrott, utunkat állta, és siránkozó hangon vallotta:
- Kilenc Haluska János fekszik az ágyakban és díványokon. Hallga!
A pillanatnyira támadt csöndben kihallatszott kilenc toroknak hortyogása közelről, messzebbről, szelíd harmóniába olvadva. Oh, Miska, gondoltál-e arra, mikor ez a kilenc torok éljenezett, hogy annak a hortyogását is hallgatni fog kelleni valamikor?
- Menjetek szépen haza, kérlek! Te jó gyerek vagy, Gyurka, hiszen láthatod a helyzetet… Te is mindig jó barátom voltál, Laci, ne hozz most veszedelembe… No, ne okoskodj te se, Pista. Van nemezis, barátim, van fátum! Hiszen még ti is lehettek valamikor képviselők!
De bizony a Pista és a Gyuri meg nem állhatták (hiába, bor volt a fejükben), berontottak a szobákba, és fölébresztették a Haluska Jánosokat a zörgésükkel.
Csak nagy nehezen sikerült végre Miska barátunknak, hogy tyúkkal, kaláccsal bíztatva kituszkolt a lakásából.
Megálltunk az ajtónál, amint becsukta utánunk, és hallgattuk, hogy fogja magát exkuzálni.
- Kik voltak azok az urak? - hallatszott nemsokára egy álmos hang, melyet üvöltéshez hasonló ásítás követett.
- Ilyenkor jönnek! - méltatlankodék Miska barátunk. - Nem hagyják aludni az embert még éjjel sem. Furcsa szokásai vannak ennek a Tiszának.
- Micsoda? - hangzott fel egyszerre két-három felkiáltás. - A Tisza Kálmán volt itt?
- Ő meg Széchenyi Pali - mondá egészen elfogulatlanul. - A minisztertanácsból jöttek.
- Hallatlan! Éjjel is tanácskoznak?
- Az az ostoba romániai szerződés szerez most nekik gondot. Tőlem jöttek tanácsot kérni. Nagy dolog az, barátaim, nagy dolog. De hát csinálják ők, ha ők szedik fel a miniszteri fizetést, engem hagyjanak éjjel aludni, én majd megteszem a magam kötelességét az »osztályülésekben«.
(Szegény osztályülések, ezekre rá lehet kenni mindent!)
A méltatlankodástól haragosan pattogott a hangja, hogy mennyire zaklatják még éjjel is ezek a miniszterek. Sok már, ami sok!
A szegény Haluska Jánosok, alkalmasint ijedten bújtak a paplanjaik alá, míg a nagy ember lecsillapszik.
KÉT TITKOS ÜGYNÖK
1885
 I. NYUGTA EGY NÉMETRŐL
Meséljük el, hogy a Schulverein két titkos ügynököt küldött Erdélybe, csinálják, amennyire lehet, a német szeparatizmust, tanulmányozzák a németség helyzetét, gravamenjeit, s tegyenek otthon jelentést.
Az egyik ügynök, amelyik előbb indult el Drezdából, Schmidt Frigyes úr volt, szőke, hórihorgas német, a pomeraniai fajból. Zay úrhoz kapott ajánlólevelet Budapestre.
Az ajánlólevélben meg volt hagyva Zaynak, hogy ő ismét lássa el ajánlólevéllel tovább.
Schmidt úr Budapestre érkezvén, fölkereste Zay urat, aki finom, művelt gentleman, csak éppen az az egy hibája van, hogy nem az a Zay akit Schmidt úr keresett, hanem egy magyar érzelmű Zay.
Elolvasta a levelet, s megértette abból az egész tényálladékot, hogy most az ő kezébe egy szép madár röpült bele véletlenségből. Azt kár volna elszalasztani.
Nagyon nyájasan fogadta Schmidt urat, és mindjárt elhozatta bőröndjét is az »Angol királynő«-ből. Legyen az ő vendége. Ilyen derék embert nem hagyhat a szállodában.
S ezt elvégezvén, rohant fel a belügyminisztériumba, hogy bejelenti a fogást Tiszának.
A minisztériumban azt kérdezték tőle:
- Milyen ügyben jött?
- Politikaiban.
- Tisza most Ostendében van, tehát most nincs politika. Elment a szabadelvű klubba. Ott bizonyosan lesz valaki az intéző körökből.
Üresek voltak a termek, csak az egyik szögletasztalnál ült még két bajvívó tartlit játszva. Beöthy Algernon volt és Krajcsik Ferenc. Mind a kettőt ismerte.
- Hogy játszhattok ilyen veszekedett melegben?
- Hja, mi még valamikor télen ültünk le - mentegetődzött Beöthy Algernon, a sűrűn beírt fekete táblára mutatva.
- Ki van itt a kormány tagjai közül?
- Senki. Azok nem agilis emberek.
- Hát ki csinálja most a dolgokat?
- Tudom is én! Milyen hivatalt akarsz?
- Egy németem van otthon. Azért jöttem, hogy mit csináljak vele?
- Tömesd ki!… Quart felsőig!
- Egy titkos ügynök - folytatá Zay -, akit a Schulverein küldött.
- Bánom is én… quint és egy terc!
- Tévedésből énhozzám jött.
- Hohó! - kiáltá Beöthy, elcsapva a kártyákat, s kirúgva maga alól a széket -, tévedés… hisz ez akkor az én reszortom!
Megtetszett a vállalat Beöthynek, összeültek, s megcsinálták az eljárási szabályzatot.
Zay (már ti. ez a mi Zayunk) meglehetős enyhe dolgokat fog neki mondani a magyarokról, hogy tulajdonképpen nem olyan fekete az ördög, aminőnek festik, s aztán ajánlólevelet ad neki Kolozsvárra a magyar érzelmű Kampf Jánoshoz, de hogy útközben valahogy le ne terelhessék, Beöthy maga utazik vele Kolozsvárig (hisz úgyis oda szándékozik), s ott Tisza meghagyásából nyugta mellett fogja átadni Kampf uramnak azzal a megbízással, hogy Kampf János uram ismét küldje valami jó érzelmű német ismerőséhez, hasonló szigorú nyugta mellett Enyedre, aki viszont ilyen módon küldi vagy Dévára, vagy Algyógyra, s így véges-végig az egész szászföldön. Ne érje a jámbort sehol egy csöpp német levegő sem. Hogy ugyan mit fog otthon aztán referálni?
Úgy is lett, Beöthy elkísérte Schmidt Frigyest Kolozsvárig, s ott átadta Kampf János uramnak a következő irat mellett:
Nyugta
1 azaz egy németről, akit nsgs Beöthy Algernon úr kezéből hiánytalanul átvettem.
Kampf János
Kampf János három napig tartotta ott Schmidt urat tyúkkal, kaláccsal és szép szóval: »Magunk közt legyen mondva, a magyarok jó emberek és szeretnek is bennünket. Higgye meg, kedves Schmidt, mi vagyunk a hibások.«
Mikor már az ügynök jól ki volt preparálva, Kampf úr személyesen kísérte el Enyedre Bohne Mátyás uramhoz, s nehogy rajta keresse Tisza valamikor, kivette róla ő is a nyugtát:
Elismervény. Egy németről, melyet átalakítás céljából Kampf János úrtól átvettem.
Bohne Mátyás
Így csinálta végig a szegény Schmidt az ő egész tapasztalati útját; vitetett anélkül, hogy tudta volna; Bohne elszállította Algyógyra Kramer Andráshoz, Kramer András átadta a hazafias Götz Mártonnak, Götz Márton pedig a lelkére kötötte Szászsebesen a derék Moerickének.
És mindenütt csak azt hallotta, hogy a magyarok egészen a bolondulásig szeretik a németeket. Higgye meg, kedves Schmidt, az édesanyánk ölében sem lehetne jobb dolgunk.
Beszéltek neki történeteket, teletömték adatokkal, amik mind a magyarok nagylelkűségét és vonzalmát demonstrálták.
Mire Moericke uramhoz ért Szászsebesre, már akkor egészen meg volt fordítva, s éktelenül fenyegetődzött az izgatók ellen.
»Mihelyet Drezdába érek, az lesz az első dolgom, hogy magam írok egy broschürt, az erdélyi szászok ellen! Majd felnyitom én a Schulverein szemét! Most már mindent tudok.«
S mert már mindent tudott, megírta nyugodtan a jelentését, mit látott, mit tapasztalt, s elhatározta azt személyesen vinni haza. Meg sem áll Drezdáig.
Csak egyetlen egy óhaja volt még.
Ama jeles német hazafiak, akiknél megfordult, mindnyájan egy férfiút magasztaltak (némelyiknek a szobájában az arcképe is ott függött), gróf Bethlen Gábort, a Küküllő megyei főispánt. Oh, be ritka csókolni való ember. Az tud csak jól bánni a szászokkal!
No, ha olyan derék ember, bizony nem sajnálja érte azt a kanyarodást, ami Szászsebestől Szentmártonig hajlik.
Elment Dicsőszentmártonba (most először nyugta nélkül), ott a főispánt kereste, de az nem volt a szállásán, mondták neki, hogy éppen megyegyűlés van, s a főispán ott elnököl.
Hát iszen oda ő is elfér. Eltalált könnyen a megyeházig, s ott föleresztették a hajdúk a karzatra. Érdekes ülésre bukkant.
Éppen valami iskolaügy volt szőnyegen. A magyarok indítványozták.
A szászok veszedelmesnek találván az iskola-indítványt, nagy német dikciókat eresztettek meg ellene. Tajtékzó szájjal és heves gesztusokkal szónokoltak.
A főispán csendesen szunyókált behúzva nyakát a mentéjébe. Néha ásított közbe egyet-egyet.
Ez így tartott reggeltől kezdve késő délutánig. Mindig dühösebb és dühösebb orátor következett. Irtózatos dolgokat hallott itt Schmidt úr faja elnyomatásáról. Háborgó indulatok nyargaltak idegein keresztül. Lehullt szemeiről a hamis szemüveg.
- Hát hol voltam én? - mormogta, mint az álomból ébredező. - Vagy hol vagyok most?
Majd a büszkeség emelgette mellkasát, amint a szónokok összetörték hazafias frázisok özönében a méltatlankodás hevületével az indítványt.
Izgatottan várta: mit fognak hát már most a magyarok csinálni? Ni, szólni se mernek! Hogy ülnek ott csendesen szégyenkezve, mint az erőtlen veréb, akit a sasok támadnak.
Végre ezt is megtudta. Elfogytak a szónokok, s főispán fölállott, s így szólt a kardját megcsörrentve:
- Ellennézetek nem lévén, ezennel kimondom a határozatot, hogy az iskola-indítvány egyhangúlag elfogadtatott, s ezzel az ülést bezárom.
Mintha ezer kígyó egyszerre szisszenne, úgy zúdultak fel a szász urak:
- Protestálunk! - kiálták. - Hallatlan injúria olyat mondani, hogy nem voltak ellennézetek. Hiszen most hagyta abba a negyvenedik szónok, aki ellene szólt.
- Az meglehet - mondá a főispán a szájszéleit megrángatva -, de én nem értettem meg, mert németül beszéltek.
- Szavazást kérünk! - tomboltak a szászok.
- Sajnálom, hogy nem tudtam, de már késő: a határozat ki van mondva.
- Jogtalanság! Botrány! - hangzott a méltatlankodás zsivaja.
A főispán nyájasan mosolygott.
- Hja, nem tehetek róla. Mutassanak nekem olyan törvényt az urak, amely azt rendeli, hogy én németül értsek.
S egy darabig még ott várt elmenőben az ajtónál a forma végett, hogy addig kikeresik azt a törvényt.
Azután re bene gesta szép csendesen hazament, s amint otthon meglátta a Schmidt úr látogatójegyét (hallotta már hírét, hogy ő a kvietánciás német), mihelyt átöltözött, rögtön maga ment őt meglátogatni a vendéglőbe.
Schmidt úr éppen azzal foglalkozott, hogy a tegnapi jelentését szétszaggatta diribdarabokra, s újat írt, midőn a főispán belépett, s a legszebb németséggel kezdett vele társalogni.
- Hogyan? - kiáltá szemét kerekre, a száját szegletesre nyitva az ámulástól. - Hiszen azt mondta a gróf ma a gyűlésen, hogy nem tud németül?
A főispán ravaszkásan hunyorított a szemeivel:
- Hát ön a gyűlésen volt! - (Ej, ej, ki eresztette ezt el nyugta nélkül?) Aztán hangosan hozzátette:
- Tudok németül, hiszen tudok. De lássa, mindjárt elfelejtek, mihelyt magamra veszem a mentémet.
*
Kitől hallottam én ezt a történetet? - fogja kérdezni az olvasó. Hiszen nem igaz ennek a fele se!
Mert ha már lehetséges volna is, hogy akadjon olyan magyar Zay, aki kiadja magát egy napra ama bizonyos Zaynak, az teszi akkor is lehetetlenné ezt a dolgot, hogy honnan támadt volna, akikre útközben szükség volt, az a négy-őt magyar érzésű szász ember?
Énmagam nem vállalok garanciát e történetért, de ha jól emlékszem, valami drezdai embertől hallottam a vázát, aki alkalmasint a Schmidt úr jelentéséből komponálta.
De mindegy, ha önöknek nem tetszik a Schmidt úr esete, elmondhatom én a másikét is.
II. A MÁSIK ÜGYNÖK TÖRTÉNETE
A másik ügynököt Schulze Henriknek hítták, ez is szőke és hórihorgas volt, de a mecklenburgi fajból.
Ennek is Zayhoz volt ajánló levele. De ez az igazi Zayt találta meg, minélfogva rövidebben végezhetünk vele.
Ez is olyanforma körutat tett: Kolozsváron, Enyeden, Déván keresztül tartott Brassóba az istenfélő Wolf szerkesztő kezelése alá.
Szásztól szászig ment, magyar küszöböt seholse érintve. Képzelheti, miképp volt informálva.
Rettenetes dolgokat hallott a magyarok felől. Égbekiáltó erőszakoskodást: milyen türelmetlenek, jogtapodók, mint tiporják el a fajt, hogyan üldözik a német nyelvet, s irtják ki a szász gyermekek agyvelejéből.
S különösen egy embert piszkoltak a legjobban, mint a szász faj legnagyobb ellenségét, a rettenetes magyarizátort, valami Nagy István nevű alispánt.
A derék Schulze Henrik úgy képzelte már Nagy Istvánt, mint a mongol Bathu kánt szokás.
Irtózatos vörös fej nagy kiálló agyarakkal, rémletesen forgó, vérbe borult szemekkel, s az övében köröskörül csupa gyilkos tőrök villognak.
Éjjel sokszor álmodott róla, s ilyenkor felrettent álmából.
Nem is kellett Wolfhoz mennie Brassóba, már Szászsebesen készen volt véleményével. Meg is írta a jelentését; biz az rövidre vonva azt tartalmazta, hogy a Schulverein méltóztassék oda működni, hogy ezen ázsiai hordák eltiportassanak. Egy kiáltó szózatot kellene intézni Európa népeihez.
Ezzel a meggyőződéssel ült fel a Brassó felé induló vonatra. Egymaga jutott egy kupéba, mígnem valamelyik szomszéd állomáson őszbe borult öregúr szállt be két suhanc gyerekkel.
A nyájas képű, szeretetreméltó öregúr csakhamar szóba ereszkedett az idegen utitárssal. Schulze is pompás társalgó volt, kedélyesen fecsegtek a hosszú, unalmas úton.
Az ügynök végtelenül megszerette az öregurat; nemes tisztult nézete volt mindenben.
- Ezek az ön fiacskái? - kérdé a két pajkos fiúra mutatva.
- Az én pulyáim - mondá szeretettel, s megsimogatta mind a kettőt.
- Messze tetszik utazni?
- Brassóba.
- Messziről?
- Nem: én itt a szomszéd megyében lakom; Nagy István alispán vagyok.
Ah! - rezzent meg Schulze, s fogai összevacogtak, de csak egy percre, mert hamar erőt vett magán, s bár már kissé zavartan s fojtott hangon, de folytatá a társalgást:
- Talán valamely közigazgatási ügyben méltóztatik Brassóba utazni?
- Oh, nem - szólt az alispán, nyájas szemeit jóságosan pihentetve a kérdezőn -, hanem ezeket a kölyköket viszem oda német szóra.
Schulze úr lesütötte szemeit, sokáig ült hallgatagon, nem mert az öregúrra nézni, idegesen fészkelődött, mozgott, míg végre előkeresett a zsebéből egy nagy papírt, s darabokra szaggatva, apró kockákban kieregette a kupé ablakon.
Én nem tudom: de úgy gondolom… sőt illendő is volna föltételezni… hogy ez a szászsebesi jelentése volt.
A PETŐFI-KERESŐK
1885
Akik engem meglátogatnak itt a szerkesztőségben, azok jól tudják, milyen rideg, mogorva szobám van: szürke falak, rajtok semmi dísz, csak a Petőfi és Jókai arcképe, az asztalon egy csorba lámpa, egy fekete tintatartó és egy krémszínű koponya öblös szemüregeivel és kivicsorított fogaival. (Valamelyik a fiúk közül egy cigarettát tett a szájába.)
De a koponya nélkül is (melyet három forinton vettem dr. Török Aurél egy szolgájától) oly barátságtalan volna ez a szoba, hogy a világon a legalkalmatlanabb mulatságos tárcák kigondolására.
Pedig okvetlenül ki kell gondolni. Mert mindent inkább, csak olyat nem, ami megtörtént.
Négy évig írtam csupa nem igazat, és sohasem cáfolt meg senki. Egyetlenegyszer írtam igazat a trónörökös konferenciájáról, és mindjárt jött a dementi.
Merengve törtem fejemet a pislogó lámpa mellett, mit írjak olyat, ami ne legyen igaz, de annak látszassék; vagy olyat, ami igaz legyen, de ne látszassék annak (mert tertium non datur), midőn megzörren a koponya harminckét foga, s az orr helyén támadt galambtojásnyi alakú lyukon át a következő hang tör elő:
- Majd diktálok én a tekintetes úrnak.
(Nem lennék igaz újságíró, ha egy tárca-szüzsétől megszaladnék, mégha egy halottól jön is.)
- Kicsoda maga?
- Én, kérem alássan, egyszerű koponya vagyok.
- De hát ki volt azelőtt?
- Én a fehéregyházai borbély voltam, instálom, Tóth Andrásnak híttak, de isten csodája, hogy még eddig nem konfundálódtam, mert mióta koponya vagyok, és az orvosi műtermekben szerepelek (megfordultam én már, kérem, tíz helyen is), a tudós doktor urak közül mindenik mást sütött ki felőlem. Az egyik fiatal leány koponyájának állít, a másik öreg férfiénak. Nem tudnak azok semmit. Hányszor gúnyolódtunk mi emiatt fölöttük a koponyatársaimmal.
- Hát mit akar diktálni?
- Lássa, én már vagy két hete nézem itt a tekintetes urat, amint az újságot csinálja, néha, amikor kedvem van, bele is nézek a közleményekbe… Mondhatom, csupa haszontalanságok! Jogászgyűlés… kultúregylet… majd a kremsieri találkozás… Nevetséges! Csak egy találkozás van, uram! Mikor a koponyák találkoznak ideát.
- Ön nagyon sötéten fogja fel a dolgokat.
- Csak az igazat mondom. Önök a műveltséget, az ismereteket terjesztik. Hát mi az? Önök az emberfejeket bélelik. S a halál kiszedi ezt a bélést a koponyákból… De ez mindegy! Ezúttal arról akarok önnel beszélni, ami engem legjobban botránkoztatott meg a közlemények közt.
- Mi az?
- Azt újságolják egy idő óta, hogy a dr. Török Aurél fel akarja ásatni a segesvári elesettek sírját, s ott a koponyák közül felösmerni, és hazahozni a tekintetes Petőfi úrét. Igaz ez?
- Igaz.
- Hát ez, lássa, nem megy. Miért nem hagyják pihenni a szegény Petőfi urat? Minek rontják el azt a szép mítoszt, hogy eltűnt, ki tudja hova, ki tudja mikor…
- Bírni akarják csontjait.
- Az teljességgel abszurdum - szólt a volt borbély -, mert lehetetlen lesz felösmerni. Hátha más koponyát hoznak el helyette?
- Hát az se lesz baj - mondám.
- Mit, nem lesz baj? Hogy mondhatja azt? Hát tudja azt az úr, mi minden történt ideát minálunk? Elmondok önnek egy esetet. De előbb rágyújtok erre a cigarettre, ha megengedi.
Siettem tüzet adni a fecsegő koponyának.
»Vagy négy éve annak - kezdé lassú mesélő hangon a koponya -, dr. Farkas László dolgozószobájában több csontok között hányódtam; voltak ott új és ócska csontok, amiket a nagy népszerűségű fiatal doktor górcsövön vizsgálgatott. Mi csontok ezalatt kedélyesen diskurálgattunk egymás közt. Az a téma volt szőnyegen, vajon igaz-e az, hogy föltámadás lesz.
»Bár csak ne lenne!« - sóhajtott fel erre egy ősrégi hátgerinc.
»Ki maga?« - kérdeztem kíváncsian.
»Én egy orosz muzsik voltam« - felelte búsan.
»Nem értem magát, hogy nem kívánja a föltámadást.«
»Nekem nagyon alkalmatlan volna az - szólt siránkozó hangon -, mert a csatatérről, ahol elestem, elvitték a koponyámat lengyel hősnek.«
- Nos, mit szól ön ehhez? Ennek a hátgerincnek igaza volt. Ebből nagy konfúzió lesz a feltámadás napján. Ezért mondom én, hogy a Török úr terve nagyon szerencsétlen, s azonfelül szörnyen impraktikus. Mert tegyük fel, hogy semmit se hoznak haza: az akkor fiaskó. Vegyük föl, hogy nem Petőfit hozzák haza Petőfinek: ez akkor botrány. S végre vegyük föl, hogy magát Petőfit hozzák haza, de akad-e olyan magyar ember, aki azt elhiszi nekik?
Kezdtem magamat megadni félig-meddig.
- Mond valamit, Koponya bácsi.
- Azért hát legjobb lenne - folytatá rettenetes gúnnyal, s úgy rémlett, mintha az állkapcáit hahotára nyitná -, ha mindjárt két koponyát hozna haza Török úr: egyet a Petőfi gyermekkorából, egyet pedig a férfikorából.
- Lassabban egy kicsit, Koponya uram - vágtam közbe -, most jut eszembe, hogy ön alkalmasint nem olvasott mindent. Tudja, mit mondott Jókai? Hogy Petőfinek valahogy keresztbe volt nőve egy foga, s hogy ő arról a fogról megösmeri Petőfit.
- Huh, huh - süvített az én koponyám -, de bizony olvastam. Hiszen éppen ez az, amit le akartam diktálni. Ide hallgasson, uram. Említettem már önnek, hogy borbély voltam Fehéregyházán, éppen a forradalom idején. Petőfi a csata előtti napon az officínámba jött, s földagadt arccal panaszolta, hogy a foga fáj. Elővettem a szerszámot, s miután megvizsgáltam a fogait, egy rántással kihúztam a legrosszabbat, éppen azt a keresztbe nőtt fogát.
- Ezer villám! Ez nagyon fontos adalék! - szóltam felugorva.
- Üljön vissza, kérem, és legyen szíves ezt becses lapjában közzétenni a nevem alatt. Hátha abbahagyják a keresést.
- Sőt, éppen ellenkezőleg. Hisz most már a fog helyéről fognak ráösmerni Petőfire.
- Lárifári. A keresztbe nőtt fogról sem ösmertek volna rá. Jegyezze, meg hogy a halál országában az Egyformaság a király! Sőt a legtöbbször még az olyan ösmertető jelek sem érnek semmit, melyek fölött a halálnak nincs ereje. A boncterem szolgáitól hallottam, hogy mikor a régi Váci úti temetőt szabályozták kiásván a sírokat, Megyeri csontjait minden áron meg akarták találni. Nem látszott nehéznek, mert tudva volt, hogy a barátjai az ő egyenes kívánságára egy teli boros palackot helyeztek melléje a koporsóba. Hát csak a palackot kellett megtalálni: az lesz a biztos jel. És képzelje mi történt? A sok száz sír közül hármat ástak fel olyat, amelyikben boros palack volt… Hüm! Valaha vígabban temették az embereket! (Biz az én anyjukomnak is eszébe juthatott volna!…
- Ön tehát azt gondolja…
- Én azt gondolom, hogy Petőfinek bizonytalan lévén nemcsak a halálozási helye, de a születési is, a késő utókor még el sem találja hinni a létezését, kivált ha ehhez még hozzájárulnak majd a hamis csontok is.
- Igen, megeshetik - hebegtem megadva magamat -, kétségbe fogják vonni, hogy Petőfi létezett.
- De egyre mégis jók Töröknek a hamis csontok - vigyorgott a koponya. - Hirdetni fogják, hogy ő létezett.
*
Hűs széláramlat erősen becsapta kívülről a nyitott ablaktábláimat. Fölucsodtam a fantazmagóriából, s borzongva néztem szét.
A koponya ott állott a szokott helyén mozdulatlanul, a cigarettli most is a szájában, de meggyújtatlan, s én könyökömre nehezedve, félig álmodozóan firkálgattam a papirosra mindenféle krikszkrakszokat, olyanforma önkéntelenséggel, ahogy egy gondolatnélküli ember szokott, ha íráshoz fog.
Mindössze három sorom volt készen az egész tárcából.
Biz az elég esetlenül kezdődött. A következő három sor volt:
»Jókai noha nem keresett, mégis talált egy csillagot az égen.
Most a földben keres egyet.
De hátha éppen ez az, amit az égen talált?…«
A NAGY EMBERBARÁT
(Egy kis elmefuttatás a jótékonyságról)
1885
Isten ellen való vétek, hogy a nemes céhek megszűntek. Mennyi elbeszélésnek való anyag termett ott!
Azt mondják az urak, hogy nem voltak jók.
Úgy? Hát akkor minek csináltak most magoknak céheket az ügyvéd urak, a közjegyző és a kaszinós gróf urak? Minek kapkodják el a szegény mesteremberektől, ami nem jó?
De iszen nagyon szép világ volt az, amikor még remeket csinált a legény, mikor még az atyamester volt a negyedik személy a király után. A palatinuson, az alispánon és szolgabírón kívül meg nem előzte rangban más élő ember. De el sem lehet azt mondani, mennyi lélekemelő volt abban! Milyen tisztelet nyilvánul az idősek iránt, teszem azt, a lévai céh alapszabályaiban, melyek szerint tartoznak a fiatalok józanok maradni, hogy az öregeket hazavezethessék. Hát nem szép intézkedés ez? Egyszerű, és mégis bölcs, mert a józanságot mozdította elő a fiataloknál.
De mi lett a mesteremberekből, mióta kioldozták őket a céhekből? Szétestek, alászálltak…
Úgy állunk, kérem alássan, hogy szinte szégyenkezem novellát írni a hősömről, aki csak egyszerű szabómester. Habozva rágom a tollat. Megírjam-e, ne írjam-e meg? Lehetséges-e az, hogy egy szabóval olyasmi történjék, amit érdemes volna kinyomatni.
Ha még legalább csizmadia lenne, mert a csizmadia félig-meddig politikai egyéniségnek van bevéve; de mi egy szabó? Pária, az egész világ köszörűköve, akin a nyelvét élesíti. Hiába írom én ki Dákos Mihály uramról, hogy köpcös, izmos egyéniség vala. El sem olvassák, mindenki azt hiszi, nyápic és cingár volt, vasalót hordott a zsebében, hogy a szél el ne fújhassa. Esküt tehetek a sűrű körszakállára, azért oda képzelik neki a ritka kecskeszakállt. Az is haszontalan erőlködés tőlem, hogy ezüstgombos mándliban mutatom be őkelmét, mert önök erőnek erejével valami tarka kaputba öltöztetik. Pedig hát furcsa, aki annyi ezüstgombos mándlit varrt másoknak, miért ne csinálhatott volna egyet magának? De önök el vannak fogulva a szabók iránt! Az egész emberiség üldözi őket.
Én melléjök állok, s csak azért is elmondom a Dákos uram történetét, azaz hogy a vinnyei erdőét, azaz hogy a nagyságos Demethey Lőrinc kurátor úrét.
Egyébiránt akárkié, mégiscsak Dákos Mihályon kezdődik, aki fiatal korában csinos legény létére nemeslányt vett feleségül a vinnyei kurta nemesek közül, a Csathó Veronikát.
A nagyralátó família természetesen bosszankodott. Mit ér a kutyabőr, ha immár egy »kecske« lészen közöttük, aki megfertőzteti! Volt mit szenvednie otthon a szegény fiatal menyecskének. Sövények és falak mögül kiabálták utána csúfondárosan a Csathó hadak: »mek-mek!«
Ez a mek-mek elüldözte őket otthonról, de bár sorra telepedtek le a körülfekvő városkákban, egyikben sem bírtak gyökeret verni. A mestersége rosszul ment, pedig kitűnően értette. Se neve nem volt, se tőkéje. Azonfelül a kollégák sem szenvedhették a kevélysége, meg a »tekintetes felesége« miatt.
Ha barátságosan kérdezték, mikor az ablaknál pipázgatott: »mit csinál Dákos uram?«, dölyfös modorban felelte:
- Mit csinálnék egyebet? Várom a feleségem jussát.
(Addig ugyan szépen felkophatik az állad - morogták aztán az ilyen kifizetett kérdezősködők.)
De ha a büszkesége sok kellemetlenségbe keverte is, egyszersmind ez vágta ki minden bajából.
A dolog úgy történt, hogy egy nap, amint künn ácsorgott az udvaron (alkalmasint a jusst várva), éppen az alacsony viskó mellett ment el a megyefőnök, s egy futó tekintetet vetve a cégtáblára, megszólítá Dákos uramat.
- Maga ugye, amolyan foltozó szabó? Tud maga zsírpecséteket kivenni?
Dákosnak a fejébe tódult a vér a sértődéstől, s tompán hörögte:
- Ki tudom venni, igenis.
- No, akkor délután elküldöm a szalonruhámat.
Mikor délután csakugyan megjött a ruha, Dákos uram izgatottan sétált fel s alá szegényes szobácskájában sokáig, míg végre egy merész elhatározással megfogta a villogó ollót, s ahol pecsét volt a szöveten, azt szépen kinyírta onnan, s azzal gondosan összehajtogatván az öltönydarabokat, ahogy illett, fölvitte hóna alatt a megyeházba.
Csak a komornyik volt otthon.
- A méltóságos úr ruháit hoztam haza. Kivettem belőlük a zsírfoltokat.
Képzelhetni, milyen dühös lett a megyefőnök, mikor a tallérnyi lékeket meglátta a finom fekete posztón. »Ez az ember vagy őrült, vagy gazember, be kell csukni.«
Negyvennyolc órára bezárták, de a szerencséje meg volt állapítva. Gyorsan híre terjedt az esetnek, mindenki Dákosról beszélt, mindenki szeretett volna egy kabátot vagy egy öltözet ruhát bírni, amit Dákos varrt. Egyszóval Dákos divatba jött, a bús magyarok (mert ebben az időben voltak a legbúsabbak) elözönlötték megrendelésekkel. Egy félév múlva már boltja volt a főpiacon és nagy műhelye, melyben tíz legény dolgozott éjjel-nappal.
Egypár év alatt derekasan megszedte magát, a nemes atyafiakkal is kibékült, s mikor most nemrég meghalt az öreg Csathó, egészen őrájok bízta a jusst.
S azok bizony nem nagyon erőltették meg magokat Dákosné miatt. Hadd legyen a »kecskéé« a vinnyei erdő! Úgyis a kecskéknek való az!
Dákos uram rá nem ért elmenni az osztályhoz. Csikorgó hideg volt, farsang ideje, sok megrendelés a nyakán. Verona pedig betegeskedett.
- Majd elmegyek tavaszkor - mondá ismerőseinek -, mikor az erdő új ruhát vált. Akkor nézem meg a nemesi birtokomat!
A városban élénk benyomást tett az örökség híre, egymást érte a sok szerencsekívánat, még Demethey Lőrinc úr is megszólította Dákos uramat.
- Hallom, valami erdőt örökölt?
- Igenis, nagyságos uram, a vinnyei erdőt kaptam az osztálynál.
- Jó helyen fekszik? - kérdé a nagy ember nyájasan.
- Gondolom - felelte Dákos, kidüllesztett mellel. - Volt esze a Csathóknak a honfoglaláskor, hogy a legjobb helyet válasszák ki.
Ennyi volt, nem több, ami szót ekkor váltottak.
Mondanom sem kell, hogy mihelyt a tavasz megjött, fölkerekedett Dákos uram, sőt meghítt egy kiránduló társaságot is az erdő megtekintésére. Három szekérrel szedelőzködtek fel, s két hátikosár kalácsot és hideg pecsenyét vittek ki magukkal.
Ott volt Bátyi István csizmadia a feleségével, a hórihorgas Kásztony Endre, aki a Dákosék kalászszín hajú leányzója, Eszter körül legyeskedett (a bőjt óta jegyben jártak), továbbá a Hupka és Kásztony famíliák. Olyan erdő-felszentelés lesz ott ma, mint a pinty.
Magasan járt a nap tányérja, mire a vinnyei erdőséghez döcögtek, mely hosszan és szélesen zárta el láthatárt. Dombok, völgyek és sziklás hegytömegek sűrűn váltakoztak, de az erdő sehol meg nem szakadt. Minden be volt nőve hatalmas tölgyekkel és fenyőfákkal. Balról az uradalmi erdők, jobbról a kisebb családok erdőrészei. Ezer madár dala csattogott, s méla zúgás hangzott a titokzatos öblökből és sűrűségekből.
- Most már nem messze lehetünk a magunkétól - biztatta magát Dákos uram. - Majd csak útba igazít valaki.
Jött is nemsokára egy erdőkerülő puskával a vállán.
- Hej, földi - szólítá meg. - Melyik itt a Dákos-féle erdő? Merre van az útja? Mi?
- Nincs itt Dákos-féle erdő sehol!
- Ej, hát mondjuk, hogy a Csathó-féle erdőség.
- A Csathó-féle? - szólt amaz mosolyogva. - Csak tán nem oda akarnak menni az urak?
- De bizony, odamegyünk.
- No, azt már szeretném látni.
Felmutatott kezével a legmagasabb, legmeredekebb hegyoldalra; a nyaka dagadt meg az embernek, amíg oda fölnézett.
- Az ott a Csathóék része! Attól a szürke sziklától kezdve a cikcakos hasadékig!
Dákos uram elsápadt, meg elvörösödött.
- Hogyan lehet oda fölmenni? - kérdé zavartan.
- Sehogy. Emberemlékezet óta egyszer voltak ott emberek, kik fákat vágtak, s leeresztegették a hegyről, de azokból is csak kettő jutott haza élve. Nem jár a Csathó-részben más, csak a csipogó madár.
- Megcsaltak, kijátszottak - hörögte Dákos megsemmisülve. - Nem tehetek semmit ellenök, aláírtam az osztálylevelet.
Dákosné ríva fakadt, Dákos uram pedig egy hosszú, de bús pillantást vetett a családi fák felé, melyek nem fölfelé de oldalvást nőttek bele a levegőbe.
Azok is olyan szomorúan integettek neki, mintha tudnák, hogy az övéi, de nem találkozhatnak vele.
Dákos uram elérzékenyült, s szemrehányásokat tett nekik a lelkében:
…Szamarak, cudarok, hiszen a ti károtok az, hogy oldalvást nőttetek. Más becsületes fának legalább megvan az a gyönyörűsége, hogy az elsárgult levelei aláperegnek őszkor, s ott enyésznek el alatta, a talaját hízlalva, de a ti leveleitek alápotyognak a hegyháton szikláról sziklára.
- Sose lágyuljon úgy el, komámuram - vigasztalta Bátyi, a csizmadia -, ahogy van, úgy van. No bizony! Nem valami nagy szerencsétlenség! Azért az étvágy megmaradt, hála istennek. Hiszen nem kötjük mi magunkat egészen ahhoz, hogy éppen a kegyelmed erdejében fogyasszuk el a holmit…
- Ni a szikla, a szikla! - kiáltá e percben a kalászhajú Eszter.
Mindenki fölnézett, s látni lehetett, amint nagy robajjal, csattogva gurul alá egy szikladarab, cserjéket összetaposva, útban eső fákat széthasítva vagy derékba törve.
Kásztony Endre a sikítozó Eszter elé állt.
- Csak az én holttestemen keresztül!
Ami gallyat, cserjét a guruló kő előtalált, letörte, összezúzta, s magával sodorva hömpölygette lefelé.
- Isten csodája! - ordított fel a babonás Hupkáné. - A gazda nem mehet fel az erdőhöz, hát az erdő jön le a gazdához!
A szikladarab elcsörtetett messze tőlük még alábbra, egész a völgybe, hol már sok száz ilyen kő fehérlett a hímes réten, a gallyak közül azonban egy egészen oda csapódott a Dákos uram lábához.
- Nosza kocsisok! - mondá keserű humorral. - Bokrétázzátok fel a lovakat zöld gallyal, a Dákosék nemesi erdejéből. Vigyük haza, ami haza vihető.
Biz itt nem igen volt más hátra, mint megenni, meginni hosszú orral, amit hoztak, aztán estefelé szépen visszahajtani a városba.
A lakosok, akik a zöld gallyas lovak után ítéltek, irigykedve kiabálták át egymásnak az utcaajtókból:
- Itt jön a kincses szabó az uradalmából. Lám, lám, mekkora szerencséje van némely embernek!
De bezzeg az irigység epéje be nagy kacagásban olvadt föl másnap. Bátyiné, Hupkáné már korán reggel beszaladgálták a várost: milyen csúfság, milyen szégyen! Oh, én édes Krisztusom, szent bárányom, de sokért nem állottam volna ki! Nincs ott lelkem erdő annyi sem, mint a tenyerem. Azaz hogy van, de odafent a felhők között. Az annyi, mintha nem volna. Elindultunk nagy garral, hogy így lesz, hogy úgy lesz. Jó, hogy a szeme ki nem égett annak a szerencsétlen Dákosnak! Így van az, aki a nemesi szoknyákba kapaszkodik! Uccu, kecske, megkaptad a domíniumot, ugorj utána!
Az egész város harsogott a kacajtól, egy tavaly elcsapott legényük gúnyverseket komponált ez eseményre, s betanította az utcai suhancokat. Azok az imposztorok napestig énekelgették a Dákosék ablakai alatt:
Elment Dákos Vinnyére
A nemesi erdőbe.
De mert nem volt szárnya
Hazajött, visszatért
A világ csúfjára.
A vers nem volt jó, de ezért soha még poétai termék úgy meg nem ríkatott élő lelket, mint ez a »tekintetes« asszonyt.
Elájult vagy háromszor, s azután is hangos jajveszékeléssel tört-zúzott mindent, virágcserepet, findzsát, köcsögöt, amihez ért. Maga a mester pedig bezárkózott rettenetes kevélységével a szobájába, és úgy tombolt ott, mint egy megdühödött bika.
Hanem volt is elég ok. Hát még azután mindennap!
Kásztonyék visszaküldték Eszternek a jegygyűrűt fiok nevében. S még ez sem volt elég. A nagy örökség hírére a télen beválasztották mindenféle bizottságokba, a mesterlegények temetkezési egylete pedig Dákosnét kérte fel zászlóanyának, most aztán, amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan ment el a nagy tisztelet. Dákost kihagyták a tűzoltó-választmányból, s a mesterlegények között párt alakult, hogy inkább nem kell zászló sem, csak Dákosné ne legyen zászlóanya!
De tudjuk, honnan fúj a szél. Ne éljem meg a holnapi napot, ha nem a sánta Maricsek szabó szítja a botrányokat kenyéririgységből. Miket nem gondol ki az istentelen! Most is egy aláírási ívvel jár házról házra vállalkozókat keresni egy vasárnapi kirándulásra a Dákosék nemesi erdejébe… Rossz féreg az ember, már eddig is hetven aláíró akadt!
Hetekig tartott a hajsza. A szegény ember egészen tönkrement, lesoványodott ezalatt. Utoljára is arra határozta magát, hogy lemond a vinnyei jussról a rokonok javára.
Azok visszafeleltek gorombán, hogy köszönik szépen, de nem kérnek belőle. Eb fizessen adót a levegő-égtől!
E szégyenteljes napokban ki sem mozdult otthonról. Mit keressen már ő ezentúl künn a világban a vigyorgó tekintetek és kaján arcok között? A régi barátok mind elhagyták, még a megrendelők is kezdtek átcsapni a diadalmas Maricsekhez.
De a gondviselés nem alszik, örökké mozog kezében a láthatatlan ecset, mellyel a halandók sorsát festi. S ha neki úgy tetszik, odacsap a fekete színek fölé egy fehér csíkot, egy derengő sugarat.
Képzeljék, mi történt? Demethey Lőrinc, az evangélikus egyházak újonnan választott kurátora, a nemeslelkű emberbarát, egy nap meglátogatta Dákosékat, s ezekkel a szavakkal köszöntött be:
- Találja ki, barátom, miért jöttem?
A szabó ámult-bámult, s zavartan motyogott a nagy szerencséről, s hogy miben lehet alázatos szolgálatjára.
- Szeretném megvenni azt az erdőt.
Vörös lett, mint a karmazsin, hogy talán gúnyolódik Demethey.
- Megvenni? - kérdé tétova hangon a tekintetét fürkészve, hogy talán megzavarodott elméjében.
- Nos igen - ismétlé nyugodt hangon. - Meg akarom venni az erdőrészét. Adok érte ezer forintot.
- Ezeret! - kiáltá Dákos meglepetve, s élénken terjesztette ki a kezét, hogy belecsapja a vevőébe, de a lelkiismerete visszarántotta. - Hiszen nem ér ez még száz krajcárt sem!
- Ne törődjön vele, nekem szükségem van rá.
- Lehetetlen onnan, kérem, behozni nemhogy egy öl fát, de még egy szilánkot is.
- Éppen azért találom alkalmasnak.
(Éppen azért?… Itt már megállt a Dákos esze. Hogy hát mégiscsak meg van bolondulva!)
- Legalább tessék előbb megnézni, könyörgöm, a fekvését.
- Megnéztem már. Nagyon jól fekszik.
(Jól ám az ördögöknek, ha szánkázni akarnak onnan.)
- Adja vagy nem adja? - türelmetlenkedék az egyházak kurátora.
- Szeretném odaadni… tekintettel arra, hogy nagy kolonc! Isten látja lelkemet… de megintelen tekintettel a dolog mineműségére, nem merem odaadni… mert a becsület is valami… az úgy vagyon, kérem alássan. Azért hát célirányos leszen, ha én is meggondolom, és a nagyságos úr is alszik rá egyet.
Az alku, bár még nem lett meg, nagy gyorsasággal szivárgott ki a közönségbe, s egyszerre kezdett ismét följebb szállni a Dákos uram auktoritása. Teringette, Demethey veszi meg az erdejét! Ezer forinton! Az is pénz. A juss, mégis csak juss. De hát mi szándéka lehet vele, hogy megveszi?
Dákos valami észbeli hibát sejtett (de nem merte kimondani, majd kisül az magától), hanem a helyi pletyka más nyomon járt. Mindenfélét beszéltek: pásztorfiúk kőszenet találtak volna a vinnyei hegyben, Gál Jóska, a mézeskalácsos, azt a hírt terjesztette, hogy üvegkészítésre bizonyult be alkalmasnak a hegy agyagja. (Ugyan korán nevettek kegyelmetek Dákos Mihály uramon! )
Ezenközben még az is szóba került, mintha bizonyos lenne már a fűrészmalom, amit egy angol fog felállítani a hegyháton. De iszen jó előre jár a Demethey Lőrinc esze!
A régi jóakarók és barátok nagy hirtelenséggel szállingóztak vissza, Kásztonyék is újra elkérték a gyűrűt, Hupkáné megint ott volt sülve-főve, s mindenki tömte őket jó tanáccsal:
»Oda ne adják, komám, annyiért azt az erdőt! Nagy oka van annak, ha Demethey szemet vet rá!« »El ne pocsékold, sógor!« inték más oldalról. Különösen Kásztonyék szőttek rózsás álmokat: »Az ördög nem alszik, nász uram, ki tudja, mit akar; a föld gyomra nem korog, ki tudja, mit rejteget.«
Utoljára maga Dákos is képzelődni kezdett, kivált mert Demethey váltig sürgette a döntő választ.
- Nagyságos uram - mondá, amint egyszer ismét négyszemközt tárgyaltak -, bevallom őszintén, ami a lelkemen vagyon.
- Éppen ezt akarnám.
- Az emberek telebeszélik a fejemet, meg a feleségemét mindenfélével. Kőszénről, fűrészmalomról fecsegnek. Úgyhogy már hiszem is, meg nem is.
- Halljuk, Dákos uram?
- Abba állapodtam meg magammal, hogy tekintettel arra...
- Ne beszéljen olyan országgyűlési stílusban.
- Már én csak így tudok, kérem alássan… Hogy tekintettel arra, ha én nem árulok zsákbamacskát, hát én sem engedhetem az eladott macskámat zsákba tenni.
- Hogy érti azt?
- Úgy, könyörgöm, hogy én addig nem adom az erdőt, míg nem tudom, mire lészen használandó.
Demethey meggondolkozott egy darabig, azután bizalmasan fogta meg a Dákos vállát.
- Jól van - szólt, apró szemeit behunyva -, maga őszinte volt hozzám, én is őszinte leszek, de aztán magunk közt maradjon a szó, mert nem szeretném…
- Mintha a sírban lenne - vágott közbe a becsületes arcú szabó.
Demethey körülnézett, ha nem hallgatódzik-e valaki.
- Lássa, maga nem tudja mit tesz az: nemeskeblű emberbarátnak lenni.
- Oh, tudom én azt méltányolni - mondá a szabó ájtatosan emelve rá szemeit.
- Aki egyszer ebbe esik, benne van menthetetlenül. Király őfelsége rendjelet adott jótékony adakozásaimért, most meg kurátor lettem, mert istápja vagyok az iskoláknak és templomoknak. Az egész ország bőkezű adakozónak ösmer. Mindenki hozzám fordul, mindenki tőlem vár segélyt.
Dákos uram a fejével biccentett, hogy úgy van, s jelentőségteljesen nézett fel az égre.
- A lapok tele vannak a nevemmel. De ennek úgy is kell lennie, mert ha az ember minduntalan nem adakozik, elfelejtik, hogy valamikor adakozott.
(Bizony ez is úgy van! - bólintott emez jóváhagyón.)
- Eddig csak megvoltam, de ezentúl meggyűlik a bajom az eklézsiákkal; tudom megrohannak, ha templomot építenek, vagy ha a helységet a tűz elpusztítja. Hát emiatt… érti-e már Dákos uram?
- Igenis, nem értem, kérem alássan.
- Emiatt kell nekem a vinnyei erdő - folytatá cinikus mosollyal. - Épületfát ajándékozni belőle a szegény leégett falvaknak és épülő templomoknak.
A szabó fejében most kezdett csak derengni némi világosság.
- Aha! Ohó! - makogta mint az ébredező.
- Hát áll az alku, mi?
- Hajlandó vagyok - felelte a szabómester ünnepélyes méltósággal.
- Kerek egyezer forintért?
- Igenis - mondá csípősen -, tekintettel a jótékony célra.
…És így lett a vinnyei erdő ezentúl a nagy emberbaráté, kinek áldásos nevét mindennap olvassuk az újságokban.
A KRUSEVICAI ÜTKÖZET
1885
Abból az időből jegyeztem fel az annálék számára ezt az esetet, mikor a szép Zagorjéban mérges gerillaharcok folytak a Balkán lakói közt.
Török, bosnyák egymást irtotta, pedig milyen szépen meglaktak együtt azelőtt! Az isten a megmondhatója, mire való volt piros vérrel csepegtetni be a szürke sziklákat a zagorjei fennsíkon?
Vagy hogy talán az isten se tudja, csak a királyok.
Hanem mulatságnak bizony elég mulatság!
Azokban a bolond nagy országokban egy ember csinálja a dolgokat: a generalisszimusz. Az intézi, ki mit tegyen, merre menjen, hova álljon. S az is csak a mappáján mozgatja a haditesteket. A nagy országokban ennek az egynek még talán passzió a háború, a többinek a legcudarabb időtöltés, hanem a szép Zagorjében minden ember a maga szakállára verekedhet: ha megverik, senki sem állítja haditanács elé. Neki fáj az, ha megverik, ha pedig ő ver meg valakit, hát annak a másiknak fáj. Mi köze ahhoz még egy harmadiknak?
Ilyen háborút szeretnek a hercegovcok. De ilyen is volt az.
A derék daliás Stevó Pásics összeszedett negyven markos legényt, s mikor otthon a ház körül elvégezték a dolgaikat, minden kedden este felszedelőzködtek egy csapatban ellenséget keresni. Valóságos jour fix-ek voltak ezek. Keddtől szombatig viaskodtak, s akik életben maradtak addig, szombaton megint hazatértek összecsókolni az asszonyt meg a gyerekeket s elvégezni a férfimunkát a legközelebbi kedd estéig.
Egy szerda reggelén túl a krusevicai hegydombon, ahol annyi a szikla, mint réteken a hangyazsombék, egy körülbelül negyven-ötven főnyi csapatra bukkantak a Stevó Pácsis emberei. No, ez a szerda jól kezdődik.
Messziről meg lehetett ösmerni a csapat vezérét, a marcona arcú, magas termetű Tahir Ozmanbegovicsot. Ez volna a világon a legnagyobb vitéz, ha még buzogánnyal verekednének. De az a gonosz ólomdarabka nem respektálja a férfierőt. Valami nyápic ember találhatta azt ki, nem az erősek.
Amint meglátták egymást, az volt a legelső dolog, hogy mindenik ellője egyszer a puskáját, s aztán ki-ki állást foglaljon valami szikla mögött. Mert hát úgy szép a háború, ha nem nagyon ártalmas az emberi egészségnek.
Szikla bőven jutott töröknek és bosnyáknak egyaránt (mert több szikla van Zagorjében, mint ember). Innen lövöldöztek aztán egymásra egész kényelmesen, azazhogy csak lövöldöztek volna, ha lenne kire, mert ha valamennyi a szikla mögött állt, s csak a puskacsövét nyújtotta ki vagy felül, vagy oldalt, hát bizony csak a sziklákat lehetett volna meglövöldözni, azoknak pedig nem árt.
- Gyertek elő, pogányok! - kiabálta a bosnyákság, s az echó és a szél vitte a kiáltásaikat bömbölve. - Ne bújjatok el gyáván, ha férfiak vagytok!
De a törökök is ugyanezt harsogták vissza mindenféle csúfondáros kifejezésekben.
- Szakadjanak rátok azok a bomlott kövek, hitetlen kutyák! Bezzeg nagy vitézek volnátok, ha a puskát magát lehetne elküldeni, hogy lövöldözzön. Hát ugye, nem mertek előjönni a sziklák mögül?
Hanem iszen kiabálhattak a megrekedésig, se a törökök, se a bosnyákok közül nem hagyta el a maga biztos várát egyik sem, legfeljebb a fejét dugta ki egy szempillanatra némelyik hogy szétnézzen a néptelen tájék felett, ahol csak a nagy kőtömegek meredeztek hallgatagon. Érdekesek azok most, mert mindenik mögött ott van meglapulva egy-egy katona, de valamennyi a szikla túlsó oldalán.
Az ördög látott ilyen pozíciót!
Ez így tartott körülbelül délig. Délben elunta magát Stevó Pásics, és azt a propozíciót kiáltotta át a törököknek:
- Nem volna-e jobb a nyílt csata?!
A törökök megnyitották erre egymás közt a konferenciát, ami úgy, ment hogy Hasszán Csengics átordította az Ozmanbegovics egy-egy megjegyzését Ibrahim Svrelyugának, Ibrahim tovább adta a túlsó sziklához Omár Kovacsevicsnek, Omár Kovacsevics rekedt ember lévén, valahogy nagy nehezen elhörögte a hegyszakadékban fekvő Jován Hasszanovicsnak (annak volt ott a legkényelmesebb).
Egy óra eltelt bele, míg a vezér szava eljutott mindenikhez. Hát még az, amit aztán ezek feleltek? Hát még az, amit az megint visszafelelt. Ez volt az igazi tágkörű értekezlet.
De végre is csak az az eredmény lett, hogy nem bolondok nyílt csatára kelni. Egyenlő erő ellen nem tanácsos. Hanem a legjobb mód lesz a kiéheztetés. Aki hamarább megéhezik, majd előjön, s ha előjön, könnyű lelőni, ha pedig elő nem jön, ott hal meg a szikla mögött éhen. Legalább nem kell neki külön sírkövet hozatni Kalinovikból.
A kiéheztetés eszméje megtetszett a bosnyákoknak is. Hiszen volt még holmi a tarisznyájukban!
- Jól van - mennydörögte hadi üzenet alakjában Stevó Pásics -, koplaljunk!
És azontúl elkezdtek éhezni.
Csütörtök délben azonban már mindnyájának száraz lett a gégéje, és korgott a hasa. Az pedig nagy baj. Mert a hazáért könnyű verekedni, édes meghalni, de éhezni a hazáért, az már egy kicsit nehéz.
A törökök unták meg előbb, s most már ők proponálták a nyílt csatát.
Pásics tanácskozott az embereivel, de azok arra a közmegállapodásra jutottak, hogy ők inkább meghalnak, de nem verekesznek éhen. Egyszóval tagadó válasz ment Ozmanbegovicsnak.
Hát itt bizony nem volt más teendő, mint megint várni. - Mindenik rész tartotta magát egész csütörtök estéig, amikoron is nagy záporcső kerekedék, az ég csatornái megnyiladozván. Cudar egy idő volt, Pásics megvakarta a fejét dühösen, s átszólt tompa, fáradt hangon:
- Hallod-e, Ozmanbegovics, he! Csináljunk már valami okosat.
Erre megint elkezdett a két vezér purparlézni.
- Tudod, legjobb lenne - Ozmanbegovics -, ha fegyverszünetet csinálnánk.
- Edd meg! Hiszen már eleget szünetel a fegyverünk.
- De én csak egy félórai szünetet értek.
- Egy félórait? Hüm, hogy érted azt, Ozmanbegovics?
- Találd ki, Stevó Pásics.
- Mit csinálnánk a szünet alatt? Verekedésre gondolsz?
- Hát te mire gondolsz, Stevó?
- Találd ki, Ozmanbegovics.
- Én már tudom, de te mondd ki.
- Nem én. Egyen meg engem a kutya, ha kimondom.
- De megteszed?
- Egyen meg a kutya, ha meg nem teszem.
- No jól van, Stevó. Ha te restelled, hát kimondom most már én: úgy értjük a félórai fegyverszünetet, hogy a félóra alatt ti bántatlanul mehettek jobbra, amerre akartok…
- Ti pedig balra - kiáltá Stevó.
- Úgy, úgy - hagyta rá a török vezér. - Hiszen nincs benne semmi.
- Persze, persze - toldotta ki Pásics Stevó -, hiszen úgyis találkozunk még valamikor.
A maga sziklája közül az egyik is, a másik is kinyújtotta a jobb karját, megadván egymásnak a parolát a levegőben, és azután egy puskalövés nélkül, víg énekléssel oszlottak el az esti szürkületben.
Ilyen kedélyesen ért véget a krusevicai ütközet, anno 1877.
A KEMÉNY GÁBOR ELŐDJE
1885
Körülbelül két évtized előtt nagyon ismeretes alak volt Debrecenben az öreg Balla Károly bácsi.
Akármikor megtette, a legderültebb nyári napon, hogy a százrétű köpenyegével ment végig a debreceni főpiacon, mire sajátságos mozgás, zsibongás támadt mindenfelé. A kofák kezdték felvonni a sátorokat, s a féltett portékájukat mohón kapkodták, a sétáló úri asszonyok megkettőztették lépteiket, a virágcserepeket az ablakokból egész utca hosszat kezdték kirakni az udvarokra, míg ellenben az apró gyerekeket az anyák mindenünnen hazakiabálták. »Lacika, Mariska, hol vagytok, hamar jertek, nyomban eső lészen.«
S mindez a roppant mozgalom csupán azért kereke lett egyszerre, mert Balla bácsin rajta volt a százrétű köpenyege.
Az nem tesz semmit, hogy az égen annyi felhő se volt, mint a tenyerem, el nem hibázza azt az öreg Balla: olyan bizonyos, hogy eső lesz akkor, ha ő a köpenyegét fölveszi, mint a halál.
Negyven esztendő óta kutatja az égiek titkát, naplót vezet minden óráról, jegyzékbe veszi a szelet és a nagyobbik testvérét a vihart hogy jön, hogy megy, miképp viseli magát, kitanulta egészen a járását, jegyzékbe veszi az esőt, a ködöt, egyszóval az öt ujjában van a meteorológia: előtte ugyan el nem titkolhatnak abból egy szemernyit sem, ami az égen történik.
És valóban, Balla bácsi valóságos csodákat művelt a maga tudományával éppúgy, mint másfélszáz év előtt Hatvani István uram.
Mikor 1854-ben az angol-orosz háború volt, az akkori angol hadügyminiszter egyszer csak kap egy levelet Pótharasztiból magyar nyelven.
Sokáig szaladgált vele fűtől fához, hogy mi lehet ebben a levélben, míg végre fölkutattak egy embert, aki le tudta fordítani.
A levél így szólt:
»Miniszter úr!
A jövő augusztus hó 10-én éjjel 1 órakor óriási vihar fog dühöngeni a Fekete tengeren: azért hát legyen vigyázattal a miniszter úr a belloglavai öbölben horgonyzó hadihajókra.
Barátságos indulattal maradtam a Tekintetes úrnak
alázatos szolgája
Balla Károly«
A hadügyminiszter jóízűen nevetett ezen a furcsa levélen, és fidibuszra gyújtott vele, de tudom, nem nevetett aztán augusztus 11-én, mikor megkapta a sürgönyt a reggelije mellé, hogy egy óriási vihar tönkre tette, összeroncsolta az angol hadihajókat a belloglavai öbölben.
Bezzeg kiszedte volna most már szívesen a szemetes kosarából az elhajított levelet, hogy a magyar jóssal érintkezésbe tegye magát, de ki tudja hol volt a levél, s mi volt a jósnak a neve.
1860-ban egy cikk jelent meg a Wanderer egyik márciusi számában, hogy június 23-án Angliában nagy vihar lesz.
A cikket el is küldte a szerkesztő mint kuriózumot az angol kormánynak. Nem tudom melyik miniszternek jutott a kezébe (mert nem minden országban van az időjóslásnak külön minisztere, mint minálunk), elég az hozzá, hogy a miniszter megint csak elcsapta a Wanderert (mert bizonyosan nem az akkori hadügyminiszter volt), és csak akkor tátotta szemét, száját, mikor június 23-kára beköszöntött az a rettenetes vihar, mely Windsorban a királyné kertjéből az ős fák felét tövestől kiszaggatta.
Az angol miniszter most már megkérdezhette volna a »Wanderer« szerkesztőségétől, ki az a Balla? De nem tette, mert hát olyan viharok is vannak, melyek a minisztereket söprik el, s az elsöpört miniszterek aztán nem törődnek többé semmivel.
Hanem ha az angolok nem akarták észrevenni Ballát, észrevette őt a Magyar Tudományos Akadémia (az aztán az igazi csoda, ha az Akadémia vesz észre valamit), s megválasztotta tagnak.
Ez okozta a vesztét.
Hogy magát kitüntesse, urbi et orbi kihirdette, hogy Magyarországon 1859. dec. 23-án a délutáni órákban nagy vihar lesz.
Ki volt ez neki biztosan számítva: vígan várta pótharaszti magányában a nagy vihart.
És várta az egész közönség, melyet a hírlapok közlése figyelmessé tett.
De a vihar fogta magát, nem jött el.
Képzelhetni a szegény ember kétségbeesését.
Olvastam a naplóját, amit óráról órára írt, mutatják a betűk, hogy remegő kézzel.
Délután 3 óra. A vihar még mindég nem jön. Aggódni kezdek. Az égen semmi folt. A természetben csöndes minden. Megfoghatatlan!
Délután 4 óra. Kínos várakozásban ülök az ablaknál, a hó apró pelyhekben szitálni kezd. De még semmi remény. Megölöm magamat.
S így ír óráról órára egyre reménytelenebbül, míg végre mintegy fölkiáltani látjuk esti 6 órakor:
»Meg vagyok semmisülve. Hiába éltem. Az ég hazudik. S az emberek azt fogják hinni, hogy én hazudtam.«
A vihar elmaradt egészen, s csakugyan mindenki azt hitte, hogy a hírre kapott tudós nagy tudománya íme nem ér egy pipadohányt sem.
E kudarc után megtört az öreg kedélyben, testben egyaránt, s az Akadémia is levette róla a kezét. Nevették ezentúl.
Örömtelen napjait arra használta, hogy kinyomozza, hol és miben hibázott. Annyira bízott tudományában, hogy még akkor is hitt benne, mikor megcsalta.
Egy nap, alig néhány nappal a halála előtt, midőn betegen feküdt már, könyvei közt babrálván még most is, élesen fölkiáltott.
A házbeliek berohantak.
- Mi baj van?
- Megtaláltam a vihart! - kiáltá lihegve, míg apró szemei dühben égtek.
- Miféle vihart?
- A kudarc okát találtam meg. Én az Akadémia almanachját használtam a számításaimhoz. No, nekem betett ez az Akadémia. El van hibázva az almanachja! Itt van, ni december 23-ika. Ide van írva »hold a földközelben«. Oh, ha tudtam volna, ha tudtam volna - tördelé a kezeit -, hogy az Akadémia kiadványaiban nem lehet megbízni? Itt van, világosan rájöttem, hogy ennek kellett volna ott állani »hold a földtávolban«. Így természetesen nem lehetett meg a vihar. Oh, én szerencsétlen!
*
Így beszélték el nekem ezt a történetet, s én azt a tanulságot merítem belőle, hogy a mi Akadémiánkban még a tudós is tudatlanná válik.
EGY MODERN KISASSZONY ANTIK KÖNTÖSBEN
1885
El sem hinnék önök, milyen bolond leány volt hajdan Kovács Borcsa. Annyira elbizakodott lett, hogy ő a legnagyobb parti az Alföldön, s annyi sok középkori regényt olvasott el hogy tökéletesen beleélte magát az ókori királykisasszonyok szerepébe, akik előbb valami nagy dolgot kívántak az imádójuktól, s csak aztán boldogították a kezükkel.
Az első kérője ezelőtt nyolc évvel egy vasúti hivatalnok volt, névszerint Schlimmer Károly úr, csinos barkójú, magas termetű fiatalember. A lányok majd megbolondultak utána, de a mi Borbálánk hideg maradt midőn megkérette, s így szólt:
- Jöjjön el hozzám három nap múlva, egy kérdést fogok önhöz intézni.
Károly úr eljött harmadnapra dobogó szívvel, de fáradtan, halaványan, mert nem aludott azóta, mindig azon töprengett, mi lehet az a kérdés?
- A kezem az öné - így szól ünnepélyesen a szép Borcsa -, de egy föltétel alatt…
- Minden föltételt elfogadok, kisasszony.
- Azon föltétel alatt, ha helyesen felel meg kérdésemre.
- Kérdezzen, kisasszony!
- Íme, hallja tehát. Ha ön San Franciscóból New Yorkba indul, ami hét napi út a vasúton, s miután tudvalevőleg naponkint két vonat indul New Yorkból San Francisco felé, hány vonattal találkozik ön szemben?
A fiatal vasúti tisztviselő gondolkodott egy darabig, s azután remegő hangon felelte:
- Tizennéggyel, kisasszony.
- Nem találta el, uram - mondá Borcsa -, ajánlom magamat. Én sohase leszek az öné.
Ezzel otthagyta a faképnél Károly urat.
A Borcsa apja eleget zsörtölődött emiatt, de a leány határozott maradt.
- Gyenge ítélő tehetsége van - mondá -, én okos férjet akarok.
*
A következő esztendőben egy katonatiszt vetett rá szemet a bálokon, és rá a böjtben megkérette.
- Én imádom kegyedet, kisasszony, s kérem a kezét.
- Én is szimpatírozom önnel, hadnagy úr, de fejtsen meg nekem előbb egy dolgot.
- Rendelkezésére állok.
- I. Napóleon egyszer meglátogatta a kórházakat - kezdé Borcsa -, ahol egy lábadozó félkezű katonával eredt szóba, ki rá nem ismert a köpenyébe burkolt császárra.
»Önnek, úgy láttam, érdemrendje van« - szólt a császár.
»Van bizony.«
»De csak érdemkereszt.«
»Nem “csak” az, tiszt úr« - jegyzé meg kevélyen.
»De mi az még a “sas-rendhez” képest?«
»Hja, a “sas-rend”, az nem a magam formájú szegény emberek számára van kigondolva.«
»S ha én adnék önnek egy “sas-rendet”?« - szólt a császár.
»Kicsoda ön?«
»Én Napóleon vagyok.«
A katona elsápadt, és térdre készült roskadni.
»Ne ceremóniázzunk, barátom. Én megadom önnek a “sas-rendet”, de hadd hallom, mire képes ön ezért?«
»Mindenre, fölség.«
»Úgy? Fogja tehát ezt a baltát, és vágja le vele a kezét.«
A katona abban a szempillanatban fölragadta az ott heverő szekercét, és levágta vele a kezét… hát már most, mondja meg nekem hadnagy úr, mi volt ebben a katonában a nagyobb, a hiúság-e vagy a bátorság?
Ezt kérdezte Borcsa a hadnagytól. A hadnagy ötölt-hatolt:
- Mindenesetre nagy bátorság volt, kisasszony.
Boriska felkacagott gúnyosan:
- Ha bátorság volt, hát legyen önnek is bátorsága hazavinni tőlem a kosarat. Adieu, hadnagy úr!
A Boriskát most is összeszidta az apja.
- Felületes ember a hadnagy - mentegeté magát -, sohasem lehet belőle generális.
*
Híre ment a leány nevetséges kötekedéseinek, és ostoba találós meséinek; a fiatalemberek megijedtek tőle, maga az apja is váltig pirongatta (sohasem fogsz így férjhez menni, te golyhó), s megígértette vele, hogy a következő kérőnek már nem tesz fel kérdést.
- Ígérd meg, kedves leányocskám.
- Itt a kezem rá.
Ezen ígéret után édesapja csakhamar egy fiatal természettudóst mutatott be nála mint kérőt. A vizitkártyáján ott állott: »Koczka Ferenc, az akadémia l. tagja.«
- Ön ugye kálvinista - kérdé Boriska -, de bocsánat, édesatyám az ön nevében kikötötte, hogy semmi kérdést se m fogok önhöz intézni. Nem is teszem. Pedig már készen volt a kérdésem: azt akartam öntől megtudakolni, miért hívják ama híres hotelt »Matschaker Hofnak«? Ön persze nem tudta volna. De elengedem önnek ezúttal, s magam beszélem el kivételképp, honnan nyerte a nevét. Tudom, hogy érdekelni fogja a történet.
- Oh, mindenesetre. Mondhatom kíváncsi vagyok rá.
- Mikor a ház fundamentumát ásták, találtak a földben egy korhadt fát, mely hasonlított egy koporsóhoz.
- Ah.
- A ládát felbontották, s abban egy kis bádog szekrény volt. Természetesen azt is fölbontották, s képzelje, mit találtak benne?
- Nem bírom elgondolni, kisasszony.
- Képzelje csak, nyolc darab kisebb-nagyobb matschakereket. Volt köztük akkora is, mint az öklöm, de persze kisebb is. S innen van a »Matschaker Hof« nevezet.
- Mindenesetre érdekes történet - vélte a természettudós.
Boriska ezúttal is fölkacagott, és beszaladt a szobába, otthagyván a kérőt a faképnél.
- Mi volt ez? - korholá ismét az öreg Kovács.
- Az, hogy ez nem tudós, hanem egy ostoba fráter, aki roppant fél elárulni tudatlanságát.
*
A következő nyáron az előpataki fürdőben egy fiatal színműíróval ismerkedett meg Boriska.
A leány nyájas volt hozzá, kedvet kapott tehát pályázni. (Hiszen már eleget próbált a Teleki díjaknál.)
- Ön nőül akar engem venni? De tudja ön azt, hogy mindenkinek egy kérdést szoktam feladni?
- El vagyok szánva mindenre.
- Akkor figyeljen. Két sportsman összebeszélt, hogy ők ezentúl megfordítják a lóversenyek metódusát: felülnek a lovakra, s az vigye el a díjat, amelyiknek a lova későbben ér be. Úgy is lett. A két úr kiállt a turfra, de nehogy a másik sanszait nevelje, egyik se akart mozdulni, hiába adta meg a versenybíró a jelt az indulásra.
»No, mozdulj már« - nógatta társát az egyik.
»Nem vagyok bolond, te mozdulj először« - ellenveté a másik.
S ott álltak mozdulatlanul, mindenik erősen fogva a maga lovának a kantárját a publikum nevetségére, midőn arra megy egy idegen, és kérdi: mit állnak ott?
Megmagyarázták neki, hogy így és úgy fogadtak, s most már egyik sem akarván veszíteni, tehát mozdulni sem, a fogadás eldöntése lehetetlen.
Az idegen elmosolyodott.
»Nem éppen lehetetlen - mondá -, én kitaláltam a módját.«
Egy-két szót súgott a fülükbe, s a következő percben már eszeveszetten száguldott a két lovas, dühösen verve és nógatva az alattuk levő paripákat.
Mondja meg nekem, kedves íróbarátom, mit mondhatott a két sportsmannak az idegen?
A színműíró egy félóráig törte a fejét, de nem tudta kitalálni.
- Önből sohasem lesz jó színműíró - mondá Borcsa. - Önben nincs találékonyság. Isten önnel.
*
Borcsa szeszélyeinek híre ment mindenfelé. Úgy rettegett tőle a fiatalság, mint amazoktól az ókori kisasszonyoktól, akik karóba húzatták a kérők fejét.
Borcsa nem húzatta karóba, hanem megvizsgálta a fejeiket belülről. S ez se valami mulatságos dolog.
Asszonyt olcsóbban is kap már az ember.
Elkerülték, pártában hagyták. Négy év telt el anélkül, hogy csak közeledett volna is valaki.
A szegény öreg Kovács már beletörődött egészen, hogy nyakán szárad a leány, midőn egy bálon a »Damen-Wahl«-ban, maga a Borcsa választott ki egy szőke táncost, valami Bernolák nevű megyei iktatót.
- Miért nem jár ön hozzánk? - kérdé szelíden az iktató úrtól.
- Nem vagyok én ahhoz elég okos - felelte szemérmetesen.
- No, csak nem kell tőlem annyira megijedni.
- Nem értek én a talányokhoz.
- Ugyan hagyja el, régen volt az.
- De iszen hallottam én, miket kérdezett a kisasszony a vasútastól, a hadnagytól, a tudóstól és az írótól, beleveszne abba az én eszem. Egyet se tudok én azokból megfejteni.
- Jól van - szólt kacér mosollyal -, bebizonyítom önnek, hogy nem vagyok olyan kegyetlen. Nemhogy kérdeznék öntől, hanem ha holnap eljön hozzánk, hát megmondom a San Franciscó-i vasutat.
Az iktató másnap elment Borcsáékhoz. Az illedelem kívánta.
- Hát lássa a vasúti tiszt azt mondta, hogy tizennégy vonattal találkozik útközben New Yorkig; de ez nem igaz, mert huszonnyolccal találkozik, miután az előtte való heti vonatok is ott jönnek, különböző distanciákban a pályán, s ezeket se kerülheti ki.
Az iktató elkezdett egy kicsit gondolkozni, s felkiáltott:
- Valóban úgy van.
Borcsa mindenféléket beszélt neki azonkívül, kedvesen csevegett virágairól, madarairól, mikor elment, a kapuajtóig kikísérte nyájasan:
- Ha holnap ismét eljön, elmondom önnek a Napóleon-féle talány kulcsát.
Az iktató másnap is eljött.
- A katonatiszt ostoba volt - szól Borcsa -, arra felelgetett nekem, hogy a félkezű invalidusnak az a tette, hogy a sas-rendért a fejszével elvágta a kezét, bátorság volt-e vagy hiúság - holott észre kellett volna vennie, hogy lehetetlen azt a kezet elvágni, amelyben a szekerce volt.
Sokat nevettek ezen együtt, a pamlagon egymás mellett ülve.
- Holnap meg fogja ön tudni a matschakereket.
A szegény iktató harmadnap is eljött.
- A matschakerek egy ostobaság - kezdé nevetve a vénleány -, a tudós megjárta vele. A matschaker-talányban az a vicc, hogy a matschakerek semmit sem jelentenek. De az én akadémikusom tettette magát, hogy ő tudja, mik azok a kisebb-nagyobb matschakerek, s én ebből láttam, hogy üres ember, aki csak a látszatra dolgozik. Az ilyeneket soha ki nem állhattam. Kiadtam neki az utat.
- Jól tette, kisasszony.
Egész késő estig trécseltek, ábrándoztak, Boriska hímzett, s az iktató a Bartók szerelmes verseit olvasta, neki.
Az elválásnál így szólt Boriska:
- Holnap meg fogja hallani a sportsmanok esetét.
Az iktató eljött a következő nap. Hova is mehetett volna egyebüvé? Megszokta már itt tölteni a délutáni óráit. Önkéntelenül is idehozta volna a lába.
- A sportsmanok dolgához már némi találékonyság kell, s ez nem volt az íróban. Mert mikor a két versenyző mozdulatlanul állt a turfon a saját érdekében, az idegen csupán egyetlen, olyan modust súghatott nekik, ami azokat nyargalásra késztheté.
- S mi volt az?
- Azt súgta nekik: cseréljenek önök, uraim, lovat.
S azok rögtön lovat cserélvén, mindenik a másik lovával akart gyorsabban beérni.
*
Boriska ma egész délután zongorázott. Az iktató elandalogva, olvadó szívvel hallgatta.
Este, amikor elbúcsúzott, az iktató azt kérdé búsan a leánytól:
- Nem volt több kérője, kisasszony?
- Nem. Több kérdést nem tettem, hanem ha mer, jöjjön el holnap, még önhöz intézek egy kérdést.
- Eljövök, kisasszony - hebegte zavartan, mert tökéletesen benne volt már a vénlány hálójában.
Másnap mikor eljött, Boriska megfogta a kezét, s csupán azt kérdezé szemérmesen, szemeit lesütve:
- Akar ön engem nőül venni?
(A költői igazságszolgáltatás az lenne most már, hogy én az iktatóval azt feleltessem erre a könnyű kérdésre, amit a nehezekre feleltek a többiek, de bánom is én a költői igazságszolgáltatást.)
PROPTER FORMAM
1885
Milyen más világ van még odakünn az áldott vidéki éghajlat alatt.
Ott még nem kell szövetkezeteket csinálni az »árverési hiénák« ellen, ott még olyan élet van, hogy jobb benne adósnak lenni, mint hitelezőnek. Ami egészen rendjén is megy, mert az adósok lévén többségben, természetes, hogy amennyire lehetséges, kényelmes helyzetet teremtsenek magoknak.
Ez idén tavasszal küldött ki a principálisom egy árveréshez, mely egy dzsentri családon vala megejtendő. Név szerint tekintetes Hebeley Gáspár úr volt az alperes. Jónevű família ott abban a felső megyében, ahol lakik, szolgabírákat, sőt alispánokat is adott már a megyének.
Mint süldő ügyvédsegédnek ez volt az első funkcióm.
Útközben negyvenszer is átolvastam a foglalási jegyzőkönyvet, mely még 1884. jún. 25-én kelt. Tehát már kilenc hónap előtt.
Annyiszor elolvastam, hogy könyv nélkül tudtam az egészet. Egyébiránt a következő ingó tárgyak voltak lefoglalva:
Negyven holdnyi búzavetés a lábán.
Egy tíz öl hosszú, négy öl széles szénakazal.
Tizennégy darab tehén.
No, ebből bőven kifutja a felünk, Weisz Ignác ezer forint követelése.
Hebeley Gáspár úrnak azelőtt birtoka is volt, de az elúszott valahogy, eladta egyik rokonának, és most haszonbérli tőle.
Mikor odaértem, rendkívül szívélyesen fogadott. Puha kalácsot tettek elém, s finom hideg malacpecsenyét bort vagy háromfélét, s tetejébe finom havanna szivarokkal kínált meg.
Kisvártatva megérkezett a végrehajtó, akit Hebeley úr »pertu« szólított, amire az büszkén tekintgetett széjjel, hogy hallja-e az egész világ.
Miután a végrehajtó is megreggelizett, s egypár rossz adomát mondott el falatozás közben, elkezdtem sürgetni:
- Kezdjünk talán a dologhoz, mert mindjárt pont tíz óra.
- Az ám - mondá ő -, majd el is felejtettem volna. Kezdjünk hozzá - propter formam.
- De árverezőket nem látok - tettem hozzá aggodalmasan.
- Nem tesz az semmit. Menjünk. Lesz ott ember - propter formam.
(De mit akar ez örökké azzal a propter formával? )
Hebeley úr maga kedélyesen vette a dolgot: rágyújtott az ezüst kupakos tajtékpipájára, s eseteket beszélt a legközelebbi követválasztásról, miközben a gazdasági épületek felé vezetett bennünket. Három vagy négy paraszt volt velünk mindössze.
- Ezek a licitánsok?
- Ezek!
- Hát hol kezdjük? - kérdé Hebeley úr.
- Ahol a felperesi képviselő úr kívánja.
- Tehát adjuk el legelőbb a kazal szénát. Hol van a széna?
- A széna? - vágott közbe kacagva Hebeley. - A szénát megették a tehenek. Hiszen a széna megrohadt volna.
- Ez úgy van! - erősíté komoly, méltóságos arccal Kis János, a végrehajtó.
- Hát akkor - szóltam -, kérem kivezettetni a teheneket.
Hebeley intett a szemeivel az egyik úgynevezett licitánsnak (valószínűleg az ő saját bérese volt).
- Ide azokkal a tehenekkel, Marci!
Marci fürgén szaladt az istálló felé, de nagy csodálkozásomra, nemhogy az istálló ajtón ment volna be a tehenekért, hanem a hijjuhoz támasztott létrán fölkúszott szélsebesen a padlásra, s kisvártatva óriási csattanásokra rezzentem föl. Valami nehéz testek kezdtek alápotyogni egyenkint a hijjulyukon át.
- Mi az?
- Hát a tehenek - mondá flegmával Hebeley.
- Hogyan, a tehenek?
- A bőreik. Tessék megolvasni, megvan mind a tizennégy. - Megdöglöttek?
- Propter formam - nevetett a végrehajtó.
- Hát a tehén se örökéletű, kérem alássan - elménckedett Hebeley. - Elég szép tőlük, hogy a bőrüket rátestálják az emberre. A disznó például azt sem teszi.
(Eközben úgy rémlett, mintha a végrehajtó azt kérdené Hebeleytől suttogva: »mibe kerültek a bőrök? Megegyeznek a szőrre nézve?«)
- De kérem, ez nem megy úgy!
- Ha nincs vele megelégedve, tessék az árverési jegyzőkönyvben kifejezni az elégedetlenségét.
- A fátum ellen semmit sem tehet az ember - szólt kenetteljesen a végrehajtó.
- Akkor hát nincs más hátra - mondám lehűlve -, mint a termésből venni be követelésünket.
Hebeley úr kinyitott egy csűrt, ahol nehány kéve búza volt felhalmozva szalmában.
- Ennyi volna az egész?
- Ennyi.
- De hisz ez szörnyűség, kérem! Az lehetetlen, hogy csak ennyi termett volna negyven holdon.
- Hja, rossz esztendő volt! Tessék a »szakértőktől« megkérdeni.
A szakértők a legeredetibb species a vidéken. A végrehajtó rögtön küldött a szakértőkért. Két öreg parasztért, Igali Mátyás és Kamócska István őkegyelmeikért, akik is nyomban megjelentek vala.
- Mondják meg kentek, mennyi búza teremhet negyven holdon, ha az ember nem gondozza a vetést?
- Hát akkor semmi sem terem, kérem alássan.
- Valami mégis csak terem?
- Hát a vetés felét talán mégis meghozza.
- Lássa, uram.
- Jó, de itt a csűrben nincs húsz pozsonyi mérő se.
- Hát nincs, mert kipergett már azóta. Ki látta azt ilyen későn licitálni?
- De hiszen a tekintetes úr élt folyvást föllebbezésekkel.
- Hja, azt nekem a törvény megengedi.
- Akkor hát mármost én mit árvereztessek? - kiálték fel kétségbeesetten.
- Nos, a bőröket és a búzaszalmát.
Úgy tettem. A bőröket is, a búzát is a Hebeley úr bérese vette meg néhány potom forinton.
A düh fogott el, de teljesen tehetetlenségre voltam kárhoztatva.
- Folytatólagos végrehajtást kérek.
- Természetesen propter formam - mondá a végrehajtó nyájas mosollyal.
- Én nem tréfálhatok, uram. Nekem komoly megbízatásom van a főnökömtűl.
- Úgy is jó. Hát tessék valami foglalni valót kijelölni.
- Nincs itt kérem semmi - jegyzé meg Hebeley úr vidáman.
- Menjünk a szobákba, ott fogok kijelölni tárgyakat.
- Méltóztassék!
Elöl eresztett udvariasan.
- A bútorokat tessék felírni - szóltam a végrehajtóhoz.
- A bútorokat nem lehet - felelte sajnálkozó hangon Hebeley.
- És miért nem?
- Mert azokat már egy év előtt vette meg árverésen egy unokaöcsém, s én csak használatba bírom. Rögtön kikeresem annak az árverésnek a jegyzőkönyvét.
S ezzel egy nagy almáriumhoz futott, hogy ott keresse.
Az almárium polcai teliden-tele voltak finom porcelán holmival, és drága ezüstneműkkel.
- Itt a jegyzőkönyv - mondá, amint egy kis ezüst szekrényből előkotorászta.
Hirtelen átfutottam.
- Úgy van, a bútorok nem az önéi. De a porcelánokat és az ezüstöt lefoglalom.
Úgy tetszik, zavarba jött egy pillanatra, hogy oly ügyetlen volt, s előttem nyitotta ki a szekrényt.
A végrehajtó feljegyzé, és aggódva kérdé:
- Értéke?
- Megér legalább ötszáz forintot - mondám áttekintve a tárgyakat.
- Ön ne beszéljen. Az a szakértők dolga. Mondják meg kegyelmetek, de igaz lelkükre, mit adnának ezért a holmiért, ami a szekrényben van?
- Nem sokat ér az - vélte fitymálva Kamócska István.
- Limlom - duplázott rá Igati uram.
- De valamit mégis csak megér? - sürgeté a végrehajtó.
- Meglehet.
- Talán.
- Mit adna például kend érte?
- Semmit - szólt Kamócska meggyőződéssel.
- Hát a zsidó mit adhatna érte?
- Négy-öt forintot - döntötte el Igali uram.
S a végrehajtó sietett beírni: értéke négy forint.
- Nos, mit jelöl még ki a felperesi képviselő úr?
Fejem zúgott, arcomat elfutotta a szégyenletes pirosság, szidtam magamban a törvényt, a perrendtartást, átkoztam mesterségemet, de propter formam magam is úgy tettem, mintha nevetnék meglehetősen nevetséges helyzetemen, s a végrehajtó gúnyos kérdésére mosolyogva hajtottam meg magamat Hebeley úr előtt:
- Én már nem jelölök ki semmit. Hanem ha talán a tekintetes úr tenne valami ajánlatot…
- Hát mit?… Mim is van? - szólt kacagva. - Elzongorázom önnek ebéd előtt a nótámat!
S ezzel leült a zongorához, s pajkos jókedvében eljátszotta Zimay László egy szép szerzeményét.
Ilyen furcsa, veszett dolog az, mikor a dzsentit licitálják!
A SZARVASOK HÁREME
1885
- Szokott ön vadászni? - szokták tőlem kérdezni a dzsentri ismerőseim, és mert szégyen azt felelni, hogy »nem«, az ember hímez-hámoz:
- Néha-néha - felelem a legtöbb ízben.
- Lőtt-e már valami nagyobb állatot?
- Egyetlenegyszer.
- Mit?
- Egy veszett kutyát!
- Ej, az bizony nem sok! Hanem még kevesebbet is lőhetett volna, teszem azt, hogy szelíd kutyát!
- Nemigen van alkalmam a vadászatokhoz.
- No, tudja mit, egyszer én magammal viszem, ha akarja, ha nem akarja, kóstolja meg ezt a gyönyörűséget is.
Addig ígérgette, hogy egyszer csakugyan elcsalt az ismerősöm a falusi jószágára, s ott éj idején rám erőszakolta a puskát:
- Menjünk szarvasokra vadászni!
Holdvilágtalan éjszaka volt, amint cserkészve mentünk keresztül az erdőn, nedves volt a gyep, a harmattól egészen átáztak városias cipőim. Fáztam. Untatott a mulatság. Szuroksötétség volt, nem láttuk, hova lépünk, sőt még egymást se láttuk. Az égen sötét felhők úsztak, hozzájárult még az ősfák sűrű lombja is.
Ünnepélyes csend honolt köröskörül, ha egy madár megmozdult a fészkén, az már nesznek vált be, ha csipogtak a kicsinyei, azt már negyven lépésről hallottuk. A fák levelei nem mozdultak, az erdő hallgatag volt.
Vadásztársamnak élesebb látás jutott osztályrészeül, egészen jól mozgott a cserjék és bozót között, megfogta a kezemet, úgy vezetett a gazosabb helyeken.
- Itt egy kő, itt egy feküfa - figyelmeztetett folyvást előttem menve, megösmervén a tárgyakat, amiket lába érintett. - Ehol ni, egy elhullatott agancs!
Lehajolt, és felemelte, csakugyan fiatal szarvas agancsa volt.
- Tehát tény, hogy a szarvasok elhullatják agancsaikat?
- Éppen úgy, mint a gyermekek »ideiglenes« fogaikat.
Furcsa hogy ezt az ideiglenességet már maga a természet produkálja. Én mindig azt hittem, hogy az állam gondolta ki ezt a fogalmat az »ideiglenes« hivatalnokokban.
- Érdekesek ezek az agancsok a fejlődési korunkban, mikor még puhák: fölmetélve igen pompás eledel salátának ecettel és hagymával.
- Ah, ne mondja, meg lehet enni is?
- Később aztán megkeményednek e szarvak, de rútak, szőrösek maradnak, mígnem a szarvas kicsiszolja szépre.
- Hogyan? Maga a szarvas?
- Nos igen, a szarvas a leghiúbb állat. Nekiáll valamely fának, de tudja az isten miért, legjobban a rakottyafát szereti e célra, s addig dörzsöli hozzá a szarvait naponkint egy-egy félóráig, míg lehámlanak, lecsiszolódnak. Ha csendes tükrű tóhoz ér, kacéran nézegeti benne az ágas-bogas koronáját.
Amint így beszélgetve lépegetnénk, egy széles, hosszú tisztásra értünk, hol valamivel már világosabb lett.
E pillanatban nagy bömbölés hallatszott az erdő szemben levő részéből, s nyomában lázas csörtetés.
- Mi az? - kérdém ijedten.
- Szarvasok jönnek - felelte társam a puskáját fölemelve -, álljon ide mellém, és nézze, milyen érdekes.
A sűrű fák közül csakugyan előrohant egy egész falka, a magasan tartott fejjel vágtattak kissé rézsút felénk.
Csak egy nagy agancsos vágta le szarvait a földbe sajátszerű bőgést hallatva, mely messze zúgott a rengetegben.
Gyönyörű látvány volt a mintegy tíz-tizenkét szarvasból álló csapat, mely úgyszólván rendezett sorokban jött. Nyúlánk testük, vékony lábuk s a közeledő agancs-erdő úgy nézett ki, mintha művésziesen rendezett grupp volna. A nagy agancsos kivált a sorból, és a nyáj jobb oldalán robogott, mellette ugyancsak a jobb oldalon egy fiatalabb szarvas nyargalt, melyet nyihogva döfött oldalba némelykor, ha ki akart csapni az irányból. Pedig ki akart a nyáj felé.
- Az öreg szarvas jön a háremével - mondá társam.
- Mivel?
- A háremével.
- Hogy érti ezt?
- A szarvasok úgy élnek, barátom, mint a törökök. Az a csapat ott csupa szarvastehén és üsző. Az öreg szarvas meg az, amelyik oldalt megy mellettök bömbölve.
- Hát az a másik szarvas, akit meg-megdöf, s akit nem akar a csapathoz ereszteni?
- Ej, az ördögbe is, hát ki nem találta, hogy ez a házibarát?
- Bámulatos! Ezért van hát az öregnek annyi agancs a fején.
- No, nem azért. Mert az öreg szarvas jobban vigyáz a teheneire, mint ön képzelné.
A szarvascsorda még nem volt olyan közel, hogy lőni lehetett volna rá. A tisztást egy kis ér szelte keresztül csörgő vizével, melynek alján ezer meg ezer kavics tarkállott. Az üszők és a tehenek megálltak a pataknál, megbámulták magukat, és ittak belőle. Elandalodtunk e poétikus képen.
Hanem a következő percben sajátszerű csattogás hallatszott, melyet szilaj dübörgés váltott fel, mintha két verekedő óriás alatt mozogna a föld. Tompa koppanások hasították át a levegőt, s éles vad bőgés némítá el a szarvasüszők szürcsölésének szelíd neszét.
- Mi lehet ez?
- Hát nem látja - kiáltá társam -, hogy a hímek ott oldalt párbajt vívnak egymás közt. Az ő agancsaik csattognak. Maradjon ön itt!
S ő maga lihegve rohant feléjök, hogy lőtávolba vegye őket.
A hold kibújt kissé, s én láthattam a két fejedelmi állatot összeakasztott agancsaikkal irtózatos dulakodásukban. Az agancs hatalmas harci eszköz. Amint egymásnak rontottak, összeütődék a két koronás fő, megropogtak a kiszögellő csonttörők, de nem eresztették el egymást. Sem jobbra, sem balra meg nem zökkenhetett a fej. Csak egy-egy nagy döfés után tántorodott vissza egyik-másik, s a hátulsó lába megrogyott. De felugrott hirtelen, s agancsait új hévvel vágta bele a másikba.
Csak kis ideig láthattam e sajátszerű viadalt, melyet az ér túlsó oldaláról némán nézett végig a hárem. Csak néha kunkogott közbe egy-egy üsző.
Mindennek egyszerre véget vetett a vadásztársam puskája, mely e pillanatban eldördült, mire az agancsos, az öreg szarvas, egy darabig keringve, véresen rogyott össze halva.
Az üszők és a tehenek fölkerekedtek most, mint a vihar, s futottak a győztes elé.
S a győztes még annál is sebesebben futott a tehenek felé.
A fele úton találkoztak.
A szarvastehenek nyihogtak egy sűrű csoportba verődve, a hím prüszkölve nyalogatta őket.
S mindjárt elkezdte a nyársravaló a mézes heteket.
Társam rá akart lőni, de aztán meggondolta magát, hogy kár volna ebben a pillanatban megháborgatni.
Leeresztette a puskáját, s megfordultunk csendesen hazafelé, azon gondolkodva útközben, hogy a szarvasférjek élete keserves élet, s hogy a szarvastehenek szeretik a változatosságot.
Hogy ugyan ki vihette ezek közé a bontont?
A TUDÁS KÖNYVE
1885
Talán senki sem olyan igazságos az olvasók iránt, mint én.
Még mikor rászedem is őket, úgy szedem rá, hogy igazságot osztok.
Ha könyvről írok kritikát, adok neki élénk tetszetős címet, hogy azt higgyék, valami pikantéria, és olvassák.
Ha pedig pikantériáról írok, adok neki száraz könyvcímet, hogy azt higgyék, valami komoly kritika, és ne olvassák.
Éppen így történik ez most. Nehéz volna megsejteni ugye, hogy az aranyos Ilusról lesz szó?
Pedig őróla fecsegek, az ő dolgát szellőztetem, már ti. amennyire az illedelem engedi.
Mert olyan dolga ez neki, amit nem szed a poéta dalba, hogy ő azt a színpadról elcsicseregje. Közönséges prózai história. Akadnak ugyanis csúf emberek, akik kellemetlenséget okoznak neki. Hiszen mindnyájan ismerjük a tényálladékot azzal a kétezer forinttal. Iluska azt mondja, kifizette, az a csúf ember, a kölcsönadó meg azt mondja, hogy ki nem fizette. Meg volt ez már írva ezelőtt egy évvel a lapokban.
Két ilyen merőben ellenkező állítás közül bizony az Iluskáénak adnék én igazat, de ezek a bírák… ezeket valamennyiöket megrontja az a bolondos nagy törvénykönyv, amelyben meg van írva feketével fehéren, hogy aki állít, az bizonyítson.
De hát nem elég bizonyíték az, ha ő mondja?
Nekik nem elég. A bíró azt kérdezte:
- Tudná-e valamivel bizonyítani, hogy kifizette?
- Nem tudom én, galambom, ha a szavamnak nem hisznek.
- Akkor nagyon sajnálom.
- A lelkemet csak nem tehetem ki.
- Gondolkozzék rajta, hátha visszaemlékezne valamely körülményre, hol történt, mikor történt, nem látta-e valaki? Csak legalább egyetlen szálacska lenne a kezünkben.
Iluska összeráncolta a homlokát, a szép selyem legyezőjével elhessegette magától, lefújta ama sok mindenféle tarkabarka esemény emlékét, ami vele azóta történt, s íme az események rétegei között egyszer ráakadt valamire:
- Uccu, nini, majd elfelejtettem. Volt nekem egy társalkodóném, akitől én franciául tanultam. No, ne mosolyogjon hát, mert megapprehendálok. Azt mondta valaki, hogy ehhez a fitos orromhoz jól illenék a francia beszéd. Hát jól van, a »mamzell« olyan volt nekem, míg nálam volt, mintha a lelkemből lelkedzett volna ki, minden dolgomat tudta, és egy protokollumot vezetett minden kiadásomról és bevételemről. De képzelje csak, férjhez ment! Ah!
- Tehát könyvet vezetett? - mondá a bíró élénken. - S mi volt ebben a könyvben?
- Hát mondtam már, hogy beírta, kitől mit vettünk be, s kinek mit adtunk ki.
- S igazán mindent beírt, a szó szoros értelmében?
- Ejnye, de hamis maga! Mindjárt a kezére ütök. Hát persze, hogy mindent.
- Eszerint azt akarja mondani, ugye, hogy bele van jegyezve a kiadásokba a kétezer forint is, amit a hitelezőnek visszafizettek?
Iluska beleegyezőn bólintgatja a szép mosolygós fejét.
- Akkor ez sokat ér. Mindenesetre fél bizonyíték. Hozza fel hozzám azt a könyvet.
- A könyvet? - szeppent meg Iluska.
- Igen, azt most be kell csatolni a pörhöz.
- Oh, jaj, minek is szóltam? - kiáltá ijedten kezeit összecsapva.
- Márpedig annak meg kell lenni, vagy…
- Ne izéljen kérem, tekintetes törvényszék! Hiszen az lehetetlen!
- Vagy megfizeti nagysád a kétezer forintot.
- Én? Kifizessem? Még egyszer? Inkább az ablakon lököm ki - pörgött szaporán a nyelvecskéje, s kezét a csípőjére rakta -, inkább beleugrom a Dunába, inkább kibékülök az urammal, inkább elhozom még azt a könyvet is…
- No, ugye, hogy elhozza.
Iluska gondolkozott.
- Elhozom… hát jó, elhozom - aztán szelíden hozzátette -, de csak egy föltétel alatt…
- Lássuk azt a föltételt.
Fejét lesütötte, és a szempilláit becsukta szemérmesen:
- Ha… hogy is mondjam csak… no, lássa milyen bohó szégyenlős vagyok… ha a többi lapjait leragasztják.
- Ugyan, ugyan, mire való lenne az?
- Hát csak! - szólt a fejét dacosan hátraszegezve. - Mert magok nagyon kíváncsiak. Látom a szemeiből. És mert van ott sok olyan jegyzet, ami nem magoknak való.
- Melyik rovatban? A »bevételek« vagy a »kiadások« közt?
A szép Iluska az egyik rózsás ujját belekapcsolta az egyik fehér fogába, aztán úgy csettentett vele pajkosan a bíró felé, hogy azt majd megmondja kiskedden, de nem most.
- Tessék a tekintetes törvényszéknek kitalálni!
És azóta találgatja is a törvényszék, mert a szép Ilonka elhozta másnap a könyvet, s azon nyomban hivatalosan leragasztották a nem szükséges lapjait.
Azóta ott hever a többi akták közt; s ott is lesz a legközelebbi végtárgyalásig.
Ingerlő titkait három királyi pecsét őrzi… Piros mind a három.
A MODELL
1885
Gyakran szoktam megfordulni a piktoroknál. Víg fiúk, kellemes életet visznek. Az ő mesterségük nem olyan rideg, mint a miénk, mert ők modellek után dolgoznak. A szép leányok és menyecskék nem ritkák az ő atelier-jükben.
Sok mindenféle rajzot és elbeszélést írtak már a modellekről. De engem mégis meglepett egy eset, melynek szemtanúja voltam.
Az egyik festő barátom, akivel naponkint találkozni szoktam a kávéházban, egy este dicsekedett előttünk.
- Fölséges modellt találtam. Oly szép, mint egy madonna, vagy még annál is különb. Csupa üdeség, csupa harmat.
- Hol szerezted?
- Egy emberem van, egy ex-takács, annak szoktam adni megbízást.
- Mit szándékozol festeni?
- Egy nimfát, amint vékony, majdnem átlátszó lepelben kilép a vízből.
- Teringette! És alkalmas?
- A legszebb arc, melyet valaha láttam, a legtökéletesebb termet, s vegyünk hozzá igazi Loreley-hajat. Észbontó leány, barátom. Oh, micsoda kép lesz az! Megnyerem vele a nagydíjat!
- S te csak a képre gondolsz?
- Hát mi másra?
- Az ördögbe is, a szép leányra.
- Eszembe sem jutott. Ha én képet festek, én csak a művészetemre gondolok.
- Oh, ti mindnyájan naivok vagytok. Hogy hívják a leányt?
- Molnár Zsuzsika.
- Árva?
- Nem, egy szegény szűrszabó özvegyének a nagyobbik lánykája, aki az én ex-takácsommal lakik egy pincében. Az anyja beteg, pénz kell orvosságra., azért határozta rá magát, hogy ülni fog.
- Ült már?
- Nem, holnap kezdi. De félek tőle, meggyűlik vele a bajom, mert nagyon szégyenlős.
- Nem bánod, ha holnap meglátogatlak az atelier-edben?
- Elvárlak.
Másnap délelőtt beállítottam a művész lakására; hanem mikor éppen ki akarom nyitni a műterem ajtaját, hangos női sírást hallok belülről.
Tehát a kicsike sír?
Vajon mi történhetik bent?
Biz én megtettem azt az indiszkréciót, hogy bekukucskáltam a kulcslyukon.
Károly barátom térdelt ott egy mennyei jelenség előtt. Oh, a kópé! A farizeus! Pedig hogy fogadkozott tegnap.
No, ezt a poétikus jelenetet nem rontom el, hanem magam is végignézem.
A leány ott állt kivörösödve, mint a láng, a mellénykéjét kikapcsolta, és lehúzta a félválláról, láttatni engedve gyönyörű idomait.
A festő előtte térdelt összetett kezekkel:
- Oh, ne ellenkezzék. Lássa, boldogságom függ ettől. Hiszen senki sem látja.
(Ejnye, gonosz csont! - suttogtam magamban.)
- Nem, nem, eresszen, én elmegyek - lihegte szakadozottan. - Én itt nem maradok. Én azt meg nem teszem ezért a kerek világért, amit tőlem kíván.
Az ártatlanság hava fehérlett a gyermekleány homlokán, s szűzies szemérem fénylett a könnyeken keresztül az igéző pillák alatt.
- De hiszen nem akarok én semmi rosszat. Hát mi van abban, hogy leveti a ruháját egészen, s ebbe a finom lepelbe burkolózik? - esengett Károly.
(Oh, te mennyei birka! Hát csak erről van szó?)
- Vegye úgy - folytatá -, mintha itt sem volnék, mintha senki sem látná.
- Nem, nem - kiáltá a leány dacosan -, eresszen.
- De gondolja meg, kisasszony, hogy dupla árt fizetek óránként, hogy édesanyja meggyógyul, ha jó ápolást nyerhet, ha kegyed pénzt visz haza.
- Meghalnék - nyögte bágyadtan -, meghalnék a szégyentől.
- Térdeimen kérem, Zsuzsika. Örökös hálára leszek kötelezve. Itt van ez a Krisztus-kép a falon: itt esküszöm meg magának előtte, hogy még egy illetlen tekintettel sem akarom megsérteni. Nem olyan dolog ez, amit szégyenelni kellene. A festő csak annyi, mint az orvos. Hányszor tették meg már grófnők és hercegnők, hogy minta gyanánt ültek a festőknek. Vesse le már azt a mellényt. Engedje, hogy lehúzzam.
Lehúzta a másik válláról is, a leány megdermedve nézte.
- No, most a szoknyákat oldozza ki… Essen keresztül rajta! Ne féljen! Csak a macska fél, de a Zsuzsika nem fél. Édes kisasszony, ne legyen olyan gyerekes… Hiszen már nagyleány.
- Hisz éppen az, éppen az! - kiáltá szívszaggatóan.
A művész hozzáugrott, s egy pajkos mozdulattal kieresztette a bogot. A kis perkálszoknya lecsúszott a padlatra.
Most volt még csak igazán szép!
- No, még a többit, no még egyet…
- Nem, soha! - mondá tompán. - Eresszen, vagy tüzet kiáltok.
- Akkor hát isten neki, lemondok tervemről - sóhajtott fel a művész szomorúan -, vegye fel a ruháit, kisasszony. Hazakísérem.
Zsuzsika mohón kezdett öltözködni, s én siettem elhagyni helyemet, mert most alkalmatlan lett volna benyitni, hazamentem.
Este kötekedve kérdeztem Károlytól:
- Nos, ül-e már az új modell?
- Nem akar beválni.
- Hogyhogy?
- Nem akar levetkőzni semmi áron.
- Tehát abbahagytad?
- Nem még egészen, még mindég folynak a rábeszélések.
Másnap is kedvetlen volt, harmadnap hasonlóan szidta az emberiséget, mely fel nem fogja a művészet intencióit, de annál sugárzóbb arccal jelent meg harmadnap a kávéházban:
- Megvan a nimfa, barátom, azaz meglesz.
- Ne mondd! Mégis ül hát Zsuzsika?
- Ül. Rávettük.
- Csodálom, hogy ráállt.
- Gyere, nézd meg holnap.
- Hogyan? Nem szaladna el?
- Nem az, mert észre sem venné, ti. olyan föltétel alatt sikerült rávenni a vetkezésre, ha bekötjük a szemét, hogy ő magát ne lássa.
S valóban, mikor másnap a műterembe nyitottam, ott állt csendesen, nyugodtan, átlátszó leplében meztelen, jobb lábával előre lépve, mintha a folyamból jönne.
Gyönyörködve siklott el szemem fölséges termetén, egyetlen illetlen gondolat nem támadt bennem.
Olyannak tűnt fel, mintha az igazság istenasszonya lenne a bekötött szemeivel.
Pedig csak egy szemérmes leány volt, az ártatlanság naivitásával.
Még egyszer voltam Károlynál. Mikor azután a kép elkészült, Zsuzsikát felöltöztettük, szemeiről levettük a köteléket, s mikor meglátta magát a képen olyan illetlen attitűdben, felsikoltott, és ájultan rogyott össze.
- Szegény leány - mondám Károlynak. - Ez ugyan sokat szenvedett ennél a munkánál.
- Mindegy, de most már megvan! - kiálta diadalittasan. - A nagydíj biztos.
- Én is azt hiszem. De igaz, mit fizettél a szegény gyermeknek óránkint? Elfelejtettem tőled megkérdezni.
- Sokat. Nem mondtam el azt mindjárt akkor?
- Nem szóltál semmit. Egy forintot?
- Bajos azt pénzbe kiszámítani.
- Hogyhogy?
- Hát úgy, hogy feleségül vettem.
- Csak tán nem bolondultál meg?
- Hja, barátom, másképp nem akart ülni. Márpedig az ember, ha alkalmas modellre talál, nem okoskodhatik kicsiségek felett.
Úgy, úgy! Ilyen bolond emberek a piktorok!
FORTUNA SZEKERE
1885
Fortuna istenasszony édes mosollyal kopogtatott be egy szerény alföldi hajlékba.
Azaz nem is kopogtatott az ajtón (nem szokta ő azt tenni). Puha lépteivel nesztelenül besuhant, s bűvös kezével megérintette a ház népét úgy, hogy azoknak a szívök elkezdett örömükben ugrálni.
A kiállítási sorsjegyük kijött. Ezerszer megnézték, ha nem álmodnak-e. Egész valójukat megreszkettette kéjesen. Valóság. A sorsjegy nyert. Átnéztek minden lapot remegve, félénk pihegéssel. Mindenik lapban az a szám nyert. De hátha mindenütt nyomdahiba? Egy álmatlan, de örömteli éjszakát töltöttek, meg egy fél napot, hogy az új lapok nem-e fognak hozni »hibaigazítást« a számokra nézve.
Nem jött a lapokban semmi. Most már hát színvalóság! De a világ csak úgy forgott, mint azelőtt, a kakasok kukorékoltak, a borjúk bőgtek, az emberek mentek fel s alá, s ez mind olyan csodálatosnak tetszett nekik… Hiszen igaz, hogy tegnapelőtt is így volt. Hanem tegnapelőtt ők még nem tudták, hogy húszezer forint urai (mert annyit nyert a kiállítási sorsjegy).
Úgy érezték, hogy mindennek meg kellett volna változnia a világrendszerben, mert ők egészen megváltoztak, mióta a sorsjegy beütött. Tarka szivárványos tervek úgyszólván egymást tolták a szerény nádfödél alatt. Húszezer forint rettenetes összeg. Annyi pénz talán a király kincsesládájában sincs egy rakáson. Szinte megdöbbentek a rettenetes összegtől. Mert hát mi marad most már a többi embernek? Mivel járnak ezentúl az emberek a vásárokra, a boltokba?
Képzelni, de leírni nem lehet a sok kellemetes plánumot. Kétezer forintért egy nagy-nagy jószágot veszünk a mienkhez, ezerrel nagyobbra építjük a házat, ötven forintért beruházzuk magunkat. (De hova tesszük a rengeteg ruhát?) Az anyjuk egy aranygyűrűt kap (Isten neki, szánjunk rá tíz forintot), a leány nagy selyemkendőhöz jut, az is belejön vagy húsz forintba, de hát a többi pénzzel mit csináljanak? Kitaníttatják vele a fiúgyereket. De hát aztán a többivel? A gazda egy dupla puskát vesz magának A kertre új lécsorompót csináltatnak kopjás kertajtóval. És még mindig iszonyú összeg marad. Azzal aztán csakugyan nem lehet már egyebet csinálni, mint hogy elküldik valami takarékpénztárba. De hátha be sem veszi a pénztár? Hátha nem biztos a takarékpénztárban. Ej no, azzal ne sokat törődjünk, a legutolsó esetben betesszük az angol bankba. Arról mondják, hogy a legbiztosabb a világon.
Hanem már most az volt a fődolog, elhozni Pestről a rettentő summát.
Hohó édeseim, ehhez nagy óvatosság kell. Baj van, nagy baj van. Megkértelek ugye, hogy tartsuk a dolgot titokban. Ihol ni, az egész faluban híre ment. Hogy én magam is beszéltem? Hát az igaz, nem marad meg az ember nyelvén. De most már megvan az irtóztató veszedelem. Mit gondoltok, annyi pénz! Ránk támadnak, megölnek! Hogy nincsenek most betyárok? Lesznek, édeseim. A pénz szüli a tolvajt, ez a rablógyilkost. Hát én csak azt mondom, hogy mindenekelőtt egy vasládát szerezzünk, hogy mikor a pénzt elhozzuk legyen hová zárni. Éppen van is a városban a megbukott szappanos komámnak egy Wertheim-kasszája, holnap bemegyek, megveszem és kihozom.
De még a kőmívesekért is el kell küldeni íziben, hadd csináljanak az ablakokba rostélyzatot, s a konyhaajtó fölibe egy vasajtót. Hogy ehhez pénz kell? Teringettét, majd ad a zsidó levett kalappal, ha megmutatom neki a sorsjegyünket.
Úgy is tettek őkegyelmeik, megvették a Wertheim-kasszát, megcsináltatták a rostélyokat az ablakra és a vasajtót. (Hanem nini, anyjuk, marcona szelindek kutyákról is gondoskodni kellene.)
Most már nyugodtan kerekedik útra az egész família. De még ez is kevés. Több szem többet lát. Egypár okos embert is érdemes lesz levinni, mert a pénzfölvevés mindig finnyás munka. Helyén legyen olyankor az ész és a figyelem.
Elhozták a sógort is, meg a gyerekek keresztapját. Úgyis mindegy már ilyenkor az a kis költség.
Azonban az a kérdés is fölvetődött, miben viszik haza azt a tömérdek bankót? Tarisznyában? Nem elég biztos? Belső mellényzsebekben. Az se jó. Asszonyi keblekre bízzák? Éppen nem célszerű. Hanem egy kis vasládát csináltattak, amihez egy lánc legyen erősítve, melyet folyton a keze körül csavarva tart valamelyikük a vasúton.
De mi haszna toldom-foldom az egész strapanciát, hogy miként alkudtak meg már otthon a kis szomszéd birtokra, az új lécre az ácsokkal: a vége úgyis az, hogy egy szép napon a múlt héten itt toppantak a kiállítási sorsjegyek igazgatóságánál.
- Mi tetszik? - kérdék ámulva a betóduló família láttára.
- Eljöttünk, hogy fölvegyük azt a kis pénzecskét - mondá a családfő amaz alföldies ravasz gőggel, mely a nagy summát kis pénzecskének nevezi, a két garasra pedig azt mondja, »összeg«.
- Miféle pénzecskéért?
- Hát a húszezer forintért.
- Miféle húszezer forintért?
- Amit sorsjegyen nyertünk.
- Mutassa, kérem, azt a sorsjegyet.
Gazduram kigombolgatta a mellényét, s kivette a zsebkendőből és tíz itatóspapirosból a sorsjegyet, aztán hátrált vagy két lépést, és onnan mutatta a számokat, de átadni nem merte.
- Tessék csak ideadni.
- Majd bizony. Kézből kézbe. Kérem a húszezer forintot.
- Az nem megy ám olyan kurtán.
- Mi? Tán nincsen annyi pénzük - mondá a gazda fejvakarva. - No, azt szeretném látni.
- Önök nem pénzt kapnak - mondá a sötét kabátos úr -, hanem…
- Hanem?
- Ékszert.
- Mit?
- Egy collier-t.
- Egyet? Hát aztán? - szólt meghökkenve a nyertes.
- Hát aztán vége, kvittek vagyunk.
- De nekünk a pénz kell, hallja az úr. Oda van írva, hogy 20 ezer forintos nyeremény, mi a húszezertől nem tágítunk.
- Ahogy tetszik, mi sem tágítunk.
Nosza most már egy fiskálishoz kellett menni, s tanácsot kérni tőle: mit csináljanak?
A fiskális tíz forint lefizetése után azt a tanácsot adta nekik, hogy fogadják el az ékszert, mert hiába, ez már mindjárt így volt rendezve, hiszen az majdnem mindegy, az ékszert el lehet adni az aranyműveseknek, valami keveset veszítenek rajta, de hát van miből.
Ezzel aztán megnyugodtak az alföldiek, s cum gentibus elmentek az ékszerért. De már a nagy örömük megcsappant egy kicsit.
Az ékszert megkapták… Gyönyörű művű gyémánt nyakék ez, melyet Granichstaedten készített, s a sorsjegybizottság tényleg 17 ezer forintért vette meg 20 ezer forintos tárgynak.
Ha már megveszik is az aranyművesek, 3 ezer forinttal kevesebb jut az angol bankba.
Mihelyt kezükben volt a kincs, beállítottak az első arany műveshez, hogy adjon ezért nekik 17 ezer forintot.
- Hiszen nem ittam mákonyt - mondá az nevetve.
- Hát nem ad meg érte az úr annyit?
- Nem biz én.
- Hát nem ér annyit?
- Annyit nem.
- És mennyit ér?
- Hát talán megér tizenkétezer forintot.
Dühbe jöttek erre az alföldiek, s vitték az ékszert más aranyműveshez: az azt mondta nekik, hogy talán megér tízezer forintot.
Kétségbeesve rohantak a harmadik ékszerészhez, az csak nyolcezret mondott.
Megjuhászodva gyűltek össze egy vendéglőbe tanácskozni. Mit tegyenek? A negyedik boltba már nem mertek benyitni: mert minden kérdezősködés után kétezer forinttal lettek szegényebbek.
Végre is abban állapodának meg, hogy visszamennek az első boltba.
- Az úr mondta, hogy tizenkétezret ér az ékszer. Hát ehol van ni, elhoztuk. Ide azt a tizenkétezer forintot.
Az ékszerész mosolygott.
- Igaz, hogy annyit ér, de csak annak, aki ilyen ékszert meg akar venni. De ki az? Hol van most olyan ember, aki tizenkétezer forintért venne egy nyakéket? Azt még az Eszterházyak se teszik. Negyven éve árulok ebben a boltban, de még soha senki sem keresett nálam ilyen drága portékát.
- Hát mégis, mit adna érte az úr? - kérdé halotthaloványan a családfő.
- Semmit - felelte kurtán az aranyműves.
- Hogyan semmit? Hisz azt mondta, hogy tizenkétezret ér.
- De nekem nem ér, mert én csak olyan tárgyat veszek meg, amit tőlem is megvesznek.
Megrökönyödve ballagtak át a másik boltba, ahol tízezer forintra mondták. Tízezer forint is szép pénz.
De a másik ékszerész is azt mondta: őneki nem kell az ékszer, hanem tudják mit: rontsák el az egészet, és adják el mint anyagot, szedjék ki belőle a gyémántokat egyenként… mégis be lehet érte hozni egy kis összegecskét.
Az az összegecske szó nagyon bántotta gazduramat, becsapta az ajtót, s még egy próbát tett a nyolcezer forintos ékszerésznél.
- Itt van a collier 8 ezerért.
- Az öregapámnak sem volt annyi pénze.
- Hát nem veszi meg az ékszert?
- Nem kell nekem sehogy, mire kellene az én boltomban? Ilyen ékszert csak egy királyné viselhet, az pedig nem minden héten vásárol.
Megkapta ez a szó őkegyelmeiket, s midőn sok viszontagságok után estére haza kerültek a vendéglői szobába, felsóhajtott az öreg:
- Tönkrementünk!
Aztán tintát, tollat kért, s megírta a levelet Bécsbe, őfelségének:
Hogyha valami széppel akarná meglepni ő apostoli felsége a kedves nejét, ne sajnálja tőle megvenni azt az ékszert.
Bizony jutányosan adja.
Így esett meg egy alföldi famíliának a hirtelen való meggazdagodása és hirtelen való elszegényedése.
Hogyha mármost (szűk esztendő lévén) király őfelsége sem veszi meg az ékszert, akkor jó lesz anyjuknak vasárnaponkint az ünneplő kacabajhoz.
Hanem az új rácskerítésnek, meg angol banknak lőttek már!
A HINTÓ
(Tréfás kaland)
1885
Nagy bajban vagyok tisztelt olvasók, mert ehhez a történethez nem elegendők a képek, ide térkép kellenék, mégpedig reflextérkép, mely világosan mutassa a talajt: hol lapos, hol dombos; de mivelhogy ilyen mappám nincsen, tessék kérem idefigyelni, ha azt mondom, hogy a Kermyék villája elöl széles tornáccal lapos helyen állott, ámbátor a telek görbe volt, mert már az előrészét is roppant rútítja rézsunt balra a domborulat, ahol a kocsiszín van.
A kocsiszínnek nincs kapuja, ami elég alkalmatlan, mert a hintónak (mely azért van mindig betolva, hogy meg ne ázzék) egyik hátulsó kereke alá folyton követ kell tenni, nehogy leguruljon. (Faluhelyen többnyire így fognak ki a földrajzi fekvésen.)
Az elbeszélendő kis kaland napján is éppen így állott a kocsiszín és benne a hintó kaviccsal alátámasztva.
Hogy milyen nap volt, kedd-e vagy szerda, nem emlékszem, pedig életemnek egyik legeseményteljesebb napja, melyen nagy veszély fenyegette első szerelmemet.
Ti. a szép szöszke Kermy Rózával szerettük egymást, amiről azonban a szülők nem akartak venni tudomást, hanem másféle terveket szőttek vele. Éppen az említett napon érkezett a házhoz a Nemeskey família. Az öregúr, az asszony, a kamasz fiok és két nagynéne vagy harminc skatulyával. De a harminc skatulyánál is nagyobb baj volt az a kis doboz, melyet a fiatal Nemeskey hozott magával: abban már benne voltak a falusi hírek szerint a jegygyűrűk. Minden jel mutatta, hogy ma fogják tőlem elszakítani Rózámat. A helybeli előkelőségek közül szintén hivatalosak voltak nehányan.
Semmi kétség, itt eljegyzésre készülnek!
A szomszédban laktam, alkalmam volt Rózával korán reggel, még a vendégek érkezése előtt a kerítésen át néhány szót váltani.
- Igen, igen - suttogta szomorúan -, szüleim titkolóznak, és mosolyognak a titkukhoz. Ez nem jelenthet jót ránk nézve.
- Oh, Róza, én nem élem túl a mai napot. Magát hozzá fogják kényszeríteni.
Róza a lábával toppantott.
- Ugyan menjen, hiszen még nem is láttam. Nem, nem. Én örökké magát fogom szeretni.
- S főbe lövöm magamat, ha…
S kihúztam oldalzsebemből pisztolyomat.
- Jaj! Ne okoskodjék!
- Megteszem, esküszöm, ha hozzámegy, de akkor is megteszem, ha nem értesít a mai borzasztó nap kimeneteléről, ha el nem jön megmondani, hogy tetszett a vőlegény, s mi történt.
- Hiszen majd megtudja… majd elmondom holnap.
- Egész nap ne lássam? Inkább a halált lássam. Kell, hogy megnyugtassa háborgó szívemet.
- Istenem, hol? Lehetetlen az!
- Szökjön el egy félórára a vendégektől.
- De hova? - szólt szorongva. - Tudja, el nem mehetek otthonról.
- Osonjon be például a kocsiszínbe. Én ott várom.
- Mit gondol? - mondá szemeit lesütve, szemrehányón.
- Tegye meg, ha szeret - suttogtam hévvel -, ha szeret!
- Ott leszek - rebegte, s aztán szép homlokát összeráncolva, hozzátevé -, de hogy jut be ön?
- Belopózom.
- Hátha észreveszik a cselédek?
- Beülök a hintóba, ahol nem látnak meg. Mikor várhatom?
- Uzsonna előtt.
Déltájban, mikor bent a vendégek ebédeltek, észrevétlenül jutottam be a kocsiszínbe, s onnan a brummer hintóba nagy szívdobogás közt figyelve minden külső neszre. Ha tyúk futott el az udvaron, vagy pulyka rebbentette meg szárnyát, az mind az ő léptének tetszett. Rettentő lassan telt az idő. Hallottam, amint a vendégek kijöttek a tornácra ebéd után, majd kártya műszavak s csengő női kacaj ütötték meg a füleimet.
Bizonyosan közte van a Rózáé is.
Oh, be boldogtalan voltam.
Végre közeledő suhogás hallatszott, az ő kis kartonszoknyájának suhogása volt.
- Itt vagyok - lihegte megtörve, fázékonyan.
- Jöjjön fel - suttogám, kezemet nyújtva, míg ő piciny lábát habozva és félénken tette a hágcsóra.
- Nem látták? - kérdém, mikor már velem szemben ült a hintóban.
- Nem, de lassan beszéljen az istenért, mert a vendégek egy része itt kártyázik a tornácon.
- Megtörtént? - hebegtem üvegesedő szemeimet ráemelve.
- Még eddig semmi se történt, de a szüleink most tanácskoznak róla a nappaliban.
- Borzasztó! Hát a vőlegényhez mit szól az én Rózikám?
- Csinos fiú! - veté oda a vállán egyet rántva, a pajkosság bizonyos nemével, ami engem végtelenül felháborított.
- Tetszik? - hörögtem indulatosan, s kivettem kétségbeesetten a pisztolyomat. - Róza meghalsz! Haljunk meg együtt.
Rám nézett reszketve, olyan fehéren, mint a hó.
- Meghalunk, Róza - ismétlém vadul -, de előbb megcsókollak.
Elvörösödött, mint a láng. Utánakaptam, de egy erős lökéssel hátrataszított, zökkent a hintó s a következő percben…
…A következő percben a kerék alá támasztott kő elgurulván, a hintó magától indult meg a lejtőn, és megállt a tornác előtt.
Mi csak már akkor vettük észre, mikor már ott voltunk szégyenszemre a vendégek gúnyos tekintete előtt.
Hogy Nemeskeyék rögtön pusztultak onnan, nem csodálom, de hogy mi rögtön a föld alá nem süllyedtünk, azt mai napig is csodálom az anyjukommal, Rózával.
EGY KORONÁS TÁBLABÍRÓ
1885
Nem rég ideje annak, hogy a szegény Gyuri bácsi meghalt, és kivitték szép csöndesen a Kerepesi temetőbe.
A családi címerek, egy griffmadár karddal a csőrében, ott röpködtek a koporsója mellett, a partecédulán bőven ki voltak írva a predikátumai, előkelő bírói hivatala és mindennemű más címei.
- Bizony sokra vitte - mondák a koporsója után ballagó szegényebb rokonok, akik feljöttek a vidékről a protektort siratni benne.
- Igazi nagy úr lett! Hogy az ilyen embernek is el kell mennie, akit ennyi világi tisztesség ért.
(Mert a Tudományos Akadémiának is tagja volt Gyuri bácsi.)
Hanem a legnagyobb tisztességet, ami őt érte, csak igen kevesen tudtuk.
Azt ti., hogy Gyuri bácsi egykor koronát viselt.
Mégpedig nem valami romantikus mesebeli koronát, aminő a Benyovszky Móricé vagy az afrikai Magyaré lehetett, hanem a legkomolyabb korona volt a fején: a Szt. István koronája.
Úgy, úgy! Ez színvalóság!
Önök hitetlenül rázzák a fejüket:
Hogy miért nem tud hát erről a történelem?
Hanem éppen azért nevezetes dolog, mert a történelem nem tud róla; amit a történelem tud, az már nem nevezetes.
Hiszen ha elbeszélem, hát megtudhatja, ha akarja.
*
Minthogy azonban én csak annak hiszek, amit látok, ennélfogva a Gyuri bácsi saját előadását fogom használni. Az ő lelke rajta, ha valami turpisság sülne ki. Ő úgyis könnyebben elviselheti azt most már, mint én.
»Hát, öcsém, úgy volt az, de bizalmasan mondom el a dolgot, mert nem újságba való az, hogy mi vittük a koronát Orsovára 1849-ben. Énrám volt bízva fejvesztés terhe alatt. Vigyáztam is rá, mint a két látó szememre. Egy vasládába volt becsomagolva a szekéren, s az három kemény lakattal lezárva. Egész Ceglédig rajta ültem a vasládán, s valahányszor zökkent a szekér, mindég megremegett a szívem, hogy a vasláda kiszalad alólam. Azalatt az egy nap alatt őszültem meg, öcsém.
Ceglédre érve roppant sötétség lett, a záporeső is zuhogni kezdett, az utak meg éppen nem voltak kellő biztonságban.
- Itt meghálunk - mondám a kocsisnak, s betértünk a vendéglői állás alá.
Bent a vendéglőben ismerősökre akadtam, jólelkű, hazafias úriemberekre.
- Hova mégy, Gyuri? - kérdezék.
- Egy kis dolgom van arrafelé - mondám Kecskemét tájékára mutatva.
- Mi az ördögöt viszel abban a vasládában?
- Pörös aktákat.
- Itt hálsz meg?
- Itt.
- Brávó. Mi is itt hálunk. Legalább átkártyázzuk az éjszakát.
- De én itt a kocsin maradok.
- Hisz megvesz a hideg.
- Jó bundám van.
- Megbolondultál? Mikor olyan pompás lenne ott bent a meleg, barátságos kályhánál.
- Hagyjatok nekem békét, én itt hálok a szekeren.
- Hm, akkor hát nem is pörös aktákat viszel te abban a ládácskában?
- Hát mit? - kérdém ijedten elsápadva.
- Elárultad magadat a megdöbbenéseddel. Nem szép tőled, hogy titkolózol előttünk.
- Hát megmondom nektek őszintén, de esküdjetek, hogy egy szót sem szóltok senkinek.
Becsületszavukat adták, de különben is előkelő tisztek lévén, nem kellett tőlük tartanom.
- Én a koronát viszem, barátim.
- A szt. koronát?
- Azt.
Mély áhítattal nézték a vasládát, azután így szólt az egyik:
- Nagy dolog, de nem látom át, miért ne hozhatnád be?
- Nem lehet a ládát, az nagy feltűnést okozna.
- Hát akkor vedd ki belőle a koronát, és azt hozd be a köpenyeg alatt a különszobába. Senki sem látja.
Úgy is lett, bevittem a koronát a köpönyegem alatt s letettem egy alacsony almáriumra, betakarván azt a levetett köpönyegemmel.
Leültünk kártyázni, de a nyugtalanság miatt nem lehetett, mert valahányszor lépteket hallottam, vagy az ajtó ha nyílott, mindég összerezzentem: hátha beugrik valaki, és hirtelen elkapja.
Társaim észrevették nyugtalanságomat.
- Ugyan, ne okoskodj. Hiszen hárman vagyunk. S itt vannak a kardjaink is.
- Igen, de úgy el találunk felejtkezni a játék hevében, egyszer csak azon vesszük észre, hogy már elszalad vele valaki.
- Akkor hát tedd a fejedre.
- De nincs ám megbélelve.
- Nem tesz az semmit.
- De nehéz nagyon.
- Legalább nyugodt leszel.
- Az igaz, de ha valamikor királyunk lesz, és kitudódik, hogy a fejemre mertem tenni, lenyakaztatnak.
- Attól ne félj, mert mire ide kerülne a sor, akkorra már nem lesz fejed, azt már azért üttetik le, mert egyáltalján elvitted a koronát.
- Az igaz! Hát akkor, isten neki, fölteszem, ámbátor szentségtelenség.
- Csak ebben az egy esetben nem, amikor ez éppen a korona biztonsága érdekében történik.
- Terringette! Nem is áll rosszul a fejeden. Ki oszt?
…Így viseltem én, kedves öcsém, hat óra hosszat koronát a fejemen. De a világért sem kérnék többet ebből a mulatságból«.
ÚJ ÉS RÉGI EMBER
1885
Azt mondja Kohn, nem ad pénzt, mert nincs rendben a telekkönyvem.
Hát mi baja van a telekkönyvemnek?
Az a baja van, mondja, hogy mikor a nagybátyám meghalt 1877-ben, s mi ketten a Pali öcsémmel örököltük birtokát, bejegyezték: »Örökösök, Baborkay István és Pál kiskorúak«.
Hát ő addig most nem ad pénzt, míg ezt onnan ki nem törültetem, hogy »kiskorú« vagyok.
- Bolond maga, Kohn, hiszen látja, hogy már a harmincba járok; ősz szálakat mutathatnék a hajam közt.
- Az nekem mindegy, kérem alássan. Nekem a telekkönyv a szentírásom. Ha a telekkönyvbe az áll, hogy kiskorú, rám nézve hiába érte el a tekintetes úr a nyolcvanadik esztendőt is.
No, ennek utána kell nézni, gondoltam a telekkönyvi hivatalba sietve, mert rám nézve meglehetősen sürgős volt a kölcsönügylet: kártyaadósságot kellett fizetnem, az pedig a társadalmi szabályok szerint sokkal kötelezőbb, mint a józan ésszel csinált adósság. (Azért ki is ballotírozhatnak, megvethetnek a modern emberek, emezért csak megegzekválhatnak.)
A telekkönyvben csakugyan úgy volt, mint Kohn mondta: »Baborkay István és Baborkay Pál kiskorúak«.
Azonban alább 1881-ből, midőn Pali öcsém halála folytán az ő része is rám szállott, már úgy iktattak be: »Örökös, nagykorú Baborkay István«. Ha hát 1881-ben már nagykorú voltam, a természet rendje szerint bizonyos, hogy most 1885-ben is nagykorú vagyok.
Kohnnak egyébiránt igaza van, ha nem ad pénzt, hanem szerencsére csekély a hiba, majd kitörültetem én azt onnan mindjárt.
- Ugyan kérem, merre van itt a törvényszéki elnök szobája?
- Itt a sarokban - felelte egy ott ácsorgó ügyvéd ismerősöm.
- Miféle ember az elnök?
- Modern ember tetőtől talpig. Nagy jogász, kutató elme.
- Hát a telekkönyvvezető milyen?
- Az megfordítva, egy őslény, elszegényedett dzsentri. Igazi ósdi fráter. Horthynak hívják.
- Hát az elnököt?
- Bajomi Péternek.
- Bajomi Péter! Hál’istennek! Tizenöt év óta sakkoztunk együtt minden nap a klubban. Lelki-testi barátom.
Most már egész biztosra kopogtattam be az ajtaján. Kedvetlen »no« hangzott ki.
- Adjon isten! - kiáltám betoppanva.
Az elnök hátramordult:
- Tessék kimenni, s elolvasni, mi van az ajtóra írva.
- Mondd el, hogy mi van. Elhiszem én azt neked idebent is.
Bozontos fejét felemelte az írások közül, és megfordult, mire kényszeredett hangon ismert rám:
- Te vagy? No, csak eredj ki, nézd meg, mi van az ajtóra írva, aztán azon mód szerint jöjj be.
Sohasem voltam valamely tréfának elrontója, kimentem. Hát látom, hogy az van ott felírva egy táblácskán: »Kopogtatás nélkül kéretik belépni«.
Ejnye, ez már sok, ezt már nem tűröm el szó nélkül, de amikor neheztelő arccal beléptem, az övé már csupa mosoly volt, csupa nyájasság.
- Első a rend, kedves barátom - mondá a kezemet két kezével melegen megrázva. - Minek köszönhetem ezt a váratlan szerencsét?
- Egy kis kérésem volna hozzád.
- Parancsolj, kedves Pistám!
- Csekélység az egész! 1877-ben egy kis birtokot örököltünk az öcsémmel Vilócon.
- Emlékszem.
- Ez alkalommal kiskorú örökösnek jegyeztek be még a telekkönyvbe, mert az is voltam.
- Természetesen.
- 1881-ben meghalt az öcsém. A részét én örököltem, és akkor már nagykorúnak jegyeztek be. Hát oda terjed az én alázatos kérésem, pajtás, hogy brevi manu igazíttasd ki, rendeld el, hogy a »kiskorú« szó töröltessék.
Bezzeg meghosszabbodék erre az elnök ábrázata.
- Hja, hüm! Ez már baj!…
Kényelmetlenül feszelgett székén, s vakargatta a nyakát.
- Az hosszú dolog! Az nagy felelősséggel járna. Hiszen ki lehet azt törültetni, de csak a szabályszerű eljárással. Kérvény - ötven krajcáros bélyeg - keresztlevél - iktató - telekkönyvi referens - végzés! Az hosszú dolog!
- De kérlek, egy tollvonással deleálható egy másodperc alatt.
A magas, szikár alak fölállt, ünnepélyesen fölemelte száraz, vékony ujjait.
- A telekkönyv szent, barátom, oda csak olyat szabad beírni, ami szintén szent, és ami szent, azt nem lehet kitörülni.
- Hát nem szent az, hogy én már túljárok a huszonnégy éven, és hogy már 1881-ben nagykorú voltam?
Bajomi vállat vont:
- Meglehet, de…
- Hiszen magad is tudod, hiszen jól ösmersz…
- Ösmerlek, az igaz, de én most nem én vagyok, hanem a rendszer. S a rendszer bizonyítékot, keresztlevelet kíván.
- Gondold meg, tönkremegyek, oda a becsületem, ha nem fizetek gyorsan, kölcsönt pedig hamar csak úgy kapok, ha hamar sikerül rendbe hozni ezt a dolgot.
Vastag szempillái tudományos fensőséggel szaladtak fel a homloka közepére.
- Hja, a rendszer nem törődik azzal, hogy veled mi történik!
- Úgy? - mondám izgatottan. - Akkor hát alászolgálja!
Becsaptam magam után az ajtót, s elcsüggedve mentem keresztül a hosszú törvényszéki folyosón, midőn szemembe villan egy ajtón: »Horthy Pál telekkönyvvezető«.
Ej, próbáljuk meg a modern ember után az ósdit, s hirtelen elhatározással megnyomtam az ajtókilincset.
Az iszonyú pipafüst miatt, mely egy öblös csibukból származott, csak apródonkint bírtam kivenni azt a néhány alakot, akik bent álldogáltak. A csibukot egy potrohos, tokás, őszbe csavarodott öregúr szítta, aki háttal dűlt az íróasztalnak, és valami történetet beszélt a környezetének.
- A telekkönyvvezető urat keresem.
- Én vagyok - riadt fel egy pillanatra, s tovább mesélte a dolgát.
Egy csattanós részletnél, mikor felharsogott a kacaj, s még az írnokok kezében is megállt a toll, mintegy lélegzetvétel gyanánt rám pillantott, és mellékesen kérdé:
- Kihez légyen szerencsém?
- Baborkay István vagyok.
- Ohó! Baborkay Andrásnak a fia?
- Igen.
- Ohó!
S ezen második »ohó« után megint folytatta a kalandját.
Valami forradalmi epizód volt az, s gyakran keresgélt közben az emlékezetéből neveket. Egy ilyen keresgelés alatt (Ejnye, csípje meg a gyík, hogy is hítták?) újra a szemébe ötlöttem.
- Mit kívánsz, kedves öcsém?
- A telekkönyvemben van egy kis hiba.
- Ohó! Hiba? A telekkönyvben? Az lehetetlen!
- Azazhogy nem is hiba, mert 1877. évben…
- Azazhogy lehet hiba - vágott közbe -, mert akkor még nem én vezettem.
- Kiskorúnak jegyeztek be a vilóci birtokra… de már 1881-ben mint nagykorú vagyok ugyanott feltüntetve a felerészre nézve.
- Megvan! - kiáltott fel most Horthy. - Guyonnak hítták!… Hát amint mondom, hozzám lépett Guyon, és vállon fogott…
De már megakasztom azt a krónikát, gondoltam magamban, s elibe lépve Horthynak, vállát fogtam meg.
- Arra kérném hát, kedves bátyám…
- Nos, nos?
- A zsidó nem akar pénzt adni, míg a kiskorú feltüntetés is bent van a birtoklapon. Hogy nem lehetne-e kiigazítani?
Rám nézett apró kékes szemeivel csodálkozva.
- Hogy a patvarba ne lehetne?
- Nézzen meg, urambátyám, hiszem láthatja rajtam, hogy már régen nagykorú vagyok.
A fejét rázta kedélyesen.
- Azt én ugyan nem látom, mert rosszak már a szemeim. Gyengül az ember, édes öcsém. A hetven felé járok. Hanem azért kiskorúságodból még ki bírlak emelni. Amice Hrusa, hozza ki a vilóci telekkönyvet.
- Igazán kiigazítja, urambátyám?
- Hogyne igazítanám, ha azt mondod, hogy rossz?
- De ha nem is ösmer…
- De ösmertem az apádat - mondá az öreg, egy nagy füstmacskát fújva felém. - Ritka becsületes ember volt.
Ezzel fogta a lúdpennát (mert ő ilyennel ír), s az előhozott könyvben végigtörülte vele azt a szót, mely olyan keményen lakatolta le az óvatos Kohnom wertheimszekrényét.
Milyen furcsa két ember volt ez! Az egyik engem ösmert, s mégsem hitt, a másik csak az apámat ösmerte, s mégis hitt.
Nekem ez nagyon jó volt akkor! De kérdés, jó-e az országnak, hogy ilyen kétféle fajtájú emberek (modernek és ócskák) csinálják benne a rendet és igazságot, mindenik a maga módja szerint?
SZONTÁGH PÁLNÉ
1886
E kis elbeszéléshez az adatokat Mikulik József a »Magyar kisvárosi élet« című könyvéből vettem.
Ő említi ott meg a 131. lapon a szép Grünblath Erzsébet dolgát, aki egy napon valami rosszat álmodott (de meglehet az is, hogy valami jót álmodott) és visszaküldte ifjabb Gothard János uramnak a jegygyűrűjét.
Képzelhetni, mekkora gyorsasággal szivárgott szét Rozsnyón ez az eset, és milyen port verhetett fel! Hogyne! Mikor még most, kétszázötven év múlva is a nagy események közé írta be egy tudós ember.
Mert hát olyan perszóna-e ifjú Gothard János, akivel packázni lehessen? A gazdag idősb Gothard János főbíró uram fia nem akárki. Nagy mágnás Rozsnyó városában. Igaz, hogy a lányt sem a szeméten találták. A Grünblathok is erős nemzetség, sok ízben viseltek már főbírói tisztségeket, sőt ha az öreg Grünblath élne, kérdés, kinek a kezében lenne ma a főbírói pálca. De mindegy. Ha olyan ember volna is Gothard János, akivel ki lehet kötni, olyan jószág-e a karikagyűrű, amivel bolondozni lehet?
Nagy volt a megbotránkozás; a főpiacon, a csetneki és a jólészi utcán valóságos csoportokba verődtek össze a népek megbeszélni: mi lesz ebből vajon? No, ezt nem engedik el szárazon a Gothardok!
Babonás öregasszonyok e hírhez titokzatos arccal hozzákapcsolták azt a másikat, mely hasonlóképp hirtelen terjedt el a városban, hogy a toronyóra ma reggel megállott, éppen abban az órában és percben, mikor a mátkagyűrűt lehúzta az ujjáról Grünblath Erzsébet. Az isten ujja állította meg a mutatóját. És az addig meg sem indul, míg az igazságnak eleget nem tesznek a Grünblath - Gothard-ügyben.
Pedig erre az órára éppoly büszkék voltak a rozsnyóiak, mint hölgyeik jó hírére. Most egyszerre odavan mindkettő. Lehettek is büszkék, kivált ez óraműre, mert egyetlen vala az akkoriban a világon, úgyhogy a híres Albertus Turibius egyenesen azért jött a múlt esztendőben Helvéciából Rozsnyóra, hogy a szerkezetét tanulmányozhassa.
A városi magisztrátus meg sem engedte volna neki, ha Késműves Imre szenátor uram fel nem szólal:
- Ne vegyük süketségre a kérését, hiszen úgysem fér az a fejébe.
Aminthogy nem is fért; nézegette egy álló hétig a belső részeit, a hatalmas kalapácsokat és hengereket, a száz mindenféle srófot és mozgó kerekecskét, szombaton is annyit tudott, amennyivel hétfőn kezdte.
Csak egy ember tudta volna a rozsnyói óra szerkezetét megmagyarázni, az öreg Szontágh Márton, aki csinálta, de az néma volt. (Későbbi krónikák mesélik, hogy a városi magisztrátus vágatta volna ki a nyelvét, nehogy árulója lehessen az önalkotta gépezetnek, de én ezt föl nem teszem őkegyelmeikről.)
Nem árulta volna ő azt el azért sem, mert hiszen éppen azért volt világraszóló az óra, mert csak egy volt. Az egykorú országos okmányokban sok helyütt fordul elő, hogy olyan esetekben, ahol bizonyos kisebb időrészletek is fontossággal bírnak, a rozsnyói óra szerint vétessék az idő.
A zsebórák már ekkor (1631 esztendőket jegyeztek) meglehetősen kezdtek terjedni a nagyobb nemes uraknál, s ha valaki valamely vidékről Rozsnyóra utazott, egy egész tarisznya órát bíztak rá, hogy vigye el, és igazítsa hozzá a rozsnyóihoz.
Nevezetességét jócskán emelte az is, hogy minden délben és éjfélkor kétfelé nyílt a külső lapja, és egy kakas jött ki belőle, amikoron is a kalapácsok, rugók és billentyűk odabent elkezdtek eszeveszetten ütni és berregni, együttvéve a kukorékoláshoz hasonlatos hangzavart adva, mintha csak azt kikiáltaná szerte a csöndes házföldek fölött a Pozsáló hegy alján elterülő zúzdák, kohók és hámorok zakatolásába: »Lutheránusok, vigyázzatok!«
Most aztán egyszerre elnémult az idők hatalmas mérője, mintha mondaná: »Nem megyek tovább egy tapodtat sem, miattam virradhat, esteledhet, én itt maradok egy álló helyben, isten engem úgy segéljen. És a kakast sem eresztem ki többé, hanem bezárom előletek örökre.«
Hát érdemes ezt egy fehérszemély végett elszenvedni? Mert bizonyos az, rozsnyóiak, hogy az óramegállás összefüggésben van annak a gonosz leánynak az oktalan szeszélyével. Hiszen éppen úgy megállhatott volna tegnap, vagy a leány is visszaküldhette volna a gyűrűt holnap. Miért kellett ennek egyszerre történnie? Azért, mert van egy titokzatos hatalom fölöttünk, mely néha kifejezi valamivel a haragját.
De bizony nem hagyták ezt annyiba sem a városi nyelvek, sem Gothardék, kivált, mert Grünblath Erzsébet azt felelte a békéltetési kísérletekre: »Nem kell Gothard János sem testemnek, sem lelkemnek. Vigyen el inkább az ördög!«
- Úgy? - szisszent fel a vérig sértett ifjú Gothard János. - Az ördögnek ugyan át nem adhatlak, hanem ehelyett mégis átadlak valakinek.
És átadta az ügyet egy prókátornak.
Az ügyvédeknek jó dolguk volt ebben a világban. Nem kellett kiállniok a tömérdek sok vizsgát és bemagolniok a sok könyvet; aki valamely hatóságtól vagy egy-egy tekintélyesebb személyiségtől testimoniumot kapott, hogy képes a pörvitelre, hát az attól rögtön jogtudóssá vált. (S csodálatos, mégsem szaporodtak el a prókátorok úgy, mint most, mikor irtják őket.)
Szakmáry Pál diák volt a Gothard ügyvédje, mire a szép Grünblath Erzsébet is ügyvédet vallott, név szerint Miskolczy Pál diákot.
A két derék fiskális ezzel minden haragot magára vett. Három álló hétig üzengettek egymásnak a cselédjeik által különféle gorombaságokat válaszokban és viszontválaszokban (mert ez volt a per első stádiuma), mikor aztán jól feldühösítették egymást, akkor adták be szokás szerint a keresetet.
Hét környékbeli pap gyűlt össze bíróságnak, a legöregebbet, tiszteletes Fabriczy György uramat, a jolsvai lelkészt, megválasztották elnöknek, a legfiatalabbat, Szontágh Pál uramat, a helybeli segédlelkészt, nótáriusnak. Olyan volt a hét pap a Luther rokkjaikkal és a nyakukon lelógó fehér vászonszelettel, mint hét orvosságos üveg.
Megtörve jelent meg a vőlegény a »tekintetes nemes böcsületes korona« (így titulázta a bíróságot a két prókátor, kiknek pörös beszédei fennmaradtak) színe előtt, dacosan, kevélyen Grünblath Erzsébet. Istenem, be szép volt! Hófehér ruha simult délceg termetéhez - talán éppen ez lett volna a menyasszonyi ruhája! A gesztenyeszín hajában három rózsabimbó - engesztelhetlenség hirdetői -, haragos vérpiros mind a három. S amit a bimbók el nem mondtak, a két égő csillag, a két szem lázas ragyogása hozzátoldta: »Nem békülök ki! Nem! Nem!«.
A becsületes szent korona hiába szembesítette őket, s hiába fogta külön is rábeszélés alá Erzsébetet, mindenre tagadólag rázta a fejét.
- Elkárhozol, leányzó! - inté az elnök, Fabriczy György.
Erzsébet vállat vont fásultan.
- Katlanban fognak égetni a másvilágon! - rémítgette tiszteletes Szontágh Pál.
S már látta is lelki szemeivel azt a pokoli katlant, amelyikben égetni fogják a szép hajadont. Biz’isten, sok érdekes dolgot bíz rá a hit az ördögökre is.
Hiába rémítgették, a leány állhatatosan megmaradt a szándékában, mire a két ügyvéd elmondta vád- és védbeszédét hosszadalmasan.
Most aztán kiküldték a feleket az ámbitusra, csak a prókátoroknak volt joguk bent maradni, míg az ítéletet meghozzák.
Fabriczy György szólalt fel legelőbb:
- Én azt indítványozom, tiszteletes szent korona, mondjuk ki, a leány férjhez ne mehessen hét évig, s ezalatt semminemű vígasságban, lakodalomban vagy dáridóban magát ne mutathassa.
- Szavazzunk - dörmögte Vietorisz János.
- »Igen«-nel és »nem«-mel - formulázta az elnök.
A »nem« a fölmentést jelenti.
Szontágh Pál olvasta fel a neveket, s jegyzé oda a papírra a »nem«-et vagy »igen«-t.
- Salitius Péter?
- Igen.
- Urszinyi Sámuel?
- Nem.
- Vietorisz János?
- Nem.
E pillanatban néhány szót vetett egy papírszeletre Miskolczy Pál, és odacsúsztatta Szontágh Pálnak, de ez meg sem nézte, hanem zavartalanul olvasta tovább a névsort.
- Bisztriczki Pál?
- Igen.
- Revucsan Károly?
- Nem.
Két »igen«, három »nem« volt. Most már csak a jegyző szavazata hiányzott és az elnöké.
Miskolczy Pál kézzel-lábbal, szempislogatással váltig integetett Szontágh Pálnak, hogy olvassa el már azt a cédulát, amit a kezében szorongat, de az észre sem vette, s beadta a maga voksát is. Egy szerencsétlen »igen«-t.
S így lett meghozva ama kemény ítélet, melyet mai napig is emlegetnek a krónikák.
Szontágh Pál csak most nézte meg a cédulát. Ez volt ráírva szórul szóra:
»Grünblath Erzsébet azért küldte vissza a gyűrűt Gothard Jánosnak, mert a tiszteletes urat szereti.«
Egyet fordult vele a világ, vére fölpezsgett, szemei kigyúltak. A legszebb, a leggazdagabb leány a felföldön őt szereti. Be mindjárt más lett a vétsége! Hogy is szavazhatott ellene »igen«-nel?
- Nosza, koncipiálja kegyelmed, Szontágh öcsém, a szentenciát.
Remegő kézzel fogta meg a tollat, de nem volt képes egy szót sem összehozni, végre is maga az elnök diktálta, ő csak a szavakat írta le gépileg.
- Bejöhetnek a felek! - kiáltott ki Fabriczy György.
Belépett Erzsébet és Gothard János, s megálltak az ajtónál, elfordítván szemeiket egymásról. A fiatal pap fulladozó hangon olvasta fel nekik, amint következik:
»Hogy a szent házasságnak méltósága helyén maradjon, s az botránykozás eltávoztassék, ilyen büntetés alá kötelezzük a leányzót: hogy hét esztendeig férjhöz ne mehessen, mennyegzői lakodalmaktól, táncoktól ez hét esztendő alatt eltiltatik.«
Biz ez kegyetlenül volt kieszelve.
Huszonhárom tavaszt számlált Erzsébet, ha még hozzáadjuk a hetet, míg a pártát le nem vehetik a szép kalászszín hajáról, harmincévesre válik, s egész hervadóra. A tiszteletes szent korona lelkiismeretesen kiszámította, hogy kóró legyen akkorra a virágból.
- Megnyugszom az ítéletben! - jelenté ki Gothard János.
A leány meghajtotta fejét, és némán támolygott ki a teremből ügyvédjével.
Szontágh Pál utánok ment, hogy egypár szóval vigasztalja.
- Hiszen meg lehet ezt még fellebbezni is.
- Mindjárt holnap felviszem az ügyet az országbíróhoz! - erősködék Miskolczy.
- Okosan teszi kegyelmed! - biztatá a káplán.
- De legokosabban kegyelmed tette volna, ha »nem«-mel szavaz vala - vágott vissza ingerülten az adokvátus -, s ha most nem volna szükség az én okos cselekedetemre.
- Hát ellenem szavazott? - rebegte a leány elhalványodva.
Szontágh Pál fülig vörösödött.
- Igaz, úgy szavaztam, de esküszöm a papi hitemre, hogy mindent elkövetek az ítélet megváltoztatására. Kijárom én azt, ha térdig kopik is a lábam.
S mindjárt másnap együtt ment Miskolczyval Kassára az országbíróhoz, nagyságos Alaghy Lőrinc uramhoz: hátha meghajlíthatnák a szívét.
- A papokkal és az ördögökkel nem kezdek ki! - mondá Alaghy.
Hanem azért egy írást mégis kieszközöltek, melyben megbízza a rozsnyói magisztrátust, hogy az döntse el helyette az apellátát.
No hiszen, megmozgattak fűt-fát szenátor uraiméknál az érdekelt felek, de hasztalan; a magisztrátus is helyben hagyta a papok ítéletét.
És most rácsattant Grünblath Erzsébetre a koporsó fedele egészen.
Még ugyan járták egy darabig Szontágh Pál és Miskolczy uraimék instanciákkal a palatinus küszöbét meg a királyét, de annak sem lett foganatja.
Lemondtak végre minden reményről, mikor egy napon történt, hogy a jólészi utcán az öreg Szontágh Mártonnak köszönését nem fogadta idősb Gothard János, hanem elfordította a fejét.
Az öreg Szontágh kevély ember hírében állott, sokat adott magára. Ő volt a híres óra alkotója; nemességet is kapott a királytól érte (az »iglói« előnévvel). Nagyon zokon vette a polgármester uram fejének félrefordítását. Mikor hazaért, felírta fiának egy cédulára:
- Nincsen neked valami galyibád a Gothardokkal, édes fiam?
Pali a fejével bólintott igent, hogy de bizony van, elbeszélvén az egész tényálladékot, mint ítélték el a szép Grünblath Erzsébetet, s mint gerjedt aztán iránta égő, olthatatlan szerelemre.
Az öreg a fejét csóválta:
- Hát miért nem szóltál? Hát mire való vagyok én? - írta fel nagy pók alakú betűivel.
A káplán szomorúan mosolygott.
- Ahol a mi ékesszólásunk sem használ, mit használhatna ott egy néma?
Az öreg csóválta, egyre csóválta az ősz fejét, s haragosan csapkodott a szerszámokkal, amint roppant hévvel nekifogott a munkának. Ugyanis éppen a toronyóra elromlott gépezetének javításában serénykedék.
Húsvét napja közelgett, s akkorra ígérte a magisztrátusnak, hogy megint járni fog.
Fölséges lesz, hogy azon a napon szólal meg újra a kakas a toronyban, mikor az Úr föltámadott. Alig várták Rozsnyón ezt a napot.
Az öreg már napokkal előbb ott fenn dolgozott a toronyban. Beillesztett, eligazított mindent, s húsvét első napján délben, a nép nagy vivátjai közt csakugyan megindult a világhírű rozsnyói óra.
Nagy volt az öröm, de csak kevés ideig. Az óra járt, de borzasztó sietséggel. A kakas, mely minden tizenkét órában jött ki azelőtt, most minden hatvanadik percben megjelent, s rettenetes hangon berregtette le: »Lutheránusok, vigyázzatok!« Az óramutató tizenkét órát futott be hatvan perc alatt, s a percmutató őrülten szaladgált a numerusokon.
- Ez valami nagy veszedelmet jelent! - kiáltozák a babonás népek, megriadva.
A magisztrátus három legidősebb szenátora menten futott Szontágh Márton uramhoz.
- Nagy baj van, mester - mondták lihegve -, az óra megbolondult.
Az öreg Szontágh Márton szerény, fakó arcán gúnyos mosoly tűnt fel, s elővette papirosát, amelyre írni szokta a válaszokat.
»Az óra jól jár. A törvény azt mondja, hogy az idő a rozsnyói óra szerint vétessék.«
- Úgy van - bólingattak a szenátorok, kik belenéztek az írásba.
De az öreg tovább folytatta:
»Ti a fiam menyasszonyát elítéltétek hét évre.«
- Hüm! - dünnyögé furcsát sejtve Késműves Imre uram.
»Hadd szaladjon le hát az az óra hét évet hét hónap alatt.«
- Hát nem csinálja meg kegyelmed?
»Nem - írta fel Szontágh Márton uram nagy betűkkel -, szándékosan csináltam meg úgy.«
A szenátorok megrökönyödve ballagtak vissza a városházára, és egy óra alatt, akarom mondani tizenkettő alatt, villámként futotta be az egész hír a várost, mért jár olyan sebesen az óra. Hogy Grünblath Erzsi büntetésideje sebesen elfogyjon.
A magisztrátus elkezdett tanácskozni.
- Nagy szégyen lesz ez az óra a városra - vélte Pagonyi János uram.
- Ahogy dicsőségünkre szolgált azelőtt, most csúfságunkra lészen - mondá Késműves Imre uram.
- Engedjünk! - indítványozta Soltész Miklós uram.
Keresztül is ment az indítványa, csak éppen maga ellenezte idősb Gothard János.
Legott egy deputáció indult Szontágh Mártonhoz, hogy hát isten neki, számíttassék akképp a Grünblath Erzsébet büntetésideje, ahogy az óra most jár, de járjon ezentúl úgy az óra, ahogy azelőtt járt.
És így lett Grünblath Erzsébetből még abban az évben szüretkor Szontágh Pálné.
KÖLCSÖN A KIRÁLYNAK
1886
Néhol sok a fölségsértési pör, nálunk ritka. Itt legfeljebb az adó miatt adja ki mérgét az ember. De azért még adóhistória is akadt mulatságos, a »kölcsön a királynak«.
A nép így nevezte el, mert a nép azonosítja az államot az államfővel. S így szebben is csengett ez az adónem.
Van ebben valami tetszetős, hogy a szegény ember ad kölcsönt a leghatalmasabbnak. Ez ingerelte a becsei parasztokat is, mikor a tisztviselő felszólította, hogy írjanak alá őkegyelmeik mennél többet.
- Hát csakugyan rászorult volna a király? - kételkedének a parasztok.
- Úgy ám - felelte a mezőbíró. - Azt mondják, hogy a német országait ellicitálják a többi királyok, ha nem fizet. Fizetni pedig nem tud, mert a bankóprése megrepedt, s az a lakatos, aki csinálta, megvakult. Senki sem tudja megreperálni a prést. Nagy a baj Bécsben, atyafiak! Ne hagyjuk a királyt!
Nagy lett erre a lelkesedés Becsén, s aláírtak vagy tízezer forintot.
A tisztviselő maga is megsokallta:
- Talán kevesebb is elég lett volna?
- Meg nem árt az, kérem! - vélekedék Dorogi uram, az öregbíró. - Elkel ám a pénz őfelségénél, mert tetszik tudni, minden ilyen dolognál sok az apró kiadás, amire az ember nem számít. Tudjuk mi már azt.
Denique aláírták a tízezer forintot, de nagy szemeket meresztettek, mikor aztán tavaszkor jött a rendelet, hogy fizessenek.
- Nem lehet az! - felelte a bíró. - Majd eligazítjuk mi azt másképp.
Az adóhivatal azonban nem késett, még keményebben sürgette meg másodszor a kölcsön befizetését.
Visszaírt a bíró megint, hogy másképp szándékoznak eligazítani az ügyet. Ne nyugtalankodjék a tekintetes adóhivatal.
De biz az hovatovább még jobban nyugtalankodék, megindult tehát a becsei deputáció a székvárosba az adóinspektorhoz.
- Nos, miért nem akarnak fizetni? - förmed az rájuk.
- Akarunk, kérem alássan.
- Hol hát a pénz?
- Hol vennénk mi annyi pénzt?
- Minek ajánlották akkor a kölcsönt?
- Hogy a felséges királynak öröme legyen! - felelte Dorogi uram, áthajítva a szűrt az egyik válláról a másikra.
- Na és miképp akarják kifizetni?
- Hiszen éppen emiatt jöttünk be, hogy ím pénzt követel a tekintetes stajeramt. Úgy gondoltuk akkor, kérem alássan, hogy mi a tízezer forintot, őfelsége iránti tiszteletből, apródonkint leüljük a vármegyeházán. Mivelhogy naponta öt forint, kérem alássan…
Az inspektor dühösen kergette ki a szegény becseieket - pedig a királynak pénznél is becsesebb hódolatot hoztak.
AZ AMERIKAI NYULAK
1886
Kevés ember tudja már, mik voltak valaha az »amerikai nyulak«. Pedig itt szaladgáltak Magyarországon. Itthon azért hítták őket így, mert szörnyen üldözték a kopók. Bécsben pedig azért, mert nehéz volt őket utolérni.
A Kossuth amerikai tallérjaira alkalmazták ezt a gúnyszót, csakhogy ott is, itt is másféle indokolással.
Élt pedig az amerikai nyulak idejében Aradon egy konzervatív lelkületű úriember, név szerint Bíró Bertalan. »Vén svarcgelbnek« csúfolták, mert még a szabadságharc idején sem titkolta, hogy a dinasztiához szít. Pedig egy Kossuthtal rokonságban álló Meszlényi leány volt a felesége. Vagy hogy éppen ezért szított a dinasztiához, mert a feleségével akart kötekedni?
Nagy kegyben állt odafent az udvarnál, magas érdemjele volt, sokszor kínálták előkelő hivatalokkal, de mert beteges volt és már nagyon öreg, semmit sem fogadott el, s egészen elzárkózva élt csöndes házában, midőn egy nap az a hír rázta meg, hogy Imre fiát elfogták a csendőrök és vasra verve vitték Kufsteinba.
Ez a csapás nagyon megtörte; sírt, jajveszékelt, szaladgált fűhöz-fához, kutatott, kérdezősködött, miért fogták el a fiát, s miképp lehetne kiszabadítani? Míg végre azt a tanácsot kapta, hogy akármiért fogták is el, legjobb lesz, ha személyesen megy föl Bécsbe. Neki ott úgyis csak a száját kell felnyitnia, minden belehull, amit a szíve megkíván.
Felcihelődék az öregúr, s becsomagolta nemcsak a mentét és kalpagot, de az ócska fringiát is. Mert ha már nekikezdett, kész elmenni egész a császár színe elé, s térdre borulni előtte kegyelemért.
De nem kellett. A császár behunyta a szemét, és hátratette a kezeit. A mindenható Kempen miniszter uralkodott. Őfelsége még a kegyelmezési jogot is ráruházta az effajta ügyekben.
Még oda sem ért a vén Bíró Bertalan, Kempent már értesíté a rendőrség, hogy jön, s hogy milyen ügyefogyott aggastyán. Felülről is figyelmeztették: csínján kell vele bánni, meg kell neki adni, amit kér, mert ez egészen jóérzelmű ember.
De elég szívesen is fogadta a miniszter, mikor a madárképű, galambfehér hajú emberke egy nap beállított hozzá, eleibe futott, mindkét kezével megrázta a jobbját.
- Ó, ó, kedves Bíró! - kiáltá kordiális nyájassággal. - Milyen szerencse!
- Szerencsétlenség, excellenc! - vágott közbe Bíró szokott éneklő hangján.
- Igaz, igaz, de miképp is lehetséges, én istenem, hogy ilyen derék apának a fia…
- Anyai rész, excellenc! - bökte oda Bíró Bertalan.
- Ilyen apának a fia ilyesmit elkövessen! - szörnyülközék a miniszter.
Bíró megállt előtte peckesen, mint a cövek, meg sem moccant, csak a nagy, vastag szemöldöke mozgott idegesen fel és alá.
- És mit követett el a fiú, excellenc?
- Hát nem tudja, kedves Bíró. Azokkal a szerencsétlen »amerikai nyulak«-kal trafikált.
- Mik azok az amerikai nyulak, excellenc? - kérdé siránkozón.
- Hát nem tudja, kedves Bíró? Ama silány papírok…
- Papírok? - sziszegte. - Mit? Papírok? Hát sem nem ágyúk, sem nem bombák, excellenc, hanem papírok? Mit? Hát papírokért fogdossák el a gyerekeinket… Huh! Huh!
Kempen ijedten hőkölt hátra a szapora gesztusai elől.
- No, no, nem kell ezen felindulni. Amit megtehetünk, megtesszük. Aztán máskor tegye meg a kedves fia is a kötelességét.
- És mi az ő kötelessége, excellenc?
- Az ördögbe is. Föl kellett volna jelentenie azokat, akik a papírokkal megkínálták.
Az öreg most üveges szemeket meresztett rá, mialatt az arca papírszínűre vált.
- Feljelenteni! - süvítette - Az én fiam? Egy Bíró Imre! Huh, huh! Meggondoltam magam, excellenc!
- Mit gondolt meg, domine spectabilis? - kérdé a miniszter előzékenyen.
- Azt, hogy a gyerek… az én fiam…
- Nos, nos?
- Canis mater, csak hadd üljön ott, ahol van. Alászolgálja, excellenc!
S fringiája hangosan csörömpölt, amint sietve előcsörtetett, bevágván maga után az ajtót.
Kempen bosszankodva mesélte el egy óra múlva a minisztertanácsban, hogy a magyar ember, bármilyen párton legyen is, mind rebellis. Mindössze az a különbség, hogy némelyiket több, másikat kevesebb ideig kell piszkálni, míg a »jóérzelműség« lehámlik róla.
ÁRVA
1886
Az árvai vár eredetéről nincsenek biztos adataink.
Különben is a várak eredete és vége nagyon egyhangú. Mikor keletkezett? Alkalmasint a lovagkorban! Mikor lett vége? Alkalmasint a kuruckorban! Többnyire ez a magyarországi várak genealógiájának két határköve.
Árvát szóbeli hagyományok szerint a templárius lovagok építették. Az Anjouk alatt mint királyi vár nagyon meg volt erősítve. Aminthogy igen helyesen, mert akkoriban Lengyelországgal volt tömérdek galiba, s Árvának nagy presztízse volt mint véghelynek.
Az árvai vár egy kúp alakú hegynek a csúcsát és oldalát foglalja el, mely hegy az Árva folyó egyik jobb oldali mellékvölgyéből emelkedik ki egészen elszigetelten.
Erős és pompás sasfészek volt valamikor. Festések, faragványok, fényűzés nyomai láthatók több helyütt, amit különben is fel lehet tenni, hiszen Árva a hatalmas Thurzó-nemzetség lakhelye volt I. Ferdinándtól kezdve.
Mátyás e várba záratta 1484-ben Váradi Péter kalocsai érseket, ki mint szegény árva küzdte fel magát a díszes papi állásra.
Innen a mondás, melyet a krónikák Mátyás szájába adnak, hogy azt felelte volna az érsek kegyelemért esdő szavaira:
Arva fuisti Petre, arve eris et in Arva morieris. (Árva voltál, Péter, árva leszel és Árván halsz meg.)
Ami csak azért nem történt meg, mert a rab ott az árvai várban túlélte a királyt, s akkor szabadon bocsátatott, de rostélyos börtönét mai napig is mutogatják.
A várban számos érdekes nyomaira akadunk a Thurzóknak. Márványtáblákra a Thurzó-címerekkel. Thurzó György nádornak fehér márványból faragott képszobrát, Thurzó Ferenc ízléses díszítő építéseit még most is teljes épségben láthatni.
Thurzó György nádor fiú örököst nem hagyván, királyi adományt kapott leányaira kiterjeszthetni az örökösödést.
Árvát még most is az egykori Thurzó leányok örökösei bírják.
A lengyel betörések óta Árva alig látott ellenséget. Nyugodt élete volt a Thurzók alatt, azért is maradt meg a mai napig is némileg épnek.
Mikor a királyoké volt, sok gazdát cserélt, mert a királyoknak Árva vár az úgynevezett »nélkülözhető értéktárgyuk«.
Hol ide, hol oda becsapták egypár ezer forintért zálogba.
Thurzó Ferenc, az első birtokos is valami sziléziai úrtól váltotta ki.
A SZOMORÚ EMBER
1886
Nemrégiben keservesen panaszkodtak előttem Nagy Jánosék, hogy az unokaöccsüket nem tudják elhelyezni, holott mívelt, képzett fiatalember, de hát nem lehet, semmi sem sikerül; pedig minden ajtókilincset megnyomnak, minden üres helyet körültapogatnak.
- Mi lehet ennek az oka? - kérdém.
- A szerencsétlen képe miatt - mondá Nagy János bácsi. - Amint ránéznek, mindjárt sehol sem kell.
- No, ez különös! Szeretném egyszer látni a fiatalembert.
- Az a legkönnyebb; odaküldöm önhöz. Ugyan süsse el, kérem, kedves uramöcsém, valahova, az isten is megáldja.
- Hja, ha lehetne! Nem vagyok én pertu a miniszterekkel, kedves bátyám.
Hanem az azért mindegy volt Nagy János bácsinak, mégis hozzám küldte mindjárt másnap az unokaöccsét. Éppen vendégem volt, mikor a dolgozószobámba belépett egy eredeti asszonynéni: azért jött, hogy tegyék be a lapba, a nyílt térbe, köszönetét a doktornak, aki a szegény boldogult férjét gyógyította.
Jószívű asszonyság volt, a szemeiből csupa szeretet, csupa nyájasság ömlött, hanem még jobban ömlött belőle a szó. Összehordott prücsköt-bogarat a város pletykáiból, csak akkor némult el, mikor az ajtón kopogtattak, s belépett a Nagy Jánosék unokaöccse.
Nagy, hórihorgas alak, sovány, nyurga, penész színű arca úgy nézett ki, mint egy fejletlen, összenyomott barack.
- Azért bátorkodtam - mondá síri hangon -, hogy megmutassam magamat. A János bácsi küldött.
Minthogy »megmutatni« jött magát, az udvariasság is azt követelte, hogy figyelmesebben nézzem meg.
Az éhes ember eszménye volt. Egy festőnek megért volna száz forintot. Az arcbőr összetapadt a csontokon, mint a megszáradt hólyag, a szemeiben véghetetlen fájdalom, megtört fénye borongott: nyomort és alázatot fejezett ki egész lénye. Részvétre indító volt… több, úgyszólván nyomasztó látvány. A szemei alatt kék patkók, a patkók alatt egy-egy mélyedés lefelé. Mintha a természet arra rendelte volna e két vágányt is, hogy könnyeinek árja arra folyjon le.
- Bátyja említette előttem - kezdem a társalgást vontatottan -, hogy hivatalt szeretne.
- Hasztalan minden - nyöszörögte -, a szerencsétlen arcom az oka. Nem is próbálkozom már többé. Oh istenem, istenem, be meglátogattál az ábrázatommal.
- No, nem kell olyan sötéten venni a dolgokat.
- Oh kérem, tudom én, mit beszélek. Bejutottam már egyszer díjnoknak a budai törvényszékhez, de a főnököm elkergetett, mert azt mondta, ha rám néz, mindig sírhatnék, márpedig nem akar örökös búbánatban élni.
- Komisz ember lehetett.
- Csak olyan, mint a többi. Azután bejutottam egy biztosító társulathoz, de onnan is elbocsátottak mert, úgymond, ártok az üzletnek az éhes arcommal. Ahova csak mentem eddig, s ahol rám néztek, az volt a feleletük: »lehetetlen«. Egy doktor, akinek rengeteg levelezése van, megfogadott titkárnak: de ott meg a beteges kinézésemmel ijesztettem el a pacienseket.
- Biz ez kellemetlen dolog - vágtam közbe tompán, rekedten, érezve, hogy rajtam is erőt vett, engem is összerázott e sajátságosan szomorú alaknak a jelenléte.
- Mi lesz belőlem, mi lesz belőlem - hörgé kétségbeesetten kezeit tördelve, és a könnyei is megeredtek.
Erre megmozdult székén a vidéki asszonynéni, aki eddig szótlanul, csendesen nézegette a fiatalembert. (Nagy megerőltetésébe kerülhetett a hallgatás.)
- Ej, ej, öcsém - eredt meg a kereplője -, no bizony érdemes is azért pityeregni. Ne sírjon, lelkem. Nem úgy van az, ahogy maga mondja. Nem olyan nagy szerencsétlenség a maga arca. Még jóra is fordulhat. Nem kell ám azt úgy venni. Hallgasson ide, lelkem, törülje le a könnyeit. Mondok magának valamit.
A fiatalember csodálkozva nézett az asszonynénire, akit tán csak most vett észre.
- Lássa, a mi városunkban is volt egy ilyen képű ember. Egyszer nagy szerencsétlenség érte a várost, odajött a király, s amikor meglátta a szomorú sovány emberkét, sírva fakadt. S a király sírása tette a várost szerencséssé. A város hálás volt a szomorú sovány ember iránt, s megválasztotta főtisztviselőjének. S ezáltal még szerencsésebbé lett. Mert nagy hasznát vette a bús külsejű hivatalnoknak.
De már erre én is kíváncsi voltam, hogy mi hasznát vette s megkérdeztem:
- Mire használta?
- Mire? Arra lelkem, hogy azóta ő járt deputációkkal Budára a kormányhoz, Bécsbe a királyhoz, Esztergomba az érsekhez, mert sok mindenféle kérnivalója volt a városnak. S ahol a bús külsejű ember egy dikciót elnyöszörgött, ott minden szív meglágyult. Mindent megkaptak, amit akartak. Lehetetlen volt valamit megtagadni tőle, megesett rajta minden igaz lélek.
- Ez érdekes! Hát aztán mi történt?
- Az történt, lelkem, de minek vág a szavaimba, úgyis elmondtam volna, az történt, galambom, hogy egyszer csak a szegény sovány emberke hízni kezdett, s arca napról napra emberibb formát öltött. Nosza lett erre nagy rémület a városban: »most már végünk van, elpusztulunk. Többet nem kapunk semmit a hatalmasoktól«. A magisztrátus összeült, hogy ezen a dolgon segítsen.
- Hogyan?
- Hát úgy, hogy megszabták, ezentúl mennyi adag ételt kapjon a főtisztviselő, tésztaneműektől eltiltották, s rendőri felügyelet alá helyezték az élelmezését, egyszóval koplaltatják.
Hangos kacagásra fakadtam, de a Nagy Jánosék unokaöccse még ettől is csak szomorúbb, desperáltabb lett s szemei bágyadtan pislogtak, mint két halotti mécs, a szapora beszédű asszonynénire.
- Így, így, lelkem. Jöjjön maga mihozzánk, édes öcsém. Ott nagyon megbecsülik az efféle ábrázatot. Akkor aztán ehetik is az a másik kedvére, vagy ha nem, hát ketten lesznek s abból roppant haszon háramlik a nemes városra, mert egy időben kétfelé is járhatnak a kérvényező városi deputációk.
A szegény fiatalember rám nézett szomorúan, mintha kérdezné, hogy mit szólok ehhez: hogy: van-e ilyen város a világon?
Vállat vontam: meglehet, hogy van.
A KORMÁNY TÁMASZAI
1886
Készüljön el az olvasó a legrendkívülibb dologra. Egy oly fölfedezésre, mely megdöbbenti az egész kormányt, és felnyitja az olvasó-világ szemeit.
Ilyen eset nem fordult elő még az annálékban. De hadd kezdjem a kezdeténél.
Valami apró dolgon disputáltunk össze a kedves kis unokahúgommal, Annával; olyasfélén, hogy Daudet írta-e a Nábobot vagy Jókai?
Abban állapodtunk meg, hogy a vesztes fél egy üres lapot ad a névaláírásával, amibe joga van azt írni be a nyertesnek, amit akar.
Én vesztettem, Anna kapta a fehér lapot, de nem azt írta be a gonosz, amit én óhajtottam volna (hogy ti. tartozom őt holtom napjáig szeretni), hanem a következő furcsa kívánságot csapta a nevem fölé:
»Alulírott kötelezem magam az én Anna unokahúgom számára az összes, Budapesten megjelenő magyar lapokra előfizetni.«
(Milyen bolondos kívánság! Hát nem jobb lenne neki egy font cukedli?)
Tudta, hogy nem szeretem az újságokat, azaz a prenumerálást. Meg akart bosszantani. Jól van. Mint gentleman, eleget teszek a kívánságnak, aprólékos szigorúsággal.
Elmentem a polgármesteri hivatalba kijegyezni az összes lapok jegyzékét, aztán nyakamba vettem a kiadóhivatalokat és szerkesztőségeket.
Nem történt velem semmi emlékezetes egész odáig, míg jegyzékemben a »Hírharsoná«-hoz nem értem.
»Hírharsona!« Sohasem hallottam erről a lapról semmit!
- Apró hetilapocskának kell lennie - mondá egy ismerősöm.
- Úgy rémlik előttem - találgatta egy másik -, hogy a »Hírharsona« egy kormánypárti néplap.
Nem bánom én, akármi. Föl volt jegyezve nálam a szerkesztőség utcája és házszáma, tehát odahajtattam.
Egy külvárosi ház második emeletén csakhamar megtaláltam az ajtót a nagybetűs papírtáblácskával: A »Hírharsona« szerkesztősége és kiadóhivatala.
Egy magas termetű, kecskeszakállú urat találtam ott, aki éppen kávédarálással foglalkozott, a díványon ülve.
- Mi tetszik? - kérdé hanyagul.
- A »Hírharsona« szerkesztőségét keresem.
- Ez az - mondá közömbösen, és felállott, abbahagyván a darálást.
- Talán éppen a tisztelt szerkesztő úr?
- Igenis - szólt kedvetlenül, de még mindig udvariasan.
Gondoltam magamban: »No majd mindjárt festek én az arcodra nyájasságot«.
- Előfizetni jöttem a »Hírharsoná«-ra.
- Előfizetni? - dünnyögte, s bizonyos megdöbbenéssel fürkészte arcomat, majd nyersen hozzátette: - Előfizetni jött? Mit akar ön ezzel?
- Én istenem, mit akarhatnék egyebet, mint az ön becses lapját járatni.
Összefonta kezét mellén, s arca hirtelen kedélyes kifejezést öltött.
- Teringette! Ez igazán szép öntől, de lássa, uram, én nem az az ember vagyok, akit anyagi szempontok vezetnek. Én előre is kijelentem, hogy az nem önnek való lap. Talán valami más lapot ajánlhatnók? Ön egészen másképp néz ki, mintsem bevehetném olvasómnak. Én a ködmönöknek írok, uram.
- Nem az én számomra rendelem a lapot - feleltem.
- Úgy? - sóhajtotta szomorúan. - Akkor is sokkal jobb lesz a »Heti Krónika«. Pompás kis lapocska. Melegen ajánlom.
- Arra már előfizettem.
- Ah! Igen? Nos, ez esetben az én lapom egészen fölösleges, mert egyenlő tartalmú mind a kettő, csakhogy az enyém drágább.
Csodálkozásom tetőpontra hágott. Sohasem láttam még szerkesztőt, aki lebeszélte volna az előfizetőit. Rendkívüli tünemény ez!
- De uram - mondám -, én végre is előfizetni akarok. Itt a pénz! Kérem a nyugtát.
- Nem, nem - dadogta, s görcsösen kapaszkodott meg az íróasztala sorompójába. - Nem engedem előfizetni. Most már csak azért is lelkiismeretbeli dolgot csinálok belőle. Semmi esetre sem fogadom el a prenumerációt.
- Ejh - törtem ki bosszankodva -, ön túlságig viszi a szerénykedést. Nekem semmi közöm az ön lapjához, hogy milyen. Nem bánom én, akármilyen.
- De beláthatná, könyörgöm…
- Én nem látok be semmit. Én elvesztettem fogadáson, hogy az összes lapokat megrendelem, tehát meg is rendelem, punktum. Kérem a nyugtát, uram.
- Lehetetlen az - kiáltá a szerkesztő siránkozó hangon.
- Ne csináljon, kérem tréfákat, mert kijövök a béketűrésből.
Ezekre a szavakra alázatos lett és sunyi. Hajszálai az égnek meredtek, bajusza lekonyult, s apró, ravasz szemeiben mintha egy könny csillant volna meg.
- Ne tegyen tönkre - nyöszörögte. - Családos, gyermekes ember vagyok, uram. (Kezeit összekulcsolta, könyörögve.) - Álljon el a szándékától!
- Hogyan? Hát meg van ön bolondulva? Tönkretehetném azért, mert előfizetek?
- Nem vagyok megbolondulva! Higgye meg, nem vagyok, de…
- Beláthatja, hogy nem tágíthatok, ha egy gentleman fogadást veszt, be kell váltania.
- De ön egy családot tesz tönkre. Koldusbotra juttatja. Az élő istenre esküszöm…
Izgatottan járt-kelt a szobában, s én szánakozva néztem szegényt.
- Adja becsületszavát, hogy el nem árul - folytatta szakadozottan. - Belátom, hogy öntől csak egy vallomás szabadíthat meg… egy töredelmes vallomás. Esküdjön meg, hogy soha el nem mondja senkinek.
Láttam, őrülttel van dolgom, s megvallom, érdekelni kezdett, mi a rögeszméje.
- Itt a kezem, el nem mondom.
- Mert az rettenetes titok, uram.
- Hallgatom önt.
Hozzám lépett egészen közel, és óvatosan körülnézett (éppen mint a tébolyodottak szoktak), hogy nem hallgatódzik-e valaki, s miután tekintete bekalandozta a fülkéket, s járt az ágyak alatt is, rekedt, tompa hangon suttogá:
- Tudja meg, uram, hogy a »Hírharsona« nem is egzisztál.
- Nem egzisztál? Hát miért nem mondta ezt mindjárt?
Megfogta a vállamat és zordonan suttogta:
- Nem mondhattam, mert mégis egzisztál.
- Nem értem önt.
- Ez az, éppen ez az! A »Hírharsona« szubvenciót húz a kormánytól, s ha nem egzisztálna, nem húzna. De mert minden évben csak egyetlen számot nyomatok belőle, s azt is csak egy példányban, tehát nem egzisztál.
- Hogyan? Egy számot egy példányban?
- Nos, igen - hebegte elvörösödve -, egyetlen számot, amit a magas kormánynak be kell mutatni, s amire kiutalványozzák a szubvenciót, mint élő lapra. Én családos, gyermekes ember vagyok, uram. Ön nem fogja kivenni a falatot a szájunkból… öt gyermek, uram… öt gyermek! Ön eláll attól, hogy én minden héten nyomassak önnek egy lapot négy forintért.
Most kezdtem csak észrevenni, hogy nem egy tébolyodottal van dolgom, hanem egy bölccsel.
- De hát nem lennének a lapnak prenumeránsai?
- Nem! Vagy nagyon is kevesen. Egy-kettő akad évenként, de azokat lebeszélem, elijesztem. Ez a szubvenciós lapok sorsa. Kinek kellene egy szubvenciós lap? S minek nyomtatnám? Rontani vele a népet? Én becsületes ember vagyok és szeretem a hazámat.
Egészen elérzékenyült a nagy hazaszeretettől.
- Higgye meg, uram, ha független anyagi helyzetem lenne, egy percig sem tenném… egy percig sem támogatnám a kormányt.
(Azt akarta ezzel mondani, hogy nem venné fel a szubvenciót. )
Talán mondanom sem kell, hogy lemondtam a »Hírharsoná«-ról, és ismételten megígértem a »kormány támaszá«-nak, hogy egy szót sem szólok: de hát nagyon nehéz elhallgatni ezekben a szomorú időkben, hogy vannak még derék, jó hazafiak.
És a kormányoknak is elkel egy kis figyelmeztetés, hogy vigyázzanak az »oszlopaik«-ra.
A PUSZTULÓ NEMESSÉG
1886
Mikor volt a második özönvíz?
Mert kellett lennie. Különben hova tűntek volna el a hímes mezők, szebbek az igaziaknál, csodálatos pelikán madaraikkal?
Vagy ha nem özönvíz takarta el őket, ki kaszálta le aranyos füveiket?
Hol vannak róluk a sajátságos állatok, melyek koronát viseltek s élesre fent kardot tartottak a lábukban?
Mert bizonyos, hogy ez a különös világrész elveszett, csak az a kérdés még, nem volt-e érdemes bárkába szedni az állatjait?
Hatalmas állatok voltak, csillogók, erőteljesek. Némelyiknek két feje is nőtt, a gólya buzogányt tartott a csőrében, az ökör szárnyat eresztett… (Ez a faj különben át lett oltva az emberekre.)
Egyhangú, szürke lett utánuk minden. A mezők meghozzák ugyan évről évre a zöld füveiket, de ezüstöset, aranyosat sohasem.
A csillagok is elérték a mozdíthatlanságot. Nyugton ragyoghatnak a mennybolton. Azelőtt azokat is leszedte a nemesség a címereibe.
Még én éltem egy kis darabig az özönvíz előtt, még én színről színre láttam azt a másik világot.
Két nemes família lakott falunkban. Perthynek hítták az egyik nemzetséget. Nagy, búbos házban székeltek, melyet százholdas óriási kert környezett. A hatalmas, izmos kúriát köröskörül folyta a Réce patak. Egy hajdani felvonó hídnak is ott voltak még az alapkövei, s az ősi ház homlokzatán kevélyen tarkállott az ősi címer, egy megvadult bika csillagos kék mezőben.
A falu másik végén bádogfedeles kastély nézett le fitymálva a szegény katolikus toronyra. Ennek a Szepsyek az urai. S egy bárdot tartó bozontos medve könyököl a címerük aranyvörös udvarában.
Mi magunk is ott laktunk közel, de a mi címerünk nem volt a szerény épületre ráfestve. Nem illett arra semmi hivalkodás. Hanem csak odabent függött a szobában egy nagy farámában, közbül a simléderes sapkájú Luther Márton és a hosszú ábrázatú, cingár István nádor arcképe között. Ezt a két embert sokra becsülte édesapám.
Aztán nem is volt az olyan pompás címer, mint amazoké; egy ágaskodó kecskét ábrázolt primitív zöld gallyak között.
A Perthy és a Szepsy fiúk (mert sok fiú volt mind a két helyen), minduntalan azt kiabálták utánam lenézőn, gúnyosan:
- Mek-mek-mek!
Utánozták a címerbeli kecske hangját.
Gyakran fakadtam szégyenletemben sírva emiatt. Szerettem volna én is visszacsúfolni őket a medve és a bika hangjával, de lehetetlen volt: a bika, medve előkelő hatalmas állatok és nem olyan komikusok, mint a lenézett kecske.
A »mek-mek« boldogtalanná tett. Utoljára eltanulták a vásott parasztfiúk is, s üldöztek vele. Oh, be sok keserűségem volt a miatt a nyomorult kecske miatt.
Apámnak hasztalan panaszkodtam. Nevetett rajtam, s jóízűen jegyzé meg:
- Mondd meg a fiúknak, hogy a bika csak öklelni tud, a medve csak harapni tud, de a kecske tejet is adhat. Ha jól fölvesszük a dolgot, a kecske különb állat náluknál.
Máskor bosszankodva mondá:
- No, ne légy olyan ostoba. Hiszen csak nem mehetek bottal a régi királyokra!
Egyszer azonban a térdére ültetett és így szólt:
- Látod, gyerek, ha szégyenled a kecskét, hát tégy úgy, amint a híres Brunszvik, aki szintén nem volt megelégedve a címerével.
- Hát mit tett a híres Brunszvik?
- Felkötötte a kardját és lóra ült. Elment új címert keresni. Megfogadta, hogy addig haza nem tér, míg egy oroszlánt nem festet a király a pajzsára. Majd ha nagyobb leszel és megtanulsz olvasni, odaadom a históriáját.
Hanem addig is el kellett azt apámnak sokszor mesélni a téli estéken. Egészen magamba szíttam az elbájoló mesét. Nem ment az ki eszemből sohasem, még mikor latin diák lett is belőlem, és csak alkalomra vártam, hogy én is azonképp nekiinduljak a világnak oroszlános címert szerezni a királytól.
Az apám segített is rá, de csak ígéretekben. Minden csikaját nekem nevelte, de mire nagy ló lett, rendesen magának asszentálta be. Csak addig volt az enyém, míg nyerget nem lehetett rá tenni, de nekem így is elég örömet okozott:
- Ez már a tied, ezt már neked nevelem. Fölséges ló lesz belőle… ezen bátran elindulhatsz.
És nevetett hozzá kedélyesen.
Sok kis csikóból lett öreg ló eközben, de az én fejemből ki nem párolgott a kevély, szívet feszítő terv.
S egyszer, mikor a féléves vizsgán megbuktam, csakugyan összeszedtem a sátorfámat, s elindultam új nemesi címert keresni. Hisz úgysem mertem volna hazamenni ilyen szégyennel. Hanem iszen majd kiköszörülöm én azt, ha hazahozom a pajzson az aranysörényű oroszlánt. Százszor elképzeltem azt a jelentet, hogy állok meg prüszkölő lovon az udvarunkban, hogy borul nyakamba édesanyám s hogy fogja megugatni a Sajó a festett oroszlánt a pajzsomom. A Perthy fiúkat pedig egyenesen megüti a guta.
Egyszóval lélekemelő volt a terv, de miképp kezdjek hozzá, azzal nem voltam tisztában.
Végre is a legtermészetesebbnek látszott, hogy a szomszéd megyében lakó nagybátyámhoz megyek egyelőre. Igaz, hogy ez nem sokkal visz előbbre a tervemben, de valahova mégis mennem kell, mert az út közepén csak nem ácsoroghatok, aztán majd megjön a többi is.
Nagybátyám nem volt nemesember, gondoltam magamban, hátha az ő számára is kiviaskodhatnék egy címert? Az lenne aztán igazi virtus.
Szívesen fogadott az öregúr, s noha gyanúperrel élt odaérkezésem oka felett, mégiscsak egypár nap múlva kezdett faggatni, hogy miért nem vagyok az iskolában.
Elhatároztam, hogy mindent bevallok neki. Hátha pénzt, lovat és kardot ad az útra?
- Szeretnék négyszemközt beszélni Lajos bácsival.
Ünnepélyes pillanatnak látszott ez előttem.
Bevezetett a félreeső szobájába, s leültetett vele szemben egy zsöllyeszékre:
- Mondd el a bajodat, fiacskám, egész nyíltan.
Szemeim felragyogtak, arcom kigyúlt mialatt elbeszéltem neki mindent-mindent, a bántalmakat, melyeket kiálltam a bika címerű Perthyektől és a medve címerű Szepsyektől, s az olthatatlan vágyat, mely új címer keresésre ösztökélt, mert én gyűlölöm a kecskénket és készebb vagyok meghalni, mintsem…
Nagybátyám összeráncolt homlokkal haragosan közbevágott:
- Csitt. Elhallgatsz mindjárt.
Azután kikiáltott a nyitott ablakon át az udvaron ácsorgó kocsisra:
- Fogj be rögtön a könnyű kocsiba.
Majd ismét felém fordítá okos bozontos fejét.
- Te pedig siess, búcsúzz el a nénédtől, mert egy pillanatod sincs, viszlek vissza, betyár, a gimnáziumba.
Meghökkenve lapultam meg a karszék szögletében, próbáltam valamit hebegni, de nem engedett szóhoz jutni:
- Csitt. Egy szót sem ilyen bolondériákról. Az ilyeneket verd ki a fejedből édes fiam, ha ember akarsz lenni.
Végignézett tetőtől talpig s elkomorodva, mélabúsan folytatta:
- Mert bizonyára mondom nektek, hogy valamennyi állatotok egyforma. A bika olyan, mint a medve, a medve olyan, mint a kecske. Arra valamennyien egyformán jók, hogy mindenestül megegyenek benneteket.
*
Régen elfelejtettem ez egyszerű szavakat: nem gondoltam volna én azt akkor, hogy milyen magvasak.
És csak most jutottak sok, sok év után eszembe, amint odahaza járva (ahol már én sem vagyok különben odahaza) szemembe ötlött a düledezett Szepsy-kastély és az elhagyatott Perthy-kúria… azaz ki tudja, kié most már.
A famíliák elszármaztak, tönkrementek. A címerek le vannak vakarva a homlokzatokról.
A bika, a medve és a kecske is eltűntek, miután előbb megették a gazdáikat mindenestül.
És mégis bizonyos fájó szeretettel gondolhatok csak vissza e gonosz ragadozó állatokra.
A SZERENCSE KEREKE
1886
Jóllehet az élelmes reklám már a szerencse hollétét is nyilvánosságra hozta, hogy »Isten áldása Kohnnál Szegeden« - azért meg lehet azt néha találni egyebütt is.
Egészen véletlen, hol és hogy jön össze vele az ember. Némelykor Kohn úr sem szükséges hozzá.
Mert mindenféle alakban jár Fortuna őnagysága. Néha szép kisasszonnyá lesz, aki a farsangi bálokon beléd szeret és hozzád megy. És persze nagy hozománya van. Ha gazda vagy, eső képében is meglátogathat, ha hivatalnoknak szánt végzeted, s ő mégis kacsintani akar reád, belebújik a patrónusaid mosolyába. Szóval kitanulhatatlanok az útjai. Azért hiszem, hogy asszony.
De mégis a legtermészetesebb, legszeretetreméltóbb a saját ruhájában, ahol igazi eklat-val fordíthatja rád rózsaszín szaruját, ahonnan csövestül ömlik az áldás. De hogy ilyen módon lehessen hozzá szerencsénk, ahhoz már Kohn kell.
Egy ilyen Kohnnak a boltja volt az alábbi épületes eset színhelye.
Egy úr állított be mintegy három hét előtt, s azt kérdezte a kereskedőtől (nevezzük Kohnnak), hogy van-e ilyen és olyan sorsjegye (nevezzük trachama sorsjegynek).
Kohn úr készségesen tolja eléje a sorsjegyeket.
- Igenis vannak. Méltóztassék!
A belépő úr átnézi izgatottan a papírokat, és kedvetlenül mondja:
- Sajnálom, itt nincs meg az a szám, amelyik nekem kellene.
- Sajnálom - viszonzá Kohn úr a kezeit dörzsölgetve. - Pedig méltóztassék elhinni, hogy az mindegy.
Az idegen úr a fejét rázva dohogja:
- Nem, nem. Nekem a 48-as szám kellene. Minden áron ez kellene.
- Sajnálom.
- Nem sajnálom érte a pénzt.
Nincs az a Kohn a világon, aki erre fel ne üsse a fejét.
- Hátha meg lehetne szerezni?
- Próbálja meg az úr, s én szívesen megfizetem kétszeresen is.
- Utánajárok, s ha lehetséges, egy hét alatt itt lesz a sorsjegy. Tessék talán egy hét múlva erre fáradni.
- Eljövök.
Egy hét múlva csakugyan bejött az idegen a jegy után tudakozódni.
- Megvan! - kiálta örömmel a kereskedő. - A pontosság az első a világon. Ha a Kohn cég valamit megmond, az meg van mondva, uram. Kikerítettük.
Az idegen férfiú látható megelégedéssel nézte meg a sorsjegyet.
- Igen, a 48-as - mormogá. - Ennyit mondtam. Ez az!
S a legnagyobb készséggel fizette ki nemcsak az árát, hanem a kövérre számított utánajárási költségeket is. Tetejébe még Kohn úr kezeit is megrázta az ajtóban, s hálás hangon mondá:
- Köszönöm, uram, nagyon köszönöm.
- Íme egy bolond - jegyezé meg Kohn úr a segédnek. - A világ tele van az effajta csodabogarakkal. Azon az áron két sorsjegyet vehetett volna.
Hanem bezzeg meghökkent és elhűlt Kohn úr nehány nap múlva, mikor a »Mercur« közlöny meghozta a trachama sorsjegyek nyerőszámait, s mindjárt elöl ott villogott az eladott sorsjegy száma: a 48.
A legelső inast, aki legközelebb állott mellette, úgy ütötte nyakon, hogy az a pudli alá szédült.
- Milyen eset! - kiáltá. - Hát lehetséges ez? Mert hogy valaki véletlenül nyer, az semmi. De ez az ember tudta. Egész bizonyosra kereste a 48-as számot. És ez a szám a kezem közt volt. Itt tartottam. Oda sem kellett volna adnom.
És ezzel olyan méregbe jött, hogy a másik inast is nyakon ütötte (azoknak ugyan beütött a trachama-húzás!).
Egész nap nem ment ki az eszéből. Töprengett a megfoghatatlan eseten.
»Hogyan tudhatta az az ember? Kiszámította volna? Talán maga az Orlice volt, vagy a nagy Mihalik. De nem, bolondság, hisz ez lehetetlen, és mégis… tudta, tudnia kellett… mért ragaszkodott volna máskülönben éppen a 48-as számhoz?«
Valóban megfoghatatlan volt, s oly rendkívüli eset, aminő még soha elő nem fordult vele, pedig már harminc éve árulja a sorsjegyeket.
Izgatottsága a végsőig volt fokozva, midőn megnyílt az ajtó, s egykedvű arccal lépett be a szerencsés idegen a »Mercur« után tudakozódni: ha megjelent-e már?
- Ön nyert! - hörgé Kohn. - Ön nyert!
- Tudtam előre! - felelte az idegen hidegvérrel.
- A második treffert ütötte meg.
- Nos, az igen szép. Ötvenezer forint. Hadd lássam csak…
Megnézte a nyerő számokat, s aztán zsebébe tette a lapot olyan nyugalommal, mintha semmi sem történt volna vele.
A kereskedő egyre jobban ámult-bámult.
- Uram! - kiáltá. - Egy nagy kérésem volna önhöz.
- Szívesen, uram, parancsoljon. Hiszen önnek köszönhetem a dolgot. Ha ön nem szerzi meg…
- Nem kívánok semmi egyebet, mint hogy közölje velem a titkát, mi vezette arra, mi adta önnek azt a sejtelmet?
- Több volt, tudat volt.
- Az a tudat, hogy a 48-as szám lesz a nyertes?
Az idegen mosolygott.
- Nagyon egyszerű az egész. Elmondom őszintén. Ahogy a Mária Valéria utcán jövök, föltekintettem egy nagy ház bizonyos ablakára, ahonnan az a leányka szokott néha kinézni, akit szeretek, s akit hozzám nem adtak a szegénységem miatt. Egy sajátságos konvulzív köhögési roham fogott el, éppen abban a percben, ahogy föltekintettem, s a szemembe tolult könnyek szivárványán összefolyt minden tárgy előttem, s úgy rémlett egy percig, hogy minden ablakból hét kis macska néz le rám. Egy gondolatom támadt, mely meggyőződésemmé vált, mihelyt megfogamzott. Megolvastam az ablakokat, hét volt. Nos, legott benyitottam az ön boltjába. És, mert hétszer hét negyvennyolc, kértem öntől a 48-as sorsjegyet. Így történt az egész.
…Most aztán nem bámult többé a kereskedő.
Látta, hogy a szerencse nem változott meg, most is a régi, aki eddig volt.
Még azt sem kívánja meg attól, akihez hozzászegődik, hogy az egyszeregyet tudja.
KÖZIGAZGATÁSI TÖRTÉNETEK
1886
I. A korlátfa
Tegyük fel, hogy valamely országúton elromlik egy hídon a korlátfa. Mert ha nem tesszük is fel, elromlik.
A községi bíró észreveszi, s így szól magában (azazhogy tegyük fel, mintha így szólna):
- Itt könnyen bedőlhet valami részeg fuvaros lovastul, kocsistul, ezt nem veszem a lelkemre.
S jelentést tesz az elkorhadt korlátfáról az útbiztosnak. Az útbiztos fölterjeszti a dolgot a járási szolgabírónak. A szolgabíró felír az alispánnak. Az alispán átteszi az ügyet az államépítészeti hivatalhoz. Az államépítészeti hivatal kiküldi egy emberét, aki konstatálja, ha csakugyan el van-e romolva a korlát. Az államépítészeti hivatal embere bejelenti, hogy igenis, a korlát el van törve.
Az államépítészeti hivatal tehát hozzáfog, megcsinálja a költségvetést, s fölterjeszti a minisztériumhoz. A minisztérium (hol keresztülmegy az ügydarab az iktatón, a titkár és fogalmazó kezén) kiadja a számvevőségnek. A számvevőség jóváhagyja a költségvetést, s újra visszaterjeszti a minisztériumhoz. A minisztérium leküldi a vármegyéhez. A vármegye kitűzi az árlejtést. A vállalkozók beadják az ajánlatokat. Ezekre tárgyalást tűznek ki. Letárgyalás után megbízatik valamelyik vállalkozó, hogy haladéktalanul csinálja meg a korlátot.
A vállalkozó magával visz a hely színére egy hasábfát, kifaragja és beilleszti az elkorhadt korlát helyett.
És most már önök, nyájas olvasók, azt hiszik, hogy a korlátfa meg van csinálva, s nincsen többé vele semmi gond.
Ohó, uraim, nem úgy van. A községi bíró őkigyelme jelenti a szolgabírónak, hogy a korlátfa elkészült. A szolgabíró jelenti az alispánnak. Az alispán átteszi az államépítészeti hivatalhoz. Az államépítészeti hivatal kiküldi a kollaudálásra egy emberét, aki megvizsgálja és beterjessze, ha a beillesztett fadarab megfelel-e a föltételeknek? Vegyük a legjobb esetet, hogy megfelel.
Az államépítészeti hivatal tudomásul veszi megbízottjának jelentését, hogy minden rendben van, s bekéri a vállalkozótól a költségszámlát. Megállapítja a fizetendő összeget, és felterjeszti a minisztériumhoz jóváhagyás végett.
A minisztérium átteszi a számvevőséghez. A számvevőség jóváhagyja (mert már annak a leírásába csakugyan nem mernék belefogni, ha jóvá nem hagyja), és visszaterjeszti a minisztériumhoz.
A minisztérium leküldi a vármegyéhez, s egyúttal értesíti az adóhivatalt.
A vármegye az egész aktacsomót beterjeszti az államépítészeti hivatalhoz.
Az államépítészeti hivatal approbálja a számlát, és most már folyóvá tétetik az összeg.
A vállalkozó az adóhivatalba megy, ahol az ellenőr és pénztárnok aláírják a megbélyegzett nyugtáját és kifizetik.
…De most már csakugyan véget ért a szerencsétlen korlátfa curriculuma - fogják önök mondani.
Ohó, uraim - most jönnek a mellékkiágazásai.
Az államépítészeti hivatal két megbízott embere, az egyik, aki konstatálni járt a hídon mutatkozó hiányt, s a másik, aki kollaudálni járt az elkészült munkálatot, beterjeszti az útinaplóját, felszámítván fuvarbérét és napidíjait. Az államépítészeti hivatal fölterjeszti a minisztériumhoz. A minisztérium átteszi a számvevőséghez. Vegyük a rövidebb eljárást, és mondjuk, hogy számvevőség helyben hagyja és visszaterjeszti a minisztériumhoz.
A minisztérium leküldi a megyéhez, és értesíti az adóhivatalt. A vármegye értesíti az államépítészeti hivatalt, az a költségszámlát ellenjegyzi, a két megbízott ember elmegy az adóhivatalba, ahol a napidíjaikat kifizetik.
És most valahára lekerül a napirendről a közigazgatási fórumok tömkelegében vándorló korlátfa.
Csakhogy mit ér? Mert noha a legrövidebb eljárást vettük, annyi idő telt ebbe, hogy azóta ismét elkorhadt, s ezt ismét jelenti a bíró a szolgabírónak, a szolgabíró az alispánnak, az alispán az államépítészeti hivatalnak, és így tovább-tovább… örökkön örökké. Amen.
II. Egy bevert fej
Egy elromlott korlátfánál semmivel sem rosszabb téma egy bevert fej.
Minthogy a bevert fej a Szuhai Márton uram legényfiáé, a Péteré, s minthogy Szuhai Márton uram kemény ember, aki szeret törvényt járni, képzelhetni, milyen dühösen rohant a községi bíróhoz.
- Nagy violencia történt, bíró uram - lihegte -, a Sáska Pista összetűzött a fiammal, és két helyen ütötte be a fejét. Két léket vágott rajta az akasztófáravaló, a botjával. Tegyen nekem, kegyelmed, igazságot.
A bíró uram ki sem vette a fönségesen füstölő makrát az agyarából.
- Semmi közöm a kend fiának a fejéhez. Tanulja meg kend, hogy ez kriminális. Keresse följebb az igazságot.
Szuhai uram elballagott az ötödik faluba a szolgabíróhoz.
- Panaszra jöttem, tekintetes uram, a Sáska Pista beverte a fiam koponyáját.
- Az meglehet - mondá a szolgabíró -, de nem jó helyen jár, mert ez a törvénykezéshez tartozik, menjen a járásbíróhoz.
Szuhai uram fejet csóvált, és elment félnap járóföldre a városi járásbíróhoz.
- Tekintetes uram, a Sáska Pista beverte a Péter fiam fejét, két léket vágván rajta.
- Az meglehet, lelkem, de nem jó helyen jár. Menjen a doktorhoz, és az vegyen aztán a fiú fejéről »visi repertum«-ot. Mert formája van ám a dolognak.
Szuhai uramnak most már mindenekelőtt haza kellett mennie a fiáért, akinek tulajdonában vagyon a bevert fej, s harmadnapra fejestől elmenni Bélyibe, ahol a járási doktor lakik.
- No, tekintetes uram - állított be a doktorhoz -, egy kis munkát hoztam, kérem alássan. Pereskedem a Sáska Pistával, a törvényre adom, mert erősebb volt a fiamnál, s két helyen szakasztotta be a fejét, majd megmutatom én őkelmének, hogy a törvény még nálánál is erősebb. Tessék csak megcsinálni a mappát a bevert fejéről.
- Rossz helyen jár, barátom - felelte a doktor -, én megyei orvos vagyok, de ez a törvényszékhez tartozik. A megye pedig más dolog, mint a törvényszék. A megye az uraké, a törvényszék ellenben a királyé. Menjen a törvényszékhez.
Szuhai uram ment a törvényszéket megkeresni, amelyik megint egy másik városban székel, az pedig egynapi járóföld innen.
Ott fű-fát kikérdezvén, végre mégis eljutott a törvényszéki elnök elé.
- Az úr legyen az a törvényszék?
- Én - mond az elnök mosolyogva. - Mit akar?
- Bosszút. Beverték a fiam fejét két helyen. Ott künn van a gyerek, kérem alássan, az ambituson. Behívjam?
- Fölösleges. Mert ha nem tudja, tanulja meg kend, hogy minden dolognak bizonyos formája van.
- Egy hete tanulom, kérem alássan.
- A bevert fejről »visi repertum«-ot kell fölvenni.
- Igenis, kérem alássan. Hova menjek?
- Menjen kend haza, mert ha kereskedni akar, ahhoz az szükséges előbb, hogy a törvényszéki orvos megnézze, s hogy a törvényszéki orvos megnézze, ahhoz meg az szükséges, hogy utasítást kapjon rá a törvényszékről. Meg is fogja kapni. Majd intézkedem. Értette kend?
- Igenis, értem, kérem alássan, hogyne érteném - mondá Szuhai Márton uram, és több mint egy heti szaladgálás után hazakerül, várván, mi fog vajon történni. Szavát állja-e a törvényszék?
Nem kell hiába várnia. Két hét múlva, mire az orvosnak adott utasítás átmegy mindenféle iktató, kiadó és kézbesítő retortákon, megjelenik a doktor a helyszínen, s fölveszi a Péter fejéről a látleletet - de hasztalan, mert már akkorra a gyerek feje tökéletesen begyógyult.
*
Ilyen különböző apparátusaink vannak nekünk.
Az egyik úgy dolgozik, hogy mire a korlátfa elkészítése rendbe jön, akkorra már elromlik.
A másik úgy dolgozik, hogy mire a bevert fej napirendre kerülne, akkorra már begyógyul.
És mégis azt beszélik: hogy az egyik olyan, mint a másik.
III. Egy vagon akta
Mikor a bosnyák és hercegovinai lázadás folyt 1875-ben, sokan menekültek mihozzánk. Becsületes keresztények, akik a szélcsendet szeretik, valamint jámbor muzulmán hitűek, akik békében akarják elszívni pipájukat, aggastyán agák, bégek, asszonyaik, menyeik, unokáik, leányaik ide futottak a háború iszonyai elől, csak az életüket hozva magukkal meg a rajtuk való ruhát. Egész rajok jöttek naponkint, és mindent fölettek, mint a sáskák.
A magánvendégszeretet takarója nem olyan hosszú, sem nem olyan széles, hogy beérhette volna őket. Ilyen viszonyok közt azt kívánja a nemzetközi illedelem, hogy az állam vállalja el a »házigazda« szerepet.
El is vállalta. Volt még valahol a láda fenekén egypár millió (már ti. Rothschild ládája fenekén), ezt elkérték kölcsön, és gyakorolták vele a keleti vendégszeretetet: kinevezvén kormánybiztosnak e célra Zuvics Józsefet, aki, mint a horvát országgyűlés küldöttje, mindig derék, jó magyar érzelmű embernek mutatta magát a parlamentben.
Zuvics nagy örömmel és kedvvel fogadta el a kormánybiztosságot. Hogyne! Nincs annál passzionatusabb dolog a világon, mint pénzt osztogatni. Ilyenforma hivatalt ki ne szeretne?
Hanem egy kis vesződséggel még az is jár - a mai rendszer mellett, mert minden apró összegről, amelyet kiosztott, jegyzőkönyvet kellett fölvennie.
A pénz rémítően fogyott, a jegyzőkönyvek és mindenféle más irományok rémítően szaporodtak.
Mikor az évi számadásokat beküldte Zuvics, éppen egy egész vagont töltöttek be az akták. Lesz bennük öröme a magas miniszteriumnak odafent.
Húsz számtiszt dolgozott velük éjjel-nappal, ki tudja, meddig, míg végre kiszámították, Hogy a hatmilliónyi összegből hiányzik 6 frt 78 kr. osztrák értékben.
Nosza küldik vissza rögtön a határszélre Zuvicshoz az egy vagon aktát: egypár lattal most még nehezebb, mert ott van az intés, hogy hát a 6 frt 78 kr. hol van?
Bosszankodék ezen Zuvics egy kicsit, s amikor ráért, megírta a választ:
Sose okoskodjanak, ott lesz az a 6 frt 78 kr. valahol. Nem jól nézték át. Mert ő az utolsó krajcárig kiosztotta a hatmilliót, hát a 6 frt 78 kr. is közte van.
S ezt a választ szépen hozzácsatolta az összes aktákhoz, amiket ismét belegyömöszölt egy vagonba.
A miniszterium megkapta a Zuvics felterjesztését, s ahogy hazahozta, szépen küldte vissza az óriási aktát ezzel a toldalékkel: hogyha Zuvics József kormánybiztos harminc nap alatt nem ad kimerítő felvilágosítást a hiányzó 6 frt 78 kr.-ról, akkor nem tudom én miféle paragrafus szerint fognak vele eljárni.
Egy nap megint ott volt a vagon az aktákkal. Mindig hat szolga szállította kosarakban a vasúttól a kormánybiztos lakására.
Most már dühbe jött Zuvics. Kivette a tárcáját, és leolvasott 6 frt 78 kr.-t, s küldte a vagon akta mellett a kormánynak:
»Az ördög disputáljon az urakkal. Itt van a pénzük. Hat forintért csak nem revideálom át az összes számadásokat, hogy megvakuljak és megöregedjem benne. Inkább én engedek. Ne szaladgáljon többé az a bolond vagon ezekkel az aktákkal.«
A kormány kezébe vette hiánytalanul a 6 frt 78 kr.-t, miközben összeráncolta homlokát, és így írt vissza:
»Ohó! Nem addig van! Szép volna, ha a hiányzó összeget büntetlenül lehetne becsatolni akármikor. Legyen most már az úr elkészülve a kriminálisra.«
Zuvics végképp elkeseredett, s még aznap megsürgönyözte, hogy nem kér többé ebből a mulatságból, lemond.
…Érdekes történet ez: mert azt tudjuk meg belőle, hogy milyen a magyar közigazgatás, ha »erélyes«.
Hát még milyen lehet, ha nem erélyes? Legközelebb talán azt is megírjuk.
A KEDÉLYES DELIKVENSEK
1886
Grünwald Béla beszélte el nekem ezt a históriát. Az ő alispánsága alatt történt, az ő pandúrjaival.
Igaz, nini… hisz már a pandúrok sincsenek meg! Becsapódott fölöttük a rozsdás kriptaajtó örökre. De ez simán történt. Mintha maga a nemes vármegye parancsolta volna meg nekik: »Lépkedjetek elöl, majd én utánatok ballagok.« (Mintha ez is csak a parádé miatt történnék.)
Hanem, amint van, úgy van; késő már a vármegyét siratni, hát inkább keressük meg benne a nevetnivalót.
Mondom, a pandúrokkal történt, mégpedig a két legöregebbel, a nagy bajuszú Ostyepka Istvánnal és a híres Vojnik Mártonnal (ne méltóztassék megbotránkozni a neveken, Zólyom megyében vagyunk), delikvenseket kísértek Bábaszék városkából Besztercebányára, szám szerint négy darabot.
Bizonyos szívélyes viszony volt ez időkben foglyok és pandúrok között. A rend helyreállítóinak nem lehetett okuk gyűlölni a rend felforgatóit, mert belőlük éltek, az üldözötteknek pedig szintén érdekükben feküdt jó lábon állni a hatalommal.
Az volt hát a bevett szokás, hogy a tolvajok útközben minden korcsmánál megálltak a kísérőiket megtraktálni, ha pénzük volt. (Az pedig volt, mert loptak.) Pompás, vidám kéjutazások voltak ezek. Egy paradicsomon keresztül érni be a megyei börtönbe. Az igazságnak mindegy volt, ha egy-két nappal későbben is kapja meg a zsákmányát, a pandúrnak pedig jólesett így, meg aztán (adjunk valamit a humanitásra is, uraim) a szegény bűnös is anyaszülte ember; annak is szükséges egy kis öröm.
Vojnik és Ostyepka uraimék fiatal korukban rendesen egy-két fehérnépet is fogtak a társasághoz, hogy aztán a falusi korcsmákban uccu neki, táncra is kerekedhessenek, ha a csízió úgy hozza.
De most már megöregedtek. A szerelem elmarad az embertől az ötvenedik év határánál, mint a kifáradt kutya, hanem a bor, az holtig jó, hű és kívánatos.
Ittak is annyit belőle útközben, hogy már az utolsó stációnál Ostyepka uram nem bírt a lábán állani, sőt Vojnik Márton uram is ingadozott.
- Vigyétek a puskámat - hörgé Ostyepka.
Az egyik delikvens levette válláról a terhet, s vitte nagy énekszóval a trupp előtt, mint valami processziós zászlót.
- Kutya fikom mája! - kiáltá úri dölyffel Vojnik Márton. - Hát az én puskámat nem viszitek, mi? Hát mivel nagyobb úr az én Ostyepka komám nálamnál, he?
Egy betöréssel vádolt tót átvette most a Vojnik puskáját, de a két becsípett pandúr alatt még így is veszettül mozgott a nyughatatlan anyaföld. Minden lépten-nyomon elestek.
A foglyok tanácskozásra fogták a dolgot.
- Mit csináljunk ezzel a két korhellyel?
- Szökjünk meg tőlük! - indítványozta az orgazdasággal vádolt zsidó.
- Üssük őket agyon - mondá a betöréssel gyanúsított tót.
- Csináljunk egy kis virtust - vágott közbe a lólopásban ludas magyar -, kísérjük be őket úgy, ahogy vannak, a városba. Hadd bámuljon meg minket a vármegye.
- Úgy, úgy barátocskám - ujjongott a bankhamisító sváb. - A felsőség még talán el is engedi a büntetésünket, ha ilyen szépen viseljük magunkat.
Egyszóval, oda dőlt el a dolog szótöbbséggel, hogy sem meg nem szöktek a delikvensek, sem meg nem ölték Ostyepkáékat, hanem gyöngéden támogatva, fényes nappal, délben bekísérték őket Besztercebányára.
Az emberek rajokban csődültek össze a nevezetes látványhoz, melynek híre villámként futotta be a népes város ereit.
Elöl a gyolcsos tót ment magasra emelt puskával, hátul a sváb ballagott kevély fejtartással és szintén fegyverrel a vállán.
Közbül a két pandúr kacsázott, az egyik a zsidó, a másik a magyar delikvens vállára támaszkodva, egetverő kurjongatásokkal.
Az egész város nagy hahotában tört ki. Még az a két szárnyas angyal is mosolyra húzta szét a száját, amelyik a megye erdős-hegyes címerét cipeli. Csak egyetlen arc lett komorrá.
Mikor a menet megérkezett a megyeház elé, a viceispán éppen az ablaknál volt, onnan nézte, és mélyen elszomorodott. (Azóta is folyton ebből az ablakból nézi a vármegyét.)
Pedig bizony ő is megnevethette volna a dolgot, mert nem esett ki amiatt a világ feneke. Azért a vármegye mégis csak szép és csodálatos volt. Rend volt ott magától is. Ha a pandúr csinált hibát, akkor a delikvens vágta ki a becsületet.
Becsület denique mindig volt. Nem kellett menni kölcsönkérni a szomszédba… akarom mondani az államhoz.
TÖRVÉNY ÉS KÖZTÖRVÉNYHATÓSÁG
1886
Ez a történet pedig ott kezdődik, hogy tekintetes Berkessy János megyei főjegyző úrnak a szűzdohánya elfogyott.
Ám nem azért »vármegye ura«, hogy sokáig legyen nélkülözésben. Czanyuga Marci, a híres dohánycsempész paraszt, éppen most oson be a vármegyeház kapuján, s az egyik hónalja tömöttebb a másiknál. Nyilvánvaló tehát, hogy ott egypár csomó dohány melegszik és érik addig is, míg a tekintetes úrhoz beviszi.
Csakhogy, ha a gondviselés éber, még éberebb a finánc. Két finánc ballagott a főpiacon, s észrevették a dohánycsempészt; az se kerülte ki figyelmüket, hogy duzzadt a hónalja. Utána loholtak nagy sebbel-lobbal.
- Hova ment fel? Kihez ment fel az a derék ember? kérdezték a megyeház udvarán összegyűlt panaszosoktól.
Egyik a főjegyző ajtajára mutatott.
A fináncok tehát a főjegyzőhöz rohantak.
De tekintetes Berkessy úr éppen le talált nézni az ablakon és észrevette őket. Nosza betuszkolta Czanyugát hirtelen az írnokok szobájába. Mire benyitottak a fináncok, őtekintetessége már bele volt merülve az aktákba, észre sem vette őket, fel sem pillantott, csak írt, egyre írt, mintha a megye száz éves restanciáit egy nap alatt akarná földolgozni:
- Mi tetszik? - kérdé hanyagul.
Elmondták, hogy egy dohánycsempészt keresnek. Bocsánatot kérnek, látják tévedtek, egy gaz paraszt utasította őket ide tévesen. De, hogy a csempész a megyeházba jött, azt a tulajdon szemeikkel látták, hova ment be, az most a nagy kérdés.
- Alkalmasint az árvaszéki elnöknél van - utasítá őket a főjegyző, hogy azalatt kiszöktethesse előlük Czanyugát a megyeházból. (Az árvaszéki elnök úgyse dohányos, annál nem találhatnak semmit.)
Hanem a fináncoknak is van eszük.
Mielőtt bementek volna az árvaszéki elnökhöz, az az ötletük támadt, hogy jobb lesz, ha egyikük lemegy és odaáll a kapuhoz, hogy a csempész el ne mehessen; a másik meg bemegy az árvaszéki elnökhöz.
Az árvaszéki elnök bőbeszédű ember volt. Nagy feneket szeretett kanyarítani mindennek, és mindenkivel szívesen elbeszélgetett, kivévén az árvákkal.
Egy félóráig tartotta szóval a fináncot, csak azután kérdezte meg: hogy mit akar?
- Egy dohánycsempészt keresek itt a tekintetes úrnál.
Az erre borzasztó dühbe jött.
- Micsoda? Énnálam? Soha életemben nem csináltam semmit; még csak nem is dohányoztam. Árvaszéki elnök is azért lettem, hogy nem dohányzom, mert a hivatali elődöm bokkokat szítt az árvák pénzén.
Erre aztán nem volt mit tennie a másik fináncnak, minthogy ő is lemenjen a kapuhoz az egyik finánc mellé, ahol nagy morogva méltatlankodának:
- No, minket csúffá tettek…
- Hiába, ilyen a megye! Azzal bajos kikezdeni.
- Pedig mégis mi volnánk a hatalmasabbak, mert mi az állam vagyunk.
- Igaz, mi az állam vagyunk, ne hagyjuk magunkat.
- A csempésznek okvetlenül bent kell lennie.
- Várjuk meg itt.
- Helyes, várjuk meg. A siker bizonyos.
S a rendületlen férfiak megtámaszták a két márványos kapuoszlopot, és ott álltak délelőttől kezdve egész az esti szürkületig… azazhogy ott álltak azok nagy makacssággal még éjjel is.
A főjegyző írnokai egyre sűrűbben, nagyobb szorongással jártak ki cernírozni a helyzetet, de mindig azzal a szomorú jelentéssel tértek vissza a főjegyzőhöz:
- Az állam még mindig ott áll.
Módjukban volt: mert ketten valának.
Ha az egyik finánc kiéhezett avagy megszomjazott, elmehetett inni-enni és felválthatta aztán a másikat, de Czanyuga uram egyedül lévén, ilyen váltórendszert nem folytathatott; meglehetős kényelmetlenül érezte hát magát, és türelmetlenül sürgette a tekintetes urat, hogy eressze ki, ő rezignál, történjék az isten akarata, még akkor is, ha a fináncokkal tart. Ámbár nem egészen szép tőle. (Ezt tudniillik Czanyuga uram gondolta. )
A főjegyző sehogy se akart beleegyezni, mert hát az ő reputációja is valami s tanácskozván a megyei urakkal, végre is abban állapodtak meg, hogy Czanyuga uramat felöltöztetik huszárnak.
Úgy is lett. Lehányták őkegyelméről a rongyos ködmönt, feladták rá a cifra dolmányt, a sarkantyús csizmát feldisputálták a lábára, a cifra tarsolyt és a kardot az oldalára kötötték, aztán kifenték a bajuszát rangosra.
Ezalatt előállott az udvaron a prüszkölő paripa. Felült rá Czanyuga uram kevélyen s bajszát pödörve vágtatott ki nagy patkócsattogás közt, roppant porfelhőt verve föl a piacon.
A két állami ember nagy sóhajjal nézett utána, amíg láthatta. Aztán csökönyösen újra nekidőltek az oszlopoknak, hogy azért is kilesik a dohánycsempészt. Pedig hol járt az már akkor…
Hiába no, vármegye a vármegye. Van ott ész bőven.
AZOK AZ ÖREGEK
(Igaz történet)
1886
Az öregurakat is meg-megszállják a pajkos gondolatok…
Mikor a grófné hazautazott néhány napra Magyarországra a birtokát megnézni, Tomándy István grófban ott incselkedett a régi ördög, hogy megcukrozza egy kicsit a szalmaözvegységet.
Az unokaöccsei is biztatták: egy kis mulatságot kellene rendezni idehaza. Amolyan fiatalosat, mint valaha, mikor még… Teringette! Hisz önök úgyis tudni fogják, milyen az az amolyan.
Igaz, hogy egy őszhajú belső titkos tanácsosnak nem illik, vagy mi… de hát nagy város Bécs, ki az ördög tudja azt meg? A nagy csíny megtörtént. Egy csomó víg hölgyecskét angazsíroztak vacsorára az unokaöccsök. A fényes főúri palota megtelt ledér hahotával, viháncolás zajával. Folyt a pezsgő és a frivol diskurzus. Néha egy-egy csók is elcsattant. A kacagányos ősök a falakról csodálkozva nézegettek le: sohasem láttak még ők itt ilyen furcsa társaságot.
De hát azoktól ki tartson. Hallgatag emberek azok már.
Pedig bizony megszólalhattak volna, legalább akkor, midőn azt látták, hogy a címeres ezüst asztalneműt rendre eleszkamotálják a hölgyecskék, részint a bundácskáik belső zsebeibe, részint a vállfűzőkbe - és mit tudom én még hová.
A mámoros urak, míg a gyémántokat (a hölgyek szemei) fürkészték, elfeledkeztek az ezüstről.
Hanem a hű komornyik, John, észrevette, persze csak másnap. Szepegve jelentette urának:
- A dámák elvitték az ezüstünk egy részét. Mi lesz, ha a kegyelmes asszony megtudja?
A gróf meghökkent, elsápadt erre a gondolatra.
- Bízzunk a gondviselésben, John - nyöszörgé kedvetlenül. - Hátha nem veszi észre?
Dehogy nem vette észre, dehogy! (Ugyan melyik asszony nem vigyáz a kanalaira?) Rettentő patáliát csapott megérkeztekor a cselédek közt, gyanakodott, inkvirált, kombinált (csakhogy éppen rostát nem forgatott) és nyomban rohant a rendőrséghez.
John se volt rest jelenteni urának a rendőrségre való menetelét, hogy jaj, most azok kifürkészik, mi módon tűnt el az ezüstnemű.
A grófnak erre kisegítő ötlete támadt:
- Szaladj utána, fiam John, lesd meg, melyik rendőrállomásra megy. Az ördögbe is, csak olyan jó ne volna ez a bécsi rendőrség! (Mégis jobb Pesten lakni.)
John úr kileste a rendőrállomást, s még aznap délután beállított oda a gróf úr is.
- Én Tomándy gróf vagyok - mondá a szolgálattevő rendőrtisztnek -, délelőtt itt volt a feleségem, panaszt tenni bizonyos ezüstről.
- Igen. Éppen én vettem fel a jegyzőkönyvet.
- Ah, akkor annál jobb! Csak azt jöttem mondani, hogy az ezüstnemű időközben megkerült. Megtalálták egy szekrény alján. Siettem hát, hogy az urakat megkíméljem a fáradságtól.
- Ah, akkor annál jobb! - viszonzá a rendőrtiszt, s odaírta a jegyzőkönyv alá kék ceruzával: »megszűnt«.
Ezzel aztán szerencsésen bevégződött ez a kényes ügy. Azaz bevégződött volna, ha a grófnőt meg nem veszi egyszer a harag, olvasván a lapokból a rendőrség tehetetlenségét.
- Igaz, tökéletesen igaz. Léhák. Haszontalanok. Íme, még csak a fülüket sem mozdítják az én ezüstöm dolgában. Hanem a nyakukra megyek, nem hagyom annyiba.
Váltig csillapította a gróf:
- Ugyan, kedves Emelin! Hagyja abba az egészet. Nem való a magához hasonló rangú hölgynek, hogy ott ácsorogjon a dohányfüstös rendőri odúkban. Ami nem megy, nem megy!
Nem szólt az urának, de azért mégis elment Emelin gróf nő veszekedni: hogy mi lesz már az ő ezüstjével?
- Miféle ezüsttel? - kérdé a rendőrtiszt. - Hiszen megkerült!
- Megkerült? Ki mondja azt?
- Egy úr jött hozzám annak idején, kevéssel a grófnő eltávozása után és azt jelentette, hogy már megtalálták az ezüstöt, ne keressük.
- Hogy nézett ki az az ember?
- Egy kopottas öregúr. Azt állította, hogy ő a grófnő férje.
- Uram, itt egy kolosszális csalás történt! - kiáltott fel a grófnő.
- Magam is kezdem hinni! - dadogta a rendőr.
- No, ez szép história! Tudja, hogy az a tolvaj volt!
- Kétségkívül, grófnő… Fájdalom… az én hibám.
Megijedt, könyörgésre fogta a dolgot: beismeri a hibát, szánja-bánja, de ne jelentse fel a grófnő a főnöknek, inkább helyrehoz mindent. Megismeri ezer közül azt az embert s ha térdig koptatja is kezét, lábát, megkeríti.
Nyakába vette Bécset, hetekig szaglált, loholt, kutatott, míg végre csakugyan ráakadt egy előkelő kávéházban.
Tomándy gróf éppen Tromp gróf barátjával piketírozott, egy csupa előkelő gibicek által körülvett asztalnál.
A polgáriasan öltözött rendőrtiszt odament közel, és félreintette a grófot az ujjával.
- Mit akar? - kérdé az érdes, bosszankodó hangon. - Mi az?
- Nono, öreg - szólt a rendőrtiszt, és a vállára tette kezét.
- Miféle modor ez? - riadt fel az öreg gróf dühösen felugorva.
- Hallgass, kis öreg! - viszonzá a rendőr nyugodtan. - Kövess vagy viszlek…
- Ez már szemtelenség! Őrült ön? Hogy mer velem így beszélni? Énvelem… Hallatlan!
- Ne mókázz, kis öregem. Tudom én, ki vagy. Gyere no ide, majd megsúgom. Te loptad el a gróf Tomándyné ezüstjeit.
A gróf elsápadt, de csak egy percre, aztán felkacagott.
- Hisz én vagyok Tomándy gróf.
- Hiszi a piszi, apókám.
Nem is hitte volna, de szerencsére volt a társaságban két generális is, akik erősítették. Az uniformisnak pedig mindent elhisznek Bécsben. A rendőrtiszt megadta magát, bocsánatot kért, csakhogy őexcellenciája még így is kénytelen volt előbb elbeszélni az egész történetet elejétől végig.
- Biz ez kissé komplikált dolog! - mondá a rendőr elgondolkozva.
- Az istenért, csak botrány ne legyen belőle. Csak a feleségem meg ne tudja!
- Adok én a kegyelmes úrnak egy jótanácsot - suttogta.
- Mi az, kedves jó barátom? Mentsen ki, ha lehet. Örökké hálás leszek.
- Lopjon el még néhány darabot az ezüstneműből.
- Hogyan? Én?
- És csináltasson annak a mintájára az ötvösnél annyit, amennyi hiányzik. Én akkor aztán felviszem a grófnőnek egy rendőri mesével.
- Úgy, úgy! Az isten is megáldja. Nem kívánom ingyen azt a mesét.
Úgy is lett, az ezüstöt utánacsinálták, a rendőr felvitte, a meséjét elmondta, a grófnő elhitte, a gróf meghonorálta, egyszóval elmúlt a veszedelem, de megmaradt az a tanulság a feleséges öregurak számára, hogy nem jó az olyan dolgokat otthon csinálni.
A SZÉP BULYKAINÉ
1886
Egy rejtélyről írok, de nagy csalódás érné az olvasót, ha szövevényes mesét várna.
Nem történt velem soha bonyodalmas dolog. Születtem, és hihetőleg meg fogok halni. Ami közbeesik, az mind hétköznapi história.
Most azt akarom elbeszélni, mikor ügyvédsegédnek kerültem el egy vidéki városba. Ijesztettek vele, hogy igazi cívisfészek. Valóságos Abdera. Sok háj és kevés szellem, szűk helyi látkör, kicsinyes viszonyok.
De bánja is az efféléket az ember! Mi kell egy szegény ügyvédsegédnek az egész világból! Koszt, mosás és egypár szép asszony, leány. Ott üti föl a paradicsomot, ahol akarja.
Az első benyomás nem volt kedvezőtlen. A vasútnál maga a principálisom várt, egy rövidre nyírt ősz hajú, alacsony termetű, buksi képű öreg ember (félig úr, félig cívis), nyájassággal rázta meg a kezemet, azután fölkapta a bőröndömet ő maga, és felhajította egy kocsira.
No, ez ugyan nyomorult principális lehet, aki az adjunktusa kofferjét nem átallja cipelni! (Nem adtam volna a kialkudott havi fizetésemért ötven percentet.)
Fölültünk a kocsira, melyen a szállásomra vitt, útközben váltig mutogatott egyet-mást, nekem is úgy illett, hogy kérdezősködjem. Meg is cselekedtem mindjárt az első nagy háznál.
- Kié ez a pompás épület?
- Az enyém - mondá.
Megörültem, kigömbölyödött a képem. Hogyne, mikor már szentül azt hittem volt, hogy »ingyen adjunktust« fogott a kis öreg.
Megint egy nagy épülethez értünk, hét pompás torony csillogott rajta.
- Hát ez a nagy ház kié?
- Ez is az enyém - felelte roppant szerényen.
A harmadik nagy ház szintén az övé volt, a negyedik is. Az ötödiknél már röstelltem megkérdezni, mert úgy látszik, zsenírozta, hogy annyi nagy háza van. Sohasem láttam még én ilyen furcsa gazdag embert!
El is fordítottam a figyelmemet legott a járókelő népre.
Éppen egy kondor fekete hajú leány ment el az úton, s mosolyogva intett üdvözletet a principálisomnak.
- Ki volt ez?
- A lányom.
Kisvártatva két szöszke süldőleánykát értünk utol: azokra meg ő kiáltott le valamit a kocsiról.
- Hát ezek kik?
- Az én leányaim.
(Hüm! Ezekből jó volna feleségül venni egyet. Ők magok nem szépek, de a házak szépek.)
A patakhídnál három kisebb-nagyobb iskolás leánygyerek kergette egymást. A tékáikból, melyet a hónuk alatt vittek, csak úgy röpködtek a skripták a világ négy tája felé.
- Ejnye gizon-gázon! - fenyegette meg őket a principálisom nagy nevetve. - Nem szeditek fel mindjárt azokat az írásokat!
- Eleven kölykök! - jegyzém meg, csak éppen azért, hogy mondjak valamit.
- Az én leányaim!
(Meg van ez az ember bolondulva? - tűnődtem magamban.)
A piacon egy harmincas korú asszonyka sétált egy fekete barkójú úrral.
- Hova, hova? - kiáltá rájuk az öreg, azután kevély arccal fordult hozzám:
- Úgy bizony. Ez is az én leányom!
Ahogy a templom mellett elhajtattunk, éppen akkor özönlött ki a tömérdek nép a magas boltíves ajtókon; egy erdőnyi asszony és leány (egyik rútabb, mint a másik), egy-egy kirívóbb alakra kíváncsi is voltam, de már nem mertem megkérdezni, mert attól féltem, hogy azok is mind az ő lányai. (S ekkor megint veszélybe kerülhet a havi fizetésem.)
Három-négy nap kellett, míg kiismerhettem magamat új lakhelyemen, melyet, mi tagadás benne, bizonyos kicsinyléssel méregettem. De engem is ilyenformán néztek Abderában, bizonyos kíváncsiságot azonban mégis tápláltak, s nemegyszer hallottam a hátam mögött, amint kevély hangnyomattal kérdezték azoktól, akik már ismerőseim voltak:
- Nos, mit mond az adjunktus a városról, hé? Látta-e már Bulykainét, he?
De még többször kérdezték szemtől szembe:
- Hogy tetszik a városunk, fiatalúr?
- Igen csinos.
- Hát a katedrálé?
- Derék egy templom.
- Üm, meghiszem. És a Mátyás király misemondó ruháját látta-e már?
- Azt is láttam; gyönyörű.
- De hát a szép Bulykainét?
- Azt még nem láttam.
- Tyűh! Addig ne is beszéljen, uramöcsém, a városról, amíg a szép Bulykainét meg nem nézi. Az a valami!
Akármerre mentem, mihelyt a szájamat felnyitottam, hogy ezt vagy azt már láttam, itt vagy ott már voltam, nyomban jött az interpelláció: de hát a szép Bulykainé? Mit szólok a szép Bulykainéhoz?
Az egész város Bulykainéval foglalkozott.
Őérte lelkesültek az öregek és fiatalok.
Ha valahol valami csodaszép rózsa nyílott ki a kertben: »el kell vinni Bulykainénak«; az első dinnyét, az első érett cseresznyét mind a szép Bulykainé kapta.
Igazán nevetséges volt. Borzasztó emberek ezek, az ő kormos katedráléjukkal, és az ő szép Bulykainéjukkal! Én itt soha meg nem szokom.
Ezalatt mindegyre többet hallottam róla, hogy már öt év óta özvegyasszony, párbajban halt meg az ura; egy katonatiszt ölte meg.
Katonatiszt… szép asszony… párbaj! Bizonyosan szerették egymást.
De ezt csak gondolni volt szabad; isten ments ilyesmit kimondani a »teremtés remekére«. Hiszen ő a megtestesült erény és tökéletesség! Vele kapcsolatban minden apróság eseményszámba vágott. Hír verte minden léptét: itt volt, ott látták, ez vagy az találkozott vele. Kék ruha volt rajta, vagy fehér pettyes, egyszóval, aminő volt. Kinek mit mondott, holnap hova készül stb.
Hanem el is kellett ide egy szép asszony, hogy egészen ki ne vesszen a magja. A lakosság nő része nem sokat ért. A bennszülöttek termetben alacsonyak, arcban rútak, szűk, benőtt homlokuk van, és apró tatár szemök.
- Teringettét, csak már azt a Bulykainét láthatnám.
Éppen a principális előtt találtam kiejteni ezt a kívánságomat.
- Hát miért nem szól? - mondá, közömbösen vállat vonva. - Mindjárt odaviszem a kertjébe, ha akarja. Hiszen az én lányom az.
(Micsoda? A szép Bulykainé is az ő lánya?)
Nyomban vitt is a Bulykainé kertje felé. A Tiszára rúgott ki a csinos szőlőskert. A Tisza éppen virágzott. Bolond, felfordult világ ez itt. Még a víznek is virága van. S a virágnak, a nőnek nincsen meg a színe, szépsége.
Hanem a Tisza virágzása nem éppen kellemes dolog. Millió sáska és szúnyog lepte el a tájékot. Az egyik része ott ringott a sárgásszürke hullámokon. Mint egy óriási selyemszövet, amelyre bogarak vannak ráhímezve. A másik messze beláthatatlan térségen fent a magasban kevergett, mint egy terhes felleg.
A kert is tele volt szárnyasokkal, mikor beléptünk. Pajkos nevetés hangzott ki a filagóriából, ahol nagyobb társaság mulatott; de ezeket nem láthattuk. Az egyik barázdán egy vörös ernyős nő lépkedett felénk. Mellette jobbról-balról egy-egy fiatal gavallér mendegélt, rettentő öblös tajtékpipákból szörnyűséges füstmacskákat eresztve kétoldalról a hölgyecske orra alá. Az egész jelenet végtelenül komikus volt, mert olyan odaadással fújták rá a füstöt, mintha napszámba tennék.
Önkéntelenül elmosolyodtam. A principális észrevette.
- A szúnyogok ellen - magyarázta -, az átkozott szúnyogok ellen van ez. Egészen kiszívódik a menyecske attól a sok füsttől! De nini! Hát jól nézze meg, mert ez a Bulykainé!
Megdobbant a szívem. Ah, a Bulykainé! A nimbusz, ez a nagy semmi, ezek az üres szavak, a mások elragadtatása lázba hozott. Lehetséges-e, hogy valóban a híres Bulykainé előtt állok a következő percben? Ó, istenem!… Csodálatos szorongás fogott el, fejem zúgott, lábam, kezem zsibbadozott.
És hát miért? Hiszen még nem is láthattam a füst miatt. Mintha egy kékes felhőben lebegne, ahogy hajdan az Olympus istennői.
De bár ne is láttam volna.
Majdnem fölszisszentem a csodálkozástól.
A szép Bulykainé rút volt, de milyen rút!
Csontos, szögletes arcában volt valami kellemetlen; az álla kiállt, mint az olyan pogácsa, amelyik a tepsi oldalára feküdt ki; a szürkés szemei mélyen bent székeltek üregeikben, s különben is hasonlítottak a bagolyéhoz. Arcbőrét már megérintette az a hervasztó, bontó lehelet, mely az üdeséget lefújja, de a szeplőket le nem fújja. Azok bizony ott maradtak két nagy táborra osztva a szemek környékén.
Meghajtottam magam, amint bemutatott neki az öreg, egy-két szót mondtam én is, ő is, ahogy szokás ilyenkor, aztán félreálltam kacagni.
Huh, huh! Hát ez a híres Bulykainé? No, szépen vagyunk. Alászolgája! Tisztelem a nemes város ízlését.
Az uzsonnánál alkalmam volt szemügyre venni a termetét: de bizony az sem volt liliomos, keskeny vállak, kurta nyak, sovány karok, melyek átlátszottak a csipkés ujjakon, s azok is telides-tele szeplővel.
De ami leginkább ingerelt a nevetésre, az az elragadtatás, az a hódolatteljes tekintet, mellyel rajta csüggtek, ha beszélt, ha nem beszélt; ha mozgott, leült vagy felállt.
No iszen volt ezentúl mit hallgatniok tőlem a cíviseknek.
- Elbújhatnak a tündérükkel. Micsoda óriási süllyedés kell ahhoz, hogy ezt önök szépnek tartsák. Ha egy pusztán volnék, s ő lenne ott az egyedüli, még akkor sem mondhatnám csinosnak, mert az abszurdum!
Azok a fejöket csóválták, szánakozón, mintha mondanák: »Fiatalember, te vak vagy és ostoba!«
Egy hét alatt híressé váltam emiatt. Egy ember, aki Bulykainét rútnak tartja! Hallatlan ez! Hát meg van ez őrülve? Egy cívis utánam is kiáltotta egyszer gúnyosan:
- Hát a tengeri malacot szépnek tartja az úr?
Mindenütt az adjunktusról beszéltek, akinek Bulykainé nem tetszik. »Ki kellene vinni az akasztófáravalót a határra és megégetni.« Ujjal mutogattak az utcán, mint valami főbenjáró gonosztevőt: »Ez az! Ez az!«
A hír eljutott Bulykainéhoz is, s mert asszony az asszony, azóta nyájasabb lett irántam, sokat beszélgetett velem, ha találkoztunk. Irigy tekintetek szegződtek rám ilyenkor; szinte kiolvashattam a szemekből, hogy »hát ez az igazság? Mi dicsőítjük, ő szidja, s mégis vele nyájaskodik«. De a keserű érzéseknek minden tövise ellenem fordult, pedig ő volt az igazságtalan. (Hja, hiába, ilyen elnéző a világ a kedvencei iránt.)
Hanem meg kell adni, kitűnően tudott csevegni, kedves, művelt modora volt.
Mondtam is magamban: hiszen az igaz, hogy rút, de végtelenül okos.
Ezalatt mind jobban megismerkedtem vele. Majd minden társaságban találkoztunk. Hisz valamennyinek ő volt a bálványa.
Sokat töprengtem én azon, kivált eleintén, hogy ugyan miért? Azt az Isten tudja. Hogy keletkezett? Nem bírtam kinyomozni. Mióta tart uralkodása? Mindig, mióta a rövid ruhát levetette. Nem múló divat szeszélye volt az ő nimbusza. Támadt ok nélkül, és megmaradt ok nélkül.
Később azonban nem töprengtem ezen sem. Ahogy van, úgy van. Bánom is én. Beleszoktam.
*
Két év múlt el. Egészen megszerettem már a várost, otthon éreztem magam benne.
Egyszer egy mérnök vendégem jött, aki meglehetősen gáncsolta az odavaló viszonyokat.
- Hát látta-e már - mondom - a katedrálét?
- Láttam.
- De hát a szép Bulykainét látta-e már?
(A Mátyás kori misemondó ruhát be sem vártam.)
- Azt még nem láttam.
- Tyűh, akkor ne is beszéljen. Az a valami!
Hohé, kiáltám most magamhoz, önkéntelenül is szájamra ütve. Hát mióta tartom én szépnek Bulykainét? Hiszen csak okosnak tartottam eddig!
Elgondolkoztam. - Nem, nem, Bulykainé éppen nem okos, inkább ostobácska kissé, de végtelenül szép.
Úgy, úgy, tündéri színben állt előttem bágyadt, szögletes arca, ingerlő hajlott álla. A szeplők is, ó a szeplők is gyönyörűek. Hát a vézna termet, melyben annyi az összhang és báj! Ó, be szép, be szép!
Miképp mehettem át ez átalakuláson, nem tudom. Az asszony vette el látásomat? Eleinte voltam-e bolond, hogy nem találtam szépnek, vagy most, mikor annak találom? És mi az igaz? Szép-e, okos-e? Vagy mind a kettő? Vagy egyik sem?
Meglehet, hogy a helyi ízlés az a rettenetes csodaerő, mely észrevétlenül elnyeli az idegenét, és beolvasztja a magáéba?
Nem tudám, föl nem foghatom.
De még ma is, sok idő után, eltűnődöm a feleségemmel (nota bene az is a principálisom leánya), hogy sohasem láttam olyan szép asszonyt életemben, mint a Bulykainé sógorasszonyomat.
A DIALEKTUS
1886
Mikor még nem volt meg a szép új híd Szegeden, hanem régen-régen, a százszor kifódozott öreg híd újdonatúj korában, azt a statútumot hozta a nemes város, hogy minden nem odavaló ember egy garast fizessen egyszeri átmenetelért.
Szögedi embertől nem volt jussuk pénzt szedni, aminthogy nem is kaptak volna, mert azon időnek divatja szerint az volt az úr, aki minél kevesebbet fizetett, most pedig a virilista világban az az úr, aki minél többet fizet. (Hogy lehetett ennyire megfordítani a világot!)
Eleinte roppant jövedelme volt a városnak a hídvámból. Nekibizakodván, nagy lábon költött. Hanem apródonkint megjött a falusi nép esze is. Azt mondta a hídfőnél a vámőrnek: »szegedi vagyok«, és nem fizetett.
Tessék most a vámőrnek bizonyítani, hogy nem szegedi. Hogy ösmerje hetvenezer ember közül mindeniket? S hogy bizonyítson? Hiszen csak nem bolondult meg, hogy mindeniknek utána járjon azért az egy garasért, mikor az belejönne neki egy forintba!
Lőn hát, hogy a város hídjövedelme nagyon megcsappant, ami pedig érzékeny csapás vala.
Bölcs városatyák eleget törték a fejüket, miként lehetne olyan rendszert behozni, mi kizárná a csalást, s megnyitná a régi jövedelem zsilipjeit?
Hasztalan volt. Támadt egy-egy ötlet, egyik is, másik is kigondolt némi újítást, de a bajon nem lett segítve. Évtizedek múltak el, de egyetlen szabályzat sem vált be, pedig senki sem a »perpetuum mobile«-t kereste, hanem ezt. Természetes is, mert ez volt a nehezebb.
Aztán meg nagyon szép prémium volt rá kitűzve.
Ki volt mondva, hogy ha olyan okos ember akad az országban, aki a szegediség és nem szegediség ellenőrzésének módozatát kitalálja, az lesz Szegeden a főbíró.
De már a reményről is lemondtak, évek tűntek el meddőn, s a híd alig hozott be többet, mint amennyit a tatarozása fölemésztett, midőn egy nap csak beállít a »torony alá« (így hívják Szegeden a városházat) a nemes, nemzetes magisztrátus színe elé Damók Mihály uram őkegyelme, rangjára nézve polgári szabó a Móra városrészben.
- Dicsértessék a Jézus Krisztus, nagy jó uram.
- Mindörökké, Damók Mihály uram. Mi jót hozott kend - kérdé a főbíró. - Ugyan kapóra jött, mindjárt vétetek mértéket egy kabátra.
Damók Mihály erre megrázta magát kevélyen, és így szólt:
- Nem a kabátjáról jöttem én most mértéket venni kegyelmednek, hanem a főbírói székéről.
- Mi a kő? - nevetett a főbíró, Tóth Mihály uram.
- Úgy, úgy, hiába vigyorognak kegyelmetek - folytatta hetykén -, itt vagyok, itt állok, én Damók Mihály, kitaláltam, hogy a nem szegedi embert mindet meg lehet ösmerni.
- Megbolondult keed! - nevettek a tanácsbeliek.
De Damók uram váltig erősítette, hogy úgy van s kész a próbát megtenni, legott a hídfőnél, hanem erre nézvést össze kell hívni az egész város főembereit.
Nosza, a hajdúk nyomban beszaladgálták a város tekintélyes perszonáit s különben is terjedt a hír, mint a futótűz, hogy Damók Mihály »megtalálta a hídvám módját« (lehetetlenség az egy szabótúl, kételkedének a népek). Egy óra múlva már óriási tömeg álldogált a »Halpiacon«, s zsibongva, fejcsóválgatva várták a rettenetes csodát.
Kevéssel ezután jött a városi magisztrátus, s köztük kullogott a szabómester is. Beh sok gúnyos mosolygás volt az arcokon.
- No hát, lássuk a tudományát, majszter - mondá a főbíró, mikor végre a hídfőnél megálltak.
- Jó - mondá a szabó -, tehát tegyük fel, hogy most én vagyok a vámőr.
- Helyes, tegyük fel - hagyták rá a tanácsnokok.
A nép röhögött.
A makói országúton csinos kackiás menyecske lépegetett begyesen a híd felé, fején egy kosárral, amelyből apró récék kandikáltak ki vidoran. Utána hosszú sorban jönnek különféle tarka alakok, de ő ér be a leghamarabb.
A szabó eléje állt, mikor a bódéhoz lépett.
- Hova való? - kérdé hivatalos hanghordozással.
- Szögedébe - felelte az kényesen.
Síri csönd állt be, mindenki feszülten várta, mi lesz most.
- Hüm - mondá a szabó meg nem zavarodva. - Hát mondja meg nekem, mivel eszik kendteknél a levest?
A menyecske összecsukorította a kívánatos piros száját, s kellemeztetőn selypíté:
- Kanaává!
- Úgy?! - kiáltott fel Damók uram diadalmasan. - Akkor hát fizet egy garast, mert Szegeden kanállal eszik a levest.
A tetszés viharos zaja tört ki a tömeg között. A tanácsbeliek összesúgtak. Tóth Mihály uram, a főbíró, elkezdett mindenféle színeket játszani.
De csitt. Most egy másik utas közeledik a hídhoz, hórihorgas öreg parasztember.
- Hová való? - riad rá a szabó.
- Szögedébe - mondja az jámbor arccal.
- Mivel eszik kendteknél a levest?
- Kalánnyal.
- Úgy? Fizet kend egy garast, mert Szegeden kanállal eszik.
Most aztán egetverő éljenzésbe tört ki a tömeg, nagy ujjongások közt vállra emelték Damók uramat, aki az ő rendszerét, nagy bölcsen, a Szeged környékén divatos különféle szójárásokra állapította, melyek mind különböznek a szegeditől.
Ezentúl ezt a metódust követték a hídnál, s hosszú évtizedekig nagy jövedelmeket hozott a városnak.
Damók Mihály uram emlékét ma is hálásan őrzi a krónika.
Főbíró nem lett belőle, az igaz. De hát miért nem lett?
Nem engedték a csizmadiák.
A nemes csizmadia céh ugyanis holtra vált volna a szégyentől, ha egy szabó uralkodik vala felettük.
Petíciót adtak be: azt mondták, inkább elköltöznek valamennyien Miskolcra. Járjon az egész város mezítláb.
Végre is úgy dőlt el a dolog, hogy a magisztrátus közbelépett Damók uramnál, álljon el a jogától a főbíróságra ennyi meg ennyi arany forintért.
Megalkudtak, parolát csaptak (annak az embernek az öregapja vágta szét, akitől én ezt a történetet hallottam), s a kialkudott sommát aztán kivetették sarcnak a csizmadiákra.
A FRANCIA KULTÚRA A TÓTSÁGON
1886
Egy felvidéki dzsentri családnál fordultam meg egyszer. Egészen más világ az, mint minálunk. Más erkölcsök, más szokások és más civilizáció.
Csak két szükségletük közös velünk: a tarokk és a francia nyelv. Erre a kettőre roppant büszkék a tót nemesek s ha nem értik vagy az egyiket, vagy a másikat, mesterségesen igyekeznek hiányaikat eltakarni.
Nagy tarokkisták mesélik, mint százados tapasztalatból leszűrt igazságot: hogy ahol két Árva megyei úr kártyázik, kritikus helyzeteknél nem állják meg, hogy tótul ne konverzáljanak.
A francia nyelvvel még furcsábban vannak.
Annál a családnál, ahova jártam, szép hangja volt a kisasszonynak, a lenhajú Milicának.
A társaság arra kérte vacsora után, hogy énekeljen valamit, mire megcsendült egy gyönyörű lágy francia dal.
Elragadtatva futottam a kisasszonyhoz:
- Kérem, engedje át nekem ennek a dalnak a szövegét.
Elpirult, aztán rám nézett nevetve:
- Hát észrevette?
- Mit? - kérdém zavartan.
- Ah - szólt a fejét kedvesen hátravetve -, ön, úgy látszik, nagy francia. Majd mindjárt leírom önnek a szöveget.
Leírta egy papirosra, s én ámulva olvastam a következő tót dalt:
Kacska na dolinye,
Kacsur vodu pije,
Kacska na nyu volá!
Csekaj, dusa moja!
(A réce áll a völgyben,
A gúnár vizet iszik a forrásból:
A réce rákiált:
Várj meg, kedves galambom.)
- Hiszen ez lehetetlen, kisasszony! - hebegtem. - Oh nem! Kegyed bolonddá akar engem tenni. Nem, ezt a dalt nem énekelhette. Hisz ez egy tősgyökeres tót versecske.
Milica még jobban fölkacagott erre.
- No hát hallgassa! Eléneklem még egyszer franciául.
S elkezdte újra finom akcentussal, bájoló orrhangon:
Kasz-ka na, doliné,
Kaszür vodüpijé.
Kaszka na nü vola:
Szekaj dü samoa!
Most aztán csakugyan tisztába jöttem vele, hogy a legelső nyelv a tót nyelv a világon, mert franciának is beválik.
HOGY LESZ AZ EMBER NAGY TALENTUM?
(Nekrológ egy fogról)
1886
Minden testrész közül a fogban van a legtöbb ravaszság és a legtöbb ragaszkodás az emberhez.
Míg ellenben a hálátlan ember éppen megfordítva, a szegény fogtól válik meg a legkönnyebben.
Már egy hét óta járok-kelek búsan a tisztelt Ház folyosóin, olyan arcokat vágva, mintha habaréki ember volnék.
Pedig csak a fogam fáj. Kisebb baj, de nekem nagyon kellemetlen. Mert amikor nem fáj is, sajog. Az a láthatatlan szú ott topog, fúr benne szüntelen, és rángatja az ínyidegeket. Tessék ilyenkor humorizálni az ország dolgai felett.
Két vastag könyvet olvastam már el a fogakról, az egyik háromszáznegyven lap, a másik százkilencven, de mindegyikből az sül ki a végén, hogy csak egy orvossága van a fognak: ki kell húzatni.
Szívesen. De a fog rögtön észreveszi szándékomat, s amint megindulok a fogorvoshoz, egyszerre elpihen a fájdalom. Ezt a gonosz játékot űzte velem az odvas fogam egy álló hétig.
És űzné még ma is, ha nem találkozom véletlenül az utcán az én tisztelt barátommal, Justh Gyulával, aki megkérdezte, hova megyek.
- Most már sehova. A fogamat akartam kihúzatni, de úgy látszik, ő az okosabb, megint engedett.
- Ki kell azt húzatni - mondja a képviselő olyan hangon, mintha egy indítványt akarna keresztülvinni. - Csak te húzasd ki, fordulj vissza. Magam is veled mennék, hanem van egy módosítványom, sietnem kell a Házba.
- Tudod mit - mondom egy hirtelen gondolattal -, ha velem jössz, kihúzatom.
(Gondoltam magamban, hadd tegyek már én is valami hasznot az országnak.)
Az én tisztelt barátom gondolkozott egy darabig, aztán azt kérdezte:
- Hát fáj?
- Most nem.
- Egy csöppet sem?
- Egy csöppet sem. (Tudtam, hogy akkor velem jön. Mert hiszen benne van a kegyetlenség a programjukban.)
S ezzel megfordultunk mind a ketten, és elindultunk bikfalvi Máthé Domokos felé.
Tudom, útközben így elmélkedett magában:
»Ez sem lesz már többet olyan harapós, mint azelőtt. De minek is egy magyar írónak harminckét fog?«
Nem lévén mulatságos a foghúzás részletes leírása, elhagyom, megemlítvén pusztán azt az érdekes csalódást, melyben a legtöbb ember van, hogy tudniillik valamelyik egészséges foga fáj. Én például az alsó szájpadlásban kerestettem a fájó fogat, s a felsőben volt. (Ilyen az emberi bölcsesség, még a saját száját sem ösmeri.)
Denique elmúlt egy félóra, s én egy foggal lettem szegényebb, a képviselőházi vita pedig egy módosítvánnyal soványabb - amelyet Justh Gyula elmulasztott.
…Szegény fogam, te nekem éltél, de a hazáért pusztultál el.
Itt látom magam előtt. Mintha egy elvált, hű barát hideg teteme volna.
Harminc éve szépen összefértünk, nekem szolgált, segített harapni, rágni, s most ilyen csúfosan kellett megválnunk, erőszakos módon.
Nekem, megvallom, fájt a válás, nem tudom, fájt-e neki is.
De mielőtt elhajítanám végképp, hadd tegyen még egy végső szolgálatot - hadd adjon egy beszély szüzsét. (Hiszen egy újságíró fogától kitelik az.)
Ha a sablon nekrológokat akarnám utánozni, mondhatnám, amit ilyenkor szokás mondani, de több joggal mondhatnám, mint a halottak fölött szokás, hogy: »Maradandó űrt hagy maga után.«
Csakhogy az én néhai fogam nem szorul ily banális dicsőítésekre, kitelik az ő múltjából egy humoreszkre való anyag üres frázisok nélkül is.
Igazi »bölcsességfog« volt. Kevés híja, hogy nagy talentum hírébe nem kevert, és egy hajszálon múlt, hogy most…
De ne vágjunk eléje a fog történetének. Hadd maradjon, ami poén van benne, a végére.
Önöknek, tudom, már az is elég furcsa, hogy míg más embert az esze hoz nagy talentum hírébe, engem a fogam hozott abba.
Mégpedig éppen ez a fogam.
Hát az úgy volt, hogy már huszonkét esztendős koromban kezdett lyukasodni, és időnkint kegyetlenül fájt.
Tizennégy évig használtam mégis, és jól megvoltunk egymással. (Nem igaz hát, hogy a megyei választási rendszerrel még ki nem bírjuk egy kis ideig.)
Egyszer (tizennégy év előtt) egy alföldi rokonom ezüstlakodalmára utaztam, s útközben Debrecenben megháltam a »Biká«-ban. Iszonyú fogfájás fogott elő éjjel. Nem bírtam behunyni a szemeimet reggelig.
Kínlódva hánykolódtam ágyamban. Csak legalább valami olvasnivalót találnék.
Addig-addig kutattam, míg az éjjeliszekrény fiókja fenekén találtam egy harmadévi újságot. Soha még én újságnak így meg nem örültem.
Nézem, hát egy szaklap. Mégpedig katonai. Címe: »Honvéd«, szerkeszti: gróf Bethlen Olivér.
Sohasem láttam azelőtt a »Honvéd«-et. Kedvetlenül tettem le. Csupa katonai dolog volt benne. Ejh, gondoltam magamban, ez is jó, s elkezdtem lapozgatni. Mégis, betű az betű, szórakoztat.
Az egyik cikkben le volt írva a »Bodrogkeresztúri csata«, s térkép csatolva hozzá. - A térképen meg volt jelölve, hol állott a németség, hol a magyarság, és az egyes hadszakaszok posztja is.
»Nos - gondoltam magamban -, tanulmányozzunk át egy ilyen csatát. Hogy ugyan megértem‑e?«
Volt hozzá időm reggelig. Elolvastam én azt a cikket ezerszer is s úgy tudtam a hegyaljai falvak fekvését, mintha ott születtem volna.
Másnap elérkeztem a rokonomhoz hol nagy társaság volt együtt, a vidékbeli dzsentri és előkelő honvédtisztek. Ezek közt volt Dobay ezredes is. Az asztal fölött összedisputáltak a tiszt urak éppen a bodrogkeresztúri csata fölött, melyben többen vettek volt részt.
Heves gesztusokkal, katonás nyerseséggel szórták állításaikat, de egyszerre a meghökkenés mély csöndje támadt, amikor én váratlanul közbeszóltam.
Nagybátyám rám nézett szigorúan, mintha mondaná:
- Miféle szemtelenség ez, te gyerek?
- Csak azért szólok, bácsi, mert az urak nagy tévedésben vannak.
- Hogyhogy? - függeszték rám kérdő tekinteteiket.
- Mert nem délelőtt gyulladt ki Kisfalud, hanem délután fél háromra. A kapitány úr is téved, mert ő Ó-Liszka mellett állt, és csak akkor mozdult meg, mikor a Széll János üzenetét megkapta fél négykor.
A bámulat felszisszenése hallatszott.
- Igaz - dörmögé a kapitány. - Persze hogy Ó-Liszkánál állottam.
- A szőlők mellett - folytatám.
Dobay ezredes rám nézett fürkésző szemmel.
- Mikor született? - kérdé.
- 1849-ben.
- Hm! Ez megfoghatatlan!
Nagybátyám rám rivallt:
- Honnan tudod ezeket, te kölyök?
Vállat vontam.
- Honnan tudom. Hát csak tudja az ember az efféléket.
S erre aztán megeredt bennem a tudomány, az utolsó hajszálig híven elmondtam az ellenség általi megkerülésüket, egyes hadimozdulatok okait, kritikáját, s a csata olyan apró momentumait, hogy csak úgy szédültek bele.
Dobay félrehítta a nagybátyámat.
- Kié ez a gyerek?
- Az ördögé.
- Mi akar lenni?
- Benne van az előbbi feleletemben: fiskális.
- Vétek érte. Soha még ilyen haditalentumot nem találtam. Ebből nagy hadvezér lenne. Beszéld rá, kérlek.
S meg is indult aztán a rábeszélés, de én csökönyös maradtam. (»Nem akarok én generális lenni a szentnek sem.«)
A kapitányok, őrnagyok cirógattak, becézgettek egész nap, egész este - hogy így, amúgy, ritkaság ilyen speciális talentum, csapjak fel katonának.
Ki tudja, mi lett volna belőlem? Mert nem az a fő, hogy valaki tudjon, hanem az, higgyék felőle, hogy tud.
Katona nem lettem, de a haditalentum nimbusza még mai napig is kísért.
Az akkori vendégkoszorú őrnagyaiból és kapitányaiból előkelő katonai méltóságok lettek, s ha egyik-másikkal találkozom itt-ott, még most sem átallnak előttem úgy beszélni a hadi dolgokról - mintha azok úgyis az öt ujjamban lennének.
Pedig azóta már a bodrogkeresztúri csatát is elfelejtettem.
Az egész hadiszereplésből csak a fájós fogam maradt meg.
De most már az is kvietált.
AZ ÉN ASZTALTÁRSAIM
(Apró-cseprő torzképek)
1886
Túl vagyok azon a koron, mikor még az ember szerelmes, és még nem vagyok benne abban a korban, mikor már az embernek a felesége az egyedüli barátja.
Hanem éppen abban a korban vagyok, mikor az ember vacsorál. Önök mosolyognak azon hitben, hogy valami együgyűséget mondtam. Óh nem! A vacsorálás mindig nagy dolog volt Magyarországon. Itt még politikai pártot is a vacsorákra bazíroztak. (Hanem az igaz, hogy csak olyan, a vacsorától a lefekvésig való párt is volt az.)
Denique bevallom, hogy nekem szenvedélyem a vacsorálás, és nagy ragaszkodással vagyok a kompániámhoz. Egytől egyig derék emberek, és tele vannak szeretetreméltó tulajdonokkal.
Igaz, el ne felejtsem mondani, hogy asztaltársaságom a képviselői régióból való. Ti. részint képviselők, részint pedig olyanok, akik ezután akarnak lenni képviselők. (Ami különben egészen fölösleges megjegyzés, mert nálunk nincs is másféle kabátos ember.)
Mielőtt részletesen venném őket tollamra, általánosságban fölemlítem, hogy az egész asztalt mérsékelt békés szellem lengi át.
A gondolkozásmódban van bizonyos különféleség, de az érzés egyöntetű. Egy váróteremben vannak mindnyájan, de más-más ablakból nézik a pályaudvart.
A tót vidékbeli képviselők saját nemzeti filozófiával élnek. Ők azt mondják: »Minden elmúlik.« Elmúlik, ami bántja őket, elmúlnak az akadályok, a nehézségek, versengés, hiú dicsőség, elmúlnak a hatalmasok és gyengék, egyszóval elmúlik minden. Hát mi az ördögöt elégedetlenkednének valamivel, ha az úgyis elmúlik?
A szittya származásúak ellenben egészen megfordított filozófiával élnek. Ők azt mondják: »Minden megjön.» És ez a könnyed optimizmus is éppen oda vezet, ahová amazoknak a bölcs pesszimizmusa - a megelégedésre. Mert minek búsulnának, ha úgyis megjön minden?
Egyszóval nincs általánosságban más lényeges differencia az én asztaltársaim közt, minthogy vannak olyanok köztük, akik parfét esznek, és olyanok, akik parfét nem esznek.
A részletekben azonban mindenik más-más, s mindeniknek vannak bizonyos kedves furcsaságai.
Ezekkel ösmertetem meg önöket, hogy ha valamikor oda találnak tévedni az asztalunkhoz, otthon érezzék magukat köztünk.
Kit mutassak be legelőször?
Íme mindenekelőtt ez a kockás ruhájú szőke úr, Pilinyi Gyuri.
I. A mi Háry Jánosunk
Korán érkezik, mert nem jár klubba. Még csak leendő képviselő. De különben is mi neki egy klub, mikor egy országot is szűknek tart? Ha a fél szemét behunyja, akkor is az egész kontinensen pislant végig. Hol itt van köztünk, hol Londonban. Néhány nap múlva lehetőleg valamelyik máltai hotelban fog vacsorálni, vagy a velencei »Florian«-ban szí egy csibukot.
Sokat és érdekesen tud beszélni. Ő a mi Háry Jánosunk, de szeretetreméltó kiadásban.
Ha füllent, mindig a mások javára teszi. A westminsteri márki aklába egy harmincezer forintos merinói kost állít, a walesi hercegnek egy akkora topázt lök a kincseskamrájába, mint aminő a Kálvin téri ugrókút köve volt - mikor még el nem rontották.
Szóval csupa idegenek közt osztja szét kövér fantáziájú termékeit. Önmagától megtagad mindent. Pedig mondhatná azt is, hogy az övé ama nagy topáz. Szép önzetlenség ez ebben a rassz világban!
De a tárgyai, egyes apróságai iránt már elég bőkezű. Azok csodálatos összefüggésbe jutnak egyenkint a világeseményekkel és a kontinens hatalmasaival. Inggombjai abból a golyóból vannak öntve, mellyel Clovis Hugues asszony leteríté a rágalmazót; cipőjét annak a csizmadiának a fia varrta, akihez a kis Capet Lajost adták mesterségre - aranyos gombú botja meg…
De hisz éppen most beszéli.
- Ez az arany gomb voltaképpen ezüst volt, uraim, valamikor. Önök kétkedőn mosolyognak. A múlt héten, amint a Théâtre Comique-ban ülök, a botommal játszadozva, egyszer csak zsupszt… valami repedésen át beesett, eltűnt. Alkalmasint az alatta levő páholyba esett alá. Szaladok le, és kopogtatok a páholyajtón. Kilép egy mogorva úr és felförmed.
»Mi tetszik?«
Ránéztem, megismertem, monsieur Cassagnac volt.
»Uram - dadogtam némi zavarral -, engedje, hogy a páholyt megvizsgáljam.«
Cassagnac elhalványodék, és az ajtó elé állt.
»Miféle illetlen gyanú ez, uram?«
»Bizonyosan tudom, hogy ott van« - vágtam közbe.
»Tehát öné?«
»Igen, én vagyok a tulajdonos.«
»Kevesebb valamivel, ön csak a férj - szólt ő sötéten -, egyébként holnap rendelkezésére állok, de most, követelem, távozzék!«
»Boldog isten, miről beszél ön, Cassagnac úr? Én csak a botomat keresem, mely az emeleti páholyból lecsúszott, hihetőleg odvas az alsó deszka.«
»Ah! - kacagott fel Cassagnac -, no ön akkor engem szépen megtréfált és kivallatott. Egy kis kaland az egész. Szavamra biztosítom, hogy a botja nincsen ott. Ha azonban kívánja, engedélyt kérek a madame-tól, hogy személyesen bejöhessen meggyőződni.«
»A világért sem!«
Rohantam a színigazgatóhoz, aki felvilágosított a dologról, hogy egy köznek kell lennie a páholyok között, egy üres térnek, s amint lecsúszott, rézsunt fordult valahogy, és most ott van beszorulva.
»Szép, szép, de miként jutok hozzá?«
Az igazgató vállat vont:
»Azt csak a jó isten tudja!«
Dühösen távoztam a színháztól, de alig megyek a harmadik utcáig, egyszer csak rám kiált valaki nyájasan.
»Jó estét, monsieur Pilinyi, jó estét!«
Megfordulok, Grévy volt.
»Hogy van, kedvesem?« - kérdé.
»Rosszul, elnök úr. Így és így jártam a botommal.«
»Meg akarja kapni?«
»Természetesen.«
»Akkor menjünk be egy konyakra. Néhány sort írok a névjegyemre. Apropos, mikor jött ön Budapestről?«
»Tegnap, elnök úr.«
»Nos, mi újság önöknél? Hogy van Apponyi Albert?«
»Lassan, köszönöm, nagyon lassan.«
»Adja át, kérem, tiszteletemet. De íme a névjegy.«
E néhány sor volt ráírva ceruzával: »A bot huszonnégy óra lefolyása alatt a Pilinyi György úr kezeiben legyen. Grévy.«
(Ezt nevezem én közigazgatásnak.)
»Köszönöm, elnök úr. Most már tehát vége kellemetlenségeimnek, mert elfelejtettem mondani, hogy Cassagnackal is volt egy kis afférem. Be akartam a páholyába menni, hogy talán oda esett le a bot, de képzelje, nem volt egyedül. Egy nő volt vele.«
»Ó, ó!«
»Egy nő, akinek férje van.«
»Kinek a neje?«
»Nem tudom, elnök úr. Lehetett akárkié.«
Grévy elgondolkozott egy percig. »E Cassagnactól minden kitelik« - mormogta és izgatottan nyújtott kezet.
»Isten önnel, uram - mondá nyugtalanul -, sietnem kell haza.« (Bizonyosan a feleségét ment megnézni.) Visszafordultam a névjeggyel a színházhoz. Bezzeg meghökkent az igazgató, mikor átfutotta; némán hajtotta meg magát.
- Meglesz a bot, uram - szólt szomorúan. - Holnap szétbontatom a színházat.
- Hogyan? Nem lehetne másképp?
- Nem - mondá tompán.
- Mennydörgettét, várjon ön holnaputánig, mert nekem itt randevúm van holnap este.
- Nem lehetséges! Az elnök parancsa huszonnégy órára szól.
- Hát tudja mit - vágtam közbe -, hagyjuk ott a botot, ahol van, hanem csináltasson ön nekem ahelyett egy másikat. Így aztán önnek is megmaradhat a színháza, nekem is meglesz a randevúm.
Hálálkodva borult nyakamba:
»Ön egy nagy lélek!« - rebegte könnyezve, s a lerajzolt minta nyomán egy éppen olyan botot csináltatott, mint a régi, csakhogy ami azon ezüst volt, aranyból vágatta.
…De a »nagy lélek«-nek éppen most hozza be a pincér a poularde-ját, fumigatíve vizsgálja és döfi bele villáját, s mi e szélcsend alatt bátran foglalkozhatunk egy másik asztaltársunkkal, kinek gúnyneve:
II. Krőzus
Név szerint Kamuty Laci bácsi. Nagyon jó ember. Örökké azon panaszkodik, hogy nem tud már rágni a fogaival, s rendesen hozzáteszi:
- Hanem azért sokat érnek ezek a fogak. Nagyon sokat érnek. Most se cserélném el senkinek a fogaival a világon.
Régi képviselő és rendületlen pártember, óriási kerek fejjel s szelíd, hiszékeny szemekkel.
Hja, aminő mértékben gyengül az öregek esze, olyan mértékben erősödik a ragaszkodásuk a párthoz. Ez a pszichológián alapszik.
Családja nincs, nem szeret a világon senkit és semmit, csak a tarokkot és Tiszát. (Hogy melyiket szereti jobban, az alkalmasint sohasem fog kisülni.)
A Házban még nem beszélt, de itt a mi asztalunknál (kivált a negyedik decinél) vannak eszméi, sőt néha bizonyos kritizáló megjegyzéseket is kockáztat, s ősidőktől fogva azzal a kijelentéssel végzi mindennap:
- Holnap lesz a napja, elmondom mindezeket Tiszának… el én, ha megharagszom.
De még eddig (noha már az ötödik országgyűlésen könyököl itt) sohasem haragudott meg annyira. Szegény Laci bácsiban eszerint talán nincs is epe.
Meglehetős szegény ember, de boldog.
- Hogyan, szegény? - fogják kérdeni. - Miért nevezik hát Krőzusnak?
Hiszen éppen azt akarom elmondani. Ez az ő specialitása. Ő ugyanis olyan szerencsés természettel van megáldva, hogy mindenhez rendkívül ragaszkodik, ami az övé, s mindent lebecsmérel, ami nem az övé.
Ha cipőt varrat, ha kalapot vesz, az rendesen többet ér, mint amilyen áron vette. Összevásárol rozzant szekrényeket potom pénzen, értéktelen könyveket, haszontalan mázolásokat, s azoknak egy képzeletbeli értéket tulajdonít, mely napról napra növekszik. Ócska kabátjai minél vedlettebbek, annál mesésebb értékre emelkednek, éppen megfordítva, mint a földteke egyéb kabátjai.
- Ilyen posztó már nincs is - motyogja édesded merengéssel. - Ilyet nem gyártanak a mai világban. Régen leégett az a fabrika, ahol szőtték. Mit gondoltok, gyerekek, erről a köpenyegről?… Húsz forint volt valamikor, ma nem adnám hetven forintért… de megér nyolcvanat is.
Egy hét múlva már kilencvenet emleget. Hát még a rokokó almáriomok, cserépkancsók, szelencék, tajtékpipák, képek, agglegényi életének összes örömei?
Bámulatosan leleményes felfedezni a leghitványabb tárgynak is valami olyan oldalát, ami azt az ő szemében rendkívülien becsessé teszi.
Ez boldogságának a forrása.
Amíg vacsorál, és amíg alszik, apróságai, bútorai, nyakkendői és kabátjai odahaza azalatt növekednek értékben, becsben.
Folyton folyvást gazdagszik anélkül, hogy ezáltal elvonná a tőkéket a többi emberektől.
*
…Bár nem olyan szeretetreméltó, mint Laci bácsi, de sokkal komikusabb alak Kurtányi Gábor.
III. A nagyevő
Nem mindennapos vendég az asztalnál, csak ritkán jöhet be faluról, ahol feleségnél van. (Ad captam: férjnél van.)
Azelőtt képviselő volt, azazhogy még előbb földbirtokos volt, de a kis földbirtokát felváltotta képviselőségre, a képviselőséget pedig felváltotta egy jó partira. (Így megy ez Magyarországon.) Elvette a köpcös Zsombainét. A legkívánatosabb özvegyasszonyok egyike. Gyerekei nincsenek, de százezrei vannak.
Ki az ördög tudhatta volna előre, hogy szegény Gábort annyira megregulázza, hogy kiviszi falura, s iszonyú fösvénységében enni sem ad neki elegendőt. De úgy kell azoknak, akik pénzért házasodnak.
A szegény Kurtányi Gábor végképpen tönkrement, kiaszott a keze alatt.
De hogy is ne! Egy kis kávé reggelire és egy fél kifli, aztán ocsmány szűk ebéd. (Képzeljék önök a csuszpájzt auflág nélkül.) No, a vacsora ellen legalább nem lehet kifogást emelni, mert az - nem volt. Azt tartja az asszony, hogy a nehéz gyomor rosszabb a nehéz lelkiismeretnél.
Mindez csak gyerekjáték lett volna például egy Tannernek, aki virtusnak veszi a koplalást, de keserű szenvedés volt Gábrisnak, aki szenvedélyes nagyevő. Soha olyan egészséges gyomrot, mint az övé. Képes megenni egy bödön túrót és egy sült ludat egyszerre.
Hát nem leleményes a sors, uraim, a büntetésnemekben!
Hanem ahol a legnagyobb a szükség, ott van a legközelebb a mennyei gondviselés.
A gondviselés azt mondta a gólyának: »Eredj, gólya madár, vigyél a Kurtányiéknak egy kis angyalt!«
Emelin pirulva vallotta be Gábrisnak, hogy anya lesz. S ez egy derengő reménysugár volt a kétségbeesettnek… Hátha ez az ártatlan gyermek lesz a kapocs közte és a konyha közt? Hátha meghajlítja az Emelin szívét. Az anyai szeretet elöli benne a fösvénységet a gyermek atyja iránt.
Igen, igen, minden jóra fordul, csak a kapocs megszülessék. Alig várta. Nem csoda, az éhes gyomor türelmetlen.
Végre egy éjszakán megjött a világra a »kis kapocs«. Egészséges pufók gyerekecske - fogakkal. (Milyen szatíra ez is!)
Gábris örömkönnyekkel rohant a jövevényhez.
- Ó be szép, be kedves! - kiáltá elragadtatva.
- Örülsz neki? - kérdé az anya bágyadt hangon, de boldog mosollyal.
- Örülök, szívem, hogyne örülnék.
- Úgy, úgy… vedd fel, de meg ne szorítsd. Jaj, de ügyetlenül tartod. Most már majd kitudódik, milyen ember vagy. Hallgass ide, Gábor.
- Hallgatlak, fiacskám.
- Ezentúl gazdálkodnunk kell e pirinyó jószágnak. Csak a legszükségesebbet szabad költenünk. Mától fogva le kell mondanod, kedves barátom, a reggeliről. Egészséges, erős embernek elég napjában egyszer enni…
Így sötétült el Gábor előtt újra a láthatár, mégpedig örökre. A »kis kapocs« megjött, de ahelyett, hogy hozott volna valamit, megette előle a reggeliket.
Bús megadással koplal, tűri sorsát, de ha valami módon egy kis pénzre tesz szert, be-bejön a városba, a mi asztalunkhoz jóllakni.
Íme, ma is mutatják szörnyű pusztítását az előtte heverő csontpiramisok. Bizony-bizony, nem hagy semmi ennivalót a többieknek.
Igaz ni: a többiek! Őket is be kellene mutatnom. De még csak fél tíz. Bocsánatot kérek az olvasótól: azokra várnia kell. Később jönnek. Azok most még tarokkoznak a klubban.
MAGYAR DEMOKRATÁK
1886
[A rajz szövege már megjelent a Krk 10. kötetében A demokraták című elbeszélés vázlata és változatai között a Függelékben a 221-223. lapokon.]

A PÉNTEKI NAP VAGY A HŰTLEN ASSZONY
1886
Kardos Márton uram elutazott Losoncra. Természetesen, mert a hűtlen asszonyok históriája rendesen a férjek elutazásával kezdődik.
Kardos Márton uram kis tökmag emberke volt, különben arányos termettel; de Kardosné asszonynak, úgy látszik, egészen másforma termet volt az ízlése, mert alighogy kimozdult a portáról Kardos uram, odaosont a szomszédból a hórihorgas Bugyi István, s édesdeden csevegtek együtt és még talán (de kérem, ne adják tovább) csókolództak is.
Kardos Márton uram csütörtökön ment el és szombatra mondta a megjövetelét.
Hanem hirtelen elvégezvén a dolgait, nem tartotta meg a szavát, mert pénteken már megjött haza. Pedig tudhatta volna, hogy a péntek szerencsétlen nap. Mindenféle katasztrófák ekkor történnek.
Ahogy hazaért, a kocsija a cselédudvarban állt meg szokás szerint s ő maga a kis pakktáskáját kezébe véve, nyitott be az udvarba.
A menyecske egyedül ült a virágos leanderes ambituson, éppen háttal fordulva a kapunak úgy, hogy nem láthatta a férjét. Különben is szorgalmasan stikkelt valami alsószoknyán, s egészen el volt merülve.
A férj nesztelenül lépegetett feléje, letévén a pakktáskát, lábujjhegyen a háta mögé került, száján mosollyal, s hirtelen átfogván mindkét szemét, összevissza csókolta jóízűen.
Az asszony hagyta ugyan magát csókolni, de mégis úgy hozta az illedelem, hogy némi ellenvetéseket is tegyen.
- Nonono - lihegé kivörösödve -, ne csináljon ilyen rossz tréfákat, kedves Bugyi.
Kardos uram előtt egyszerre kitárult az egész panoráma. Mindent tudott. De meg is fogadta szentül, hogy ezentúl sem nem indul, sem nem érkezik soha pénteken, kivált ha szombatra várják.
A JELEK MESTEREI
1886
Egy szobatudós (persze német) fejébe vette, hogy jelekkel kellene beszéltetni az emberiséget. A nyelvtanítás nehézségei mind elesnének, népek eggyé forrnának - egyszóval igen sok haszon háramlik ebből a világra.
Mindenekelőtt tehát csinált egy rendszert (mert tudósnál, hiába, a rendszer a fő!), s elhatározta, hogy ennek tökéletesítése végett elutazik különféle népek mozdulatait és taglejtéseit tanulmányozni.
Jártában-keltében egy magyar faluba ért, ahol azt mondták neki, hogy van itt már egy olyan tudós, aki a jelekkel való beszédmódban jeleskedik.
- Kicsoda?
- Páva Mihály, a félszemű szűrszabó. Nagy gégebajban nyavalyáskodott azelőtt, akkor ötlött eszébe, hogy kár a gégét koptatni, mikor abból csak egyet kap az ember az egész életére. Ujjakat azonban minden kezére ötöt. Kitalálta tehát a jelekkel való beszélgetést.
Nosza, kedvet kapott a tudós hozzá menni, s megpróbálni, milyen lesz a jelek tudományának gyakorlati értéke. Most válik el, most lesz az első próba. Megkérte a papot, hogy vezesse a szűrszabó-tudóshoz.
Az éppen egy cifra szűrt köpködött ki sujtással akkor is, midőn a műhelybe értek.
A tudós odalépett hozzá, és a következő párbeszéd fejlődött ki közöttük:
A tudós fölemelte egy ujját.
A szűrszabó két ujját emelte föl.
Erre a tudós ragyogó ábrázattal három ujjat emelt föl.
A szűrszabó összeszorította mind az öt ujját, és az öklét emelte föl.
A tudós megelégedetten hunyorgott a szemével és távozott.
- Nos, tehát, megértették egymást? - kérdé a tudós kísérője, mikor már künn voltak.
- Tökéletesen! - szólt az lelkesedéssel.
- Hogyan? Tehát miről volt szó önök közt?
- Vallási dolgokról diskuráltunk.
- Ah!
- Én egy ujjamat mutattam, hogy »egy az isten«, erre ő kettőt mutat, hogy »atya és fiú«. Jól van, jól, de ha ön így akarja venni, mondám, azaz mutattam, akkor három az isten, »atya, fiú s szentlélek«, és fölemeltem a három ujjamat. Mire ő az ujjait összeszorítva kifejezé, hogy »de valamennyi egy«, Ó, kérem, nagyszerűen ment! Ez az igazi világnyelv. A »volapük« túl van szárnyalva.
A kísérő fejet csóvált, és kisvártatva visszatért a szűrszabóhoz egyedül.
- Nos, Mihály bácsi, miről beszélgettek a tudóssal?
- Az egy impertinens fráter, öcsém.
- Hogyhogy?
- Hát bejön a nyomorult a saját hajlékomba, és az egy ujjával mutatja, hogy csak egy szemem van. Micsoda? A testi hibámat meri kigúnyolni? Visszamutatom neki a két ujjamat emelve, hogy nekem ez az egy szemem is többet ér, mint az ő két pápaszemes szeme. De a szemtelen tovább gúnyolódott; fölemelte a három ujját, hogy azt mondja: »kettőnknek három szemünk van«. Na már akkor én sem állhattam tovább, elfogott a düh, összeszorítottam az öklömet… szerencséje, hogy megoldotta a kereket!
…Ilyen az, mikor két tudós egymást megérti.
Milyen lehet hát, mikor nem érti meg egymást?
EGY RAB TÖRTÉNETE, BEVEZETÉSSEL
1886
I. A bevezetés
A XIX-ik század melegen lüktető szívén senki sem tartja oly szívesen a tenyerét, mint Kozma Sándor, a királyi főügyész, e nagy gondolkodó és ez az igazi nemes ember, aki isten jóvoltából egyszerű ügyvédből az ország legnagyobb hivatalainak egyikéig jutott, de akiről még azon magas polcon is azt lehet mondani: el van temetve.
A hivatalos aktái mögül ki-kitör néha belőle a vezérlő szellem, sokszor nem elég neki az a világosság, amit az aerariális lámpa szór a hivatalszobájában, megragadja a publicisztikai tollat, és ő világít; de ha nem is - sohase mélyed úgy el az aktába, hogy az ablakon át a nagyvilágba is ki ne tekintsen.
Tökéletes modern ember, antik szívvel, akiben még sok van a fogyatkozó idealizmusból, és senkinek sem engedi az elsőséget a divatos humanizmusban.
Tudom, aki e tárcámat idáig olvassa, csodálkozni fog, ha kijelentem, miért vettem mára alaptémának éppen őt.
Azért, hogy kigúnyoljam.
Nos igen, mert én szeretem elösmerni, hogy a világ halad, és jónak tartom, hogy az emberek alakuljanak, de én magam nem alakulok.
Én az öregapámat tartom okos embernek, és nem az unokáimat.
Hát már most abban sántikálok, hogy amikor Kozma Sándor, akit én a modern irány megtestesülésének tartok, olyasvalamit csinál, amiben neki van igaza (mert bizony sokszor csinál és mond olyat), azt szép csendesen elnyelem, hanem mikor olyan valamit csinál, amiben ő téved, abból én rögtön szatírát komponálok.
Mert hiába, tartsuk fenn az apáink észjárásának okos voltát, ahogy lehet.
II. A rab története
Kozma Sándor hivatalánál fogva arra van hivatva, hogy a szabad emberekből rabokat csináltasson, mint embert aztán annyira sajnálja e szerencsétleneket, hogy ő a legbuzgóbb tagja a rabsegélyző egyesületnek. Egy nagy átgyúrási művelet emberbaráti plánumainak központja. A gonosztevőkből csinál rabokat, a rabokból becsületes embereket.
Hiszen ez az, amiért már rég idő óta buzognak Európa humánus szellemei: visszaadni a szerencsétleneket az emberi társadalomnak megjavulva. A legmagasztosabb hivatás, amit az állam végezhet.
De ezt nem elég csak hirdetni szóval és írásban, nem elég, hogy a börtönrendszer átidomítja a gonosztevőt, ha a társadalom vonakodik neki becsületes kenyeret adni. Mit tegyen? A gyomornak mégiscsak nagyobb ereje van, mint a börtönrendszernek. Eltaszítva, kénytelen megint a becstelen kenyérhez nyúlni.
A királyi főügyész nem elégedett meg hát a puszta elméletekkel, a gyakorlatban is meg akarta mutatni, hogyan lehet becsületes embereket faragni, s mikor néhány év előtt meglátogatta az illavai börtönt, kikérdezte szegről-végről, mennyire javulnak a rabok? És még arra is kíváncsi volt, hogy melyik javult meg a legjobban?
- Egy Bató András nevű… - felelte a börtön igazgatója.
- Mióta van itt?
- Tizenegy esztendeje.
- Szeretném látni.
A Bató cellájába vezették. Egy szelíd kinézésű parasztot látott maga előtt, szerényen felelt a főügyész kérdéseire, s annyi lírai lágyság volt a hangjában, hogy nagyon megtetszett neki.
- Mikor szabadul meg? - kérdé az igazgatótól.
- Két hónap múlva.
- Hova megy kend innen? - szólítá meg a rabot.
Az egy nagyot sóhajtott:
- Hová? Azt csak az isten tudhatja.
- Én is tudom. Eljön kend hozzám csősznek. Kommenciója lesz, szükséget nem lát. Jó lesz-e?
Az András szemeiből előszivárogtak a könnyek, köszönetet akart rebegni, de szava elfúlt.
Két hónap múlva aztán beállított Kozmához, s az mindenütt eldicsekedett az ő saját külön rabjával: »Olyan becsületes képe van. Aztán milyen okos, mennyi lélekműveltség ragadt rá!«
Kiküldte a kis-gombai szőlőjébe Somogy megyébe. Ott boldog ember lett Andrásból, és szépen gondozta a szőlőt. A viselete ellen sem volt semmi kifogás. Úgyhogy mikor a főügyész nyarankint elment üdülni a fái közé, éppen olyan édes örömet érzett az ő Andrásában, mint valamely általa oltott csemete fellendülésén.
Egész estéken át elbeszélgetett vele a pásztortűznél a csőszkunyhó előtt, oktatta, magyarázta neki, milyen szép a megtérő élete, mit tesz erkölcsösnek lenni. »Mennyivel más most kend, mint valaha, hogy irtózik, ha a múltjába néz, de milyen nyugalom töltheti el mégis, ha a jelennel hasonlítja össze.«
Az öreg András elérzékenyült ilyenkor, szemeiből megnyílt a jóság forrása, s hálásan emelte azokat majd a főügyészre, majd a csillagos égre.
Milyen szép tágas ez a világ körös-körül, s milyen kicsiny az illavai cella!… Nem érzed, András fiam, mikor ezek a lombos fák bizalmasan reád lehelnek? (Érzem, méltóságos uram.) S jut-e néhanap eszedbe az a fülledt levegő amott? (Jut bizony, méltóságos uram.)
Ilyenforma épületes szavakkal vasalgatta az András lelkét gyűretlenre, folyton simábbra és eközben annyira megszerette, hogy itthon is eldicsekedett a barátai előtt a »megjavult rab«-bal, akiből olyan becsületes ember lett, hogy olvasatlan rábízhatná a pénzét akárki.
Egyszer meg is hívta magával néhány előkelő bíró barátját, nézzék meg a kis-gombai tusculanumot, ott aztán megláthatják az »átgyúrt ember«-t. Bírónak érdekes látvány az.
Dictum-factum, csakugyan kiment a társaság. András gazda fogadta őket a garádnál nagy illedelmesen. Elkalauzolta a szőlőben, becsülettudással, és bölcsen felelgetett minden kérdésükre. Egyszóval, nagyon megtetszett az uraknak.
Ott nyomban meg is jegyezte rá az egyik bíró (aki nekem később az esetet elbeszélte) Kozmához fordulva:
- No, ebből igazán embert formáltál!
Hát annyiba is maradt volna, hiszem, ez a dolog, ha a főügyész véletlenül el nem szólja magát, a présházat nézegetve.
- Bizony, vedlett ez már egy kicsit… Elkelne egy új gulyiba a helyére…
Majd sopánkodva hozzátette:
- Nem dől ez le a télen, András, mit gondol?
András megvakarta a fejét.
- Olyasféle szándék látszik az arculatján.
- Ejnye, ejnye, pedig már annyi kiadásom volt az idén, hogy nem merek hozzáfogni. Mi az ördögöt csináljunk vele? Nem lehetne megtámasztani az oldalát valahogy? Mit gondol kend?
Az »átgyúrt ember« titkolózó képet vágott, azután egészen közel lépett az urához.
- Mondok valamit, méltóságos uram - suttogta félhangon, hogy a többiek ne hallják.
- Mi légyen az, András fiam?
- Föl lehet ám építeni nagyon könnyen - s jelentőségteljesen hunyorított a szemeivel.
- Hogyhogy?
- Asszekuráltassa be, méltóságos uram.
- Hát aztán?
- A többi aztán, csókolom kezeit, az én gondom.
…A főügyész elnevette magát, de el is komorodott, és azóta senkinek sem dicsekszik többé az »átgyúrt ember«-ével.
A GRÓF SÁNDOR KOCSISA
1886
A híres gróf Sándornak sürgős dolga volt Bécsben. Eszébe jut, hogy rögtön indulnia kell, márpedig Biáról jó nagy darab föld Bécs.
Nosza, befogat rögtön négy szilaj csikót és parancsolja kocsisának, a furfangos Tuba Istóknak:
- Ne kímélje kend az ostort, vágja, üsse, úgy röpüljenek, mint a villám. Most 8 óra van, ha este 8-kor ott nem vagyunk Bécsben, nyomban keresztüllövöm kendet.
Megeresztette hát Istók az ostort s röpült a négy sárkány, hogy csak úgy szikráztak a patkóik.
Éppen 8-at harangoztak a Szent István-toronyban, mikor a négy tajtékzó paripa végre megállt a Sándor-palota kapuja alatt, s holtan rogyott össze a márványos kövekre a szürke nyerges arabs ló.
- Ejnye, hát csakugyan megdöglött - mondja káromkodva a gróf. - De legalább kibírta idáig, volt benne kötelességérzet.
Hátramordult erre Istók:
- Megdöglött az, méltóságos uram, még a vámon innen, de mivelhogy sürgős volt a dolgunk, nem engedtem szóhoz jutni!
MIÉRT HALLGAT A BÁRÓ?
1886
Önök bizonyosan ismerik báró Sz. urat, a főrendiház tagját, a leghallgatagabb törvényhozót.
Alacsony, zömök ember, kurta nyakkal, galambfehér haja rövidre van nyírva, kiberetvált húsos arcán a kedélyesség ömlik el.
Egy rossz szokása van, hogy minden főrendiházi ülés alatt elbeszéli, mennyi sok mondanivalója volna, de lehetetlen felszólalnia, mert fogadása van rá.
- Hogyan? Fogadás? Miféle fogadás?
Csak ezt a kérdést várja a báró, s menten elkezdi mondani az alábbi epizódot. Nehezen megy neki, mert nemigen bírja horvát létére nemcsak a mi nyelvünket, de hebegő ember létére a saját nyelvét sem. Általában rossz elbeszélő.
Mindegy. Mi azért mégis vele beszéltessük el a saját dolgát.
»Az 1841-i dietán együtt laktunk Pozsonyban az ín kedves barátommal, a Majláth Gyurival és Szemere Bercivel. Két tágas szobánk volt, és egy közös Spanga szolgalta ki bennünket.
Pompásan ildegeltünk magunknak. Derik ember, jó pajtas volt Gyuri is, Berci is. Nagy szerepet vittek a dietán mind a keten, kiváltképpen a Berci.
Egyszer en izs megirigyeltem övék babérjaikat, megszólítok tehat magamat: “Te baró, milyen szíp volna, ha te is tartanál egy oraciót.” Mire visszafelelek magamnak: “Ész kellene ahhoz te baró.” “No bizony - mondok cáfolólag -, ha nincs, hát kírek a Bercitől kölcsön” (ő is így szokta tenni velem, ha pénze nincs).
Szolítom is mingyart Szemerét félre:
- Bercikém lelkem, csináljál te nekem egy beszidet.
- Nagyon szívesen, fiam. Miről?
- Akármiről, de szíp legyen… gyönyörű szíp legyen.
- Amilyen a fülednek, szádnak tetszik.
Úgy is történt. Másnap ideadja nekem egészen elkészítve, bevágom szórul szóra, ézs elmondom harmadnap dietan. Jaj haj! Latni kelet volna a lelkesedist, csak úgy renget a terem a viharos tapsoktól, s mint a menydörgés, úgy morajlott a “vivat, vivat”. Maga a palatínus is nem győz-e a fensíges fejivel bolingatnyi hogy: valde bene, bravissimo.
Akor kostoltam teljes iletemben először dicsőséget. Mondhatom, édes maszlag. Szemeim ragyogtak, szívem hangosan dobogta.
És ebben a magasztos pillanatban csengeti elnök, is kirdezi dietatól:
- Kinek van valami ellenvetise, vagy iszrevétele?
Kevilyen nizek szét. Némán ültek helyeiken a követek is mozdulatlanul, mint szélcsendben a búzakalászok.
De nini! mit latom szemeimmel: ki kel fel? Hát a Szemere Bertalan! No, ugyan mit akarhat ez a Berci?
De nini! mit halok füleimel. Valosag vagy megbolondultam - azon kezdi, hogy:
Tekintetes karok és rendek! Amit az előttem szóló elmondott, az elejétől fogva végig helytelen és alaptalan - csakugyan nekiesik, tönkrecáfolja, összetöri a beszídemet!
De mar erre aztán en is dühbe jöttem, arcomat elfutotta a tűz.
- Ne higgyenek neki, tekintetes karok és rendek - kiáltottam közbe -, hiszen ő csinálta a beszidemet.
Lett erre nagy hahota, kacagott mind az ötvenkit vármegye, kacagott a palatinus is, én pedig megfogadtam magamban, hogy sohasem többet nem szonokolom.«
FÜRDŐZÉS
1886
I. A kúra elején
- Csakhogy végre már talán mégis mennénk - szól kissé duzzogva a mama, aki lányát az idén fürdőre viszi. - Bizony, tőled ember, az a szegény lány akár hamupipőkének beállhatna. És mindez miért? Hogy annál többet kártyázhass el a kaszinóban.
- Birike! - szól közbe kérlelően a tekintetes úr.
- Eh, hagyj nekem békét. Ismerlek titeket. (Julcsa azt a fekete ruhát is pakolja be.) Úgyis tudom, folytonos gyász lesz nekem az a fürdő szemrehányásaid miatt, legalább lesz alkalmas ruhám hozzá.
- Borcsa!
- Úgy van. Persze ti azt szeretnétek, ha mi sose mozdulnánk ki a házból, mint valami kőszobrok.
- De hiszen már megyünk. Vár már odalenn a kocsi.
- Megyünk. Kocsi. Hát hiszen jól van, ne menjünk, fogasd ki a kocsit, hordasd föl a ládákat a padlásra, és vidd a kaszinóba az útiköltséget. Úgyis látom a képeden, hogy ezt szeretnéd tenni.
- Borbála!
A kocsi kigördül velük. Vonatra szállnak. Az első állomásnál újra megindul a párbeszéd, mely így kezdődik: »Csakhogy végre talán már mégis mennénk« - s így végződik: »Hát hiszen jól van, úgyis áll a vonat, szálljunk le stb.«
- Csakhogy már elment - sóhajt elégedetten egy férj, kit az esti vonat szalmaözveggyé avatott, s a pályaházból egyenesen a vendéglőbe tart, hol vidám társaság fogadja, csupa garçon ember.
- Brávó, hát elment az asszony? - üdvözlik a belépőt.
- Igen, ámbár hisz az nem határoz semmit - válaszol az közönyösen.
A szalmaözvegy férj az egész est alatt oly nyugodtan, oly természetesen, oly méltóságosan viseli magát, mozdulatai oly könnyedek, elegánsak, hogy szinte ki lehet olvasni mindebből: Úgy van, uraim, nálam »az« nem határoz semmit! Akár itthon van az asszony, akár nincs, én akkor megyek a vendéglőbe, mikor nekem tetszik.
Ezt jelenti a kissé pikáns arcjelleg, mikor bort önt a poharakba, ezt csengi a pohara a koccintás alatt, ezt hirdeti a bevégzettségnek azon tökélye, mellyel poharát kihörpenti: Úgy van, uraim, egy önérzetes férjnél tout égal fürdő, nem fürdő. Az akkor önt, koccint és iszik, mikor neki tetszik.
Hanem mikor úgy jóval éjfél után dúdolva a »Rövid az élet, örök a sír«-t és küszködve egy hitvány kulcslyukkal, mely eltűnt, meg egy értelmetlen kulccsal, mely nem tudja megtalálni az előbbit, hazaér, egyszerre összerázkódik.
Gyorsan abbahagy az élettel, mely rövid, és a sírral, mely örök, óvatosan megkeresi a bujdosó zárt, kinyitja az ajtót s lopva besurran a hálószobába, hol a sötétben való gyors vetkezés után ügyesen belebúvik az ágyba.
Csak pár perc múlva dugja ki a fejét, s a másik ágy felé sandalít.
- Vajon ébren van-e az asszony? - töpreng magában.
Semmi hang.
- Hihetetlen, de úgy látszik, nem várta meg, míg hazajövök - folytatja töprengéseit. - Tegyünk próbát.
Köhint. Semmi válasz. Még egy erőteljesebb köhintés. Azt is némaság fogadja.
- Értjük - dünnyögi a férj. - Duzzog. Azért hallgat. Ha nagyon haragszik, mindig így tesz.
Lelkiismereti furdalások fogják el. Mégiscsak alávalóság az, amit ő tesz ezzel az áldott szelíd asszonykával. Az bizonyosan az egész éjszaka sírt. Meg kell valahogy békíteni.
- Kicsikém - szól bűnbánóan az ágy felé. A megszólított ágy persze hallgat.
- De kedvesem - folytatja a vezeklést a férj, erősen küzdve a szavakkal -, hidd el, vannak percek az életben, melyek… melyek megtántorítják a legönérzetesebb férjet is. Úgy van, igazad van, egy önérzetes férj nem megy a vendéglőbe, mikor neki tetszik s nem marad ott, ameddig neki tetszik. Hanem akkor megy és addig marad, amíg a felesége megengedi. De hiszen többé nem történik meg.
Konok hallgatás. A férj új terrénumra viszi át a béketárgyalásokat. Ravaszul szól:
- Ni, édesem, az a kalap, amiről nemrég szóltál… az gyönyörű kalap. Ritkítja párját minden kalapok közt. Hát hiszen nekem nincs kifogásom ellene, ha megvesszük!
Ez is hasztalan. A férj végképp elszontyolodik, míg végre egy mentő gondolat jut eszébe.
- Jól van hát, szívem - szól kissé bánatos hangon. - Hogy kibéküljünk, lemondok minden ellentállásról. Beleegyezem abba, hogy az idén fürdőre menj. Holnap csomagolhatsz.
Ezzel, azon biztos tudatban, hogy az asszonyt szerencsésen kibékítette, visszabúvik a paplan alá és nyugodtan elalszik.
- Csakhogy már ez is megy - szól az orvos, ablakából egy kocsi után nézve, melyen a páciense ül. - Nehezen kerül vissza. Vagy ki tudja? - S folytatva eszmemenetét, szórakozottan így sóhajt föl: Az ember néha kikerülheti sorsát.
II. A kúra végén
- Csakhogy már itthon vagyunk! - fohászkodik a papa (ki feleségét és leányát hozza haza a fürdőből) rágyújtva a tajtékpipára. - Vigye el a kánya, valahány rossz fürdője van. (Egypár óriási füstgömb száll ki a bajusz alól.) Pompás dohány… nem adok két pipával belőle a fürdőtökért.
- Péter!… - szól közbe szelíden őnagysága.
- Hagyj békét nekem. Jobb lett volna, ha szép csendesen itthon maradunk, oszt pipálunk, amíg kedvünk tartja, kötjük a harisnyákat, amíg pamut van a világon és cincogtatjuk a zongorát, amíg belesiketülünk.
- Péter!
- Tán szebbek lettek attól a kúrától? Mi? Hüm. Tán megcsíptétek azt a… azt a…
- Kit?
- Azt a gazembert.
- Miféle gazembert?
- Azt a képzeletbeli vőkandidátust, aki miatt a fürdőre mentetek.
- Péter!!
- Én megtettem, ami tőlem tellett. Hordtam nektek a kurmachereket, mint a pelyvát. Már azt hittem, hogy az az akasztófáravaló őrnagy a lépen ragad. Hisz oly policájvidrig módon házasulandó képe volt szegénynek. De nem. Egyszer csak eltűnt a nyomorult. Még a gyönyörű, rózsaszínűre kiszítt szipkámat is elvitte, amit a vőlegénység kontójára prezentbe adtam neki.
- Péter!
- Úgy van. Hanem azt sohasem bocsátom meg magamnak, hogy oly kriminális módon feldicsértem előtte az osztrák armádiát. Hja, mikor az ember az osztrák armádiát akarja lefülelni. De téged is sajnállak, mama!
- Engem?
- Téged, szegény anya.
- Miért?
- Mert hiába szórtad arra a fráterre a vőcsábítgató kacsintásaidat…
- Péterrr!
- Péter, Péter! Ugyan kérlek szépen, hagyj békét nekem azzal a Péterrel. Dühbe jövök, ha előhozzátok nekem. Péter fizesse az adósságot, a fürdőt, a ruhát, a ti bolondságaitokat. Péter egy oktondi, egy címeres szamár… mert rátok hallgatott. (Egy egész battéria elsülő ágyúra való füst tör föl a bajusz alól.)
- Csakhogy már itthon vagy - dörmögi a másik derék férj nejének. De a szemeivel egy szomorút hunyorít titokban, ami azt jelenti, hogy beföllegzett.
- Hogy mulattál, szívem? - kérdi aztán előzékenyen.
- Oh, rettentően unatkoztam. Hát te?
- Én? Lehet is rólam szó, mikor te nem vagy itthon. Az volt az összes mulatságom, hogy néha kimentem a vasúthoz és elképzeltem, mily pompás dolog lenne, ha megérkeznél.
Egyszerre fölkiált az asszony:
- Ember, mi ez?
Egy spádéalakú érc hajtűt talált a padlón, s azt tartotta férje urának szegezve, mint egy valóságos spádét.
- Ez, szívem? Hadd lám. Ez egy ordénáré pipaszurkáló. Amíg itthon nem voltál, megengedtem magamnak újra a pipázást.
Pár perc múlva mint oroszlán tör be a férj a szobába (honnan idején látta megugrani) s kezében egy fehér szarvasbőr kesztyűt lobogtat, minőket a katonatiszt urak szoktak viselni, s amit neje egyik nyitott kufferjában látott meg. (Az ostoba Náncsi szobalány ezt is bepakolta.)
- Asszony, mi ez? - ordít a férj, mint előbb is említők, mint egy oroszlán.
- Havasi kesztyű, amilyet a betegek hordanak. A télen te is használhatod. (Bele dudálni.)
- Csakhogy már ez is itthon van - sóhajt föl könnyebbülten kántor uram, megpillantva a kisváros utcáján egy rozoga fiatalembert, aki alig bírja cipelni vézna, árnyékszerű testét. - Dicsértessék az úr! Már azt hittem, hogy megszökik előlem a gazember.
A LŐRING KALAPJAI
1886
- Te Lenci - mondám egy nap Lőrinc barátom mellé letelepedve, ki a »Figaró«-t olvasta a kioszkban -, hol vetted ezt a szép kalapot?
A jámbor férfiú letette az újságot, leemelte kalapját a fejéről és ő maga is megnézte.
- Na - szólt -, megjárja no. Kolozsvárott vettem a kalapot.
- Hogy adod nekem?
Újra a »Figaró« olvasásába merült s csak úgy gépiesen jegyzé meg:
- Rendelek neked egyet.
S azzal tovább olvasta a »Figaró«-t.
- Nem, nem - vágtam közbe, mert valóban megtetszett a kalap könnyed és elegáns formája -, nekem ez a kalap kell.
- Öreg kalapot csak nem viselsz. Adj a fejedről mértéket, s még ma írok a kalaposnak. Jó lesz?
- Nem ér semmit. Ennek már megvannak azok a bizonyos gyüremlései, amelyek utolérhetlenek. Egyszóval, éppen az az állása tetszik nekem, amit a viseltesség kölcsönöz neki. Engedd át a kalapot, Lenci.… no, tedd meg már azt az örömet.
Addig-addig turbáltam az olvasásban, hogy végre is elunta:
- Isten neki - szólt némi türelmetlenséggel -, látom már, hogy nem hagysz olvasni. Hát neked adom a kalapot, ha…
- Parancsolj, kérlek!
- Ha egy újat veszel helyette.
- Szívesen. Menjünk azonnal.
Bementünk Skrivánhoz s Lenci egy széles karimájú fehér szalagos szürke kalapot keresett ki magának. Azaz nem nagyon kereste biz ő. Mindjárt ráállott az elsőre, amelyik jó volt. Nincs őbenne semmi, de semmi abból, amit hiúságnak neveznek. Igaz is, hogy csúnya ember s hanyag öltözködésű, aki nem adott az asszonyokra semmit, de meglehet, hogy csak azért, mert azok se törték magukat utána.
(Megjegyzem azonban, hogy ez a jellemzés még a kolozsvári kalap előtti korból van véve.)
Másnap már a Skriván-féle szürke új kalap alól olvasta a szokott órában a »Figaró«-t.
Egy pajzán ötletem támadt, mikor megpillantottam. Mert hiába hálátlan az ember és a gonosz tettekre hajlandó. Összebeszéltem Szabó Palival, ezzel a tréfákra mindig hajlandó rosszcsonttal - s az a kész tervvel menten odatelepedett Lenci asztalához.
- Mibe mélyedtél el úgy?
- A »Figaró«-t olvasom - mondá Lőrinc föl sem pillantva a lapból.
- Ejnye, beh pompás kalapod van.
- Hogy mi? - makogta Lenci szórakozottan.
- Hol vetted ezt a kalapot?
Lenci bosszankodva dobta félre a lapot s ingerült, gyanús tekintetet vágott Szabó Pali felé.
- A kalapomról beszélsz? Hát mit akartok az én kalapommal, he?
S ennek a szelíd embernek fenyegető hangja volt e pillanatban.
- Hát már az ember nem is olvashat a kalapja miatt? Hát mi az már ezekkel a kalapokkal? No, mit akarsz hát? - fakadt ki dühösen.
- Ugyan, ugyan - csillapítgatta Szabó Pali -, hát mi bújt beléd? Bántottalak én, vagy mi? Szóltam én hozzád egy rossz szót?
- Mit bántod a kalapomat?
- Bántja a kutya… hisz inkább dicsérem. Soha még én ilyen szép kalapot nem láttam. Csupa sikk. Van benne valami különös kellem.
- De kérlek - kiáltott fel a kalapot megvetőleg a márvány asztalra csapva -, van ilyen Skrivánnál ezer is.
- Tudod mit, Lenci, add el nekem ezt a kalapot.
- Ne infesztálj, kérlek, mert indulatba jövök. Hát nem mondtam, hogy ezer ilyen kalap van Skrivánnál. Hát nem tudsz Skrivánhoz menni?
- Nem értesz te ahhoz, Lencikém. Ezek a gyüremlések… becsületemre mondom, ezek teszik meg. Ez a csurgója, aztán ez a beütés a tetején.
- Hagyj békét efféle ostoba beszédekkel.
- Lenci, ha szeretsz, nem tagadod meg tőlem.
- Eredj Skrivánhoz!
- Édes kedves Lencikém - könyörgött neki a gaz Pali -, a legszebb kalapot veszem meg neked érte Pórfinál.
- Jól van - hörgé a csodálatos kalapok tulajdonosa -, menjünk, megteszem még ez egyszer, de már sok, ami sok.
És fölemelte fenyegetőn az ökleit.
Elmentek és másnap megint új, mégpedig fekete, pörge, beszegetlen kalapban ült Lenci a locsogó szökőkút tájékán egy törpe ákác alatt.
Most már Palival ketten kerestünk valakit, aki tovább szőjje az ingerkedést. Meg is találtuk Ocskoványi Miska személyében.
Kissé gyámoltalan fiú, aki legfeljebb »öntudatlan eszköznek« használható. Szabó Pali csak arra tanította ki, hogy Lőrinc roppant szenvedélyes kalapcserélő s hízeleg neki, ha a kalapjait dicsérik.
- Jó napot - köszönté a szerencsétlen Ocskoványi. - Ha megengedi?…
S leült melléje a székre.
- Hogy van, hogy? Kellner, egy kapucínert! Apropó hol volt ön a nyáron?
- Sehol - dünnyögte Lőrinc, ki ma feltűnően viselte magát, sokat kacsingatott a fel s alá hullámzó hölgyekre s bizonyos kacérsággal feszelgett székén, ami azelőtt éppen nem volt szokása. A »Figaró«-t is csak úgy ímmel-ámmal olvasta.
- Forró időnk van - szólt ismét Ocskoványi, megtörülgetve izzadó homlokát.
- Uhm… no… meglehetős - válaszolta Lőrinc kedvetlenül, az őt jellemző mogorvasággal.
- Hanem milyen szép kalapja van önnek…
Lőrinc úr szemeit elfutotta a vér, felugrott, mint a megsebzett vad.
- Uram - kiáltá hevesen -, mit akar ön a kalapommal?
- Én - hebegte Ocskoványi elsápadva - se-semmit, kérem… Meg akarnám ma-magamnak öntől sze-szerezni.
- Ön is! - kacagott föl mély keserűséggel. - Hát énnekem mármost el kell bujdosnom ebből az országból a kalapjaim miatt? Hát mi ez, mondja meg nekem, mi ez?
Csapkodott, hadonászott és káromkodott féktelen dühvel. Nagy idomtalan orrcimpái lüktettek, mint a kovácsműhelyek fúvói.
- Hát hajadon fővel járjak én már? Üldözött vad legyek, bujdossam önök miatt az erdőkben, emberi szem ahol ne lásson?
A szegény Ocskoványi Miska sóbálvánnyá ijedt. Tudta is ő, mit vétett!
- De ké-kérem uram.
- Ne kérjen semmit, ne szóljon semmit - ömlött a Lenci szájából a méltatlankodás áradata. - Ön egy ostoba hiú fiatalember, punktum.
- Uram, uram, türtőztesse magát.
- Igenis. Nem fogom magam türtőztetni, igenis, ön egy hiú fiatal bolond.
- De…
- Semmi de, mert tudja meg ön, fiatalember - s itt a penész szín girbe-gurba arca gúnyos becsmérlő kifejezést öltött, szemgödrei kidagadtak -, hogy nem ön az első ilyféle ember. El kell beszélnem önnek a dolgot.
- Miféle dolgot?
Lenci láthatólag lehűlt ezalatt, s szürke szemeivel elkezdett békülékenyen pislogni. Észrevette, hogy ingerült beszédje és gesztusai felköltötték a szomszédos asztalok figyelmét, nagy szőrös kezét tehát gyorsan a szája elé tette, és halkan mondá:
- Tudja meg ön, fiatalember, hogy ez már a harmadik kalap a fejemen három nap óta.
- Ah!
- Ön bizonyosan ismeri Pélyi Gyurit. Ez az ember meglát a fejemen egy kalapot tegnapelőtt és addig kínoz, míg eladom neki. Azt hitte a bolond, hogy az az ő fején is úgy fog állni, mint az enyimen… Látta benne? Mondhatom, pocsékul néz ki. Jól van, odaadtam neki. Megvesz nekem érte Skrivánnál egy más kalapot négy forintért s uram fia, abba meg a Szabó Pali bolondul bele tegnap. Addig öl, addig kunyorál, hogy végre is beleegyezem, S itt van ni, ma meg ön vesz üldözőbe a kalapomért…
- Nem tudtam, uram, bocsássa meg… szavamra mondom, nem tudtam - mentegetőzik a megriadt fiú.
- No hát tudja meg most fiatalember és ne költekezzék ostoba hiúságból. Lássa, ilyen kalap van száz is akár Skrivánnál, akár Pórfinál… higgye meg, mind ilyenek… hiszen kérem az egész város ilyeket visel, de ne csináljanak maguknak illúziókat - mert azok csak az én fejemen veszik ki magukat ilyen szépeknek.
…És e naptól Lőrinc természete egészen átváltozott.
Az egykori igénytelen, szerény és munkás ember hetykén sétálgat a Váci utcán s bizonyos kacérsággal nézegeti magát a kirakatokban. Minden héten vesz egy új kalapot s azt tanult gráciával viseli fején. Mintha mondaná a járókelőknek:
»Hej emberek, látjátok ezt a kalapot a fejemen.«
Látjuk bizony, de nem csak az ő fején. Sok-sok ember hord nálunk ilyet irodalomban, politikában és egyebütt.
AZ IDŐ JAVÍT
(Szakcikk a dohányról)
1886
Nemrégen együtt utaztam néhány képviselő társaságában Erdély felé. Köztük volt Péchy Tamás, a Ház érdemes elnöke is.
Sok mindenféle tárgyról beszélgettünk. Politikáról, népekről, országokról. Hol milyenek az asszonyok és milyenek a dohányfajok? Mindenkinek volt egy speciális országa, amit ő ismer a legjobban. Helfyé Olaszország, György Endréé Bulgária, Horváth Gyuláé valamennyi. Csak Péchy Tamásnak nem volt külön országa, hanem hogy ő se maradjon hátrább a közönséges képviselőknél, csakhamar előhozakodott a maga megyéjével.
- Mikor én vicispán voltam - mondá sóhajtva, s szemei felragyogtak (mert hát nagy dolog az hiába, ha valaki viceispán volt!) -, kaptam egyszer egy barátomtól ajándékba egy mázsa dohányt. Pompás vörösréz színű levelek finom vékony bordákkal. Azt hittem, én vagyok a világ leggazdagabb embere.
Nosza parancsolom rögtön az egyik hajdúnak, hogy vágjon fel belőle egy-két csomónyit, mire megjövök az ebédről, mert éppen hivatalos voltam valahová.
Ahogy azonban uzsonna táján hazakerülök, látom, hogy mind a kilenc darab hajdú ott fekszik az ambituson, ki a lócán, ki összekuporodva a téglázaton sápadtan, halálverejtékkel a homlokukon, félig eszméletlenül.
- Hát benneteket mi lelt?
Az egyik hajdú fölpislantott és nyöszörögve mondá:
- Végünk van, tekintetes uram. Haldoklunk.
- De hát mi esett veletek, az isten szerelméért?
- Abból a dohánykából szíttunk, kérem alássan - vallotta ki szégyenlősen.
- Az én dohányomból? No iszen szépen vagyunk!
Bemegyek a szobámba, hát látom ott az asztalon szép laskára vágva, szűzen, ingerlően sárgállani. Mosolygott és kínálkozott. Lehetetlenség az, hogy ez a dohány ilyen kegyetlen legyen. No isz, azt szeretném én látni, hogy egy viceispánt földhöz vágjon. Megtöltöm a pipámat, rágyújtok, szívom, az első két-három szippantásnál semmi különös, csak a halántékom kezd izzadni és a szemem homályosodni. Az akták és a bútorok egyszerre zöld színt öltenek. A kályha, amelyik anélkül is zöld volt, megmozdul és a szoba másik oldalára szalad.
No, ez aztán félig sem tréfa; hirtelen leteszem pipámat, s kinyitom az ablakot. A friss levegő visszaadta apródonkint eszméletemet, de még mindig annyira el voltam kábulva, hogy észre sem vettem a főjegyző, egy marciális hatalmas alak, belépését, aki rendesen egy öblös tajtékpipával járt s meglátván asztalomon a frissen vágott dohányt, minden szó nélkül megtömi és pöfékelni kezd.
- Miféle dohány ez? - kérdé.
- A rendes dohányom - feleltem ártatlanul.
Négy-öt perc múlva felugrik, hogy rosszul érzi magát és kiszalad az ambitusra, ahol a beteg hajdúk feküdtek.
Utána sietek s látom, hogy halotthalványan támaszkodik egy oszlopnak:
- Végem van - hörgé.
- No, no, semmi baj. A dohány ártott meg. Mindjárt elmúlik.
Meglocsoltam egy kis hideg vízzel a halántékát, s mindjárt jobban lett.
- Miféle átkozott plánta az?
- Mondtam már, hogy a rendes dohányom.
- Ezt szoktad szívni? - kiáltá csodálkozva.
- Mindig - feleltem a legtermészetesebb hangon.
- De hisz a nadragulyánál is rosszabb!
- Az embertől függ. Nekem például gyenge.
A főjegyző kétségbe volt esve, káromkodott, földhöz vágta a pipáját, azután elérzékenyülten borult a nyakamba.
- Mindig igaz barátom voltál - szólt meghatott hangon -, tudom, nem akarod romlásomat.
- Már hogy gondolsz olyat.
- Tudom, örök titokban tartod ezt az esetet, mert ha megtudnák a megyében, hogy megártott a dohány, soha többet nem választanának meg.
Megígértem neki az örök titoktartást (Isten bocsássa meg, hogy most megszegem), és ezentúl magam sem nyúltam többé a dohányhoz. Mondtam a feleségemnek, hogy miután lehetetlen elszívni, vitesse fel az egészet a padlásra.
Évek múltak ezután. Eszembe sem jutott többé az én dohányom. Hanem egy nap valami hosszabb útról hazajövén, kedvem jött rágyújtani, nézem a zacskót, nincs benne dohány, nézem a dobozt, az is üres. Ejnye, mi az ördögöt csináljak? Az még csak jobban ingerelt a dohányzásra, hogy nincs dohány. Kiszíttam volna már a szárított krumplilevelet is, mikor egyszer csak eszembe jut, hogy »nini, nini, hiszen ott van a padláson az a sok harmadévi dohány«.
- De hisz az szívhatatlan - figyelmeztet a feleségem.
- A macska fél tőle, de nem én. Le kell belőle hozni egypár levelet.
Megvágom, rágyújtok; kieresztem az első füstöt nagy félénken, s íme a legnagyobb gyönyörérzet fog el, próbálom az orromon át, kellemesen csiklandoz, fölséges illata elandalít, szívom, fúvom, eregetem lázas kéjjel s egyre ízesebb, nyelvemet lágyan csipkedi, felső szájpadlásomat ingerkedőn kenegeti a csodálatos aroma. Bent a pipában fürgén dagadoznak az apró dohány laskák, a fehérszürke hamvakon keresztül piroslik az izzó tűzszem, csak néha pattan benn egy-egy gyökér s sustorogva málik szét azután.
S nemhogy elszédültem volna tőle, hanem úgy éreztem magamat, mintha ama nagy tubafa árnyékában ülnék, mely a muzulmánoknak ígértetik.
- No fiam - mondom ujjongva a feleségemnek -, ilyen dohányt sem szíttam még, mióta élek. Kincset ér ennek minden morzsája. Le kell azonnal hozatni az egészet és lakat alatt tartani.
- Igen ám - mondja a nőm -, csakhogy éppen ez volt az utolja. A többit, mivel az volt mondva, hogy rossz, kiosztogattam apródonkint a cselédeknek.
Képzelhetni bosszúságomat, míg nem végre belenyugodtam a dologba, úgy vettem azt, mint egy sorsdrámát.
Mikor sok volt, lehetetlen volt szívni, mikor meg már lehetett volna szívni, nem volt semmi.
Lássátok, ez az élet. De nini, megérkeztünk. Ezennel bezárom… akarom mondani abbahagyom a történetet.
AZ ÖREG GRÓF
1886
Roppant nagy úr volt. Százezer hold kövér föld termette az ennivalóját, de alig evett többet, mint egy légy. Gőgös volt. Száz őst bírt összeszámolni, de csak egy utódot, aki tigrisekre vadászott Indiában abban az évben, amikor a grófhoz kerültem. Annyira szerette őseit az öreg, hogy az utódnak már semmi se jutott a szeretetből. Közömbös volt iránta. Élő lelkekhez nem vonzódott, se rokonhoz, se baráthoz. Még a hazát se szerette, pedig az akkor éppen halott volt.
Az ötvenes években kerültem az ódon, zegzugos kastélyba, melyen egy érckakas forgott szeles időben. E kastélyt már láttam azelőtt is. Mi, gyerekek gyakran elmentünk egész a harmadik faluig, hogy lássuk a kevély, méltóságos falakat, hogy bekukucskáljunk a kerítések nyílásain át az óriási parkba, hogy megbámuljuk a búbos tornyot, mely merészen emelkedik ki a váracs közepén két zöld szemével, a zsalus ablakokkal.
Istenem, de szép lehet az belülről! Ha én azt egyszer úgy kedvemre megnézhetném.
A grófot magát sohasem láttam, fogalmam sem volt róla, milyen lehet egy gróf. De valami nagyon boldog lehet, az bizonyos.
Atyám takácsmester volt. A takácsoknak, kivált a Nyírségben, ahonnan származom, vékony a keresetük.
Szegényesen éldegéltünk, de nem nyomorban. Atyámnak majd mindég volt dolga. A grófnak is ő dolgozott, gyakran járt oda, és sokat beszélt nekem arról a tündéri pompáról, ami ott van. Ő mondta azt is, hogy a gróf nagyon öreg ember.
Mindössze ennyit tudtam róla, midőn egy nap éppen a kastélyból tért haza, s levetvén tarisznyáját, így szólt hozzám:
- No gyerek, akarsz-e úr lenni?
Már akkor nagy gyerek voltam, elvégezvén az iskolákat.
Azt hittem, tréfál, de mégis így feleltem:
- Magától értetődik.
- Hát akkor csak készülődj, mert neked ugyancsak megvirrad a jövő héttől kezdve.
Lázas pirosság ömlött el arcomon a nagy kíváncsiságtól.
- Alkalmazásban leszel az öreg gróf személyénél.
- Én? Az öreg grófnál?
- Együtt fogsz vele enni, inni. Szerencse gyermeke vagy. Nem csoda, hogy a bika planétában születtél. De olyan erős is leszel te ott az úri koszton, mint egy bika.
Erre már az édesanyám is bejött a konyháról.
- Csak nem tán? - kiáltá kétkedő arccal. - Ne bolondítsd, öreg, a gyereket!
De apám komoly maradt.
- Úgy van, ha mondom. Gyuri a jövő héttől kezdve felolvasó lesz az öreg grófnál.
- Felolvasó? Hát mi az?
- Mi? Hát az, hogy az öreg grófnak van egy inasa, az a keze-lába; van egy masinája, az a gyomra; van egy tülke, az a füle; van egy fiskálisa, az a szája; te pedig leszel a szeme. Hát az is csak valami.
- Nem értem.
- Ej no, te fogod neki felolvasni a könyveket, leveleket és újságokat, amiket a városból hoznak.
Ilyen minőségben kerültem én a grófhoz, beállítván egy szép délután a kis batyummal, melyet a János inas vett át, akit nagy kézszorongatások között kért meg atyám, hogy vegyen a pártfogásába.
A János inas, egy marcona, középütt borotvált szakállú ember (arca tele volt bibircsekkel, minélfogva »buckás képűnek« is csúfolták), megveregette a vállamat, és nagy leereszkedéssel biztosított a kegyeiről.
A gróf éppen aludt akkor, »hanem iszen majd nemsokára fölébred - mondá János -, s akkor magától jön a többi«.
Kínos nyugtalansággal vártam a fontos pillanatot, mikor végre szemtől szembe leszek egy gróffal, egy igazi gróffal. Szívem lázasan dobogott, a félelem szorongásai közt. Hogy milyen lehet az? Hogy nézhet ki? Ó, bárcsak már túl volnék rajta.
Azalatt az egész környezettel megösmerkedtem. Egy öreg barát (a gróf gyóntatója) hozzám lépett, s barátságosan kérdé:
- Tud-e kártyázni, amice?
- Nem tudok.
- Hát inni tud-e? - faggatott kedvetlenül.
- Megpróbálom.
- Helyesen van, fiatalember, nagyon helyesen. A kártyához pénz kell, igaz-e, hehehe? Hanem az iváshoz csak torok kell, hahaha. S torkunk nekünk szegényembereknek is van, huhuhu.
Egy kövér asszonyság sürgött-forgott az ambituson, arról azt mondták, hogy a kulcsárné, az udvaron egy jókinézésű öregúr játszott a kutyákkal, az a kapus, a kastély felső szárnyában pedig egy fehér kitlis alak lótott-futott mindenféle edényekkel: az a szakács. De mindnyájuk közt a legnagyobb úrnak látszott János, az inas.
A kulcsárné, aki jó barátságban állott atyámmal (hihetőleg az ő protekciójával jutottam is be) maga elé idézett, és ellátott jó tanácsokkal:
- Iparkodjék a János kedvét megnyerni, mert az itt a fő. Nagyszerű ember, nagy hatalom itt. De méltán is, mert hű, roppant hű. Arannyal se lehetne megfizetni hűségét. Úgy szereti a grófot, mintha a tulajdon apja volna, gondozza gyámolítja. János ritka holló, maga a megtestesült hűség. Olyan cselédek a mai rossz világban nincsenek is. Ez az utolsó.
Végre fölébredt a gróf. Egy éles csengettyűhang rezgett végig a pompás épületen, ez azt jelenti, hogy a nagy oligarcha, hetven falunak az ura, ébren van.
János bement, s azt mondta, csak várjak odakünn, a gróf most úgyis ki fog jönni.
Kevés vártatva csakugyan kopogni kezdett valami a belső szobákban: »kip-kop«, s jött egyre közelebb a sajátszerű zaj.
Végre megnyílt az ajtó, s János által támogatva, kilépett egy kopasz, vézna, emberhez hasonló teremtmény.
Két hóna alatt két mankó volt, a szürkés szemein egy pápaszem, s még a pápaszem fölött is egy monokli.
- Maga az? - kérdé nyöszörgő, síri hangon.
- Én vagyok, kegyelmes uram.
- Na jó, majd fog nekem olvasni, mert nem látok; de tud-e jól kiabálni, mert nem is hallok.
- Tudok, kegyelmes uram - kiáltám.
- No, nagyon jó. Mert én nagyon szegény ember vagyok.
Ebbe a beszédbe annyira belefáradt őexcellenciája, hogy egy nagy köhögési roham fogta el, amire János elkezdte derekasan a hátát püfölni, míg csak ki nem köhögte magát.
- Nagyon szegény vagyok - hörögte tompán. - Enni nem tudok, csak ha a János ad, és belém leheli az étert, emészteni nem tudok, csak ha a János beadja a labdacsot, mozdulni nem tudok, csak ha a János emel, aludni nem tudok, csak ha a János beadja a morfiumot, semmit sem tudok, csak köhögni. Én nagyon szegény ember vagyok.
Részvéttel néztem az öregre. Istenem, hát így néz ki egy gróf.
Csilloghattak már a kevély címerek a falakon; csikoroghatott már a szélkakas a tornyon, suhoghattak a selyemfüggönyök: nem volt már előttem annyi becsülete a grófi állapotnak, mint azelőtt.
Még aznap megkezdtem az új pályát. A délutáni postával érkező lapokat és leveleket olvastam fel a gróf teljes megelégedésére, s ezentúl ez volt a rendes foglalkozásom.
Nehéz munka volt az. Olvasni és örökké csak olvasni. A gróf a tülköt a füléhez igazítva hallgatta, s csak néha szólt közbe valami vezércikknél:
- Ostobaság! vagy: »Nem úgy van.« »Nem igaz.«
Néha elszunnyadott, és én is abbahagytam az olvasást, de a gróf annyira rá volt szokva a zsongásra, hogy fölébredt:
- No, mi az? Miért nem olvas? Hiszen nagyon szép, nagyon okos dolog.
Olyankor aztán elkezdtem bizonykodni, hogy olvastam, csakhogy őexcellenciája nem oda hallgatott, mire folytatni kezdtem akárhol. Ha nem volt olvasnivaló, újra elfújtam a már egyszer eltrombitált vezércikket, kezdve elöl, hátul, közepén, ahogy jött, neki úgyis mindegy volt.
Ha levelei érkeztek, azokat is én bontottam fel.
- Levél az excellenciád fiától - figyelmeztetém.
- A fiú, fiú - nyöszörgé. - No, mit ír a fiú? Mit ír?
De a levél közepén már elfelejtette, mit olvasok, s nemegyszer a szokott megjegyzéseiből eresztett meg egyet észrevételképpen a levélre:
- Ezek az infámis újságok… No, ezek nagy szamarak.
Szája nevetésre nyílott, mintha ezzel valami elmésséget mondana, s megvillant hófehér műfogsora az állkapcsai között.
Minden pénteken egy ezüst forintot csúsztatott a markomba, hogy menjek el a templomba, és imádkozzam érte. (Persze, hogy egyszer sem imádkoztam az öregért.) Vasárnapokon át pedig gyónni kellett járnom helyette a baráthoz, akit arra a célra tartott. Az összes heti bűneit feldiktálta nekem egy papirosra, s én a kápolnába mentem a lajstrommal, hol a barátnak felolvastam.
Minthogy a barát a grófnak minden bűneért, amit feloldozott, két ezüst forintot kapott, keményen rám volt parancsolva, hogy a gróf minden bűnére vigyázzak, s figyelmeztessem rá a bediktálásnál, nehogy rövidsége essék emiatt a mennyekben.
Ilyen volt az élet a tündérkastélyban, melyet annyiszor megbámultam azelőtt. Unalom, az igaz, bőven volt, de ahelyett aztán bőven volt, minden egyéb. Olyan lukulluszi lakomákat csaptunk néha-néha, hogy gyönyörűség volt végigenni, kivált a János inas nevenapját és születésnapját szokták megülni erősen. A szakács akkor kitett magáért.
De hát semmi sem tart örökké.
Egy nyári nap reggelén szokatlanul korán kelt János. Láttam az ablakomon át, míg bent ágyamban heverésztem, hogy már hajnal óta lót-fut, csattog, kalapácsol, kuffereket cipel le a padlásról, egyszóval lázas tevékenységben van.
A rendes időben felkeltem, s kimentem az ambitusra pipázni, ahol rendszerint a barát anekdotizált.
Egy ízben arra ment az inas, jó reggelt kívántunk neki, de bizonyos sajátszerű közömbösséggel tekintett ránk.
- Mi baja, János bácsi? - kérdém.
- Pakolok - mondá kurtán.
S valóban láttuk, amint bőröndöket összekapcsol, batyukat összegyömöszöl, s nagy sietségben jár ki s be a belső szárnyban.
Végre úgy dél felé megjelent egy talicskás ember a kastélyudvaron, János föltette a pakkokat, és így szólt:
- Vigye ezeket a vasúthoz. Vigyázzon, nehogy elveszítsen valamit. Összesen hat darab.
A talicskás ember vígan gurította ki járművét, János pedig újra bement a belső szobákba.
Bizonyos kíváncsiság fogott el, hogy mi történhetik itt.
Nemsokára ismét kijött János, felső kabátjával a karján és a gróf egykori ezüst sétapálcájával a kezében.
Ránk nézett, de egy szót sem szólt, majd közömbösen ment végig az udvaron a kapu felé.
A kapus, Nagy Márton uram, éppen kinn állt, s ásítva, huzakodva szólítá meg:
- Fölséges időnk van ma, János.
Az ég kékje felhőtlenül mosolygott le. A nap aranyos sugarait pazarul szórta az ódon falakra. A grófi konyha füstje azonban meglehetősen alant szállt nagy, széles szalagokban, míg a park lombos hársfáin össze nem tépődtek.
- No megjárja - felelte János, egy pillantást vetve az égre -, de alighanem lesz eső.
S ezzel szép csendesen kiballagott a kapun. Hanem a külső oszlopnál mintha hirtelen eszébe jutott volna valami, visszafordult egy percre s odakiáltott a kapusnak:
- De nini, Marci bácsi, majd elfelejtettem mondani, hogy nézzenek osztán be is, mert az öreg ma virradóra odébbállott.
Berohantunk a hálószobába. Igazat mondott a hű inas, Csakugyan ott feküdt az öreg a puha selyemágyban viaszsárgán, halva.
A nap ide is benevetett. Amely alatt feküdt, a piros selyempaplan is nevetett.
De miért is ne nevetett volna?
Hiszen nem lett itt árva senki, csak az a két mankó, mely az ágyhoz volt támasztva.
FÜGGELÉK
MIKOR A MISKA BÁCSI PUSKÁJA ELROMLOTT
1886
Egy vadásztársaságban, ahol sok mindenfélét füllentettek a kocapuskások, a következő történetet beszélte el Miska bácsi:
»Amint a derenyei erdőben mentem mélázgatva, egyszerre egy mackó jön ki a sűrűségből, s felém rohan.
- Jézus Mária! - kiáltám megijedve, mert a puskám csöve el volt romolva, de mégsem vesztettem el lélekjelenlétemet.
Szerencsére egy mély hegyhasadék tátongott tőlem jobbra, amelyre valami gyökerestül kidőlt nagy fa úgy talált ráesni keresztbe, hogy pallót képezett fölötte. Fölfogtam ezt a kiaknázható helyzetet, s dobogó szívvel rohantam a mélység felé, hirtelen elgondolva, hogyha a fán átmehetek a túlsó partra, s én a fát magam után belököm a mélységbe, mentve vagyok, mert a medve át nem jöhet.
Úgy is lett, futottam, a medve utánam (szinte éreztem már a forró páráját), végre elértem a ledőlt fát, s nehogy leszédüljek róla a rettenetes mélységbe (hol ízzé-porrá zúzom magamat, ha lepottyanok), négykézláb csúsztam rajta előre.
De mi történt? Mikor már körülbelül a szakadék közepére értem, éppen egy mély fohásszal hálát adok az istennek megmenekülésemért, s átpillantok a túlsó partra, hogy messze van-e még? Hát elhűl bennem a vér, borzadva látom, hogy ott egy másik medve vár rám kivicsorított fogakkal.
Képzeljétek a helyzetemet. Most már lehetetlen többé a menekülés. Alattam a gyilkos mélység, előttem, mögöttem pedig a két éhes állat. Ugye, rettenetes állapot?«
A vadásztársak elfojtott lélegzettel hallgatták a rémes kalandot. Csak az egyik fiatal puskás kottyant bele türelmetlenül:
- Az ördögbe is! Hát mi történt aztán Miska bácsival?
- Mi történt volna? - felelte Miska bácsi nagy flegmával. - Megfogott a medve és megevett, édes öcsém!
…Azóta aztán sohasem füllentettek többé a kocavadászok Miska bácsi társaságában.

MEGPRÓBÁLJÁK
1886
A minisztert várják egy alföldi nagy városba, a főispán rendeli a rendőröknek:
- A délutáni vonattal megérkezik a miniszter, öltözzenek fel kentek és üljenek lóra. Lovagolni fognak előtte.
Csajkos, a legöregebb pandúr felszólal nagy keservesen:
- Megyünk, méltóságos uram, megpróbáljuk, ámbár a hetven forintos lovainkban nem sok bizalmunk van, hogy kigyőzik a füstös előtt!

AZ ÜRES HELY
1886
Németh causarum regalium directort arra unszolták Bécsből, hogy valakit, egy kellemetlen emberüket, perbe fogjon. Az öregúr vonakodott egy darabig a törvénytelenségtől, de midőn őfelsége maga szólította fel, engedelmeskedett, megfogalmazta a vádlevelet, de hogy melyik törvény melyik paragrafusa szerint fogja perbe, arra üres helyet hagyott az iratban.
Személyesen vitte el őfelségének.
Az átfutotta s aztán így szól:
- Igen jól van, kedves Németh, de itt még valamit kihagyott, tegye bele a paragrafust is.
- Fölséges uram - mondá -, legyen kegyes ezt beletétetni mások által, mert én kerestem, de nem találtam meg azt a paragrafust a törvényben.

A »MESSIÁS«
1886
Egy megyei szolgabíró úri módon élte világát, bár tisztviselői fizetésénél egyebe nem volt. Csinált is jócskán adósságokat, persze zsidóknál. Adósságaitól éltes nagybátyja után várandó örökség által remélt megszabadulni.
A nagybácsi azonban egyet gondolt, megházasodott és egy évre fia született.
Midőn a szolgabírónak hírül hozták ezt a családi eseményt, bosszankodva kiáltott fel:
- Ez a gyermek a Messiás! Mert a zsidók megrontására született.

FELSŐBB RENDELETRE
1886
Egy erdélyi kálvinista püspökre az elmúlt haragos időkben ráparancsoltak, hogy imádkozzék a császárért; nem tette; mire még keményebb parancs jött felülről. A püspök ekkor felment a szószékre s így kezdé:
- Felsőbb rendeletre, könyörgöm hozzád Úristen!

TEGYE BE A BANKBA
1886
Tamás úr kegyetlen fukar ember volt; ha egypár garast összezsugorgatott, meg se melegedett nála, vitte a takarékpénztárba. Egyszer éppen ezer forintot kapott kézhez; fúrta a heverő pénz az oldalát, de halaszthatatlan dolga lévén unokaöccsére bízta:
- Eredj csak, Gerzson, tedd be ezt az ezer forintot a bankba.
Gerzson el is ment a pénzzel, de csak nem jött vissza. Tamás úr nyugtalankodni kezdett. Vár estig, akkor felkerekedik, öccsét keresni a kaszinóba megy; csakugyan ott is találja a kerek asztalnál.
- No hát betetted-e az ezer forintot a bankba?
- Be bizony, már el is úszott!

A TOLVAJ ÉS A BOLOND
1886
A miniszterek többnyire jó nevelésű emberek, sima, finom lelkületűek. Sokat el tudnak hallgatni és nyelni. Epéjüket művelt formában öntik ki, de némelykor az őexcellenciás szájukból is kisiklik egy-egy nyersebb kifejezés.
Így történhetett meg, hogy a miniszter egy alkalommal megemlékezvén a hivatalnokáról, indulatosan jegyzé meg egy társaságban:
- Az egyik tolvaj, a másik bolond!
A miniszter úr szavai terjedtek, mint a futótűz. Egyik is, másik is továbbadta. Az egész városban suttogtak róluk. Sőt a hírlapokban is történtek maliciózus célzások a két hivatalnokra. Csak az nem értette már meg, aki nem akarta.
Végre maguk az illetők is meghallották, mert hiszen nyíltan beszélte mindenki, hogy Rápoltyra és Kempeyre vonatkozott a gorombaság.
Kempey rögtön rohant Rápoltyhoz. Rápolty pedig Kempeyhez. Az úton találkoztak.
- Tudja ön, miként becstelenített meg bennünket őexcellenciája?
- Éppen azért szaladtam önhöz.
- Mit tegyünk? - lihegé Kempey.
Rápolty vállat vont:
- Valamit. De mit? Én is erre vagyok kíváncsi. Tennünk kell.
- Én párbajra hívom ki a minisztert - dühöngött Kempey.
- Nevetséges! Nem fog önnel megverekedni! Mit gondol? Egy miniszter, egy alantas közeggel. Fogadni mernék, el nem fogadja a párbajt, s mit tesz ön ez esetben?
- Lemondok a hivatalomról - kiáltá Kempey.
- Le akar a jövedelmező hivataláról mondani - csodálkozék Rápolty. - De hisz akkor ön bolond.
- Úgy - szólt most Kempey hirtelen lecsillapodva. - Ön engem bolondnak tart, uram. Éppen csak azt akartam tudni. Mert ha én vagyok a »bolond«, akkor ön a »tolvaj«. Most már nem nyugtalankodom. Alászolgája.

HIVATALOS ORÁCIÓK
1886
Az ötvenes években történt, hogy a Tisza által elöntött területek, adóleírás céljából helyszínen felveendők voltak. A cs. kir. megyehatóság egy tudálékos közegét bízta meg az eljárással, ki az illető községben megjelenvén, bizalmi férfiakul maga mellé vette a bírót és néhány esküdtet, s valamennyien ladikba ülve, elkezdték a vízborította terület felvételét. Ment is egy darabig a dolog teljes rendben, azonban a ladik a víz alatt húzódó valamely árokparton felakadt, úgy annyira, hogy a tisztelt bizalmi férfiaknak kellett kötözködésig érő vízben a ladikot ismét mozgó állapotba hozni. Más irányban próbáltak szerencsét, de ott is felakadtak.
A kiküldött biztos meggyőződött, hogy továbbhaladni sikertelen, a felvétel csakis szemmérték alapján teljesíthető; mit is következő szavakban adott értésére a község bírájának:
- Bíró uram, hátha a szemmérték tudományos ügyelékének mellékletére függesztenénk hivatalos álláspontunkat, vajmi hasznos szolgálatot tehetnénk a magas kormánynak. Nemde?
- Magyarul tetszett ugyan beszélni a tekintetes úrnak - válaszolá a bíró -, minden szavát azonban nem volt szerencsém megérteni, annyit mégis kivettem belőle, hogy mindnyájan, akik e ladikban vagyunk, hazamehetünk! - S hazafelé fordítá a ladik orrát.

NEM KELL A NÉMET
1886
Kaptafánszky uram fölöttébb szerette az italt és fölöttébb gyűlölé a németeket. Mégis az történt meg rajta, hogy az ital hálátlanul vágta földhöz, mégpedig a legszélesebb utcán a legnagyobb sárba, mely mint a csiriz ragaszkodott belé. Míg ellenben arra menvén Tschauer úr, kincstári volt tisztviselő, egész készséggel nyújtá kezét, hogy fölsegítse a lesújtott embert.
Kaptafánszky uram először is kapott az alkalmon, de amint veszi észre a régi osztrák világbóli hivatalnokot, mérgesen felkiált:
- Nem kell a némettől segítség!
Ezután mérgesen visszavágta magát a sárba, ismételvén, hogy nem kell a németnek még a segítsége sem, s következetesen ott maradt fekve, míg egy derék hazafi ki nem rántotta a sárból.

ALAPOS DIAGNOSZTA
1886
Dr. Kaczor Benedek, midőn még asszisztens volt a fővárosban, egyszer principálisával egy lázbeteget látogatott meg. Tapasztalták, hogy a láz, ahelyett, hogy az előző napon rendelt szerektől csillapulna, növekedőben van. - A principális megtapogatja a beteg üterét, s aztán megpillantván az ágy alatt heverő gyümölcsmaradványokat, dorgálva mondja:
- Ön gyümölcsöt evett, pedig eltiltottam! Tudatom, hogyha rendeleteimet nem követi, nem állok jót semmiről.
Ezzel újabb receptet írva, eltávoztak.
Kaczor Benedek útközben azon töprengett: vajon miből tudhatta a principális, hogy a beteg gyümölcsöt evett? Végre engedve a tudvágynak, megkérdezte főnökét.
- Hát amice, az orvosnak szemesnek kell lenni, ez a fő dolog, én amint szétnéztem, rögtön észrevettem a beteg ágya alatt heverő gyümölcsmaradványokat, miből következtetve ráfogtam, hogy gyümölcsöt evett, és sejtelmem csakugyan nem csalt. A diagnózis megállapításához nemcsak tudomány szükségeltetik.
Megjegyezte ezt magának dr. Kaczor Benedek jól. Később egy vidéki városban letelepedvén, beteghez hívták. Midőn a szobába lépett, első dolga volt fürkészőleg széttekinteni maga körül. Azután megfogta a beteg kezét, s komoly arccal szeme közé néze és a tudományhoz illő mély hangon mondja:
- Maga lóhúst evett.
- Én! Dehogy ettem - felelt ijedten a paciens.
- No, ne tagadja, engem megcsalni nem lehet és nem is szabad.
- De instálom a fődoktor urat, hogy tehetném én azt, hiszen nyelni sem tudok.
- Nekem az mindegy! - förmed fel a doktor -, hanem az egyszer tény, hogy maga lóhúst evett, mert hiszen a megmaradt nyereg még most is az ágya alatt van.

MILYEN VALLÁSÚ?
1886
Képviselőházunk egyik kiváló tagja utazott a fővárosba; útitársa a vonaton egy Somogy megyei patriarchális öregúr volt - ki vele csakhamar ismeretséget kötött, s beszélgetés közben azt kérdezé:
- Szabad tudnom, a képviselő úr milyen vallású?
- Nem az, ami urambátyám - volt a válasz.
- Hát, hogyan tetszik azt tudni?
- Ez igen egyszerű - felelt a képviselő -, a katolikus sohasem kíváncsi a másik vallására, s így ön nem katolikus; a lutheránus meg nem meri kérdezni, mert attól fél, hogy tőle is megkérdezik: így hát ön nem lutheránus; a református azonban büszke az ő magyar vallására, s szereti másoktól kérdezni, hogy nem-e »részükről való?«: így hát, uramatyám, ön református?
A jó öreg beismerte, hogy a képviselő úr csakugyan eltalálta az ő vallását. Mire a képviselő azt mondta:
- Én kitaláltam, urambátyám melyik valláshoz tartozik, mármost tessék kitalálni, hogy én miféle vallású vagyok?

KONDOROSY GÁBOR
1886
Büszke volt ősnemesi címerére, de még büszkébb volt keresztnevére, mert benne volt a bor. Áldotta is édesatyja emlékét, hogy őt Gábornak kereszteltette. Ő maga is csupa »bor«-os neveket adott gyermekeinek, fiai sorba Gábor. Tibor, Libor, Jámbor neveket kapták a keresztségben, leányának pedig Borbála nevet adott. Mikor azonban ötödik fia is világra jött, ennek már nem jutott boros név, hasztalanul kutatott a lőcsei kalendáriumban; de hogy legújabb szülöttének nevéből még se maradjon ki egészen a bor, Boromei Károlynak kereszteltette.
Nagyon szerette a bort. S ez a hálátlan folyadék mégis hányszor megcsúfolta szegényt!
Egyszer, úgy reggel felé ott találták az utcán, amint egy ház falának odatámaszkodva a szemben levő házsorra mereven nézett. Kérdezték, mi lelte, mit néz oly merően?
- Ne zavarjatok - felelé -, látjátok, hogy forognak előttem azok a házak? Megvárom, míg az enyim ide forog, s aztán könnyebben érek haza!
De nem tudom, megismerte volna-e, ha csakugyan odaforog vala a háza, mert éppen ő kérdezte meg egy éjjel az őrtől:
- Ugyan barátom, mondja meg, hol lakik Kondorosy Gábor?
- Ugyan ne tessék tréfálni - felelt az őr -, hisz a tekintetes úr, Kondorosy Gábor!
- Nem azt kérdem én! - volt a válasz - mert, hogy én vagyok Kondorosy Gábor, azt sejtem, de azt nem tudom, hogy hol lakik.
Egy idő múlva pedig történt, hogy a városi magisztus, melynek különben ő is tagja volt, elhatározta, hogy világíttatni fogja az utcákat. Egy csúf, zimankós novemberi napon le is verették a lámpacövekeket. Nem messze az ő házától állítottak fel egyet, hanem ő arról bizony megfeledkezett, mikor úgy éjfél után hazafelé botorkált, s az lett belőle, hogy a lámpakaróba beleütközött.
Szóval azon vette magát észre, hogy egy magas, sovány alak útját állotta, s megütötte.
Gáborban felfortyant erre a virtus és mellbe lökte az alakot, rákiáltva, hogy:
- Félre az útból, hé!
Hanem az a goromba »tuskó« nagyon megütötte a kezét. Ez már több volt, mint amennyit eltűrhetett volna.
- Jöjj hát birokra, ha mindenáron belém akarsz kötni!
S azzal átnyalábolva a lámpakarót, minden erejéből birokra kelt vele. A harcnak az lett a vége, hogy lába megsiklott a sárban s úgy esett hasra, hogy csak úgy nyekkent. Nem akarta azonban elismerni teljes meggyőzetését s indignálódva kiáltotta:
- Nem becsület így bírkózni; gáncsot vetettél a lábaddal!
AZ ÖRDÖNGŐS PROFESSZOR
1886
I. fejezet
A holló és a seregély beszélgetése
Bizonyosan hallottak már kegyelmetek a »Magyarok istenéről«, aki az ősi néphit szerint külön is vigyáz ránk, óvó palástjával beföd, ha bajunk van, védő karját nyújtja, megsegít a szükségben, hanem megköveteli azt is, hogy: de ám mi magunk sem hagyjuk el magunkat!
Ha külön istene van a magyaroknak, hogy ne lenne külön ördöge is, hiszen mégis csak könnyebb dolog ördögre tenni szert.
A mi nemzeti ördögünknek a becsületes neve se nem Belzebúb, se nem Asmódi, hanem nemzetes és tudós Hatvani István uram.
A franciák azzal szokták haragítani a németeket, hogy az ördög Bajorországban született, s ő lett minden ördögnek atyja.
No, a mi ördögünk nem ebből a nemzetségből való, mert ez Rimaszombatban született 1718. esztendőben, becsületes szülőktől, atyja Hatvani Gergely lévén, anyja pedig Mester Judit asszony.
A kis Hatvani Pistán már korán meglátszott, hogy nagy esze van, szeretett kint kóborolni a természetben s annak a titkait fürkészni, s már mint gyermek felülmúlta a tanítóit a tudományokban. A híres nevezetes Kármán András losonci professzor húsz éves korában azt mondta neki:
- Fiam, te már mind tudod azt, amit mi mindnyájan tudunk. De ezt nem azért mondom, hogy már ne tanulj többé semmit, sőt inkább ez sarkantyúzzon téged minél több és több ismeret szerzésére, mert a tudomány olyan forrás, hogy aki abból keveset ivott, azt is sokallja, de ki sokat ivott, az kevesli és még többet kíván. Azért hát menj ki, fiam, tapasztalatokat szerezni idegen országokba, idegen népek tudását megkóstolni és átültetni ide.
Úgy is tett Hatvani Pista, összeszerezte az útiköltséget és kiment a világba, ahol egy híres tudósnak vagy bölcs embernek hírét hallotta, azt fölkeresé. Élt akkoriban három nagy tudós a világon, név szerint Müszenbrok, Bernut és Gronov, akik a természet titkait fürkészték, s a titkos földi erők fölött is uralkodni tudtak a tudományukkal. Hatvani Pista be tudott férkőzni mind a hármukhoz, s kileste mesterségüket. Fogékony esze keresztül látott csakhamar mindent.
Ezalatt otthon nagy híre ment lángelméjének és ügyességének, úgyhogy a nagyhírű debreceni református kollégium professzorának választotta, s levelet küldött utána Belgiumba, hogy haladéktalanul jöjjön haza. De Hatvani Pista azt felelte nagy szerényen a debrecenieknek:
- Köszönöm a kegyelmetek megtisztelő kívánságát, de biz én haza nem megyek ez idő szerint, mert még nem szedtem annyit a zsákba, hogy azt immár bekössem.
Nem is jött haza, csak aztán egy év múlva, amikor is nagy tisztességgel fogadták Debrecenben. Maga a főbíró is, Szerednyei Gáspár uram, díszebédet adott tiszteletére, amelyen Debrecen legelőkelőbb emberei részt vettek, s mindnyájan magasztalták a tudós ifjú szerénységét és bölcsességét.
De mit ért ez Hatvani Pistának - vagyis most már nagytiszteletű Hatvani István uramnak, ha a főbíró uram Fruzinka nevű hajadon leánya még rá sem hederített.
Pedig ez a lány legott lángra lobbantotta a szívét. Sohasem látott még ő ily szép tojásdad arcot, olyan két világító fáklyát, mint annak a két nagy fekete szeme, hát még a fölséges nyulánk termet, a kápráztató mosoly és a szemvesztő gödröcskék az arcán, ha nevetett!
Mellette ült az ebéd alatt, beszélgetett vele, de észrevette, hogy Fruzinkát jobban érdekli egy fiatalember, aki nem oly nagy kitűnőség mint ő, aki az asztal végén ül, aki a helyett hogy professzor lenne, csak egy jámbor diák: Butykai Károly. Oda kacsingatott Fruzinka a selymes pillái alól lopva.
Attól a naptól kezdve meg volt igézve Hatvani uram, se nyugta, se öröme, ahol és amikor csak tehette, fölkereste Fruzinkát, szépelgett neki, kellemeztette magát előtte, de hasztalan, a lány szívét nem bírta a maga részére nyerni. A diáké volt az már!
Mit ér hát az egész tudománya, ha a bohó kis lány fölött sem bírt vele uralkodni, ha nem tudta magát vele megszerettetni?
- Istenem, istenem, hajlítsd hozzám a szívét! - Így fohászkodott nemegyszer égő homlokát tenyerébe temetve, de a szíveket az isten sem hajlítja át egykönnyen.
A debreceniek sokat pletykáztak Hatvaniról, a tudományáról és szerelméről. A pletykás emberek nyelve görbén mozog. Egyik is kigondolt valamit, másik megtoldva adta s így keletkezett Hatvaniról sok-sok esztendőn át nem egy ördöngős mese, s ezek a mesék halála után is nőttek, mint a guruló hógolyók.
Hogy - azt mondják - mikor hiába fohászkodék az istenhez Fruzinka szerelméért, egy éjjel, amint a kollégiumban levő lakásán nyugtalanul hánykolódik ágyában, az ördögtől kért segítséget.
- Oh pokol, pokol, segíts meg szerelmemben.
Alighogy ezt kimondta, s félig elszenderedik, szobája nyitott ablakán át hallja, hogy az ablakpárkányra szárnyait csattogtatva két madár röpül, s elkezde emberi hangon beszélni. Az egyik seregély volt, a másik holló.
- Hol vagyunk, seregély öcsém? - kérdé a holló.
- Ez bizony a debreceni kollégium egyik ablaka, bátyámuram.
A két pihenő madár elkezdett most mindenféléről beszélni, míg egyszer csak így szólt a holló:
- Hej öcsém, van ám ennek a kollégiumnak a padlásán egy könyv, »Mágyiká«-nak hívják, többet ér ez a könyv egymaga, mint hét ilyen város, amekkora Debrecen. A professzorok sem ösmerik, sokszor kotoráznak körülte, de szemükbe sem ötlik a hitvány táblája miatt. Pedig akié egyszer ez a könyv lesz, az uralkodni fog a szellemek fölött, akik engedelmesen végzik el minden kívánságát.
Hatvani felült ágyában, hallgatta lélegzetfojtva, hogy egy szót se veszítsen a madarak fecsegéséből.
- Csakhogy nehéz ám hozzáférni - folytatta a holló -, mert úgy oda van ragasztva három asszonyi hajszállal a házboltozat tégláihoz, hogy nincs az az anyaszült ember, aki fölemelje.
- Akkor hát annyi ez a könyv az emberekre nézve, bátyámuram - felelte a seregély -, mintha nem is lenne.
- No, nem éppen annyi; mert ha a Szent-György nap éjszakáján a temetőben gyík vérével megkenné valaki a kezét, az elemelhetné a könyvet. De valami nagy öröme nem lenne benne.
- Hogyhogy? - kíváncsiskodik a seregély.
- Mert először három dolgot kell kívánni, amit azok ne teljesíthessenek. De elég is már a tereferéből, seregély öcsém. Megpihentünk, szálljunk tovább, tudod, hogy reggelre a londoni temetőben kell lennünk.
A madarak elröpültek, de mikor a professzor reggel fölébredt, s kidörzsölte szemeiből az álmot, olyan elevenen állt előtte egyetlen szó híján a pihenő madarak éji beszélgetése, hogy szentül hitte, nem álmodta, hanem igaz volt szóról szóra.
II. fejezet
A Mágyika és a három lehetetlenség
Alighogy megmosdott, megreggelizett, sietett fel a kollégium padlására, hol a nagy lim-lomban csakugyan volt egy penészes ócska könyv, mely úgy odaragadt a padláshoz, hogy nem lehetett onnan elszakítani.
Ez volt a csodálatos »Mágyika«. No, majd az enyim leszel, gondolá Hatvani, alig várván Szent-György napjának éjszakáját, hogy kimenjen a temetőbe gyíkot keresni. Szent-György napkor még nagy ritkaság a gyík.
Cudar, sötét éjszaka vala, egymást érte a mennydörgés és villámcsattogás A boszorkányok éppen akkor indultak a Gellérthegyre gyűlésre, s a debreceni temető volt az indóházuk. Ott szerszámoztak. Nagy István uram egy kecskebakon lovagolt, a köpcös Bujdosó Mihály, a városi hadnagy, egy szúnyogra ült rá, Kartalyné asszonyom lapáton, a szép Kun Borbála (ni, hova keveredett az is) seprőn, a vén Igaliné peméten. Érdekes karaván volt az így.
Hatvani uram nem ijedt meg tőle, még csak nem is igen bámészkodott, mert hiszen egyéb fontosabb dolga volt most; hidegen, rendületlen nyugalommal járt-kelt a sírok között, nézelődve, nem-e surran elő valahonnan egy gyík.
Hát amint ott botorkált, egyszer csak rásüt a holdvilág a múlt héten elhalt Csapóné sírjára, s annak a rögei közül előmászik egy gyík, apró szemeivel ránéz Hatvanira.
- Enyim vagy! - kiáltá a professzor és rátaposott.
Lába alatt megrázkódik a föld, fele a síroknak behorpadt, de a gyík is halva maradt.
Nosza hamar fölvette, rákente vérét a kezére és hazament, azazhogy még előbb, ugyanabban az éji órában fölmászott a kollégium padlására, s lehozta onnan a könyvet. Az könnyen engedett; a három asszonyi hajszál most már nem volt erősebb, mint bármely más közönséges női hajszálak. (Az igaz, hogy azok is elég erősek!)
Elérte, ami után áhítozott; még jobban behatolhatni a föld alatti titkokba. S azon felül minden vágyát teljesítheti. Övé lesz most már Fruzinka is. Ott volt hóna alatt a Mágyika, a tudományok tudománya. Örömreszketve vitte lefelé a lépcsőkön szobájába.
De hátha nem volt igaz a madarak beszéde?
Bezárta az ajtót belülről, ráhúzta a függönyt az ablakra, egy imádságot rebegett az istenhez, s csak akkor, mindenre elkészülve, nyitotta ki szívdobogva, halálos sápadtan a Mágyikát.
Egyszerre hét szellem ugrott az asztalhoz különböző alakban és ruhában, egyik törpe, másik óriás, a harmadik egy szemű, a negyedik kilenc kezű.
- Mit parancsolsz, urunk? - kiálták a szellemek, ki vékonyan, mint a síp, ki vastagon, mint a mennydörgés, de valamennyi gúnyolódóan.
- Hozzatok nekem olyan némát, aki beszéljen - mondá Hatvani fojtott félénk hangon.
A szellemek ránéztek némán, de meg sem mozdultak.
- Hozzatok idei darunak tavalyi tojását - folytatta bátorkodva a parancsolást.
Az alvilági lelkek lesütötték fejüket, mintha az orruk vére folyna.
- Ej, hát semmit sem tudtok - kiáltott fel Hatvani. - Azt parancsolom harmadszorra, sütögessétek ki nekem pipaszáraknak a főbíróné kisasszonyának a szöszke hajszálait.
A szellemek mind térdre borultak erre, mély alázattal, nagy jajgatással és könyörgéssel:
- Mind lehetetlenség uram, amit kívánsz. Rabjaid vagyunk! Győztél rajtunk! Téged szolgálunk!
Így támadt Hatvaninak a nagy ereje a természet felett, melyet sokan féltek és bámultak. A debreceniek mind megesküsznek rá, hogy éppen úgy nem került nagy fáradságába fergeteget támasztani, mint a legmagasabban úszó felhőket széjjel parancsolni. Olyan könnyűséggel szállt - azt mondják - a levegőben, mint ahogy lebocsátkozott a föld üregeibe. Értette ám a nagytiszteletű úr még a vakondok nyelvét is.
S mindannyi ritka tulajdonság mellett biz’ isten szép dolog tőle, hogy nem lett palatinus vagy király (ami neki tetszett volna jobban), hanem megmaradt debreceni professzornak s élt békességben, barátságban az odavaló jámbor polgárokkal, inkább jót cselekedve, mint rosszat a rettenetes hatalmával.
III. fejezet
Mi mindenfélét cselekedett Hatvani uram a »Mágyika« erejével?
Szorgalmatosan oktatgatta tanítványait, maga pedig szerényen élt egyetlen szobácskájában ezután is, mindössze egy inast fogadott, aki tisztogatott rá.
Az inast Bugyi Andrásnak hítták, jó tagbaszakadt hajdúszoboszlói gyerek volt, aki kilenc húszas havibért kapott.
Hanem ezekkel a húszasokkal ugyancsak megjárta mindig.
Mikor fizetett velök, jók voltak, de az új tulajdonosnál legott ilyenné lett a köriratuk: »Andreas Bugyi Rex Hungariae« (Bugyi András Magyarország királya). Természetesen rajta csípték Bugyit mindannyiszor, a bíróság elé vitték, de hasztalan. Mert a bíró szeme előtt már megint egészen rendessé lett a húszas s csak Bugyi András föladóit nevették ki, hogy a szemök káprázik.
Bugyin kívül még egy takarítónője is volt a nagytiszteletű úrnak, özvegy Magyariné asszonyom, aki azelőtt a főbíróéknál szolgált, de most mellékesen kofamesterséget is űzött a debreceni piacon.
Bennfentes lévén a főbíróéknál még mindig, Hatvani uram rávette, hogy a Fruzinka aranyhajából hozná el neki a leghosszabb három szálat.
- Az a legkönnyebb - mondá Magyariné.
- Háládatos leszek kendnek érte. Holtig megemlegeti, úgy megszolgálom - ígérte a nagytiszteletű.
Magyariné asszonyom addig ólálkodott, settenkedett a főbíróéknál, hordogatván titkos híreket Butykairól, a diákról, míg egyszer kileste a legjobb alkalmat, mikor Fruzinka éppen a haját bontogatta.
- Hej, kisasszony lelkem, nem jó állása van annak a maga selyem hajának. Nem úgy fonják már manapság a varkocsot. Mikor Rhédeiéknél szolgáltam, akkor kinéztem én, hogy a frájj milyen formát ad a méltóságos kisasszony hajának. Adja ide, lelkem, azt a fésűt, majd megmutatom én, mi illik legjobban a szép patyolat orcájához.
Fruzinka mosolygott, és természetesen átengedte a fésűt. A ravasz Magyariné most már észrevétlenül húzhatta ki a leghosszabb három hajszálat és vitte azon nyomban a professzornak, aki bezzeg megörült, majdnem táncolt széles kedvében. No, ugyan bolondok ezek a tudós emberek!
- Köszönöm, Magyariné asszonyom, most csak kend menjen a dolgára a piacra, egy óra múlva én is arra megyek és meghálálom a fáradságát. Előbb egy kis dolgom van még.
Az a »kis dolga« pedig a nagynál is nagyobb volt; bezárkózott, elővette a »Mágyiká«-t, melyet mindég egy vaskondérban tartott elrejtve, a három hajszálat betette a hetvenhetedik lapra, különös bűvszavakat morogván. »Szeress, szeress, szeress!« kiáltá azután háromszor egymásután, az ördöngős könyvet becsapva.
Mert hiszen bírhatta volna ő Fruzinkát, a szellemek rögtön odahozhatták volna, ha parancsolja, de őneki a lány vonzalma kellett. Mert a szerelem úgy édes, ha magától jön.
Ez a varázslat hát arra való volt, hogy a leány szívét maga felé hajlítsa; és úgy is lett, Fruzinkában ettől a perctől fogva csodálatos vonzalom ébredett Hatvani iránt.
Mihelyt ezt elvégzé, a piac felé vette útját, hol ott Magyariné üldögélt a heti sokadalomnak közepette, petrezselymek, répák és tojásokkal rakott kosarak mellett.
Hatvani hozzálép, s a népség szemeláttára megvesz a garabolyából három tojást egy garason. Kissé odább menve a sátrától, feltöri az egyik tojást, hát egy arany van benne, feltöri a másokat, harmadikat s íme mindenekből egy valóságos körmöci sárga csikó hull ki.
Uccu, rohant erre minden élő lélek a sátor felé, s három négy forintjával keltek a Magyariné tojásai.
…Azóta sem volt olyan nagy ára a tojásnak Debrecenben!
Hanem arany sem volt a debreceni tojásokban azóta - már tudniillik azóta, ahogy Hatvani uram feltörte a harmadik tojást, mert a többiekben oszt nem volt semmi.
Híre ment ezeknek a dolgoknak apródonkint. Az emberek súgtak-búgtak egymás közt.
Némelyek nem hitték, mende-mondának tartották. Igazi vastagnyakú kálvinista nem hisz a csodáknak: akik hitték, legfeljebb a fejüket csóválták, találgatván, hátha valami nyitja van.
Magyariné, aki olyan jó vásárt csinált, hogy meggazdagodott utána, telekiabálta a várost; így-úgy, az ő tojásaiban arany volt. Ő nem hitte szemfényvesztésnek, mert az tisztán a tyúkjai érdeme. Csak már legalább azt tudná, melyik az aranyos a kilenc tyúkja közül? Addig-addig csacsogott-fecsegett, míg figyelmessé lőn a városi hatóság, elkoboztatta a tyúkokat, mint a boszorkányokkal cimborálókat és máglyára ítélte, nyársra húzatván testöket.
Ambrus Imre és Kocsay István városi tanácsnokok kiküldettek, hogy hivatalosan kóstolják meg a tyúkok húsát - de biz az csak olyan volt, mint a közönséges tyúkhús.
IV. fejezet
Hogy győzött a pokolbeli kísértet felett
Nemsokára - egy este -, amint éppen vacsorált otthon Hatvani, benyit hozzá Magyariné asszonyom.
- No, mit akar kegyelmed? - förmed rá a professzor, ki jól ösmerte az emberi háládatlanságot és telhetetlenséget -, talán bizony a három aranyát jött visszakövetelni?
- Nem biz én, nagytiszteletű uram, de a segítségéhez fordulok, mert tán tetszik tudni, hogy a férjem, Magyari Mihály meghalt a múlt hónapban - panaszlá az asszony bánatos hangon.
- Azt akarja, föltámasszam az urát? - kérdé Hatvani.
- Dehogy akarom… isten ments - fakadt ki Magyarinéból az ijedelem -, hamarább szeretném megfordítva.
- Hogy érti azt, Magyariné asszonyom, megfordítva?
- Úgy, hogy hazatér az uram éjjelenkint, kérem alássan és rémítő csalarákat csinál otthon, láncait csörgeti, végigdörömböl a padláson. Borzalom azt végighallgatni.
Hatvani uram megkönyörült rajta és így szólt:
- Nagy szolgálatot tett nekem kegyelmed, legyen nyugodt, megszabadítom a kísértettől!
Még azon éjjel egyes-egyedül, kiballagott a temetőbe, s szépen meghúzódva várta egy szomorúfűz alatt a lelkek óráját. Íme, pont éjféli kakaskukorékoláskor fölhasad a Magyari uram sírja, s onnan kivonszolja őkegyelmét egy fekete kutya, megrázza, csontjai kihullottak, mint a kukorica a zsákból, a bőrébe maga a kutya búvik bele s tart szapora lépésben egyenesen a Csapó utca felé, ahol Magyariné lakik. Úgy ment a gyehennára való, mintha nyílból lőtték volna ki.
Hatvani ekkor előlépett, összeszedvén a kihullott csontokat, rájok ült, majd bűvös kört csinált maga körül a varázsbottal. Nem kellett sokáig várnia. Nagy csaholással, csörtetéssel alig egy óra múlva visszatér a fekete kutya és meghőköl, amint a csontokat keresve, meglátja Hatvanit rajta ülve.
- Ember, add ide a csontokat! - üvölti.
- Kutya, nálam nincs csont - feleli Hatvani.
- Azt add ide, amin ülsz - követeli a kutya.
- Én a székemet nem adhatom - kötölődzik a professzor.
Kivicsorította erre a fogait a kutya, egyet vonított, mire egy egész falka ördög és kísértet összeröffen Hatvaninak rohanva, de a bűvös körön átlépnie egyiknek sem lehetett.
- Látom, hogy emberemre akadtam - mondá most a kutya könyörgő hangon -, de látod, a csontokat vissza kell tennem, ahonnan vettem, könyörülj rajtam, add ide őket, nem bánom, kérj értök, amit lelked, szíved kíván.
Hatvani gondolkozott egy darabig, végre így szólott:
- Jól van, hozz ide gyorsan egy zsák aranypénzt, továbbá egy köböl mákot és egy köböl kölest, szórd össze, keverd meg s aztán válogasd szét, de úgy, hogy akár a mákban, akár a kölesben egyetlen idegen szem sem legyen.
Hozta a pénzt, a kölest, a mákot, gyorsan hozzáláttak az ördögök és kísértetek a szemezgetéshez, de bezzeg, akármilyen szapora volt is a munka, tovább tartott, mint kellett volna, mint ahogy az alvilági rendtartás engedi, ütötte a kollégium tornyán az egy órát éjfél után s ördögök, kísértetek legott elsüllyedtek a feneketlen mélységbe.
A csontokat most már külön eltemette Hatvani egy arra csinált bűvös körbe, azokkal nem incselkedik többé az ördög, most is ott pihennek, porladoznak háborítlanul a debreceni temetőben.
V. fejezet
Miként folyt le Hatvani professzor nagy vacsorája, 
melyet az ő kis szobájában rendezett?
Ezalatt annyira híre ment Hatvani csodás tudományának, hogy részint félelemből, részint tiszteletből mindennemű becsülettel elhalmozták Debrecenben. Nem volt az a lakodalom vagy keresztelő, ahol ne lett volna meghíva. Ott is rendesen az asztalfőn ült.
De valamennyi úriház közt, talán mondanom sem kell, legjobban érezte ő magát a főbíróéknál, kivált amióta Fruzinka is olvadékony pillantásokat vetegetett rá. Együtt fecsegtek, éldelegtek a gyönyörű gyermeklánnyal órák hosszáig, s ezek voltak Hatvaninak a legboldogabb percei életéből. Maga a főbíró nem nagyon bánta az így kifejlődött viszonyt, de a Fruzinka gonosz mostohaanyja ellene volt, s egyszer hangosan azt találta a száján kiejteni: »Ugyan mit akar veled ez a boszorkánymester?« A professzor meghallotta, minélfogva nagy méregbe jött: »No, megállj, gondolta magában, majd megkeserülöd te még ezt!«
Egy farsangi ebéd után a főbíróéknál, mikor szétmenőben voltak a vendégek (sok nagyralátó família és előkelő perszóna), Hatvani meghítta mindnyájokat másnapra vacsorára:
- De mind eljőjjenek ám kegyetek, mert különben megharagszom.
- No hiszen van is hova hívni bennünket! - csóválgatták az emberek a fejüket. - Abba az egyetlen füstös szobájába! Köszönjük alássan az olyan vendégséget, mint aminő az lesz. Hanem azért menjünk, uraim és asszonyaim, hadd lássuk meg legalább a bolondos tréfát.
Így szapulták, mosták, de azért megjelentek egytől egyig, szám szerint vagy nyolcvan. S amire keresztül mentek a pitvaron, ott ugyan sovány biztatás volt, a tűzhelyen játszadozó két macska meg egy rossz fazék, melyben hamu főtt.
Hatvani csodálkozni látszott, mikor a legkorábban érkező két vendég benyitott.
- Teringettét most jut eszembe! Igaz biz az. Én vacsorára híttam az urakat. Ejnye kutyaláncos! No, nem tesz semmit, ha már itt vannak, tessék kérem leülni.
Szűk, barátságtalan odu volt a professzor úr szobája: az első vendégek fitymálva méregették.
- Mindjárt itt lesznek a többiek is - mondá Hatvani kézdörzsölgetve.
- De vajon hova férnek el itt? - felelt fel itt gúnyos mosolygással az egyik vendég, gondolom, a városi levéltárnok.
- Majd csak elférnek - nyugtatta meg Hatvani szerény hangon.
S amint jött csoport csoport után, egyre tágult a kicsiny szoba úgy, hogy utoljára olyannak látszott, hogy még Budán a királyi palota terme sem különb. A háttérben fejedelmi pompával megrakott asztalok görnyedeztek, ami jó és öt világrészben megterem, mind rajtok volt. Arany kanalak, sótartók, ezüst tányérok, kristálypoharak. Mikor a bámuló vendégek letelepedtek, ki tudja, honnan, honnan nem, minden vendég háta mögött ott termett egy-egy cifra ruhás inas, aki felszolgálta. A főispánnál sincs ilyen nagy pazar fény!
A falak mellett köröskörül igazi élő fák nőttek, indáik fölkúsztak a gerendákig; ott dinnye, amott körte, a túlsó oldalon zöld uborka és barack díszlett. Akinek kedve volt, szakíthatott magának.
Valaki az egyik uborkához is nyúlt, hogy leszakítsa, de megjárta vele, a főbíróné (a szép Fruzinka mostoha anyja) ijedten sikoltott fel:
- Jaj az orrom… az orrom! Eresszék el az orrom!
Lett bezzeg nevetés, s a nagy sikolyra aztán el is eresztette az uborkát az illető, mert különben jaj lett volna a főbíróné orrának.
Hanem egy baja mégis volt a vacsorának. Akárhogy nézelődtek a vendégek, mindent láttak, de bort nem. Minélfogva a főbíró mindjárt az első pecsenyénél, amikor a pohárköszöntőt szokás mondani, felszólalt imígy magyarosan:
- Szállanék valamerre, emelném poharamat, de nem lehet, mert a magyar ember nem bírja fölemelni poharát, ha üres. Már pedig üres. Kegyelmed pedig, úgy látszik, kifelejtette a borocskát.
Hatvani közbevágott:
- Ugyan ne okoskodjanak kegyelmetek. Igyanak friss vizet, legjobb. A bölcs Seneca is azt mondja…
- Nem bánom én, nagytiszteletű uram, mondjon Seneca, amit akar, de nekünk kell - kiáltott fel a főbíró -, teremtsen nekünk valahonnan. Hogy lehet ezt a finom vacsorát így elcsúfítani?
Hatvani úgy tett, mint aki nagy zavarban van, hol a füle tövét vakarta, hol a feje búbját.
- Ejnye ejnye… Már most mi az ördögöt csináljunk hát? No, valahogy mégis csak segíthetek talán a dolgon.
Felhajtotta az asztalterítőt, fúrót vett elé, s egy lyukat fúrt az asztallábba.
- No, ide azokat a poharakat!
Bezzeg bámultak a vendégek, mert a legfinomabb tokaji aszú folyt az asztallábból.
- Huh, de fölséges ital! - dicsérgette a főbíró. - Nekem is van ebből a fajtából otthon egy hordóval.
A professzor pajkosan mosolygott erre, mert hiszen a főbíró uram borát folyatta ide a Mágyika erejével. (Derék egy könyv volt ez a Mágyika!)
Hanem ez az asztal sem volt tréfa dolog. Egy asztal, a melyiknek a lábából bor csurog! Mennyivel tehetetlenebbek a mai boszorkánymesterek, akik legfeljebb táncoló asztalokat produkálnak. A Hatvani asztala nem táncolt, hanem táncoltatott. Mert mi tűrés-tagadás, csakhamar táncba rúgott ki a jókedvű vendégsereg, maga a professzor úr is járta Fruzinkával, túlságosan ki volt pirulva az arca mind a kettőnek. Az öreg asszonyok suttogtak valamit erről egy fügefa alatt.
- Hej, Fruzinka lelkem - így kezdé Hatvani a tánc hevében -, ha maga valaha az én feleségem lehetne.
Fruzinka sóhajtott, s félénken rebegte:
- Soha, soha! Merne-e az oltár elé állni? Hajítsa el azt a pokoli könyvet előbb, tépje szét, dobja ki a szemétre és felejtse el, mi van benne, akkor a kegyelmedé leszek.
Most már Hatvanin volt a sor sóhajtani:
- Ne kívánja azt tőlem. Nem tudok lemondani a hatalmamról.
- Az én kedvemért sem? - suttogta Fruzinka édes, csábító nézéssel.
Hatvani nem felelt, csak a fejét horgasztotta le. Azután dolga is van, mert a vendégek egyszerre haza kezdenek készülődni. Főbíróné asszonyom, ki még most is restelli a vacsora előtti uborka-históriát, mogorván hozza a krispint, hogy Fruzinkára adja.
- Maradjunk még mamám egy kicsit - rimánkodik a lány.
A vendégek azonban nagy mehetnékben vannak már, sehogy sem lehet őket visszatartani.
- Igazán itt akar még maradni? - kérdé a professzor Fruzinkától.
- Hogyha akarnák! - felelte a lány gyöngéden simulva a professzorhoz.
Hatvani erre az asztalhoz lépett, rácsapott a közepére a bütykös nagy ujjával s uramfia… egyszerre tódulni kezd be ajtón-ablakon a víz, a padlásról is úgy zuhog le, mintha öntenék. Az ár nőttön nő. A férfiak káromkodnak, a nők ijedeznek és sikoltoznak.
- Én istenem! Mi lesz ebből? Jaj, jaj! Segítség!
Van lárma, zavar, az ijedezők felugranak az asztalra, a nők felfogják a szoknyájukat, maga Fruzinka is halálra sápad, de Hatvani mosolyogva nyugtatja meg:
- Ne féljen semmit, nem lesz baj, a szoknyácskája nem lesz csatakos. Szemfényvesztés az egész és csak arra való, hogy még itt maradhassunk egy kicsit. Lássa, mire jó az a gonosz könyv?
- De azért csak mégis dobja a tűzbe a »Mágyiká«-t - rimánkodik Fruzinka, két kis kezét összetéve szépen.
- Mindnyájan elveszünk, megfúlunk - kiáltozta a főbíróné kétségbeesetten, s valóban már térden felül ért a víz, noha a székre állott.
Hatvani belátta, hogy elég volt a tréfából ennyi, újra ráütött az asztalra s rögtön eltűnt a víz, olyan szárazzá változott a szoba, mint annak előtte volt.
Lett bezzeg vidámság, hahota a rémület után, némelyek azonban megbotránkozván, duzzogva mentek kifelé. Ott künn ezalatt olyan nagy hómacskák estek az égből, hogy a kisebb házak mellett az ablakig ért a hó.
Akiknek nem volt bagaria csizmájuk, azok sopánkodva hökkentek vissza a hazameneteltől.
- Hej, de jó volna most egy-két szán, amely hazaszállítgasson bennünket.
- Ha csak az kell - mondá Hatvani -, hazaszállítom én a kedves vendégeimet szívesen.
Fogta a varázsbotját, két szánt rajzolt vele az udvaron a hóban s mind a kettőbe négy-négy lovat. Hopp! Egyszerre megelevenedtek, pattogott a kocsis, prüszköltek a paripák nyugtalanul.
- Tessék felülni kérem, tessék, tessék uraim, hölgyeim. A merészebbek fel is ültek némi húzódozás után, s a két szán röpülve siklott tova a havon, a csengők a lovakon messziről szóltak…
Reggelre aztán ki-ki otthon találta magát, szörnyen kiéhezve, elcsigázva, cudarul elkoptatott ruhában.
Nem vacsoráltak ezek tegnap semmit, de még kevésbé utaztak szánon. Incselkedő gonosz szellemek a havon ülve vontatták őket hazafelé.
VI. fejezet
A diák szomorú esete és Hatvani halála
Fruzinka napról napra szerelmesebb lett Hatvaniba, s elidegenedett apródonkint Butykaitól, a csinos szőke diáktól, aki hiába irkálta immár hozzá a sok szerelmes verset.
Butykai csakhamar észrevette a leány változását, de a rettenetes valóság csak akkor tárult ki előtte egészen, midőn meghallotta, hogy Fruzinka, aki igen szépen tudott festeni, lefestette Hatvanit, s oda ajándékozta neki, mire Hatvani uram egy gyémántos gyűrűt küldött neki, amit a leány örökké ujján viselt.
- A professzorba szerelmes - dörmögte Butykai, bosszút lihegve. - Bizonyosan a Mágyikával csavarta el a szívét tőlem. De megkeserüli, fogadom.
Butykai merész, szenvedélyes fickó volt, s ha valamit föltett, azt végre is hajtotta.
Elhatározta, hogy a Mágyikát ellopja a professzortól, s aztán ő maga lesz a hatalmas, ami most Hatvani. Fruzinka is őt fogja szeretni ismét.
Mikor a tanár nem volt otthon, akkor ment el a szállására. Könnyű volt neki bejutni, megmondta Bugyinak, az inasnak, hogy a kalkulus könyvért küldte haza a nagytiszteletű úr. Sokszor megesett ez azelőtt is.
Addig kutatott, keresgélt, míg egyszer csakugyan rátalált a »Mágyiká«-ra és kinyitotta.
A szellemek csörtetve rohantak elő:
- Mit parancsolsz?
- Hozzátok nekem elő rögtön a főbíró Fruzinka nevű leánykáját.
Alighogy kimondta, nyomban ott termett előtte a gyönyörű leánygyermek, de bánatos volt arca, nem mosolygó, a fejét is elfordította a diáktól szemrehányón s ahelyett a Hatvani arcképe felé fordult, melyet ő festett, s melyhez most így esengett, kezeit tördelve:
- Oh kedvesem, jöjj, segíts rajtam.
Nyilván az előérzete súgta, hogy nagy veszedelemben forog.
Butykait elfutotta erre a pulykaméreg; de a szellemek nem engedték még dühöngeni sem, türelmetlenül kérdték újólag:
- És még mit parancsolsz?
- Törjetek és szaggassatok itt össze mindent - rendelé, a gyűlölt arcképre gondolva, melyet Fruzinka nézett. Mit tudta azt a szegény diák, hogy lehetetlenséget kell kívánni.
Egy perc alatt össze volt törve és szaggatva minden, a bútorok a képek - de Fruzinka is, Butykai is.
Mikor a professzor hazajött, a rettenetes pusztulásra mindjárt megértett mindent, és sírva borult a földre.
Azután összeszedte széttépett testükből a dirib-darabokat, külön a Fruzinkáét, külön a Butykaiét, s kinyitotta a Mágyikát.
A szellemek előugrottak:
- Mit parancsolsz urunk?
- Rakjátok össze a testeket úgy, ahogy voltak, s leheljetek beléjök életet.
A szellemek elkezdtek jajveszékelni.
- Nem tehetjük. Az lehetetlen! Amit egyszer összetéptünk, azt mi helyre nem hozhatjuk. Mi csak rontani tudunk, de teremteni nem. Életet csak az Isten adhat!
- Akkor hát takarodjatok a pokolba - ordítá a Hatvani fájdalmasan, s össze-vissza rugdosta őket. - Ne merjetek elém jönni többé!
Üvöltve, nyögve elkotródtak, Hatvani pedig tüzet rakott és elégette a két testet. A Butykai teste hamuvá vált, a Fruzinkáéból egy hófehér galamb szállt ki, egy darabig ott kóválygott a Hatvani feje körül, majd kirepült az összetört ablakon át, föl a magasba…
A nagy tudományú ember e naptól kezdve szomorú lett, s folyton sorvadt. Nem volt az ő bajára patika, még a Mágyika sem.
…Hej, jó lett volna azt a könyvet tűzbe vetni, amikor Fruzinka mondta! Szegény leány, talán előre érezte.
Nem is nyúlt többé könyvéhez Hatvani, elutálta. A következő nyáron súlyos beteg lett, s csakhamar híre ment a városban, hogy halálán van.
Magyariné asszonyom ápolta, mikor haldokolt. Az egész városi tanács ott ült a nagy ember ágya körül.
S ezalatt künn a ház tetején, míg ő itt vívódék a halállal, egy holló és egy fehér galamb verekedett egymással. Egyszer a holló, másszor a galamb kerekedett felül. Az emberek, akik alulról nézték, messziről hallhatták a csőreik kopogását.
Hosszan tartott a viaskodás. Egyszer úgy tetszett, mintha a holló győzne… de nini, a szegény fehér galamb újra erőre kap… hajrá, hajrá, fehér galamb!
Szívszorongva várták a Szent Anna utcabeliek a harc végét. Míg végre - jaj, hála istennek - megölte a galamb a fekete hollót.
Talán az a holló volt az, mely egykor a kollégium ablakán fecsegte el a gonosz titkot és talán az a fehér galamb volt az, mely a Fruzinka hamvaiból támadt?
Ugyanabban a pillanatban, amikor a galamb a hollót megölte ott künn, szűnt meg ott benn a Hatvani vívódása - pilláit csöndesen becsukta s lelke elhagyta porhüvelyét örökre.
…Hogy a »Mágyika« hova lett s hol van most, azt majd megsúgom az olvasóknak alább.
Befejezés
Íme idáig meséltem kegyelmeteknek a Hatvani históriáját, úgy, ahogy azt a debreceni mende-monda átidomította.
Hanem hát nem úgy történt az.
Nem volt ám a derék professzor úr boszorkánymester, hanem csak nagy tudós. Nem is kergetett el ő kegyetlen kísérteteket, csak az ostobaságot - ámbár hiszen elég nagy kísértet az is. Sem aranyat nem tudott belevarázsolni a tojásba, hanem igenis megmutatta a tudománya által, hogy sok mindenből lehet aranyat csinálni, ami az ostoba ember előtt lehetetlenségnek látszik!
Hát a Mágyika! Az is csak mese! A nagytiszteletű úr az úgynevezett »fizikának« volt a professzora, mely a természet erőinek felösmerését és felhasználását tanítja. E tudománynak köszönhetjük azóta a vasutat, a távirdát, a gáz- és villanyvilágítást és sok egyebet. Ha az akkori debreceni emberek föltámadnának, tudom, hogy az ördög művének tartanák, de mi már okosabbak vagyunk, mi már tudjuk, hogy ezek a tudomány vívmányai.
Ma a »Mágyika«-hoz könnyen hozzáférhet mindenki, aki tanul. S aki aztán azt a nagy könyvet, melynek a neve tudás, kinyitja, annak engedelmeskednek a szellemek. Igazi csodákat művelhet velök.
EGY HALOTT - AKINEK KIMENŐJE VAN
1886
Csodálatos esemény történt velem a legközelebbi őszi esték egyikén. Megittam szokott teámat vacsora után otthon, lefeküdtem s egy jó havanna szivarra gyújtva, végigolvastam a lapokat az ágyban.
Éppen a Lung és Gebhardt-eset volt szellőztetve a lapokban, s igen megnyugtatólag hatott rám, hogy Gebhardtnak bizalmat szavaztak a doktorok. Mert hiába, a humor jótékony befolyással van a kedélyre s a kedély jótékony befolyással van az egészségre.
Mert roppant egészséges gondolat az, uraim, hogy egy monstre deputáció a kötelességmulasztást kötelességteljesítéssé változtassa. Argumentum Asiaticum - éppen az ázsiai kolera dolgában. Hatalmasan lehetett ezen nevetni. Az ördögbe is, az orvosok vannak vádolva, de ők bizalmat szavaznak egymásnak, s ezzel minden ki van egyenlítve.
Tisztán emlékszem, hogy mosolyogva oltottam el gyertyámat s éppen kéjesen eresztettem egy füstmacskát szivaromból az orromon át, midőn az ajtó csendesen megnyílt s egy ügyvéd barátom lépett be az ajtón, aki a 73-iki kolerában halt el. A biz a… testestül lelkestül Macskási Bódi.
Az a csodálatos, hogy én e percben nem láttam ebben semmi csodálatost. Pedig becsületemre mondom, nem aludtam és nem álmodtam, valamely félkábultság volt az. Bódi után egy posztótáskát cipelt az inasa, a megboldogult Varjú Pista, aki nemsokára Bódi után halt meg és a saját költségemen temettettem el.
- Szervusz, Bódi - mondám minden félelem nélkül -, hogy jössz ide?
- Kimenőm van ma.
- Úgy? Hát mi újság a másvilágon?
- Kutyául állunk, barátom.
- Mi bajotok van?
- Nem férünk odalent. A temetők mind tele vannak. A másvilágon minden hely el van foglalva. A népesség annyira megszaporodott, hogy zavargásoktól lehet tartani. Éppen tegnap egy hete adtak be a lelkek egy instánciát az úristenhez, hogy segítsen.
- No és mi az indorsata rá?
- Az úristen - mint biztos forrásból halljuk - a budapesti magisztrátusra bízta a dolgot. Az pedig nem ér semmit.
- Hogyhogy?
- Hát úgy, hogy azoknak nincs egyebük ellene, mint az ismeretes vörös dezinficiáló por. Az pedig csak arra való, hogy a hatóság elmondhassa: »Minden intézkedés meg van téve«. Ezt a port maga a halál találta fel, hogy az áldozatok meg ne szökjenek előle, hanem nyugodtan várják.
- De hát, Bódi fiam - mondám -, mit törődsz te ezzel, hiszen neked nyugalmas helyed van, hiszen téged egy tág kriptában temettünk?
- Igen, igen, de a klienseim miatt fáradozom, mert én vagyok a lelkek ügyvédje és közbenjárója.
- No és mit szándékozol tenni?
- Tudom is én. Éppen téged akartalak megkérdezni, mit gondolsz. Neked tán volna valami eszméd. Én már mindenből kifogytam. Most vagyok a legvégső stádiumon. Ha ez is dugába dől, vége mindennek.
- Mibe jársz most?
- Magával a halállal akarok paktálni.
- A halállal? Hisz neki az ellenkező áll érdekében!
- No tudod, neki is megvannak a maga bajai. Szorítják, pajtás, őt is, én reménylem, hogy végre engedni fog.
- Kik szorítják?
- Hát először a pokolból folyton jön a tömérdek fenyegető leirat, hogy szűnjön meg már, mert nincs se elegendő katlan, se elegendő tüzelőfa. Az öreg Szent Péter is egyre írogat le a vén kaszásnak az égből, hogy már nem győzi a rengeteg munkát, éjjel-nappal a kapunál állani és beeresztgetni az érkezőket. Aztán a halál komán magán is látszik a kimerültség. Hogyne! Egyszerre négy kaszával dolgozni! Mondhatom neked, hogy engedni fog. Éppen most is azért van kimenőm, hogy tárgyaljak vele, de még eddig nem bírtunk megegyezni.
- És mik a propozícióid?
- A meghatalmazás szerint járok el. A legelső propozícióm az volt, hogy ki kellene eszközölni a fővárosi kórházak bezáratását, mert oda ha egy egészséges embert visznek is be, menthetetlenül meghal. A halál a szemem közé nevetett: »Hát bolondnak hisz engem az úr, hogy én a kórházakat engedem? Azokból élek.« - Hát jól van - válaszoltam -, maradjanak a kórházak, hanem távozzék Gebhardt. - »Micsoda - ordított fel a halál dühösen. - Ön a jobb kezemet akarja levágni? Nem, soha.« Toporzékolt, káromkodott és elkergetett.
- No! És annyiba maradt?
- Nem, visszamentem egy félóra múlva és akkorra már lecsillapodott egy kicsit. De meg nekem is eszembe jutott egy ügyvédi fogás, amit szép csendesen előadhattam neki.
- Mi volt az, kíváncsi vagyok rá?
- Elmondtam neki: Lássa, kedves halál koma, önmagának árt azzal a nagy vehemenciával. Mert ha újságokat olvas, tudhatja, hogy háborús világ van kerekedőben. Az pedig nagy szüret önnek (Meghiszem azt - vágott közbe a halál csillogó szemekkel) és egészen ingyen jön, de a háborúhoz pénz kell. Hogy pedig pénz legyen, ahhoz delegáció kell. Hogy pedig delegáció lehessen, ahhoz az szükséges, hogy a német delegátusok a törvény szerint Pestre jöjjenek. De tudja, milyen félénk a német, éppen most tanácskoznak azon, hogy ön miatt nem tanácsos ide jönni. Azért, ha egy kicsit messzebb lát az orránál, beszünteti a tömérdek halálozást.
- Ezt elég ügyesen csináltad, Bódikám.
- A halálon is fogott a szép szó s legott gondolkozóba esék: Jól van, meggondolom a dolgot, találjunk valami módot, de Gebhardtot és a kórházakat nem engedem. Ez a férfi - így szólt - nagyra van hivatva. Én fölemelem őt és olyan elégtételt adok neki, hogy az egész világ elbámul. »Mi fog történni?« kérdém remegve. A halál fölemelkedett, megrázta száraz ujjait és így szólt jóslatszerű hangon: »Lesz egy nap, amikor eggyel több kolerás ember fog meghalni a keze alatt, mint ahány megbetegszik.« »Hisz az lehetetlen!« kiáltám. »No majd meglássa« - viszonzá ő.
- Eredeti gondolat a haláltól! Hát végül mégis miben állapodtatok meg?
Éppen felelni akart Bódi, amidőn az inas hozzá lépett, és megrántotta a kabátját türelmetlenül:
- Menjünk már, tekintetes úr… menjünk.
- Ugyan, hagyj békét, Pista… ne szemtelenkedj - kiáltám -, hadd beszélgessünk egy kicsit.
- Nem lehet - dünnyögé Pista -, menjünk!
Erre én méregbe jöttem, kinyújtottam a kezemet és egy hatalmas legyintéssel úgy vágtam nyakon - az éjjeli szekrényen álló vizes edényt, hogy az száz darabra törve, szörnyű csörömpöléssel gurult le a padlóra.
Hűs szellő csapta meg arcomat. Szétnéztem; a szoba egészen üres volt. Varjú Pistának és Macskási Bódinak híre-hamva sem maradt.
A kakas éjfélt kukorikolt a szomszéd vendéglő udvarán.
Én pedig összerázkódtam s kiejtém szájamból a szivart, amely még égett.
Lehetetlen tehát, hogy aludtam, hogy ezt egészen álmodtam.
Valami igaz van ebben mégis, kivált most borzong bele a hátam, mikor a mai esti lapokban olvasom: hogy megbetegedett kilenc ember, meghalt tíz ember.
Ez igazán több mint teljes siker.
Hanem a számokat illetőleg mégis bevette a halál argumentumnak a delegációt.
EGY TEMETÉS
1886
Valahányszor jubileumot rendeznek nagy embernek, népszerű hazafinak tömjént vagy fáklyát gyújtanak, mindég eszembe jut egy koporsó, s ha hallom a nép üdvrivalgását, mindig hallani vélem közte egy kopott, kenetlen halotti szekér kerekeinek monoton nyikorgását.
De hogy az elején kezdjem, el kell mondanom, hogy 1849-ben engem is elfogtak és a budai Ferdinánd kaszárnyában ültem, semmit sem tudván arról, ami odakünn történik, türelmetlenül várva szabadulásomat, mikor jön a börtönőr a csörömpölő kulcsokkal és így szól: »Fel is út, alá is út, mehet.«
Lelkem még szebben is kiszínezte azt. Hátha egy hatalmas tömeg jön rémítő zsibajjal, s a vastag börtönajtó zárját föltépve özönlik be, s vállára emelve nagy éljenzés közt visz ki az éltető napfényre, melyet oly régen nélkülöztem.
Mert el sem tudtam képzelni, hogy a világ nem forr odakünn. Ezer meg ezer esély ötlött eszembe. A börtön homályában egész csaták estek meg kombinációimban, s ezekkel a csatákkal frappáns fordulatok támadtak.
Hiszen mindenki csak nincs becsukva. S akik szabadon maradtak, azok majd csak csinálnak valamit. Lehetetlenség az, hogy veszteg üljenek.
Ha valami csattanást hallottam valahol, mindig felpezsdült bennem a vér.
Mi volt ez?
Sokszor kuporodtam le komor cellámban, fülemet egészen a földhöz hajlítva, ha nem hallok-e ágyúszót valahol…
De bizony csendes volt minden… roppant csöndes.
Egy tavaszi napon végre, úgy április eleje lehetett, sokat mondó arccal nyitott be a börtönőr.
- Mi újság? - kérdém mohón.
- Szállást változtatunk - mondá szokott kegyetlen rejtélyességével.
- Szabad vagyok? - kiáltám.
- Én azt nem mondtam - viszonzá -, hanem elmegyünk innen.
Elsápadtam s halkan, tompán kérdém:
- Hova?
- Nem messzire.
Minden tagom meg volt dermedve: ez az ember a másvilággal példálózik, de csak apródonkint vallogatja ki.
Azt hittem róla, hogy gyöngéd - pedig akkor is kegyetlenkedett.
- Erre a cellára szükségünk van - mondá, miután előbb megkínzott a kiszámított előadási formával -, önt tehát át fogom délután kísérni az Újépületbe Pestre.
Szabadabban lélegzettem fel. Tehát nem ölnek meg, csupán egyszerű szállásváltoztatás. Hm, de miért változtatják meg börtönömet? Alkalmasint azért, mert nincsenek biztonságban. Itt valaminek történni kellett. Semmi kétség.
S ebből a vékony szálból elkezdtem szőni a reményt.
Bizonyosan nagy dolgok történnek ott künn. Tán csata folyik. Kossuth segítséget hozott, Klapka visszatért, győzött és Pest felé jön. A foglyokat tehát átszállítják biztosabb helyre. Vagy meglehet, a nép próbál szabadítási kísérleteket a Ferdinánd kaszárnya ellen.
Délután egy kocsiba ültettek s én végre, majd egy évi fogság után künn lehettem, láthattam az utcákat, a szabadon járó embereket, a kék Dunát és szívhattam az utca szabad levegőjét - egy félóráig, amíg ti. Budáról az Újépületbe értünk.
Úgy örültem ez útnak, hogy azt most harminchat év múlva én sem tudnám leírni, de önök sem tudnák érzelmeimet megérteni.
Milyen út volt ez! Milyen mohón falta szemem a látnivalót! Mennyi benyomás egyszerre. Most egy évig nem látok annyit, mint akkor egy félóráig!
Szótlanul ült mellettem a porkoláb vagy meglehet beszélt is, de én nem hallottam abból semmit, néztem a házakat, az utcákat, a jövő-menő embereket és az arcokból igyekeztem kiolvasni, milyen hangulat van ma Magyarországon.
De nem tudtam meg. Ezek az élő, de szürke arcok el nem árultak semmit. A házak ott álltak közömbösen. A Lánchíd fakóbb lett valamivel. A Duna azonban csak olyan szöszke, mint azelőtt.
Istenem, miről tudom meg a világ folyását? Ha megszólíthatnék valakit vagy ha az a tátottszájú oroszlán a Lánchídfőn elkiálthatná: mi történt azóta. De az is úgy van csinálva, ha megelevenednék se szólhasson… Egy oroszlán, akinek nyelve nincsen…
Most már lemondtam a reményről, hogy valamit megtudhassak, midőn lépésben végig haladva a Lánchídon, egy temetkezési menetet érünk utol.
Két rossz vedlett, fekete pokróccal betakart gebe húzott egy halottas szekeret.
A halottas szekérnek az egyik kereke új volt és meg sem festették. Rettentőn kirítt a három társa közül.
A kerekek különben egyformán nyikorogtak. Régen láthattak már azok hájat.
Fent a szekéren egy roppant nagy, feketére bemázolt koporsó nyugodott. Egyetlen szál virág sem volt rajta.
A koporsó után három ember ment gyalog, egy mosónéféle alak, egy alacsony, zömök ember, kockás, szakadozott blúzban, és egy cilinderes öregúr. A két férfi diskurált együtt valamiről halkan, közömbösen. Az asszonyság kigombolta téli felöltőjét, megoldá fekete kendőjét, s láthatólag élvezte a tavaszi napfényt.
Valami szegény ördögöt temetnek.
Ez bizonyosan a felesége. Az egyik férfi a komája, a másik, a cilinderes meg valami pártfogó.
Az ember olyan helyzetben, mint én voltam, mindent megnéz, mindent meglát, minden külső eseményt feldolgoz agyvelejében, s a benyomások egész raját érzi át.
Szekerünk lassan haladott mellettük, de minél közelebb értünk a halottaskocsihoz, annál jobban feltűnt a koporsó nagysága.
Ugyancsak kemény legény lehetett, akit ott visznek! Rettentő nagy darab! Egész házikó az a koporsó! No, ugyan nem valami nagyon szerethették őkegyelmét, míg itt fent volt. Vékony kíséret jutott osztályrészéül. Jól járt, hogy elment.
Vajon ki lehetett?
Egy percre megkapott a kíváncsiság.
És amint a halottas kocsi a Lánchídról leérve oldalt fordult jobbra, míg mi balra tartottunk, alkalmam nyílott egy pillantást vetni a koporsóra, a koporsó fehér festékkel odamázolt betűire.
A halántékomhoz kaptam, fölszisszentem, s halotthalványan roskadtam hátra a kocsiba.
- Mi az? Mi baja önnek? - kiáltott fel a porkoláb. - Az a koporsó - lihegtem képemből kikelve -, az a név.
- Nos?
- Wesselényi Miklóst viszik ott a temetőbe.
- Nos? Talán rokona az önnek. Higgye meg nekem, nem tesz az semmit!
Igen, Wesselényi Miklóst temették és így temették.
Teremtő isten, hát mi lett azóta Magyarországból! Hát lehetséges ez! Talán már nem is élnek magyarok?!
Mindent tudtam most már. Amit az élők arca el nem árult a helyzetről, elmondta a legelső halott, akivel útközben találkoztam.
A TÁRSADALOM
(Egy előkelő család botránya)
1886
Önök minduntalan előhozzák ezt a nagy urat, a Társadalmat, aki immár annyira vitte, hogy miniszterek is őrá apellálnak, aki sujt, jutalmaz, s még a bíró is megreszket előtte a bírói székében, aki a törvénnyel majdnem egyenrangúvá tette magát, roppant terjeszkedik, nyüzsg, mindenbe beleszól és belenéz s olyan szuverén hatalom, mint maga az uralkodó.
Nézzük már meg egyszer mélyebben, hogy miféle úr hát ez a társadalom.
Egy szép fiatal leányt ösmertem, nevezzük Marinak, akinek az apja sok pénzt gyűjtött. Gazdag ember volt és elhatározta, hogy a leányát nem adja férjhez máshoz, csak egy báróhoz vagy grófhoz.
S valóban addig cipelték a kis Marit ide-oda, míg végre akadt egy báró, aki szemet vetett rá, úgy félig-meddig. Hiszen, én istenem, annyi szegény báró van már a világon.
A leányt valami ügynök által (mert már Amor úr is zsidó ügynökökkel dolgozik) ügyesen megkínálták, mire a báró gondolkozóba esett, de mégis így szólt:
- A leány nem éppen rút… hm, nem volna ellene valami nagy kifogásom, csak a termete nem kielégítő. Kicsike, alig ér a vállamig. Komikus egy ilyen alacsony asszonykával karonfogva sétálni.
Megértvén ezt a kicsinylő választ a hiú apa, azt üzente vissza a bárónak:
- Majd elég nagy lesz az, ha a pénzes ládámra ültetem.
- Persze - mondá a báró, s még azon a héten megtörtént az eljegyzés, s rá három hétre az esküvő.
A báróból gazdag ember lett, Marikából báróné lett. Mindenki megkapta, amit óhajtott. Csak a Marika apja kapott olyat is a lakodalomkor, amit nem óhajtott. Ti. tífuszt kapott és belehalt, természetesen mindenét a báróéknak hagyva.
Vígan élt a báró, de nem sokáig. A tömérdek pénz egy-pár év alatt elfogyott. S mihelyt odalett a pénzes láda, mindjárt alacsony lett neki az asszony. Fogta hát magát, otthagyta egy szép napon, elment Amerikába. Csak egy levelet hagyott hátra Marinak: hogy hiába keresné - ne keresse.
Sírt-rítt az asszonyka először a férjeért, de később egyébért is, mert kisült, hogy sok adósság maradt utána, mindenünnen összecsapódni készültek feje fölött a hullámok, rájött, hogy nemsokára még az utolsó párnát is ellicitálják a feje alól. Olyan jó rendben hagyta hátra a szép báró az ő kis bárónőjét.
A báróné ügyvédtől ügyvédhez, uzsorástól uzsoráshoz járt, hogy kölcsönt vehessen. Sehol sem kapott.
Azt mondták, az ő nevére nem adnak.
Egy gondolata támadt kétségbeesésében. Egy természetes gondolat. Keresett előbb olyan nevet, amelyre adnak.
Egy előkelő ismerőse nevét írta fel egy váltóra, s mindjárt volt pénze. Nem sokból áll az egész.
Hanem ezzel a pénzzel már nem lehet otthon maradni, rögtön csomagolt a kis szalmaözvegy és meg sem állott Florencig.
Ott élt egy darabig álnév alatt, míg a pénz tartott, vígan s mikor a pénz elfogyott, még vígabban. Virágárus leány lett az asszonykából. Természetesen, mit is lehetne Florencben kezdeni egyebet, mint hogy az ember beáll leánynak és virágot árul.
A virágáruláshoz két dolog szükséges, virág és mama. Mindennap friss virág és néha-néha friss mama is. Mert ügyes mama nélkül nem megy az ember semmire.
Mari is szert tett mamára, s olyan lett ő is, mint a többi. Ott járt-kelt kurta viganóban a téreken, a kávéházakban, rózsákkal a kosárkájában és az arcán.
- Tessék rózsákat venni!
A járókelők vettek is, hol az egyikből, hol a másikból. Hogyne! Hiszen olyan bájosan, kislányosan tudta elselypíteni: »tessék, tessék virágot venni«.
Csak egyetlen egyszer halt el ajkán e megszokott kiáltás s mintha varázslat volna, egy pillanat alatt oda volt minden virágja. A kis kosár kifordult kezéből, a rózsák kiborultak belőle, arcáról pedig eltűnt minden rózsa, holt halavány lett.
A férfi, akit megkínált, ránézett. És ő is összerezzent.
A báró volt. A férje.
- Hogy kerülsz ide? - hebegte.
(A bárónak a karján egy hölgy volt.)
Mari szemrehányólag tekintett rá, de bizonyos öröm rezgett a hangján.
- Istenem, az egy hosszú történet. Hát te… hol jártál te?
- Majd mindent elbeszélek - hadarta a báró zavarral-, majd mindent kimagyarázok. Most nem lehet. Légy este a Pavia kávéházban.
S ezzel közömbösen tovább ment a hölgyével.
Este találkoztak a »Pavia« kávéházban.
- Ki az az asszony? - kérdé mohón Mari. Ez volt az első kérdése.
- Egy ismerősöm… egyszerű vasúti ismeretség. Találkoztunk s elkísértem a hotelig.
- Meg fogom tudni - szólt Mari gyanakodva, s alkalmasint ez a gyanakodó szó dönté el sorsát.
- Hogy jutottál ide, idáig? - sürgeté a férj.
Mari mindent elbeszélt.
- Elhagytál. Nem tudtam hova lenni. Isten, ember elhagyott. Váltót hamisítottam, s ide szöktem. Hát te miért hagytál el?
- Láttam, hogy végem van otthon. Csak a golyó és az elmenetel közt lehetett választanom. Inkább elmentem, hogy majd dolgozom Amerikában s vagyont szerezve, egykor érted jöhessek. Mert én szeretlek, Mari, esküszöm s nem akarok nálad nélkül élni.
- Majd meglátom - szólt Mari félig könnyezve, félig boldogan.
- Egypár nap alatt lebonyolítom az ügyeimet s aztán elviszlek egy olyan országba, olyan helyre, ahol nyugodtan élhetünk elrejtve. De addig is meglátogatlak mindennap, mondd meg a lakásodat.
A hiszékeny Mari megnyugodott ebben s boldogan várta a kitűzött napot.
Valóban már másnap korán reggel kopogás hallatszott kis padlásszobája ajtaján.
- A férjem - gondolta Mari s hirtelen kiugrott az ágyából, hogy ajtót nyisson.
De nem a férje volt, hanem egy rendőr:
- Ön foglyom.
Mari fölsikoltott.
- Én? Az lehetetlen.
- Igenis ön. Egy férfi járt tegnap a rendőrségnél, aki önt följelentette, hogy váltót hamisított, mi kérdést intéztünk a hazájába, s letartóztatása el van rendelve.
- Mondja meg nekem, hogy nézett ki az a férfi.
- Barna, magas, sebforradással a homlokán.
- Ah, a férjem volt! - kiáltá Mari és aléltan összerogyott.
Igen, a szép báró így szabadult meg a feleségétől másodszor, hogy egyéb viszonyaiban ne legyen neki valamiképp terhére. Mert a báró előrelátó ember.
*
Biz az aztán úgy történt, a kis Marit elítélték otthon ötévi fegyházra. E nyár augusztusán szabadult ki Márianosztráról.
A kis Mari természetesen mindenütt megvetett személy, régi ismerősei elfordítják a fejüket, amikor látják.
De a báró, aki azóta hazakerült, még ma is kedvence a jó köröknek s olyan gentleman, mint annak a rendje.
Ilyen az a társadalom.
MILYEN A MAGYAR KARAKTER?
1886
Egypár hét előtt tartotta a tíz éves jubileumát egyik köztiszteletben álló főispánunk, akihez én jártas vagyok. Majd minden évben megfordulok nála egyszer.
Évek előtt egy nap olyankor toppantam be a szobájába, mikor éppen deputáció volt nála.
A csigerfalvi tekintélyes vének valának nála, s arra kérték, hogy a jegyzőjüket, Nagy Mártont, csapja el, mert az ilyen-olyan ember, zsarol, csal, kegyetlenkedik a községi adónál suskusokat csinál, az árvák pénzével uzsoraüzletet visz, egyszóval kígyót, békát előhoztak.
- Jól van - mondá a főispán -, fel fogom függeszteni.
S mindjárt másnap felfüggesztette Nagy Mártont, s elrendelte ellene a vizsgálatot.
Néhány hét múlva újra úgy hozta magával a véletlen, hogy a főispánhoz kerültem.
- Itthon van a méltóságos úr? - kérdém a huszárjától.
- Itthon.
- Nincs odabent senki?
- De igen, a csigerfalvi deputáció.
No, azt már ösmerem. Bementem.
Éppen az elejére jöttem a szónoklatnak. Ékes, könyörgő szavakkal adták elő, hogy nem lehetne-e azt a Nagy Mártont visszahelyezni. Négy apró gyereke van… Az most hova legyen? Ne tegye szerencsétlenné a méltóságos úr. Aztán nem is olyan rossz ember Nagy Márton. Sok jóindulat van ő benne. Egy-két tarka macskája van ugyan, de legalább rendben tartja a falut.
A főispánt meghatotta a csigerfalviak kérése:
- Jól van, vissza fogom hát helyezni Nagy Mártont a hivatalába.
És vissza is helyezte.
Vagy öt évig nem láttam ezután őkegyelmét, míg végre megint jelenti egy ízben a huszár, mikor éppen tarokkoztunk bent, a csigerfalvi deputációt.
- Hadd jöjjenek - mondá a főispán nagy megadással -, ez már olyan, mint hogy bizonyos idő múlva eső van és bizonyos idő múlva szárazság van. Csak legalább azt tudnám már, hogy hol tartunk most.
Nagy tisztességtudással járultak a főispán elé, s a szószóló érzékeny hangon rágyújtott:
- Méltóságos főispán úr! Azért a szegény emberért jöttünk könyörögni.
- Tudom, tudom. Hát mit akarnak?
- Hogy tessék, kérem alássan, visszahelyezni. Istenem, istenem, mi lesz az öt apró gyerekéből? De nem is olyan rossz ember ez a Nagy Márton, csak sok ellensége van, kérem alássan. Térden állva kérjük méltóságodat. Könyörüljön meg rajta.
- Jól van no, vissza lesz helyezve.
Ezzel aztán nagy hálálkodások közt mentek ki a csigerfalviak, én pedig nevetve mondom a főispánnak:
- A múltkor is, ha jól emlékszem, visszahelyezés volt. Úgy látszik egy deputációt elmulasztottam.
- Micsoda? - kiáltott fel a főispán. - Egyet? Hol az az akta! Kilenc deputációt mulasztottál már el, barátom. Hiszen egyebet sem csinálok tíz évi főispánságom óta, mint hogy a csigerfalvi jegyzőt hol felfüggesztem, hol visszahelyezem, mert hol azzal fenyegetnek, hogy kiköltözködnek a faluból, ha a nyakukon hagyom Nagy Mártont, hol azzal fenyegetnek, hogy utána költözködnek, ha elcsapom a hivatalából.
- És mi ebből a tanulság?
- Az, hogy a magyar népnek sokkal jobb szíve van, hogysem valaha jó közigazgatása lehessen.
A »LÁTHATATLAN ERŐK«
1886
Nemrég ideje annak, hogy a könyvkereskedők és kiadók közgyűlése volt, akik egyre rosszabb menüvel ülik az évi bankettjeiket.
Egypár év előtt még pezsgő is volt a díszebédnél, de persze csak annyi; hogy a hosszú toasztok eltiltattak - mert a pezsgő a kurta beszédekhez volt kiszámítva. Sőt azelőtt még az írókat is meghítták.
Hanem hát mindig keservesebb évek jöttek. Először az írókat hagyták el. Azután a pezsgőt hagyták el. (Pedig inkább hagyhatták volna el először a pezsgőt.) Végre elmaradt a desszert, azután a kétféle bor, az idén már a kolera iránti tekintetből, csak budai vöröset ittak. Hogy mi lesz ennek a vége, annak csak az isten a tudója, az ő mérhetlen bölcsességével.
De az azért mégis okosan van, hogy minden évben összejönnek és összeolvassák, megmérik egymást, hogy mennyivel lettek szegényebbek ők és vedlettebbek a fekete kabátjaik. Panaszkodnak, sopánkodnak, szidják a közönséget és az írókat, megátkozzák a mesterségüket, de azért másnap megint folytatják megrögzött szenvedéllyel az elszegényedés útját.
Érdekes végignézni őket ilyenkor és kihallgatni, hogy mit beszélnek.
Az ő világuk egészen más. Ismerőseik a könyvek, s ezekről folyik a triccs-traccs.
Mindenik előhozza a maga halottjait, akiket a padlásra temet, megosztja a keserűségét s mind abban a hitben megy haza a bankettről, hogy »ő martír«.
De ez jól esik nekik minden évben, mert csak egyszer van minden évben díszbankett. Pedig bár minden év kétszer lenne évenkint. Mert kétszer lehetne kalendáriumot kiadni, ami a legjobb kiadvány.
Hát mondom, amint így diskurálnának a könyvek felől, s ott ülnek egymás mellett körben, az iskolás könyvek kiadói bizonyos néma dölyffel, a szépirodalmi kiadó mélabúsan, a tudományos könyvek kiadói keserűen, mély bánatba merülve, egyszerre csak közbeszól valamelyik:
- Nekem egy olyan könyvem van, amiből ötszáz példány fogyott el fél év alatt.
Ez a dicsekedő hang olyan szokatlan ebben a társaságban, hogy mindenkit meghökkentett.
Hallatlan az! Egyszerre elhallgattak mindnyájan, s irigykedve néztek a boldog kiadóra.
- Ez még semmi - mondá egy másik. - Én kétezer példányt adtam el egy regényből.
Az előbbi ember rögtön megszűnt érdekes lenni, mindenki a kétezer példányos embert nézte. No, ez kolosszális egy dolog.
Ekkor, ez érdekfeszítő percben szólalt meg a harmadik kiadó. Egy lenézett, szomorú ember, aki tudományos könyveket ad ki.
- Az mind gyerekség! Nálam az történt ez idén, hogy egy tudományos munka második kiadást ért.
Negyven torok törte meg egyszerre az ünnepélyes csöndet:
- Melyik? Miféle munka? Lehetetlenség az!
Beszélni se hagyták a két előbbit, a harmadik nagy csoda felülmúlt minden fogalmat.
- Elmondom önöknek, ha érdekli - szólt a tudományos könyvek szomorú arcú kiadója, vékony bágyadt hangon.
- Halljuk, halljuk!
Az egész asztal felbomlott, otthagyták a veres vinkójukat, a feketekávéjukat, mind odatódultak a csodatörténetet hallani.
*
- Úgy történt a dolog - kezdé a tudományos könyvek kiadója, miután előbb köhintett egyet (de az is olyan nyöszörgő, búbánatos köhintés volt) -, hogy tavaly egy nyári estén beállított hozzám egy öregúr, akit igen jómódú embernek ismerek. Név szerint Müller Ferenc, egy, a tőkéiből élő csendes öregúr a Bodzafa utcából.
»Mivel szolgálhatok?« - kérdém.
Az öregúr egy csomagot cepelt a hóna alatt, azt letette elém az asztalra s apró barna szemei kevélyen villámlottak.
»Egy tudományos munkát írtam« - mondá.
»Igen?« - válaszoltam a baljóslatú hangomon.
»Ez az!« - folytatá. - »Ez az! Hatalmas egy mű, uram. Huszonkét ív, vagy több is. Egész életem búvárkodása. Természettani munka. “A láthatatlan erőkről”«.
»Igen? Nem is hittem volna, hogy ilyesmivel is foglalkozik uraságod.«
»Sötétben huhog a bagoly« - jegyzé meg kevélyen az öreg. - »Nem élünk hiába, kedves barátom… A külszín csal… Persze, persze… Ön nem hitte volna? Meghiszem. Más sem hitte volna azt el. Senki sem tudja azt, uram, mi lakik bennem. De én tudtam és dolgoztam. Most se fogja megtudni senki. Mert álnevet írtam a munkára, álnév alatt fogom kiadatni.«
»Kiadatni szándékozik?«
»Természetesen. Mégpedig azt szeretném, ha ön szerezné meg a munka kiadási jogát. Nagyon szeretem a cégjét… sokra nézem… mondhatom, nagyon sokra becsülöm… Öné az elsőség, uram.«
»Köszönöm alássan, de a mostoha viszonyok, kevés a pénz, meg aztán nincs az ilyen munkának keletje.«
»Ennek?« - pattant fel. - »Olyan keletje lesz ennek, hogy csak nyomatni győzze. Mit képzel ön? Egy könyv a “láthatatlan erőkről.” Nem tréfa dolog!«
»Sajnálom, uram, de ez idén nem szándékozom több könyvet kiadni.«
»Az esetben nyomassa ki a saját költségemen. Nekem az is mindegy. Pénz az effélében nem határoz.«
»Ezer örömmel« - mondám a reménykeltő hangomon. »Az ön költségén, miért ne!«
Megegyeztünk az összegben, kifizette és mindjárt másnap leadtam a kéziratot a nyomdába. Néhány hét múlva meg is jelent, szétküldtem a redakciókba, kereskedésekbe, s nem sokat törődtem a többivel.
Hanem mi nem történt! A könyv fogyni kezdett derekasan, ide is, oda is új példányokat kértek. Alig múlt el egypár hónap, s egyetlen példány sem állott rendelkezésemre. A fősegédem kijelentette, hogy a »láthatatlan erőkről« szóló munka teljesen elfogyott.
»Bravó!« - kiáltám. - »Végre egy derekas könyv. El fogom olvasni, amice, most már magam is. Az ördögbe, ebből második kiadást kell csinálni.«
Még aznap fölkerestem otthon a lakásán az öreg Müllert, gratuláltam neki a munka sikeréhez és ajánlatot tettem a második kiadásra vonatkozólag.
»No ugye« - szólt boldogan - »ugye megmondtam önnek? Ezer villám, ez egy hatalmas könyv, uram. Egy könyv a “láthatatlan erőkről”! Nem tréfa dolog az!«
Megalkudtunk egy bizonyos összegben, s most már mint a mű tulajdonosa nyomattam ki a második kiadást, sokkal díszesebben, mint az elsőt.
Egy nap, éppen mikor a művet haza hozták három talyicskán a könyvkötőtül, véletlenül boltomba vetődik a szerző fia, Müller Gábor, a mérnök, s valami vízépítészeti dolgokat rendel nálam.
»Éppen kapóra jött, mérnök úr« - üdvözlöm nyájasan -, »hogy gratuláljak önnek.«
»Mihez?«
»Az édesatyja sikeréhez.«
A fiatal mérnök mosolygott:
»Hogy-hogy?« - veté oda hanyagul.
»Ma jelent meg a “láthatatlan erőkről” szóló könyve második kiadásban.«
A mérnök savanyú arcot vágott erre.
»Hogyan, uram! Ön ezt semmibe se veszi? Mondhatom példátlan siker a tudományos irodalom piacán…«
»Vigye ördög azt a piacot« - pattant fel a mérnök bosszúsan - »végre is ami sok, sok, s biztosítom önt, hogy a második kiadásból egyetlen példány sem fog elfogyni.«
»Az teljes lehetetlenség« - vágtam közbe - »a könyv már ki van próbálva, eddig, mint mondom, nagyon szépen fogyott.«
»Fogyott ám« - tört ki végre a fiú - »mert örömet akartam okozni az öregnek, s egytől egyig magam vásároltam össze apródonkint a példányokat. Mind megvan otthon a padláson.«
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
A könyvkiadók ebből a történetből megtanulták, hogy a csodák kora lejárt már, és a másik két dicsekedőnek a történetét meg sem akarták hallgatni többé - pedig lehet, hogy azok is valami megírni való esetek.
A JELÖLT TERMÉSZETRAJZA
1886
Egyetlen jelöltről és egyetlen esetről lesz szó, tisztelt olvasó, de olyan alakban, hogy minden jelölt benne legyen.
Hát mondjuk, hogy úgy történt - egy nap távirat érkezett a kis vidéki városkába. A távirat azt adta tudtul, hogy az országos képviselőjük, az ünnepelt hazafi és szónok meghalt… Nosza hamar koszorút, deputációt.
Megy a deputáció, eltemetik, s megindulnak a kombinációk: ki lesz az új képviselő?
Eközben vidám vacsora van valahol, talán éppen a polgármesternél, aki már mindent elért, amit az ember elérhet (ugyanis királyi tanácsos), jelen vannak a kolompos emberekből is néhányan. Szóba jön a dolog. Végigjártatják eszüket az üresedésben levő országos nevezetességeken: kit lehetne, ki volna jó?
Egyik is mond valakit, másik is a »maradék emberek« közül. Így időközben nemigen lehet turkálni az excellenciások közt. Ejh, nem kell a csont! Mit gondoltok, urak, hátha jobb volna már egyszer magunk közül választani valakit?
De kit?… Katyódi Istvánt! Ugyan, eredj vele, az már nagyon öreg, nem arra való. Hát Maranyai Gáborhoz mit szóltok! Az még nagyon fiatal. Nem rossz volna talán Szabó Ferenc? Az katolikus, a kálvinisták nem szavaznának rá! Legyen hát Tülök Sámuel. Arra meg a katolikusok nem szavaznának, mert lutheránus.
Addig hányják-vetik a helyi notabilitásokat, míg végre valamelyik ráakad Toporczy Jánosra.
Az ám, Toporczy János!… Az egészen derék ember. És tarokkozni is tud. Válasszuk meg Toporczyt!
Ilyenformán megy az… Másnap már fölkeresik Toporczyt a méhesében, ahol csöndesen szunyókál ebéd után a méhdörgés mellett.
- Tudod, miért jöttünk?
- Tudom. Tarokkozni akartok.
- Nem egészen azért.
- No, ugyan miért?
Valamivel komolyabb arcot vág a polgármester a szokottnál is, előadja:
- Hát barátom, arról van szó, hogy mint jól tudod, meghalt a képviselőnk, és most választani kell valakit helyette. Nem akarunk kapkodni ide-oda, hanem arra gondoltunk, hogy vállald el például te. Az idő igen rövid, mozogni kell. Ha beleegyezel, hozzálátunk, lanszírozzuk a nevedet, s a többi magától megy.
Toporczy, a derék, reális, igénytelen Toporczy ámuló szemeket mereszt:
- Engem? Képviselőnek? Hát az eszetek ment el? Hát értek én az effélékhez? Hát tudok én szónokolni, államügyeket megvitatni? Hát azt hiszitek ti, hogy én olyan szamár vagyok, aki nem látom be, mekkora szamár vagyok?
Erre aztán megindulnak az ellenvetések: »de így, de úgy«, Toporczy azonban nem enged:
- Egy szót se többet. Hallani sem akarok erről.
Most már el van utasítva a jelöltség, de a hiúsági bacilus ott marad a jámbor, igénytelen Toporczy fejében. Este lefekvéskor, mikor a gyertyáját eloltja, mikor a papucsát leveti, eszébe jut az eset, és még egyszer átéli, amit a polgármesterék beszéltek.
…Csak egy szavamba került volna. Csak egy szavamba…
Éjjel oda álmodja magát az országházi zöld padokba… Ott ül előtte mind a nyolc miniszter. Tisza most feláll, hozzámegy és kezet fog vele.
Toporczyt ez annyira meghatja, hogy fölébred… Egész nap gondolkozó, kedvetlen és izgatott… A hiúság bacilus dolgozik, terjeszkedik odabent.
Másnap vagy harmadnap találkozik a polgármesterékkel a kuglizóban. De az egész mulatság untatja most, a szokott tréfák, kedélyeskedések ízléstelennek látszanak előtte. Szinte bosszantja, hogy oly hamar tértek fölötte napirendre, még csak elő sem hozzák többé a jelöltségét.
Ah, végre! A polgármester mégis tesz egy észrevételt:
- Ej, ej, János, nem hittem volna, hogy olyan makacs ember vagy.
Toporczy szeme lángot vet, s hangja reszketeggé válik:
- Hát megmondom nektek őszintén - suttogja bizalmasan -, nálam pénzkérdés az egész. Ez a kis vagyonkám van, magam szereztem, éppen annyi, hogy nyugodtan, szépen megélhetek belőle, nem akarnám megapasztani.
- Hiszen ha csak pénzkérdés! - kiált fel vígan a polgármester.
- Igenis, csupán pénzkérdés.
(Lám, a politikai készületlenség már nem akadály többé.)
Hanem rá is rohannak menten:
- Miféle pénzekről beszélsz te? Költségről, vagyonapasztásról. Kell is ide pénz? Garantírozom neked, hogy egy garasodba se kerül, ha nem akarod. Hiszen élő ember vagy, magad is tudod, hát mikor került itt a választás pénzbe?
- Éppen ez! - folytatja érzékeny hangon. - Ti vagytok a legjobb barátaim, ti ösmertek. Én egyszerű ember vagyok, de egy ambícióm mégis van: hogyha mandátumot adnak a polgártársaim, hát adják bizalomból.
- Mi, hát elfogadod?
- Ha gondoljátok… ha azt hiszitek… de kijelentem, hogy én egy árva garast sem költök.
A nagy elhatározás tehát megtörtént. Toporczy neve lanszíroztatik, mint a párt jelöltjéé, s megválasztása a helyi lap szerint több mint bizonyos.
A választás néhány nap múlva lesz, s az első árnyéka, amit előrevet, megjelenik egy szép reggel Toporczynál a kortes képében.
- Tekintetes uram, azért jöttem, hogy valami kocsmát kellene bérelni nekünk is.
- Miféle kocsmát?
- Hát ahova gyülekezni fognak a híveink.
- Hagyjanak nekem békét. Nem akarok hallani se az effélékről.
- Én nem bánom, tekintetes uram, de akkor aztán magára tessék vetni, ha…
- Hát jól van, no. A maga kedvéért megteszem, ámbár elvem ellen van. Menjen hát, beszéljen valamelyik kocsmárossal.
Visszajön a kortes egy jó óra múlva, roppant megnyúlt arccal:
- Mondtam ugye? Elkéstünk! Minden kocsmát lefoglalt az ellenfél.
Toporczy ijedten ugrott fel:
- Hát most már mit csináljunk?
- Nem tudom én, kérem alássan.
- Menjen, ígérjen nekik kettős árt.
A kortes kettős árt ígért a kocsmáért és megkapta, de másnap megint beállított Toporczyhoz:
- Megint baj van, tekintetes uram.
- No, mi az?
- Banda kellene.
- Banda? Hát lakodalmat tartok én, vagy mit? Egy krajcárt sem adok, érti-e?
- Hiszen nem is kell, kérem alássan, mert már vége van, minden bandát lefoglalt az ellenfél, a Klupka Pistát, a Horthy Gyurkát - még a malacbandát is, a Kugyi Palkót. No, még így sem jártam a praxisom alatt - dörmögte fejvakarva a kortes.
Toporczy izgatottan förmedt rá:
- Hát akkor mit áll itt? Fusson rögtön a sürgönyhivatalba, és sürgönyözzön Szegedre vagy Szentesre, hogy a banda készen legyen. Bandának okvetlenül lenni kell, akármibe kerüljön is. Érti?
Másnap még savanyúbb arccal állított be a kortes.
- Mi baj van megint?
- Elvesztünk, tekintetes uram…
Toporczy elsápadt.
- Végünk van, tekintetes uram…
- Szóljon az istenért…
- Az ellenfél fizeti a voksokat… Mind vele mennek az embereink.
- Lehetetlen - hörgé Toporczy -, akkor hát mi is fizetünk… igen, fizetünk.
- Nem győzzük, tekintetes uram.
- Azt én jobban tudom, győzzük-e vagy nem győzzük. Meg kell lenni, punktum. Ha az egész vagyonom rámegy is.
Toporczy most már vesztegetni kezd és őrülten pazarol. A polgármesterék odajárnak a nyakára, és takarékosságra intik.
- Okosabban bánj a pénzzel, János. Hiszen úgyis melletted a valószínűség, ha nem költesz is olyan botorul.
Toporczy türelmetlenül üt az asztalra:
- Ej, nekem a bizonyosság kell. Ti nem értitek az efféléket. Nekem a képviselőség nem pénzkérdés.
»DEKRÉTUM BÁCSKAENSE«
1886
Teringette, hogy tudnak mulatni ezek a bácskaiak! Itthon Magyarországon is hírhedtek, megemlegetés tárgyai. Hátha még a külső országokban tudnák, ott emlegetnék csak nagy igazán.
Mintegy négy év előtt egy Alföldön fekvő ezredbe helyeztek át, melynek tisztjei jó barátságban állottak bizonyos Kapalovics Demeter nevű bácskai úrral, aki nyílt házat vitt, az ezredessel jó barátságban állt és igen gyakran hítta magához falura az egész tisztikart »egy kis kvaterkára«.
Nehányszor ő is átlátogatott hozzánk, s ilyenkor rendesen »görbe estét« csináltunk. Engem is gyakran hítt magához, de egyetlen egyszer sem mentem el, mert az orvosom óva intett:
- Ne menjen Bácskába, ha az élete kedves. Ön vézna ember, gyenge testalkatú, göthös. Nem önnek való.
- Hogyan, talán a levegője rossz ezen Bácskának?
- Nem éppen a levegője… hanem az étel-ital…
- Úgy? Rosszul főznek? Rossz boruk van?
- Nem éppen. Hanem hát csak ne menjen. Egyenesen megtiltom.
Tartottam magamat, noha erősen ostromoltak a tiszt pajtásaim is, mert szerencsétlenségemre kitűnően tudok énekelni, hogy menjek már el velök én is, míg másrészről Kapalovics mindent elkövetett, hogy a házához vihessen. Az egész tisztikar hozzájár, úgymond, csak éppen én nem. Ne tegyem neki azt a szégyent. Aztán a lánya is szeretne megismerni: látta az arcképemet és nagyon kíváncsi rám.
Hát már most csakugyan el kellett mennem. De az orvos még most sem akart elbocsátani.
- Megbánja, ha elmegy - mondá fenyegetőn. - Önnek öreg anyja van, akit nagyon megszomorítana, ha…
- De az illedelem… egyszer mégis…
- Hát tudja mit, ha már nem tudom lebeszélni, akkor legalább adok egy jó tanácsot.
- Mi az?
- Kérjen magának az öreg Kapalovicstól dekrétumot.
- Miféle dekrétumot?
- A »dekrétum Bacskaense«-t.
- Hát mi az?
- Majd meglátja, ha a kezében lesz - szólt mosolyogva a doktor -, de anélkül ne menjen: Adja szavát rá.
- Itt a kezem.
Csakugyan úgy történt, hogy legközelebb megmondtam Kapalovicsnak, adjon egy dekrétum Bacskaensét, és akkor aztán rögtön teszem nála tiszteletemet.
No, hanem föl is pattant erre Kapalovics:
- Hát sértegetni akar engem? Gondolja meg, hadnagy úr. Ezer mordizom adta, hát mit képzel ön az én házamról? Zsivány vagyok én, he? Farkasverem az én családi fészkem, he?
Dühösen csapkodott a tenyerével az asztalra és hadonászott a kezeivel a levegőben. Olyan vörös lett a kis köpcös ember a méregtől, mint a paprika.
De én nem tágítottam és a doktorral mentettem ki magamat.
- Doktor ide, doktor oda! Ne hallgasson ön a doktorokra. Ezek az emberek mindjárt dühösek, ha valaki nem az ő kezük által akar meghalni, hanem természetes módon. (Mit tartott ő természetes módnak, ezt csak később tudtam meg.)
Mikor azt látta, hogy a haragjával nem bír meg, könyörgő szavakra fogta:
- Kedves kis hadnagykám - s hangja lággyá, siránkozóvá változott -, ne kérje tőlem a dekrétumot. Tudja, hogy a lelkemet is odaadnám, kérjen valami egyebet, mindenem az öné, amim csak van, de a dekrétumot ne kérje. Mert az nekem fáj. Kíméljen meg ettől a bánattól, ha lehet. Lássa, öreg ember vagyok, becsületben őszültem meg, egyéb címem sincsen, minthogy jó »házigazda« vagyok. Hát ne korlátozzon meg ebben, az isten is megáldja.
- De, uram, nem tehetem, bármennyire sajnálom, szavamat adtam az orvosnak. S egy katonatisztnek meg kell tartania az adott szavát.
- Jól van - hörgé egy mély, bánatos sóhajtással -, a holnapi postával, isten neki, megküldöm a dekrétumot.
Harmadnapra megkaptam a következő okmányt:
Menlevél
Mi alulírottak Kapalovics Demeter, Kapalovics Demeterné született Vorcsics Anna és Kapalovics Emília becsületszavunkra fogadjuk és ígérjük, hogy önt sem etetni, sem itatni nem fogjuk, akkor jöhet-mehet, amikor önnek tetszik. Isten minket úgy segéljen!
Ez hát a dekrétum Bacskaense!
Most már rendbe vagyok, most már bízvást elrándulhatok hozzájuk a tisztikarral.
Egy szombati délután végre ott voltunk az ő szép kis falusi kastélyukban. Az úr és az asszony elénk szaladt.
- No, csakhogy itt van a kis hadnagy is - kiáltá vidáman Kapalovics -, most már a mienk. Be uraim, az ebédlőbe!
Ott már teliden volt rakva az asztal boroskupákkal. Nosza rögtön hozzá kellett fogni az iváshoz. Hajrá, igyunk uraim, rövid az élet! Asszony, valami harapni valót. Szolgák, gurítsátok ki a pincéből a legnagyobb hordót! Szepegve nézegettem körül. Az ebédlőből egy ajtó a szalonba vezetett, egy másik ajtón ellenben ez a vészjósló fölírás állott »Kórház«.
- Hát ez mi?
- Hahaha? Hogy ez mi? - rikácsolta az öreg Kapalovics, aki az első kortynál mindjárt pertu lett velem. - Ebben ágyak vannak, hogy aki elgyengül, belefektessük s mikor megerősödik, megint elővehessük. Leszel még te ott ma, cimbora.
- Nem lehet - mondám a zsebemre ütve. - Itt a dekrétum Bacskaense.
- No, az igaz. Hanem azért semmi sem bizonyos.
Egy darabig csak ittam velük, amíg magamnak is jól esett, sőt még azután is egy kicsit, mikor már nem esett jól. De akkor aztán félre is tettem a poharamat, úgy is ködös volt már előttem a világ, éppen elég volt. Most már megkapaszkodtam a dekrétumban. Mégis derék okos ember az az én orvosom.
De ebben a pillanatban megnyílt a szalon ajtaja és egy gyönyörű kisasszony lépett be.
- Leányom, Milica - mutatta be Kapalovics. - Ez meg (mondá rám mutatva) a sokat emlegetett hadnagyod, aki azonban kidőlt már.
Sohasem láttam még ennél szebb leányt. Nyulánk, sugár és a nagy fekete szemei úgy villogtak; mint két égő golyó.
A leány mellém ült és így szólt édes gúnyolódással.
- Hát ön csakugyan kidőlt már?
- Dehogy - szóltam és lehajtottam egy pohárral.
- No, még eggyel.
- Sok lesz - mondá Kapalovics.
- Az én kedvemért - licitált Milica egy gyöngéd pillantással.
- A kegyed kedvéért megiszom az egész hordót, kisasszony.
- Brávó! - kiáltották a cimborák nagy vidámsággal.
Milica egyre odaadóbb lett, egyre édesebben nézett rám; s mindig közelebb simult hozzám. Éreztem, hogy szeretem, s éreztem, hogy ő is szeret.
Kínálás nélkül ittam még egy pohárral. Bátorságot akartam inni.
Benne volt az abban a borban.
- Kisasszony - hebegém a füléhez hajolva -, én szeretem.
Elpirult s gyöngéden suttogá válaszképpen:
- Igyék.
Ittam és egyre ittam. Szemeim kidülledtek, vérem forrt. A világ forgott velem.
- Milica leányom, csókold meg a hadnagyot.
A leány hozzám hajolt és megcsókolt.
A világ megállt erre az egy másodpercre, de aztán megint csak elindult.
- Milica leányom; a hadnagyod nem iszik. Nem kínálnád meg?
Ez az utolsó szó, amire emlékszem.
Ittam, bizonyosan ittam még, azután bekerültem, magam sem tudom, hogy, a »kórházba«. Mikor másnap újra elővonszoltak mint »egészségest«, olyan sápadt voltam, mint a halál, lázam volt és vért hánytam.
- Igyál cimbora - biztatott Kapalovics. - Folytassuk! Látod a többiek még csak ma kezdenek a kórházba jutni. A kapitány pedig már másodszor lesz bent egy-két óra múlva. Az aztán a tökéletes ember.
Én szemrehányást kezdtem neki tenni, amiért nem tartotta meg a dekrétumot, és most engem ki tudja, milyen hosszú időre tönkre tett.
- Micsoda? Én nem tartottam meg a dekrétumot. Hát kínáltalak én csak egy gyűszűnyivel?
- Igen, de a kisasszony...
- No, persze a kisasszony. Bolond vagy cimbora. Az én leányomat nem is láttad te még. Hová beszélsz a világba?
- Hogyan? Hiszen mellettem ült egész este. És éppen az a célom, hogy a kezét kérjem meg tőled, azok után…
- Hehehe! - kacagott Kapalovics jóízűen. - Az a szobaleány volt, az Anica. Azt öltöztettük fel a ruháiba, minthogy ő bátran kínálhatott, mert nincs a dekrétum alá írva. Hohó, barátom, a »dekrétum Bácskaense«-t nem szokás megszegni, annak, ha már egyszer ki van állítva, minden betűje szentírás.
…Elhiszem, hanem azért még sem ajánlom senkinek, hogy ilyen dekrétummal menjen Bácskába mulatni, de még azt sem, hogy dekrétum nélkül.
A »FŐPOSTAMESTER«
1886
Erdélyben az öreg Macskássy Péter viselte a főpostamesteri címet utoljára. Olyanforma hivatal volt ez az erdélyi dietákon, mint most a visontai Kovách Lászlóé. A főpostamester volt az úr az épületben, gondoskodott a rendeletek, levelek továbbításáról. Annál jegyezték be a szolgákat és hítták főpostamesternek.
Előkelő cím volt, s előkelő úr viselte; a Macskássy család a főurakhoz tartozott Erdélyben.
Mikor az 1848-i minisztériumot kinevezték, egyszer csak levelet kap Macskássy Péter a gróf Széchenyi István aláírásával, amelynek tartalma körülbelül a következő volt:
»Az ön becses közreműködésére nagy szükségünk van. A haza kívánja fontos szolgálatait. Jöjjön azonnal Pestre, és úgy intézkedjék, hogy a lakását is mielőbb állandóan áttehesse.«
Nagy szenzációt csinált a levél egész Erdélyben. Még akkor nagy dolog volt egy miniszter. Soha elevenet itt még nem láttak. Vajon hogy nézhet az ki? (Most már tudják báró Kemény Gábor óta. )
Hát még a Macskássy barátai, jóakarói és irigyei hogy fölpaprikázódnak egyszerre. Istenem, milyen szerencséje van némely embernek! Ez a Macskássy is most milyen országos nagy méltóságra jut fel...
Maga az öreg Macskássy peckesebben járt a szokottnál, zsebében a levéllel. Új díszruhát varratott, aranyra, a kardját kirakatta boglárokkal. Négy álló hétig készült az útra, hogy illő pompával mehessen. A tekintélye bezzeg legott fölszállt. Eklézsiák, céhek és hatóságok járultanak eléje búcsút venni ékes szavakban, hogy maradjon meg ezután is kegyes patrónusok.
Macskássy uram mindent megígért, s érzékeny búcsú után elutazott Pestre, elmerengve a hosszú, fárasztó úton, hogy hát mégiscsak nagyon szép az, ha az emberben olyan kiváló tehetségek is vannak.
Hogy mik ezek a kiváló tehetségek, arról ő sohasem gondolkozott, de kell hogy legyenek, ha egy Széchenyi mondja. Alighogy Pestre ért, beszállt a »Palatinus«-ba, magyarba csapta magát, felkötötte a fringiát, és sietett beállítani Széchenyihez.
- Hivatni méltóztatott. Én Macskássy Péter vagyok.
- Jól van - felelte Széchenyi szokott nyers kurtaságával -, menjen most haza a szállására, és egy hét múlva hozzon fel nekem egy memorandumot a magyarországi postaügy rendezéséről.
- Én, kérem alássan? - kérdé Macskássy csodálkozva:
- Igen, igen.
- De kegyelmes uram…
- Semmi de. A közügy az első. Nem engedek semmi kifogásokat. Minden ember azt teszi, amit tud. Én magam is megélhetnék hanyatt fekve, mégis dolgoztam.
- De kegyelmes uram…
- Egy szó ellenvetést nem tűrök. Egy hét múlva elvárom a memorandumot.
S ezzel a nagy Széchenyi hátat fordított Macskássynak, anélkül hogy azt szóhoz engedte volna jutni.
Macskássy uram búsan, megszegett fejjel ballagott le a lépcsőkön, mert ő, még ha karóba húzzák, sem tudott volna memorandumot csinálni a postaügyről, mikor ő tulajdonképpen még soha postát nem is látott, de még levelet is most először kapott postán Széchenyitől. Azelőtt mindig lovász hozta, csatlós vitte. De ha postát látott volna is, memorandumot akkor sem írhatna, mert a nevén kívül egyebet még sohasem írt életében.
Hanem azért annyira imponált neki Széchenyi gróf, hogy egy héttel előbb nem mert hozzá menni, akkor is csak nagy szepegve nyitott be:
- No, hát elhozta a memorandumot?
- Nem biz én, kérem alássan!
- És miért nem? - förmedt rá haragosan a közlekedésügyi miniszter.
- Mert nem írtam meg.
- És miért nem írta meg?
- Mert fogalmam sincs a postához.
- Micsoda? Hát nem volt ön főpostamester?
- De bizony az voltam tizenkilenc esztendeig.
- Hát akkor? - riadt rá a gróf.
- Hát kérem, úgy áll a dolog, hogy csak híttak annak.
- És miért hítták annak? - kérdé a gróf gyanakodva, hogy tán őrülttel van dolga.
Macskássy vállat vont:
- Én azt nem tudhatom, mért híttak úgy, mert én soha postát nem láttam.
Végre nagy sokára ki bírták sütni ketten, hogy ez egy tituláris hivatal volt a dietánál.
A gróf nagy méregbe jött:
- No, most a bolondját jártuk. Az ördög vigye el az önök erdélyi titulusait. Én abban a hitben voltam, hogy ön szakember, s az országos postaügyet akartam önre bízni.
- Hát már most? - kérdé Macskássy uram.
- Hát már most, sajnálom, visszautazhat Erdélybe.
Macskássy uram nagyot rántott a mentéjén, és megköszörülte a torkát.
- De már az lehetetlen, kérem alássan.
- Hogyhogy?
- Hát úgy, hogy Erdélybe most már vissza nem mehetek valami nagy méltóság nélkül.
Széchenyi elmosolyodott:
- Ugyan miért?
- Hát azért, kérem, mert egész Erdély várja már, mind olvasta a levelet, hogy mehessek én most haza szégyenszemre, üres kézzel?
- Ez nem argumentum, ez egyszerű hiúság, az pedig betegség.
- Ha betegség, kegyelmes uram, akkor azt okvetlenül meg kell gyógyítani, mert olyan betegség, hogy én belehalok.
- Erre nekem nincs szerem. Hanem tudja mit, menjen el, barátom, Kossuthhoz. Az ebben nagy specialista.
Macskássy uram elment aztán Kossuthhoz is, Szemeréhez is, de csak mégis hivatal nélkül érkezett vissza Erdélybe.
Szegény öregúr egész holta napjáig sínylette ezt a kázust, pedig ha vár még egy-két évtizedig - most már meglenne a kvalifikációja minden állásra.
A BURECZKY-PÖR EPILÓGJA
1886
Az volt az óriási per! Állott pedig kétszázhuszonnyolc felperesből és egy alperesből. Ez a kétszázhuszonnyolc ember erősködött azzal az eggyel, és mégsem bírták leteperni, mert az alperes nagy úr volt, hatalmas dinasztia: gróf Korotnoky. A felperesek pedig egyszerű bocskoros nemesek, akik vagy egyenesen, vagy görbén, ti. oldalágon, a Bureczky de Burkosfalva nemzetségből sarjaztak.
A pör szubsztratuma csinos összeg volt alapjában, mintegy kétszázezer forint és járulékai, igen, de kétszázhuszonnyolc részre felosztva mégiscsak csekélységet tett ki egy-egy családtagnak a követelése. Hát még ott, ahol sok örökös közt oszlott fel egy ilyen kétszázhuszonnyolcad rész!
Régen vitték már a pert a Bureczkyek, egy-egy inspektort választva maguk közül, aki beszedte a költségeket a tagoktól és honorálta az ügyvédeket. Az ügyvédekből is egy egész csomó halt ki a pör mellől, mert mindig öreg ügyvédet választottak, akinek tekintélye és nagy tapasztalata van. S mire már az ember megszerzi a nagy tekintélyt - hamar aludni hívják oda, ahol örök juristitium van.
Folyt az már vagy száz esztendeig, végre is nevetséges lett a pör is, a Bureczky família is. Elég volt a Bureczky-pört említeni, hogy minden ember mosolyogjon. Ellenben a felperesek egyre szaporodtak és a költségeket kedvetlenebbül fizették.
Ejh, iszen amilyen szapora a felvidéken a Bureczky nemzetség, hát egy-két generáció múlva, ameddig még a pör eltarthat, ezerekre nőnek a felperesek s aztán tíz forint jut egy-egy családtagra, ha megnyerik.
Ugyan-ugyan, hagyjuk abba atyafiak!
Mi tűrés-tagadás, ebben a lehangoló stádiumban állott az ügy, mikor egy éppen olyan nagy dinasztia támadt, mint aminő gróf Korotnoky, aki szenvedélyes pergyűjtő volt. Báró Balácsynak nevezték. Alacsony, köpcös emberke volt, idomtalan nagy fejjel, feltűnő bozontos szemöldökkel és úgy állott a haja felfésülve, mint két szarv, amellyel mindenkit szeretett volna felöklelni.
De öklelt is. Mint már mondtam, szenvedélyes perlekedő volt. Roppant vagyona megengedte neki ezt a luxust. Olyan volt az előtte, mint a tarokk: az is kellemesen izgatta, ha vesztett, az is, ha nyert. Csakhogy ő pörökkel tarokkozott.
Egyszer az ügyvédjeivel összeszámította, hát éppen kilencvenkilenc pöre volt.
- Ejnye, kutya teremtette, kezdeni kellene még egyet, hogy száz legyen.
Gondolkozott, de nem bírt már találni semmiféle motívumot, semmiféle ellenséget. Se követelés, se becsületsértés nem jutott eszébe, se határvillongási téma. Mind ki volt már az merítve. Csak már valaki elszántana valahol a földjéből vagy valami violenciát követne el rajta. De tán aludttejet iszik az egész világ, olyan jámbor és meghunyászkodott.
»Már pedig annak a századik pörnek mégis meg kell lennie - gondolta magában. - Ha magamnak nem akad, hát veszek valahol egyet. S ha már veszek, az olyan pör lesz, hogy az egész királyi kúria megbámulja.«
El is kezdett puhatolózni a nemes báró, hogy nincs-e valahol valami eladó pör.
Valaki eszébe juttatta a Bureczky-pört.
A Bureczky-pör! Tyűh, azt én mindjárt megveszem. Az aztán pör! Száz esztendeje húzódik. No, ilyen pör még csakugyan nincs a gyűjteményemben. Egy avitikum, egy raritás! Már régen irigyeltem, megveszem, ha eladó.
Mint a ritkasággyűjtő mohón kapott utána. Legott levelet írt a Bureczky-család inspektorához, hogy ha a pör eladó, hajlandó volna megvenni, ha olcsón adják.
Az inspektor, nemes Bureczky Dániel (egy ósdi vérű, nagy fehérszakállas öregúr), gömbölyű kacskaringós betűkkel megírta, hogy igenis hajlandók eladni a pert igen jutányos áron.
A báró még aznap sürgönyözött:
»Mi az ára?«
A válasz megjött estefelé:
»Fontja egy császári arany.«
A báró beleegyezett és néhány hét múlva átvette a pört. Megmérték. Éppen nyolc mázsa volt és huszonkét font. Bureczky, az inspektor azonban a kétszázhuszonnyolc családtagtól kivett koncesszionális leveleket is meg akarta méretni: ezek is a pörhöz tartoznak, ezeknek a súlyát is meg kell fizetni, amire a báró roppant méregbe jött és külön perbe engedte magát vonatni amiatt a hét font miatt, amennyit a kétszázhuszonnyolc koncesszionális okmány kitett. De titokban persze nagyokat nevetett a markába, mert most már nem egy pert vett azon a pénzen, hanem kettőt. Jutányosabbá tette az üzletet.
És mint a következmény igazolta, néha a legnagyobb bolondságok is beütnek. A báró így okoskodott:
Az öreg ügyvédek nem érnek semmit, azok csak a rövid perekhez valók. A hosszú perhez fiatalember kell. A híres ügyvédek se érnek semmit, mert azoknak megvan a tekintélyük és éppen e tekintély miatt nem mernek soha valami bolondot cselekedni, pedig a bolondság is jó segítség néha a perben.
Kikeresett hát magának egy fiatal, hír nélküli ügyvédet, dr. Garaba Mihályt, arra bízta a Bureczky-pört.
Garaba Mihály fogta magát, nekidőlt a rettenetes tengeri kígyónak, informált, szaladgált, udvarolt a bírák feleségeinek és egy szép napon megnyerte a pört: a százesztendős Bureczky-pört.
- No, ez aztán ördöngős fickó! - mondá a báró táncolva örömében. - Ebből nagy embert kell csinálni!
Mindenekelőtt kocsira ült és elutazott a felvidékre, ahol a bocskoros Bureczkyek laknak, hogy lássa, ott legyen köztük, mikor a guta ütögeti őket. Ezt az élvezetét nem akarta elszalasztani.
De mihelyt hazaért, egy nagy lakomát rendezett a palotájában a lángeszű ügyvéd tiszteletére. Előkelő társaságot hítt össze: mágnásokat, bírákat, gazdag gyárosokat és az egész estély a Bureczky-pör és dr. Garaba Mihály dicsőségének volt szentelve. Garaba volt az ünnepély központja. A vacsora előtt megölelte, megcsókolta a báró, aztán egy e célra a szalonba készített tribünre kellett lépnie s rövid rezümében elmondani a pör történetét, amint keletkezett az első Bureczky agyában, egész az utolsó stádiumig.
Az estély igen fényesen sikerült (hiszen annak idejében, ha jól emlékszem, a Pesti Hírlap is írt róla) a pezsgő jó volt, az ételek fölségesek és általános irigylés, bámulás tárgyává emelte a fiatal ügyvédet.
Annál jobban elcsodálkozott a báró másnap, mikor az ügyvédtől (ki már hetek előtt megkapta fényes honoráriumát a Bureczky-pörért), egy új költségjegyzéket kap ilyen formán:
A tegnapi estélyen megjelenés	40 frt
Szalonruha kopása	5 frt
Rezümé a Bureczky-pörről 	200 frt
Személyes előadás 	50 frt
Fiáker oda-vissza 	4 frt
Borravalók, kapupénz 	3 frt 10 kr.
Összesen:	302 frt 10 kr.
- Ez már mégiscsak hallatlan szemtelenség! - dühöngött a nábob. - Az ő tiszteletére adok egy estélyt s íme megfizetteti velem a megjelenést és az önmagának csinált reklámot. Jól van no… S ezzel benyúlt a tárcájába és átküldte a 302 frtot. Tiszteltetem a fiskális urat.
Mikor Garaba Mihály megkapta a pénzt, elhaloványodott ijedtében.
- Mi az ördög ez? A báró fizet!
Ez megdöbbentette. Mert ő tulajdonképp csak örömet akart szerezni a bárónak, hálából a tegnapi ünnepélyért, azon hitben, hogy majd megüzeni nagy kedélyesen: »Pörlünk, fiatal barátom«.
Ez a fordulat nem volt természetes. Aminthogy nem is maradt annyiban a dolog, mert még az nap estefelé egy rettenetes hosszú árjegyzéket hozott az inas a bárótól, melyben a tegnap kiszolgáltatott ételek, italok, szivarok s elégett milly gyertyák mind fel voltak számolva az ügyvéd részére. Summa summárum 500 frt.
Garaba a zsebébe nyúlt és kiszúrta az ötszáz forintot.
- Vigye kend, János: Tiszteltetem a méltóságos urat.
Ez a fordulat meg a bárót hökkentette meg.
- A fiskális ördöngős fickó! Annak valami okának kell lenni, hogy ezt a pénzt kifizette.
Aminthogy ez se maradt annyiban, mert egy nap citatoriumot kap a rendőrségtől a báró.
Szalad nagy kíváncsian, mi baj van.
- Nagy baj van - mondá a rendőrfőnök -, ön nem bír korcsmatartási engedéllyel.
- Hát korcsmáros vagyok én vagy mi? - förmed fel a báró méltatlankodva.
A rendőrfőnök benyúl az akták közé, és kiveszi a báró árjegyzékét az ételek és italokról.
- Hát ez mi? Ön tetten éretett és keményen meg fog bírságoltatni.
- Jól van - hörgé -, az egy zseni… az egy lángész, uram, az a kölyök… az az ügyvéd. Bonorum direktorrá teszem a gazembert! Mennyi az a bírság, hadd fizessem ki.
És ezzel ért véget a híres Buretzky-pör, melynek rezüméjét Garaba jószágigazgató úr azon a fényes estélyen elmondta. Én csak az epilógot fecsegtem el. Mert még az is hozzátartozott.
EGY FIÚNAK A FELE
(Egy csevegésnek a fele és egy regénynek a fele)
1886
I. A bevezetés
Mikor e nagytekintélyű kör  részéről azt a megtisztelő felszólítást kaptam, hogy felolvasást írjak, már akkor mondtam a nálam járt uraknak:
- Én megvallom, sohasem mulattam életemben valamely felolvasáson. Hát nem is tudom elképzelni, hogy másvalaki is mulathasson.
Az urak udvariassága nem engedte, hogy igazat adjanak, hanem én azért mégis megapellálom mondásomat a plénum elé.
Csak egy jogosultságuk van a felolvasásoknak szerintem, hogy az unalmas téli estét mégiscsak agyonütik.
Ilyen agyonütésre vállalkozom most, de megvallom, nem minden rafinéria nélkül. El is mondom, ha parancsolják - mióta Bismarck nyomán az őszinteség a legélesebb fegyvere lett a ravaszságnak.
Hát én bizony helyrajzi tanulmányokat tettem előbb, hogy megválaszthassam tárgyamat, hallgatóimhoz a legillőbbet.
Kikérdeztem: szoktak-e a körben ferblizni?
- Nemigen.
No azért, mert ha ferbliznének, akkor egy pikáns történetet mesélnék. A ferblistáknak heves vérük van. Azoknak még szerelem kell.
- Hát tarokkozni szoktak-e?
- Nagyon ritkán - felelték forrásaim.
No azért, mert ha tarokkoznának, akkor valami országgyűlési kulisszatörténetet komponálnék ki. Mert a politika a tarokkisták játéka, azaz hova beszélek, a tarokkot akarom mondani, hogy a politikusok játéka.
- De hát mit szoktak mégis leginkább játszani a körben?
- A dominót!
Hohó, a dominót? No, már most tudom, mihez tartsam magamat. A dominó csendes, családos emberek kultusza. Most már megvan az útbaigazítás, mit kell ott elbeszélnem.
Mert ne is nevessenek, kérem, nagy taktika kell ahhoz.
Egy húsvét napján az történt meg Deák Ferenccel, hogy nagy beszédet tartott a belvárosi választóknak, amely roppant hatást tett. Deák Ferenccel sokszor megtörtént az ilyesmi.
Egy felvidéki képviselőnek (miért ne nevezzem meg, hiszen négyszemközt vagyunk, Urbanovszky Ernő volt) annyira megtetszett a beszéd, hogy betanulta szóról szóra, váltott hozzá egy vasúti menetjegyet, hazautazott a saját választóihoz, és elmondta azon melegében eleitől végig, magyarul is, tótul is.
A beszéd nem csinált semmi hatást.
Urbanovszky csodálkozva nézett szét a közömbös hallgatóságon, és bosszankodva dörmögte:
- No, én cudarul megjártam a Deák eszével.
Ha most itt átvehetném a meseíró szerepét, és az igazság magvát bele akarnám göngyölgetni a mesémbe, rá kellene fognom az öreg Deákra, hogy ő meg egyszer tréfából az Urbanovszky beszédjét mondta el a belvárosi választók előtt, és amint látta a roppant hatást, csodálkozva dörmögte:
- Sohasem hittem volna, hogy ilyen okos ember ez az Urbanovszky!
Mindebből csak azt akarom levonni, hogy a Deák hangjával az Urbanovszky beszéde is hatott.
És most már bevallottam kiszámított ravaszságomat, miért nem olvasom én magam ezt a kis történetet,  melyet a dominójáték alapján békés, családos emberek számára hoztam. Mert úgy vagyok én azzal, hogyha valamit írni kell, hát rendesen felülök a képzeletbeli lovamra, lustul már a szegény pára, valami nagyon messzire sohasem visz, de azért haza a szülőföldemre csak mégis elérek vele, ott aztán előkeresem valamelyik ismerősömet és elhozom.
Most kikerestem a legritkábbat közülök, egy jó mostohaanyát. Annak a történetét mondom el.
Egy jó mostohaanya - fogják ellenvetni -, ugyan, hisz az lehetetlenség!
Márpedig én mégis tudok egy jó mostohaanyát.
Hiába rázzák a fejüket, hogy nem hiszik. Hiszik majd, ha elbeszélem.
II. Maga a történet
Hát az történt, kérem, hogy egy vidékünkbeli komposszesszornak, név szerint Gáthy Lőrincnek, meghalt a szép, fiatal felesége gyermekágyban.
A meghalt asszonyt elsiratták, eltemették, hanem a kis bimbó, szép egészséges fiúcska, megmaradt.
Gáthy Lőrincnek volt egy öregebb nőrokona, aki a temetés után fölvette karjára a kisdedet, és ami könnye megmaradt a temetésről, azt sírta el a bölcső felett.
- Szegény kis árvácskám, mi lesz belőled! Elpusztulsz, elveszel anyai kéz nélkül.
(Nyilván oda akart jönni a néni gazdaasszonykodni mert - ma már senki sem diskurál ok nélkül, még egy háromnapos gyermekkel sem.)
- Hát az lesz belőle, fölnevelem becsületesen - mondá az apa, s fölkapta a csecsemőt, és megcsókolta a gyenge piros képét -, ne félj semmit, fiam, a mama elment, de visszajön még. Nem hagylak én anya nélkül.
- Csakhogy az nem édesanya lesz, Lőrinc öcsém.
- Én az édeset adom neki vissza.
- Eredj hát, kapard ki a földből, ha olyan hatalmas vagy. Ott fekszik az már örökkön-örökké. Az, akit te hozol, mostoha lesz, Lőrinc, ha arany pántlikával fonja is a haját.
A temetés után elutazott Gáthy Pestre, magával vitte a kisfiút, és otthagyta. Hideg, zárkózott jellemű ember volt, se ő nem mondta, se nem kérdezték, kinél hagyta, mi lett vele. Az emberek vállat vontak:
- Od’adta valakinek gondviselésbe.
Két hét múlva jött vissza, és rá három hétre elvette az uradalmi jószágigazgató húgát, Zehernyei Borbálát. Az volt akkoriban a legcsinosabb özvegyasszony nálunk.
Az emberek erre is vállat vontak:
- Lám, eltette a porontyot az útból… Mégiscsak rossz ember ez a Gáthy.
Nem nagyon sokára, és nem is elég sokára (Nincs itt valahol egy kalendárium?) az új asszony szintén egy fiúcskával ajándékozta meg Lőrinc urat.
Még fel sem kelt Gáthyné a gyermekágyból, mikor az ura megint elutazott Pestre, és megint elvitte a gyereket úgy, hogy vissza se hozta többé. Az emberek nagy szemeket meresztettek:
- Hát ez mi? Gólya hozta tegnap, apja viszi holnap.
Rejtélyes súgás-búgás támadt. Találgatták, mit csinál a gyerekeivel? Kinél hagyja ott Pesten és miért? Vagy tán nem is Pestre viszi a kis ártatlanokat, hanem Budakeszire. (Ti. ott laknak a mennyország udvari szállítói.)
És míg Gáthyék háta mögött egész legendák kerekedének, addig otthon is nagy sírás-rívás verte fel a kis, barátságos kastély ódon szobáit. A fiatal anya kétségbe volt esve, törvényt, elválást emlegetett, követelte a gyermeket; majd fenyegette, majd rimánkodott az urának, térden kúszott előtte, és átkozta a feszület előtt:
- Add elő a gyermekemet, hova tetted?
De a különc ember hajthatatlan maradt.
- A gyermek jó helyen van - mondá -, megkapod majd egyszer. Ne firtasd, mert hasztalan, ne rimánkodj, mert se meg nem mondom, sem elő nem adom. Fogadásom van rá, első feleségem holttesténél tettem. Nem fogom megszegni.
Így múlt el öt év, azalatt ezerszer csordult ki az anyai szív kínja. Minden utat bejárt, minden módot megkísérelt, de egyik sem vezette sikerhez, a »kegyetlen apa« olyan hideg, érzéketlen maradt, mint a kő. Gyakran járt fel Pestre a »gyerekeket megnézni«, de az asszonynak alig mondott egyebet róluk, mint hogy egészségesek.
Az ötödik évben aztán így szólt Lőrinc egy héttel Borbála napja előtt:
- No, asszony, süss, főzz, az idén a névnapodra, mert holnapután elmegyek Pestre, és hazahozom a gyerekeket.
Az anya egy örömsikoltással borult ura nyakába. Ez az egy szó elfújt mindent. Öt esztendőnek keserű gyötrelmét.
Pedig az az öt év lett volna a legédesebb méz a gyermekekkel.
Nekem magamnak is van egy kisfiam, én tudom, mi az, ha szeretjük, ha megosztozunk játékaiban. Öt év éppen az a korszak, az első gügyögéstől az első veres mellényig. Ilyenkor van a legtöbb öröm a gyerekből. Ott lenni az eszmélkedésénél, megfigyelni, hogy ismeri fel a tárgyakat, hogy köti össze a fogalmakat, s hogy indul meg az a csodálatos gép, az ész; először csak az egyik rugó mozdul, azután az egyik kerék, ha végül valamennyi jár, az már akkor csak zakatolás.
Az első ismerőse fiamnak egy állat volt. Egy macska. Őt szólította meg kedves selypítő hangján a legelőbb: »csicsa, csicsa!« Micsoda esemény volt az a háznál! (A cica is kávét kapott aznap.)
Mikor aztán mosdatták a teknőben a szivaccsal, mert az is olyan szőrmés volt, mint a macska, a szivacsra is azt mondta: »csicsa«. Az első kanál levesben, melyet belekényszerítettek, egy laska úszott, mint ahogy a szivacs úszott a teknőbeli vízben, a parányi laskát is megösmerte, hogy az »csicsa«.
Éppen tél elején volt ez. Az égbeli dunyha megrepedt egy napon, s a finom pelyhek ott szálldogáltak az űrben, éppen mint a laskák. »Csicsa! Csicsa!« - kiáltozta a hópelyhekre.
Minden csicsa volt előtte, de mégis bizonyos rendszer szerint.
Jött azután az érettebb kor, mikor azok a kedves ötletek születnek, aminőket mi öreg emberek nem bírunk kigondolni.
- Hogy hívnak? - kérdeztem egy napon.
- Csicsa Pálmán - felelte váratlanul.
(Van ugyanis valami rokonhangzás a Tisza Kálmán és az ő neve közt, hát a jobbik nevet vette magának a gazember.)
Egyszer a ruháját piszkolta be, és így szólt: »Mama, más ruhát!« Mikor leesett, és megütötte a fülét, megint parancsolón kiáltott fel: »Mama más fület!« (Ezt a mondását három hónapig kolportálták a rokonságban, levelekben megírtuk, élőszóval eldicsekedtük - sőt íme még a felolvasásomba is bejutott. )
Ha mosolyog, nevet az egész szoba, ragyogó verőfény süt be az ablakon! Hátha még kacag! Muzsika szól, cseng-bong a levegő, talán ezer cigány is húzza. Apró bárányok ugrándoznak a mezőkön, madarak csicseregnek a falombokon…
Ez az én kisfiam - de valamennyinek van ilyen édes története, színekben gazdagon váltakozó. Ha okos a gyerek, akkor az okossága a gyönyörűség, ha nem okos, akkor az ostobasága a gyönyörűség.
És éppen ezt az első öt évet vette el Gáthy a feleségétől és magától.
Hanem iszen mindent feledtetett az az óra, mikor Borbála napkor berobogott a cséza az udvarra, s két piros, élettől pezsgő gyereket hámozott ki Gáthy egy farkasbundából.
Az asszony szívdobogva, örömrepesve rohant ki eléjük, és kitárta a karjait.
Szemének egy lángvillanata gyorsan átfutott vizsgálódón a fiúk alakján, arcvonásain.
- Mamám! - kiáltá az egyik, és a nyakába ugrott.
- Mamám! - kiáltá a másik, és megölelte.
Melyiknek a csókja volt édesebb? Gáthyné megdöbbent. Nem tudta eltalálni.
A férj Lacinak szólította az egyik fiút, a másikat Palinak. Arcban is hasonlók voltak, termetben is. Egyik sem látszott fejlettebbnek. Hiszen csak hónapok voltak köztük.
Az asszony félrehítta Gáthyt, s mohón kérdé:
Melyik az én fiam, mondd meg.
Gáthy elnevette magát kedélyesen.
- Hogy képzelsz te olyan bolondot. Hiszen éppen azért kellett a gyerekeket homályban, idegenben nevelni, titokban keresztelni, hogy egyformán szeresd mind a kettőt, hogy ne tudd, melyik a te fiad közülök.
- Ember, gondold meg, mit cselekszel!
- Meggondoltam. Légy türelemmel. Húszéves korukban, mikor anya nélkül is megállnak, megmutatom a fiadat, s átadom a bizonyítékokat.
Az asszonynak nem volt mit tennie, mint egyformán szeretni, gondozni a fiúkat, de az anyai érzés nem pihen sohasem, kutat, fürkész, követel és fegyverkezik.
Nézte a gyerekeket ébren, alva, figyelte a természetüket, melyiknek a szokásaiban találná meg jobban a rokonságot a magáéival, odaállította hol az egyiket, hol a másikat a tükör elé, maga is odaállt, és összehasonlításokat tett. Néha föl is csillant bennök egy-egy vonás, egy tekintet, egy szó vagy egy mozdulat, annak mohón utánakapott: »Ez az enyém…« a Hanem hát az volt a baj, hogy egyszer Laciban találta meg, máskor meg a Pali gyerekben.
Hát az anyai szív, az a delejes, érző hús, amelyről annyit zengtek a poéták, nem súgta meg neki, melyik az ő fia?
Nem biz az! Csak a poéták csinálnak abból vagy ezer esztendeig olyan nagy bölcset. Lejárta az már magát!
A gyermekek ezalatt szépen nőttek és tanultak. Derék, kedves fiú volt mind a kettő. Ők is tudták már, hogy egyiküknek mostohaanyjuk az édesanyjuk, de mindenik azt gondolta, hogy a másiké.
Egészen jól megvoltak így. Egyszer azonban beteg lett Gáthy, az asszony föl akarta ezt használni, ha gyenge a test, gondolta, elgyengül tán a lélek is. Macskahízelgéssel körülvette, a nyavalyájában a sok rimánkodást vele megunatta.
- Mutasd meg a fiamat… légy jó, légy irgalmas, édes uram. Esküszöm az élő istenre, esküszöm a halott anyámra, hogy csak én fogom azt tudni, de a mostoha fiam sohasem. Egyformán fogom én azokat szeretni.
- Jól van, asszony. Hiszem, ha megesküdtél.
(Éppen ebben a percben lépett be a szobába Pali.)
- Ez a fiad - súgta.
Az anya odaszaladt hozzá, átkarolta, megcsókolta, fejét az ölébe vette selyemszőke haját gyöngéd szeretettel morzsolgatta, rendezgette.
Délben már a szebbik alma Palié lett. Uzsonnára a kés beljebb szaladt a kalácsba, mikor a Pali részét vágta.
Estefelé a kerti házban, ahol a fiúk labdával hajigálkoztak, egy ablaktábla kitört, a fiúk azt mondták: magától - de a mama rögtön kitalálta, hogy az alkalmasint a Laci dolga lesz, pedig a Palié volt.
És ez így ment napról napra. Gáthy észrevette.
- Ej, ej, asszony, asszony!
- Mit parancsolsz, Lőrinc?
- Nevetek rajtad, Borbála. Ilyenek vagytok mind. Csak egy rugót nyomtam meg a szívedben, s mindjárt kiszaladt belőle a mostohaanya. A próba nem sikerült.
- Milyen próba?
- A gyerekekkel. Föltettem magamban, azt vallom tiednek, amelyik legelőbb lép be az ajtón.
- Te szörnyeteg! - kiáltá a nő vadul. - Megcsaltál.
- Meglehet. De hát te nem csaltál-e meg, hogy egyformán fogod őket szeretni? Lacit hanyagoltad azóta, Palinak túlságosan kedvezel. Gonosz vagy.
Borbála tehetetlenül rogyott össze egy pamlagra. Meg volt semmisülve. És azóta sohasem merte többé előhozni a férjének: melyik az ő édes fia. Hasztalan is lenne az már.
Hanem iszen ott volt a biztató jövő - a huszadik esztendő. Akkor aztán megtudja a bizonyosat.
S az az esztendő egyre közeledett. A hársfák lehányták a leveleiket az udvaron, a fiúkat olyankor elvitték a városi iskolákba, és mikor a hársfák nemcsak újra nekilombosodtak, hanem a bokrétáikat is kieresztették, akkor megint visszajöttek. Sok esztendeig ment az így.
Hanem egyszer aztán olyan év jött, hogy hiába nyíltak a hársak az udvaron, a gyerekek vissza nem jöttek. Az iskolapadokból odamentek, ahol a rózsák nyíltak… piros vérrózsák zöld fűre festve.
A professzoruk egy nap belépett az iskolába, úgy mint máskor, de szokatlanul ünnepélyes arccal, a pedellus azonban, aki a könyveket cipelte máskor a nagytiszteletű úr után, most egy nagy nyaláb puskát hozott, roppant szuszogva a teher alatt.
- Fiúk - szólt a nagytiszteletű úr a katedrára lépve -, tegyétek le azokat a könyveket. Ostobaság van azokban. Nehéz napokat élünk. Lássuk csak, melyitek bírná el a puskát.
Nehéz napokban könnyű a puska. Mindnyájan megbírták.
Elment az egész osztály, köztük a Gáthy fiúk is. A professzor vezette őket.
A háborúban elesett az egyik. Csak László tért haza az ősi kúriába.
Nem volt akkor abban semmi különös, hogy valaki elesett. Föl sem vették. Az volt a csodálatos, ha valaki el nem esett. Szinte restellte az illető és mentegetőzött.
Megörültek otthon a hazatért hősnek. Csakhogy legalább ő megvan. Isten adta, Isten vette el a másikat. Az anya megnyugodott lassan. Hátha éppen ez az ő fia… De jaj, hátha nem az!
Gáthy most sem árult el semmit. Pedig a huszadik esztendő volt ez már.
Végre egy nap belépett a neje szobájába, ünnepélyes arccal.
- Borbála - mondá -, ma nevezetes nap van.
- Miféle nap? - kérdé az közömbösen. Éppen valami szőnyeget hímzett.
- Ma van a második fiunk huszadik évfordulója.
Gáthyné szíve megdobbant. Arca lángba borult, majd elhalványodék.
- Mit akarsz? - kérdé tompa, fojtott hangon, mintegy megmerevedve.
Gáthy egy csomag okmányt vett ki a zsebéből.
- Ígéretemet akarom beváltani. Jogod van hozzá. Íme, tudd meg végre, melyik a fiad.
Az asszony felugrott, mint a villám, odarohant hozzá, s tenyerét ajkára tapasztá.
- Csitt! - kiáltá. - Egy szót se! Nem akarom… sohasem akarom megtudni.
Kezével mélabúsan simítá végig a homlokát…
- Így legalább enyém a fiúnak a fele.
Gáthy elgondolkozott.
- Igazad van… talán igazad van, Borbála. De most már mit csináljak ezekkel az okmányokkal?
- Dobd a tűzbe, kérlek!
Éppen égett a kandallóban. Gáthy bedobta a papírokat, a lángok összeszisszentek és fölfalták.
A fellobbanó tűz megaranyozta az anya arcát, mintha a glória ömlene el rajta.
- Most már írás többé el nem árulja - szólt halkan, bágyadtan egy sóhajjal -, most már csak te tudod a titkot.
…Azazhogy én is tudom, de ha az asszony nem akarja, hát isten neki, én sem mondom el önöknek.
TIZENNÉGY ÉVES SZENÁTOR
1886
Kassa városában történt ezelőtt majdnem kétszáz esztendővel, egy jámbor fecskemadárnak az a passziója támadt, hogy bizony ő nem építi a fészkét kívül a falra, hanem belül a szobában valahol.
És kieszelt magának a városban egy örökké nyitott ablakot, amelyen át berepülve megcsinálta az ő művészi csőrével a leendő picinyek félkosárka alakú hajlékát a kemence tetejére.
Az a szoba éppen a tanácsház volt. Egy-két ablaka nyitva volt örökké, szellőztetés okáért. Domine Kajta, a »major domus«, észrevette ugyan, hogy a madár hova építkezik, de minthogy buzgó katolikus ember és babonás volt, meghagyta a kiszemelt fundust a »Szűz Mária madarának«: hadd legyen az ő kedve szerint. A kályhának úgysem árt.
Maga a polgármester is akképpen vélekedék, hogy nem kell a madarat bántani, nyitva kell neki hagyni az ablakot. Az csak szerencsét jelenthet a városnak.
A szerencsére pedig nagy szüksége volt, mert éppen ostromolták nemes Kassa városát. Ott künn a falaknál erős labanc hadak állottak fenyegetően. Itt benn a kétségbeesés végerőfeszítésével tartották magukat a derék kuruc érzelmű polgárok, tetőtől talpig fegyverben. Fogytán volt már az eleség és puskapor is. A lakosság éhezett napok óta. És semmi remény, hogy egyhamar jóllakhassék, mert éppen tegnap határozta el a magisztrátus, hogy a kiosztandó adagokat még jobban le kell szállítani.
Kutya állapot ez, atyafiak! Ha még e héten nem jön valami közbe, vagy éhen kell halnunk, vagy megadjuk magunkat. A »tizenkettedik« óra felé járunk.
A tizenkettedik órában azonban a főbírónak egy mentő ötlete támadt. Merész gondolat volt, mely új fordulatot adhat a város sorsának, sőt talán az egész hadjáratnak.
Összehítta a város embereiből a legelsőket, de oly titkos természetű a tanácskozás alatt lévő ügy, hogy álarcban jöjjenek a meghívottak, és álarcban távozzanak ismét. Az álarcot csak a tanácsteremben kell levetni.
Ezt az óvatos eljárást gyakran követték a középkorban, hogy a közönség ne tudhassa, ki volt jelen, s ki nem volt valamely határozatnál. Sok fej menekült meg ezzel a pallos alól, amelyik nemegyszer úgy veszett volna oda.
Ma is egy ilyen álarcos tanácskozásra gyülekezének azok, akiket titokban meghíttak.
A városban, mely most idegesebb volt, mint bármikor, csakhamar híre terjedt a dolognak, s mindenki kíváncsi volt, hogy ugyan miről fognak ma tanácskozni, és nagy kíváncsi tömegek gyülekezének a városháza körül.
Történt valamivel előbb (csak néhány perccel előbb), hogy egy Schmidt Miklós nevű tizennégy éves fiúcska elment a városháza előtt, és eszébe jutott, hogy ott benn madárfészek van.
A fiúcska éhes volt (sehogy se kvadráltak gyomrához az ostromállapotos adagok.) Hm, hátha már benne vannak a tojások a fészekben? Azokat jó lenne meginni. (Nagy csemege volt az akkor Kassán.)
Nosza fogta magát, felmászott a nyitott ablakon át, de amint éppen fölmenne a kemence tetejére a fészekhez, a kulcs nyikorgását hallja az ajtóban.
Leugrik hirtelen, és ijedtében bebúvik a kemencébe.
Csakugyan nem csalódott. A kulcs nyikorgott ott künn. S nemsokára benyitott Kajta uram, nyomában két álarcos főember, akik helyet foglaltak a padokban. Utánok lassankint összegyülekeztek a többiek is.
A főbíró ekkor ünnepélyes arcot vágott, és így szólt:
- Esküdjenek meg kegyelmetek, hogy arról senkinek sem szólnak, amit ma határozunk.
- Esküszünk! - kiálták a város vénei.
- Mert előadom a tervemet, amely szerint megmenthető még ez a város. De ha az idő előtt elárultatnék, a város örökre elveszett, s vele mi is valamennyien.
A főbíró ekkor előadta a tervét.
Nem kevesebből állt az, mint színleg megnyitni a kaput a labanc seregeknek, de mikor azután beözönlik, az alagút aknáiban összehalmozott puskapor segélyével légbe röpíteni őket, s a maradékot három oldalról kereszttűzbe venni.
Csak a kétségbeesés sugallhat ilyen borzasztó elhatározást.
Gondterhelt fővel, összeráncolt homlokkal méregették, latolgatták az esélyeket pro és kontra a város atyái, de oly hosszasan, hogy a kályhában levő gyerek nem bírta tovább kiállani. Egy alkalmas pillanatban kiugrott onnan kormosan, mint egy macska, s uccu neki az ablaknak, azon az úton, amelyen jött, kiugrott szerencsésen az utcán levő tömeg közé, anélkül, hogy föltartóztathatták volna.
- Mi volt az? - kiálták elrémülve a szenátorok.
- Egy fiú - dadogták hüledezve azok, akik látták a fiút kiugrani.
- Végünk van. Elvesztünk!
- De hol lehetett?
- Itt volt a kályhában. Kém volt. Vége mindennek.
A főkapitány dühösen csapott kardjával az asztalra.
- Utána, Kajta uram, üldöztesse, fogattassa el; le kell nyomban fejeztetni. Mi pedig urak, folytassuk tovább a tanácskozást!
Kajta uram kiszaladt megadni a rendeletet a kívül álló drabantoknak, de a főbíró, Koós Gergely uram visszatartotta:
- Hagyja el kegyelmed, azóta már elmondta, ha akarta, tíz embernek is.
Folytatták a tanácskozást, de kedvetlenül, nyomott hangulatban. Pedig még sok fontos tárgy volt a mai napra. Csak úgy ímmel-ámmal hallgatták is, nem is, mindnek az orra vére folyt. Már régen elhangzott a déli harangszó is, de senkinek se volt étvágya.
Csak a fecske repült be az ablakon víg csicsergéssel, de látván ott a sok kopasz fejet, ijedt szárnyrebbenéssel keringett ki újra.
Pedig ugyancsak csicsereghetett volna nekik, mert ha Kassa városát meg se mentik, az ő kis fészkét már megmentették.
Alighogy kirepült a fecske, szokatlan zaj és zsibongás hömpölygött az utcán egyre közelebb-közelebb a városháza felé.
- Ugyan Kajta uram, menjen már ki, ne kímélje a lábát! Veresse szét azt a csőcseléket odakünn!
Kajta uram lihegve futott vissza egy perc múlva.
- Jaj, nemes tanács! Nagy dolog az, amit én odakünn látok.
- Ugyan mit lát kegyelmed? - fortyant fel az ideges főbíró.
- Egy tábort asszonyokból. Jönnek roppant nagy lármával. Némelyiknek piszkafa, seprő a kezében. A kegyelmed híres felesége is köztük van, főbíró uram.
No, már ez félig se tréfa dolog. Egyszerre összecsaptak aktát, protokollumot, s rohantak az ablakhoz.
Valóban az egész város asszonyai jöttek a tanácsház felé, s milyen lármával s bősz haraggal! De hát seregeknek ura, mi történhetett, mi lesz ebből?
- Menjen csak ki, Kajta uram, kérdezze meg, mit akarnak.
Kajta uram kiment és bejött.
- Egy deputációt választottak maguk közül, amelyik a tanács elé akar járulni.
- Nem fogadjuk el - szólt Bornemissza Gábor uram.
- Azzal fenyegetőznek, hogy felgyújtják a tanácsházát.
- Hadd jöjjenek - rendelé a főbíró. - Kegyelmetek pedig tegyék fel álarcaikat.
Nemsokára megjelent a női deputáció, hét tagból. A főbíróné volt a vezető.
- Mit kívánnak? - kérdé a főbíró hivatalos hangon.
- Azt kívánjuk, nemes tanács, amihez jogunk van, hogy ezentúl minden asszony két férjet választhasson.
- Borbála! - kiáltá megfeledkezve önméltóságáról a főbíró. - Hát megbolondultál?
- Semmi Borbála! Ha kegyelmetek úgy, mi is úgy.
A tanácsurak kacagni kezdtek az álarc alatt.
- Mert tudjuk ám - folytatá a főbíróné -, hogy miről tanácskoznak kigyelmetek.
- Tudják? - hebegte a főbíró, s az álarcok alatt összevacogtak a fogaik.
- Megmondta a Schmidtné asszonyom fia, aki a kályhából kihallgatta a tanácskozást, mert idebent lepték, mikor a fecskefészket ki akarta szedni.
- Átkozott fecskefészek! - sziszegett Kajta uram.
- Beszéljünk nyugodtan, asszonyaim. Hát mit mondott az a fiú?
- A kigyelmetek arcátlanságát - vágta oda vakmerően az asszony.
- Úgy van - bizonyítá a többi hat asszony.
Ott künn vékony éneklő hangokból támadt süvítés rázta meg az ablakokat:
- Le a férfiakkal! Követeljük az asszonyi jogokat. Követeljük! Követeljük!
A főbíróné csípőjére tette kezét, látszott, hogy egy hosszabb szónoklatba kezd.
- Mi csak az igazságot követeljük. Kigyelmetek, tekintettel arra, hogy a férfinem nagyon elfogyott a csatározások alatt, és emiatt túlságosan elszaporodott az asszonyi nem, úgyhogy egy része fölöslegessé vált, azt a határozatot hozták, hogy a fölösleges asszonyoknak akképp veszik hasznát, ha mindenki kettőt választ ezentúl, de mi ezt nem tűrhetjük, ez nemcsak ellene van a világi és az egyházi törvényeknek, de az emberi nem természetének is, mert ha megfordítva vesszük…
A tanácsbeliek nagy hahotával ugráltak fel. A főbíró közbevágott:
- De hiszen mi nem határoztunk semmi ilyet.
- Hallgassanak! Megfaggattuk, megkínoztuk a Schmidtné fiát, hát kivallotta.
- Ezt vallotta ki?
- Ezt!
- No, akkor derék gyerek! - kiálták a szenátorok.
Lett nagy örvendezés efölött. S mihelyt sikerült az asszonyokat lecsillapítaniok (igaz, hogy nehezen sikerült), rögtön elküldték a város hajdúját a kis Schmidt Miklósért, akit ott a tanács előtt megdicsért hallgatásáért a főbíró, a tanács pedig az asszony lázadás emlékére végzést hozott, mely ekképpen van bejegyezve a protokollumba:
»Végeztetett pediglen, hogy Schmidt Miklós nevű tizennégy éves fiúcska, aki a város titkát férfiasan megőrizte, noha ezt tőle követelni nem lehetett, ezentúl a városi szenátus minden ülésén jelen lehessen és szavazhasson.«
Ha aztán tovább lapozunk a kassai krónikában vagy tizenöt évvel, még sokszor találkozunk a Schmidt Miklós nevével, ki a város főbírói székébe emelkedett, s élte fogytáig nagy szerepet vitt otthon. A király nemességre emelte; egy fecske röpköd a címerpajzsán kék mezőben.
TAVASZI RÜGYEK
1887
Egész legendakör van elterjedve Selmecen Gábel Jánosról, arról az együgyű emberről, aki szemben lakott a líceumépülettel, s valóságos kötekedési tárgyul szolgált a pajkos nebulóknak. Pedig testvéröccse volt az egyik professzornak, Gábel Istvánnak. Onnan könnyen kölcsönözhetett volna respektust, ha ugyan lett volna annak is.
No már csakugyan cudarul bántak a szegény Gábel Jánossal. A lovaira epigrammákat csináltak, a kinyitott ablakain át cserebogarakat eregettek be. Egy tarisznyáravalót fogott egyszer össze Nagy Jani, és beöntötte az ablakon, éppen mikor őkegyelme vacsorált. A »Vidám« nevű lovát egy éjjel bemeszelték fehérre; a helyi nyomdában egy külön újságot szedettek ki számára, mely tele volt a legcsodálatosabb hírekkel: Spanyolországban egy cukorbányát fedeztek fel, mely az egész világot el fogja látni. (No, ez nem jó dolog - sopánkodék Gábel János uram, mert egy cukorgyár részvényei képezték a vagyonát.) Kossuth kétszázezer emberrel betört Mehádiánál. (No, ez jó dolog - rikkantott fel vidáman, mert nagy forradalmár volt belsejében.) Pesten tegnap óriási földrengés volt, az egész város elsüllyedt mindenestől.
Halálsápadtan ugrott fel, mert a lánya, a kis Mariska ott járt iskolába.
- Kocsis, fogjon! - hörögé. - Rögtön indulunk Pestre.
- De hiszen Pest nincs már meg - ellenveték pajkos tanácsadói.
- Igaz - sziszegte -, nincs már meg.
Levetkőzött, lefeküdt az ágyba, kilelte a hideg, és fel sem kelt addig, míg jó emberek fel nem világosították, hogy Pest most is a maga helyén van.
Ezt így egyszerűen el nem hitte volna, mert azok közé tartozott, akik semmi valószínűt el nem hisznek, hanem vakon esküsznek minden lehetetlenségre. Megmagyarázták hát neki az ő esze szerint, hogy csakugyan süllyedőben voltak Pesten a házak, hanem a távírda drótok, melyek házakat, oszlopokat összetartanak, nem eresztették őket. Hiába, nagy dolog az, ha egy város meg van drótozva!
Ilyen együgyű ember volt Gábel János, akinél a Pali bátyám lakott diák korában. Én akkor láttam legelőször, midőn anyám látogatni ment a fivéremet, s engemet is magával vitt.
Egész csodadolgokat beszéltek nekem otthon Selmec felől. Micsoda házak vannak ott, milyen ragyogó fedelű templomok! Hát még a híres Kálvária-hegy, rengeteg apró kápolnáival, hát még a két vár, a hírhedt »Klopacska«! Istenem, mennyi látnivaló! És ez csak a fele: mert a másik fele a föld alatt van. Felülről is majdnem olyan város, mint akár Pest, alulról pedig még Párizsnál is különb. Mondhatom, meglepett. Minden olyan különös volt itt. Nemcsak a házak, hanem de az emberek is. A hevérek furcsa öltözete, a két keresztbe tett kalapács a fövegeiken, az erdészek tölgylevele a kabátjaik hajtókáin, mind a legnagyobb bámulással töltött el.
Anyám a vendéglőbe szállt, és onnan izent a Palinak, hogy itt van. Míg a staféta odajárt, ő azalatt végigheveredett a díványon, az úti fáradtságot kipihenni. Nekem nem volt nyugtom, kiosontam legott az utcára, beszaladgáltam nagy mohón egy akkora darabot a hegy-völgyes, sikátoros városból, aminőt csak lehetett az eltévedés veszedelme nélkül. Mert sokat hallottam olyan szerencsétlen gyerekekről, akik nagy városokban úgy elvesztek, hogy sohasem találhattak rá többé a szüleikre. Éhes figyelemmel vizsgáltam mindent, az asszonyok undok vörös gugáját, mely a nyakukon nő az egészségtelen ivóvíztől, a bányászok szokatlan alakú lámpáit, megmosolyogtam a bőrkötényt, melyet hátul viselnek, megcsudáltam a Szittnya-hegy hatalmas csúcsát, aztán egy gyerekcsoport közé keveredtem, kik egy vaskereskedés falánál gomboztak. Nekem is voltak gombjaim, gondoltam magamban, »itt lehet valamit kezdeni«, s megálltam köztük nehány percig, de csakhamar visszafutottam a vendéglőbe.
- Anyám, anyám - kiáltám lelkendezve -, képzeld csak, itt a kisgyerekek is németül beszélnek.
Anyám mosolygott, és szeretetteljesen hátba ütött:
- Eredj, te golyhó, hát hogy beszéljenek másképpen? Hiszen úgy születtek szegények.
(De előttem mégis megfoghatatlan maradt ez a dolog.)
Csakhamar megjött Pali is. Szegény kis bátyácskám egészen el volt rongyosodva. Az ujjai kinéztek a csizmájából, a nadrágja ki volt repedve a térdénél. A szép, kék posztójú kabát, melynek olyan nagyon örültünk az ősszel, mikor a csolánczi »kecske« hazahozta, tele volt zsírfoltokkal és szakadásokkal.
És nemcsak a ruhája ment tönkre a hasadások, feslések miatt, hanem a teste is. A bal halántékán egy kék folt volt, a jobbik arcán egy félkörbe hasított vörös vonal. Amaz ököl, ez meg éles köröm nyoma. Azonfelül a keze is szét volt marcangolva és az ujjai bekötözgetve.
Anyánk, aki egész úton morgott, hogy roppant kegyetlen lesz a gyerekhez (mert arról értesített Gábel János, hogyha nem jön fel valaki rendbe hozni ügyeit, talán ki is csapják), egyszerre elfelejtette a kemény szavakat, átölelte Palit, és sírni kezdett.
- Jaj, mi lett belőled? Mivé tettek? (Megcsókolta arcán a kék foltot.) Ki ütött meg, édeském? (Azután a karmolás helyét simogatta meg. ) Az isten verje meg a körmét a gazembernek! (Kioldozta egyenként ujjain a kötelékeket, és megfújta sorba a sebeket, mintha a gyöngéd anyai lehelet egyszeribe meggyógyítaná.) Ó, kedves Lázárkám! Hát ezt a ruhát mivé tetted, te hegyi zsivány? Ni, a nadrágod is el van szakadva a térdén. Ugye megtérdepeltettek, szegénykém? Mondd meg, beszéld el, szívem, ki vert meg, mindjárt kiásom a szemevilágát.
- Senki! - mondá Pali bűnbánólag lesütve a szemeit édesanyja vallató tekintete előtt…
- Senki? Hát magától lett ilyen ez a ruha, meg ez az arc?
- A pajtások - dörmögte Pali.
- Ők csinálták?
- Igen mamám, a pajtások, akiket én vertem meg.
- Ejnye, akasztófáravaló - pattant fel anyánk mérgesen -, hát te verted meg őket, hát te hősködöl itten? No iszen, szépen vagyunk. Gyönyörű levelet írt a gazdád. Édesapád betegen fekszik otthon, úgy elbúsítottad, talán meg is hal, te leszel a gyilkosa. Én is inkább a föld alá bújtam volna szégyenletemben, azért is jöttem el, hogy otthon ne legyek, hogy ne szurkálhassanak az emberek a gúnynyilaikkal, mert az egész környék tudja, hogy ki akarnak csapni. Hát mit csináltál? Valld be! De ne is szólj, hallgass; aki gonosz, az hazug is, egyetlen szavadat sem hiszem el, hanem majd elbeszéli Gábel bácsi. Vegyétek a kalapjaitokat, menjünk!
Gábel János éppen az ebédtől kelt fel, és jóízűen pöfékelt a debreceni makrapipájából (mert Debrecenben a selmeci pipa a becses, Selmecen a debreceni), mikor benyitottunk hozzá. Nagy fejű, szőke ember volt, a nyakát bizonyos dölyfös merevséggel tartotta, a kidüllesztett melle is kevély érzelmeit árulta el, csak a bizonytalan színű szemeiből nézett ki a gyámoltalanság és a jó szív.
Nagy tisztelettel ugrott fel, és a hadonászó kezeivel gyorsan sietett szétkergetni a füstöt és a bajuszát megigazítani.
- No, hála istennek - kiáltott fel -, csakhogy már megjött a tekintetes asszony. Mikor tetszett megérkezni? De hát, kérem alássan, hozzánk kellett volna ebédre fáradni. Ejnye, ejnye! Aha, nini, ez a kisebbik! (És most hozzám lépett Gábel bácsi, megsimogatván a fejemet.) No, az isten növessze nagyra. Izmos palántácska, tekintetes asszonyom, és meglehetős nagy feje van, elég agyvelő lehet benne.
- Azt majd meglátjuk, Gábel úr, akkor - vágott közbe anyám -, most csak a másikról van szó, a Paliról… annak a dolgában jöttem.
- Igen, igen… mikor született ez a kisebbik?
- 1849-ben - mondá anyám.
- Tyüh, hisz akkor nagyon jó. Nyáron vagy télen?
- Télen.
- Bravó! Hisz akkor forradalmi gyerek.
- Nem ér az, kedves Gábel úr, semmit.
- Nem ér? Hát nem méltóztatik tudni, hogy én rebellis vagyok? Nagy rebellis. Kevés híja, hogy nem voltam elcsukva a forradalom után. Kerestek is, becsületemre mondom, kerestek, egy krumpliföldön voltam elbújva. De aztán abbahagyták a keresést a gazemberek, és így maradtam szabadon. Egy uncia vér nem sok, de annyi sincs bennem, ami ne volna forradalmi. Valahányszor az ujjamat megvágom, mindig egy-egy csata folyik el a véremben. Már én olyan vagyok, kérem alássan. És az a szokásom, hogy csak forradalmi gyerekeket veszek fel egész kosztba, de azokat azon az áron, amit az alumneumban fizetnének. Most is van négy ilyen, akiket úgyszólván ingyen tartok. Jutka fiam (ez egy szolgálóhoz volt intézve), küldd be csak a legkisebb diákokat, a »gyűjteményt«.
Egy perc múlva belépett három bolyhos diák, kicsattanó, pufók, piros arccal, vidoran, barna szemeik kíváncsian szegződtek ránk, és bizonyos tisztelettel Palira. Úgy nézett ki a három gyerek, mintha testvérek volnának.
- Énekeljétek el a Szózatot! - rendelé Gábel bácsi, mialatt a büszkeség bizonyos vegyülékével jártatta végig rajtok a tekintetét.
A fiúk rágyújtottak a »Hazádnak rendületlenül« dallamára, mely akkor olyan népszerű volt, mint most egy operettvalcer, arcuk még kerekebbé lett, a szájuk a fülükig szaladt, a szemöldökeik a homlokukra hurcolkodtak fel, olyan lelkesedéssel fújták.
- Nagyon jól van. Most már énekeljétek el az én nótámat.
- Ugyan ne kínozza őket, kedves Gábel úr - szólt anyám türelmetlenkedve. - Úgyis látom, hogy kedves hangjuk van.
- Nem, nem, a nótámat követelem. Nálam rend van. Már én ilyen vagyok, kérem alássan.
A gyerekek összemosolyogtak, s aztán elkezdték szomorú, monoton hangon dalolni:
Müller Gyula nagy naptára.
Szerkesztette Friebajsz István,
Ezernyolcszázötvennégyben,
Emich Gusztáv betűivel.
Anyám meg nem állhatta, hogy el ne nevesse magát.
- Különös nótája van, Gábel úr.
De Gábel úr nem felelt; könnyei előtörtek az elérzékenyüléstől, nem bírt szavakat találni egy darabig.
- Különös nóta - szólt aztán, a keszkenőjével törölgetve szemeit -, különös bizony, mert temetési dal ez, tekintetes asszonyom: akkor énekeltük mi ezt, mikor a Szózatot nem volt szabad. A Szózat helyett énekeltük, mikor a haza koporsóban feküdt. Sírtunk, lelkesedtünk rajta, pedig csak egy naptárcím volt az egész. Most is összeszorul a szívem…
- Jól van, kedves Gábel úr, de talán áttérhetnénk az én dolgomra.
- Ó nem, nem, még egy produkciót akarok, még egy húrt akarok megpendíteni a tekintetes asszonyban. Legyen elkészülve, hogy a legrendkívülibbet fogja hallani. (Kevélyen a mellére ütött.) Ilyet csak Gábel János bírt összehozni.
Anyám bámészkodó várakozással függeszté rá szelíd kék szemeit.
- Gyertek idébb, fiúk - biztatta a gyerekeket Gábel úr -, egyenként közeledjetek, s mondjátok meg a neveteket, és hogy hol születtetek.
Az egyik fiú bátran előlépett:
- Én Szabó László vagyok.
- Hol születtél? - kérdé Gábel úr.
- Londonban - válaszolt a gyerek.
- Nagyon jól van. No most te, másik. Hogy hívnak?
- Daróczy Mihálynak.
- Hol születtél?
- Párizsban.
Gábel úr fürkésző szemeket vetett anyámra, hogy az vajon csodálkozik-e már, s azután előszólítá a harmadik csemetét:
- Mi a neved?
- Katányi György.
- És te hol születtél?
- San Franciscóban.
- Elég! - kiáltá Gábel úr pátosszal. - Elmehettek! Ha egy írott betű se lenne, asszonyom, arról ami történt, ennek a három magyar gyereknek a születési helyéről ki lehetne találni, hogy itt valami nagy dolognak kellett történnie. A forradalom nem szűnt meg, asszonyom, hanem csak folytatódik a matrikulákban és mindenütt. Csak meg kell tudni látni, éber szemmel. Száműzöttek gyermekei ezek. Ilyen kollekció nincs több, arról jót állok!
- Mindenesetre érdekes, de most térjünk át végre a Pali dolgára, mert azért jöttem az ön sürgős levele következtében.
- Ó, igen - válaszolta Gábel úr, a kecskeszakállát simogatva. - Az egy egészen közönséges eset. Palit kicsapják.
Mintha a mennykő ütött volna le ebben a szóban.
- Hát mit tett? - kérdé anyánk türelmetlenül.
- Inkább azt kellene kérdeznünk, kérem alássan, mit nem tett. Ront, bont, amit ér, üt-vág, ahova ér. Az utcánkbeli lakosok ablakait összetörte. Mindjárt itt lesz az üveges a kontókkal, vagy tán itt is van már valahol az udvaron. A kereskedők formatábláit éjjelente leszedi és kicseréli, a csizmadiacéget kiakasztja a szűrszabónál és vice verza. Konfúziókat csinál a mesteremberek közt. Bubla István lakatos komám egy reggel arra ébred, hogy ő Mladenecz Márton, a cserepes. Este drótot húz végig az utcán, a járókelők potyognak, mint a vadkörte. Az egész város trémában van miatta, könyörgöm alássan. Itt a szentháromság átellenében dohányt árul egy vak öregasszony a kapu alatt. Pali öreg pléheket vagdal ki kerekre, és azokon veszi a dohányt. A szegény anyóka azt hiszi, ezüst hatosok. Egy egész szakajtóra való gyűlt már fel: Azt is be fog kelleni most váltani a tekintetes asszonynak. És tetszik-e tudni kérem, hogy ez az utóbbi dolog már nem puszta vásottság, az már bűntény?
- Jól van, jól, kedves Gábel úr - vágott vissza a mama -, a gyerek csak azt teszi, amit a császár.
- Igaz, igaz, ez még nem hozná bajba, hanem azt cselekedte a minap, hogy a leckeórától megszabaduljon, melyen felelnie kellett volna, névtelen levelet írt a bátyámnak, a professzornak, melyben figyelmezteti, hogy a lakására másnap délután három és négy óra közt rablók törnek. A szegény professzor-bátyám bérelt emberekkel otthon strázsált, és rettenetes ijedelmeket állott ki. A leckeórát természetesen nem tartotta meg.
- Úgy kell neki. Minek hagyta magát bolonddá tenni?
- Hiszen ha csak ez volna, könyörgöm. Ezért még nem ülne össze a sedes. De az a főbenjáró, hogy a bátyámnak, aki a természetrajz professzora, a tudományos reputációját tette tönkre a pernahájder. Egy gombát gyúrt, kérem, kenyérbélből - de hogy az ördögbe jut eszébe az ilyen! Föltette az almáriom tetejére, amíg megszárad és a penész belepi. Akkor aztán odaadta a bátyámnak, hogy találta a Szittnya-hegyén. A bátyám kapott rajta, mert teljes életében ősgomba-kövületekre les, egy tudományos értekezést írt róla, mint valami csodaleletről, kinyomatta a saját költségén, és akkor sült ki, hogy az egészet ez a paniperda gyúrta. Beláthatja a tekintetes asszony, hogy a bátyámnak szatiszfakció kell.
Kedves anyánk jóságos arcán még mosoly is tündökölt ezekre a vádakra. Pali dacosan fordította el fejét, s színlelt közömbösséggel jártatta szemeit a szomszéd ház fedelén, ahol két tarka macska sétálgatott begyesen és nyújtózkodott közbe unottan, én pedig irigykedve hallgattam a kalandjait. Nem adtam volna sokért, ha ezt a sok turpisságot én követtem volna el. Mert nagyon szépnek látszik az a gyermekszobák ablakából.
- Nos, ha így van, hát csak adjanak szatiszfakciót a professzor úrnak, amiért gombának nézi a kenyér belét.
- Meg is kapja kétségkívül.
- Legföllebb fölszedem a gyereket és hazaviszem. Megél az otthon is.
- Hüm - felelte Gábel úr mosollyal -, még az is kérdés, hogy haza lehet-e majd vinni?
- Mit akar ezzel mondani? - kérdé anyám szorongva.
- Tessék a gyerekeket kiküldeni - szólt halkan -, négyszemközti dolog az!
Anyánk felénk fordult.
- Menjetek, fiúk, nézzetek szét egy kicsit a fogadóban, hogy a kocsis elrakta-e a lószerszámot és megetette-e a lovakat?
Ott künn ezer érdekes látnivaló kínálkozott. Éppen utolsó farsang volt, s ilyenkor Selmecen megelevenednek az ős német szokások. Maskarák jártak az utcákon komoly méltósággal. A bányász- és erdésztanulók is most veszekesznek meg. Egy napra felfordul a világrend. Az »Arany lámpához« címzett kávéház csak úgy zeng eleven zsibongásuktól. Az egész esztendőn át szolgája volt az elsőéves, a »fuchs«, a negyedévesnek, a »veterán«-nak, tetszés szerint töltötte ezen a rossz kedvét. Ma egy napra megfordítva van. A »fuchs« az úr s a »veterán« a szolga. De vissza is fizeti ilyenkor széles jó kedvében, amit egész esztendőn át szenvedett. Csihi-puhi! ütik a fuchsok a veteránokat, s a künn ácsorgó csőcselék hahotája közt összeverve, összeszaggatott ruhában lökdösik őket a kávéházból.
Egymást váltogatták a tarka képek. Egy Náckó (minden bennszülött selmecit Náckónak hívnak) víg kurjongatással dülöngve megy az utcán, böfög, közbe csuklik, s rekedtes hangon fel-felkiált:
- Félre az útból, mert halálfia, akit a botommal elérek!
- Ez ugyan sokat vett be a jóból - mondom Palinak.
- Esze ágában sem volt. Nem ivott az egy csöpp italt sem. Csak játssza a részeget, mert az itt a divat, s a Náckónak tekintélyt szerez társai és a leányok előtt.
Szegény Náckók, valóban szánalmas alakok! A rossz kigőzölgés és a bányaélet miatt betegesek, véznák és halaványok. Már úgy is születtek. - A Náckó három évig szopik, hatéves korában pipázik, és hétéves korában megindul járni, tizenhat éves korában megházasodik, és új Náckót nemz, huszonnyolc éves korában meghal végelgyengülésben, és a kalapácsát, kötényét és lámpáját ráhagyja Náckóira. Az arany nyomorékká teszi az embereket. Selmecen könnyebb száz mázsa aranyat találni, mint egy újoncot - aki a katonamértéket megüsse.
Különben egyike a legérdekesebb városoknak a világon, kivált ilyenkor télen. A hó finom apró pelyhekben pilinkél, az utak és gyalogátjárók csúszósak a reggeli fagy miatt. A hegyeken és a hegyoldalakban fekvő házakból lehetetlen lejönni másképp a völgykatlanban fekvő piacra, mintha az elszánt lélek, legyen az hölgy vagy férfi, egy szalmazsuppra ül, keresztet vet magára, s azon leereszkedik isten nevében. Biz ez egy kicsit veszedelmes sikló. Fölfelé azonban teljes lehetetlen feljutni, úgyhogy a csúszós, jégkérges napokon ősnomád szabadság uralkodik a hegyi házakban. A törvény keze oda nem ér, ha valami megidézési terminus van, az semmis, ha valaki meghal, azt el nem temetik.
Valaha népes, élénk város volt. Hej, mikor még a szép, feslett Rösel Borbála ott táncolt, dobzódott az új vár fényes termeiben, akkor még sok arany volt alul, sok ember volt felül. De az arannyal az ember is megfogyott, az ódon középkori házak, amelyeknek a homlokzata háromemeletes, a háta pedig nyomorúságosan odalapul fedelével a hegyoldalhoz, néptelenek. (Némelyiknek a hosszú sor termeit átjárónak használja a lakosság.) A lakosság is végképp elszegényedett. Szerencse, hogy bigott katolikusok. Csakis ezzel a vallással élhetnek ők meg - mert sok a böjt benne.
Míg mi odakünn csavarogtunk, Pali a kamraépület mellett összetűzött egy csizmadiainassal, és elnáspángolta hatalmasan, az inas ordítozva futott végig a Gólya utcán, amivel föllármázta az asztalos- és pékinasokat, a diákság hatalmas ellenségeit. Menten gyülekezni kezdének. Az elpáholt inas megszűnt bőgni és visszafordult. Üldözőbe vettek bennünket nagy kiáltozásokkal.
- Hajrá, agyon kell őket ütni!
A Medve utca szögletén Cirbusz, az óriás lakatoslegény csatlakozott az inasokhoz, és élükre állt.
- Be kell őket keríteni - mondá -, diákhúst eszünk ma, gyerekek!
Azután szétosztá a csapatot.
- Az egyik rész fusson utánuk a Gólya utcán, a másik rész rohanjon végig a Kálvária sikátoron, hogy onnan eleibök kerüljön. Szorítsátok, fiúk! Én magam pedig ezzel a fustéllyal a Perec utcán futok le, hogy arra felé zárjam el a menekülésüket.
Menthetetlenül körül voltunk véve. Lihegve futottunk, a frissen esett hó szinte porzott alattunk.
- Mi lesz most? - kérdém Palitól.
- Agyonütnek bennünket. Rajtunk már csak valami csoda segíthet vagy az, ha egy csomó diákkal találkozunk. Mert akkor fölveszem a háborút az inasokkal.
Már szinte hallani lehetett az üldözők lármáját.
Az elhagyott utcán kevesen jártak. Egy-két öregasszony kocogott a fapapucsaival az átkozott rossz kövezeten. Diáknak híre-nyoma se volt, hanem amint egy nagy sárga házhoz értünk, mely kidudorodott homlokzatával elzárta a végtelen hosszú, de görbe Gólya utcából egy nagy darabon a kilátást, bájos gyermekleány jött velünk szembe, kecsesen tartva feje fölött az esernyőt.
Én már ki voltam merülve, lélegzetem fogyott, lábaim roskadoztak, de Pali, ki gyakran hátranézett, és biztatott, még jól bírta a két lábát, s olyan erővel rohant, hogy majd fellökte a leánykát.
- Pali, Pali, maga az? - szólítá meg a leány.
Erre a hangra megállt Pali és csodálkozva hebegte:
- Nini, Mariska! Hol veszi itt magát!
- A nénikéhez megyek. Magának megint valami baja van, Pali. Miért szalad? Egészen ki van vörösödve.
- Semmi, semmi - szólt szemlesütve Pali -, talán csak elpirultam, mert magát látom.
- Menjen, gonosz! Ó, be csúf, mikor így beszél.
Ekkorra én is odaértem és elbámultam, hogy Palit beszélgetésben találom egy leánnyal. Szép, barna szemű teremtés volt, hosszú, gesztenyeszín hajjal, melybe piros pántlika volt fonva. Karcsú termetéhez csodaszépen illett egy kis prémes bunda.
- Fussunk, fussunk! - kiáltám. - Mindjárt itt lesznek.
- Kik? - kérdé a leányka ijedten.
- Üldöznek bennünket…
- Akkor fussanak, az istenért…
- Hasztalan! - szólt Pali csodálatos közömbösséggel. - Az utca felső végénél is üldözőkkel jövünk szembe. Jobb, ha itt csevegünk még egy-két percig.
- Szent isten, mit csináljunk? - tűnődik a leány elhalványodva.
- Semmit. Bánom is én. Csak a kis öcsémet sajnálom. Szegény mama, kétségbe lesz esve.
- Micsoda, ez a fiúcska a maga öccse?
Végignézett rajtam, azután mintha egy anya lenne (pedig egyforma korú volt velem), szépen pártfogólag megsimogatta a fejemet.
- No, ne féljen. Magának nem lesz semmi baja. Jöjjön ide a kapu alá.
Gépiesen követtem. Az ijedelem nem válogatós.
- Szerencsére egy tarka alsószoknya van rajtam - szólt kedves, egyszerű hangján. - Vegye föl hamar.
Benyúlt a bundácskája alá, s a csípőjénél pepecselt valamit, majd megrázta a ruhácskáját, mire egy kék, takaros alsószoknya ereszkedett alá.
- Húzza fel hamar! - biztatott meg parancsoló arccal. - Itt van a kendőm is. Adja azt a buksi fejét. Így ni! (Még egy barackot is adott rá tetejébe kedves mosollyal.) Most már elmenekülhet, az ördög sem ösmeri meg.
Hagytam magammal cselekedni mindent, volt valami ellenállhatatlan varázs a leánykában, de meg a helyzet sem engedte, hogy ellenkezzem vele.
- Hahaha - kacagott fel édesdeden, mintha ezer csengettyű csilingelne -, valóságos kis Ancsa. No, most már upre púpos, mehet, amerre akar, nem ösmerik meg az üldözőik. Hanem a Paliért aggódom. Mi lesz azzal szegénykével? (S egész testében megremegett.)
Mindez egy perc műve volt, amint kiléptünk az utcára, eszembe jutott megkérdezni:
- Hová vigyem el aztán a kendőt és a szoknyát?
- Ejnye, csacsi, hát maga azt se tudja, ki vagyok én? Én a Gábel Mariska vagyok, ahol a Pali lakik.
Pali ott künn várt bennünket. Rám nézett, elmosolyodék:
- Glück auf - kiáltá vidáman -, csakhogy a te bőröd már asszekurálva van, te most már sétálhatsz hazafelé, mint egy kanonok. Hanem én kotródom. Pá, pá, Mariska! Ha agyonütnek, magának testálom a növénygyűjteményemet.
S ezzel megeresztette az apostolok lovait. Hopp, hopp! Még ugrott is néha egyet, mint a kecskebak. Olyan vére volt, hogy mulattatta a veszedelem.
Pedig csakugyan veszedelem volt, mert az inasok rég fenik rá a fogukat. Aztán sem a hátuljövők, sem az elüljövők nem lehetnek nagyon messze. Már hallatszanak is messziről zűrzavaros kiáltások. Jó szerencse, hogy e pillanatban egy nagy izmos kofa lépett ki egy alacsony földszinti házból, roppant kosarat emelve hátán.
Pali megpillantotta, hogy a kosár üres, egyszerre lerogyott a kövezetre roppant jajveszékeléssel és sírással.
- Mi bajod, édes fiam? - kérdé a jószívű asszony.
- Jaj, jaj, anyó, kitörtem a lábamat, végem van.
- Ne sírj no, fiam, majd mindjárt bekötözöm.
- Nem, nem, ne nyúljon hozzá, jaj, jaj, nagyon fáj… hanem vegyen fel anyókám a kosárba, és vigyen haza; otthon tudom megfizeti édesanyám a fáradságát.
- Merre lakol gyermekecském?
- A szentháromság mellett, nénike.
A becsületes anyóka lekapcsolta a kosarát, beletette Palit, aztán megint fölemelte a hátára roppant erőlködéssel és szuszogással. (Ejnye, de nehéz vagy, édes fiam!)
A nagy kosár egészen elnyelte terhét, ropogott, csikorgott alatta, a kofaasszony kétszer-háromszor felfohászkodék:
- Gazdag az édesanyád, fiacskám? Mert bizony egy forint sem lesz sok. Olyan kolbászok támadnak a vállamon, hogy két hétig sem hordhatok kosarat.
Pali, ki szerényen kuporodott meg bent, gyöngéden hátba lökte a kosár bordáin keresztül a kofát.
- Ne beszélgessen nénike, mert lépteket hallok: szégyellném magamat, ha valami ismerősök rajtakapnának, hogy én ülök itt.
Érezte a szagot, hallotta a lábdobogásokat, amint elcsörtettek mellette a hátulról jövő üldözők, s azt is megneszelte, hogy nem messze a veres torony tájékán összejöttek az elölről rohanókkal. Képzelem, mekkora szemeket meresztettek egymásra.
- Hát a diákok hova lettek?
- Csak nem nyelte el őket a föld? - kiáltá az egyik.
- Soha ennél csodálatosabb esetet!… - szól egy másik.
- Bebújtak valahol a kapu alá.
- Az nem lehet, minden kapualjat megnéztünk.
Káromkodtak és tanakodtak. Pali nagy élvezettel hallgatta a kosárból addig is, míg szemközt tartott a sopánkodás, alig várta azonban, hogy a háta mögött legyenek.
Az inasok gyanútlanul engedték átmenni a kofaasszonyt. A hátul cammogó leányka - mármint én, sem tűntem fel nekik, mindössze az egyik szurtos kölyök nyújtott rám nyelvet.
Hanem amint aztán túl volt Pali egypár lépésnyire az ellenségtől, egyszerre hopp - kiugrott a kofa kosarából.
- Hahó! Hahó! - kiáltá. - Alászolgája.
Fügét és szamárfüleket mutatott nekik, s ezzel rohant lefelé a dombon, ahogy a két lába bírta.
- Utána! - ordított a bőrkötős had.
A kofa, ki először nagyot bámult, hogy bír az a törött lábával fickándozni, rettentő átkozódásokban tört ki.
Pedig még hátra volt a feketeleves.
Mert az inasok látván, hogy most már hiába kergetnék a gyors lábú Palit, visszafordultak és nekiestek a kofának, amiért a diákot kicsempészte a kelepcéből.
Elverték, meghajigálták, a kosarát lerántották és összetörték… Így jár a jószívűség ezen a gonosz világon.
Mi aztán szerencsésen hazaérkeztünk. Azalatt Gábel úr elbeszélte anyánknak a négyszemközti dolgot.
- Féltem vele előhozakodni - kezdé kedvetlen hangon -, mert nagyon elszomorítom magamat is, a tekintetes asszonyt is. De hiába, nem lehet a véka alatt tartani. Az imént mutattam a gyűjteményemet. Tetszik-e tudni, hogy ebből a gyűjteményből a legszebb darab hiányzik? Eltűnt. Egy diák, aki Madridban született, Török Gyuri nevezetű (Gábel bácsi szemei könnyel teltek meg), áldott jó fiúcska volt és okos, olyan verseket írt az kérem, hogy Horatius se különbet abban a korban. Mintegy tíz nap előtt vakációjuk volt a fiúknak, nekem meg a születésem napja, ők egy albummal ajándékoztak meg, melybe mindnyájan levetették magukat, én meg egy kis bort adattam nekik, igyanak az egészségemre, pedig nem szokásom. Nem vagyok barátja a bornak. Elhibázta az öreg Noé, mert az első szőlőtőkét, mielőtt elültette volna, megáztatá egy oroszlán, egy majom, egy disznó és egy bárány vérében. Azért aztán vagy oroszlánná, vagy majommá, vagy éppen báránykává, esetleg disznóvá válhat tőle az ember. Én rendesen oroszlánná leszek.
- Térjünk talán a dologra, Gábel úr.
- Hát jól van, egy kis »beneficiumot« csaptam a gyerekeknek: ittak, mulattak. Gyuri azt mondta, kirándulást tesz ma a hegyekbe, hogy a szél kifújja fejéből a gőzt; vette kampós botját, a tarisznyáját, elment - és sohasem tért többé vissza. Minden jel odamutat, hogy megölte valaki.
- Szent isten!
- Eleinte föl sem vettem. Természetesen a többi diákok is csavargással töltötték a délutánt, este hazajöttek, természetesen sárosan, cafatosan, mint rendesen, csak Gyuri nem jött. Kérdém a többiektől, ha nem látták-e valahol? Nem. No, semmi, bizonyosan valamelyik pajtásánál hál. De Gyuri másnap se jött. Most már megijedtem, s legott bejelentém a tanároknak és a hatóságnál. Az eltűnt diáknak híre ment a városban, persze, mert ki is dobolták. Egy hevér asszony jelentkezett, hogy ő látta a Gyurit künn a hegyek közt a Korpona felé vezető úton egy pajtásával, de ő bizony meg se nézte jól, nem tudja leírni a kinézését, hanem azt mondja (különös történet ez, tekintetes asszonyom), hogy az én lányom adhatna fölvilágosítást a »másik«-ról, mert Mariska éppen azon az úton jött haza egy szekéren Korponáról, ahol a nagyanyjánál töltött egy hetet, tehát látnia kellett a diákokat.
- Tovább, tovább! - sürgeté a mama, gonosz sejtelmektől elborult arccal.
- A hatóság nyomban embereket küldött Gyurit nyomozni, de nem találták meg, ami nem is könnyű dolog, mert annyi ott a hófúvás, hegyszakadék, hogyha egy ilyenbe találta Pali belökni…
- Pali? Az én fiam? - kiáltá anyánk szívszaggató hangon, és zokogva rogyott a díványra. Majd fölemelte fejét és felugrott. - Nem igaz, nem igaz! Hazugság, rágalom! Az én fiam nem tett ilyet. Én ösmerem, én hordtam a szívem alatt.
- Nonono - csillapítá Gábel úr -, elszóltam magamat. Bocsánatot kérek, én csak a gyanút jeleztem. A gyanú még semmi, még az nem úgy van. De hát az ember azért nyitja ki a száját, hogy őszintén elmondja a dolgokat, úgy, amint vannak, vagy aminőknek látszanak.
- Mindent meg akarok tudni - sóhajtá anyám, egész testében remegve -, mindent, mindent.
- Ott hagytam el, hogy a hatóság nem talált semmi nyomot, csak egy cseréppipát, melyet a nebulóim a Gyuriénak ösmertek fel. Tehát csakugyan ott járt Gyuri, és most már csak az a kérdés maradt fenn, ki volt a másik diák? És ha eddig olyanról volt szó, ami a tekintetes asszonyt keserítette el, most már olyanról lesz szó, ami engemet keserít el, mint apát. De azért nem hallgatok el semmit, mert ez nem tréfadolog.
- Köszönöm, Gábel úr.
- A Mariska lányomat, aki valóban Korponáról jött azon a délután, kivallatám, de ő makacsul tagadta, hogy látta volna a két diákot. Szurina András, a főkapitány azonban, aki - mellesleg legyen mondva - keresztapja a Mariskának, és igen furfangos, okos ember, meg nem elégedett ezzel, eljött egy este, s szép tapintatosan kérdőre vette leányomat. Az amellett maradt állhatatosan, hogy senkit sem látott. Hát most már vége, ott vagyunk, ahol voltunk; de Szurina András, nemhiába keresztkomám, az az ember, aki az almafa virágjából is ki tudja nyomkodni a cseresznyeszemet, ott vacsorált nálunk, szétnézett a bútorok és csecsebecsék közt, mígnem keze ügyébe akadt az album a diákok arcképeivel. Nosza nyomban jegyzékbe vette a benne levő képeket. Az első lapon van Szabó Laci, a másodikon Daróczy Misi, a harmadikon Török Gyuri, és így tovább mind a huszonhárom diákomat. Hogy mire való lesz, el sem képzelhettem, de feldiktáltam készséggel. Mit gondol a tekintetes asszony, mi sül ki ebből?
- Nem is képzelem.
- Az sült ki, hogy másnap a Szurina komám leánykája, akinek meg én vagyok a keresztapja, meghítta a Mariskámat uzsonnára. Szurina uram is otthon volt. Egyszer csak, amint ott fecsegnek, beállít Szurinához a hevér asszony, aki már be volt tanítva, mit mondjon. Szurina ott a lányok előtt kérdezi ki az esetet és hozzáteszi: »Megösmerné-e kend azt a másik diákot, ha látná?« - »Igenis, megösmerném« - mondá a hevér nő. - »De úgy gondolja meg, kend, szegény asszony, hogy ezzel vesztőhelyre juttatja azt, akire az ujjával rámutat.« - »Hadd lakoljon a bűnös, tekintetes főkapitány úr.« A főkapitány gondolkozva járkált egy darabig a szobában, azután így szólt a lányomhoz: »Ejnye, Mariska, egy jó gondolatom támadt. Apád említette, hogy egy albumot kapott születésnapjára a diákjaitok arcképeivel, ugyan kérlek, fiacskám ne restellj hazaszaladni érte, hadd mutassa meg ez a derék asszony, ki a bűnös.« A lányka megrezzent (legalább a koma azt mondja), de aztán szó nélkül hazament az albumért, s halott halvány volt, amikor elhozta. A főkapitány hirtelen átfutotta a lapokat, s legott észrevette, hogy az egyik diák innen is »eltűnt«. Hopp, megvan, akit keresünk. Megnézte a jegyzéket, s kitűnt, hogy az a Pali gyerek. Az a béka ki csempészte. Meg akarta menteni, s éppen ezzel vitte be a hínárba.
Édesanyánk szemei megüvegesedtek, ajkai szederjes színt vettek fel, majd szaggatott jajkiáltásokban tört ki: »a szívgörcs!« hörgé.
- Hamar a morfium-csöppeket - futott ki lihegve Gábel úr a szakácsnéhoz.
Összerohantak a cselédek, kifűzték és lefektették, mire mi odaértünk, bágyadtan, halaványan feküdt a Pali ágyában. Én még künn az utcán vettem le a kendőt a fejemről, hámoztam ki magamat a szoknyából, és a hónom alatt vittem be. Jó szerencse, mert az új kaland rossz hatással lett volna most. Így is keserves fuldokló sírásra fakadt, amint megpillantá Palit. Gábel úr legott figyelmeztette, menjen ki, »Megölöd anyádat, ha itt maradsz«.
Egy óra múlva azonban jobban lett és Palit kívánta.
- Félek - vélte Gábel úr -, kártékony lészen a jelenléte.
- Nem, nem, ki akarom vallatni.
Ünnepélyes, idegbántó csend támadt, mikor Pali belépett. Gábel úr félénken húzódott a kályha mögé. Én nem tudtam, miről van szó, de éreztem, hogy az valami rettenetes dolog lehet.
- Jer közelebb! - suttogá az az örökké szelíd hang, melynek édes zenéje még most, sok-sok év múlva is a fülemben cseng.
Pali megriadva, bizonytalan léptekkel támolygott az ágyhoz. Anyánk fél könyökére emelkedett.
- Irtózatos gyanú alatt vagy - kezdé -, nagy bűnnel vádolnak, melyet nem akarok megnevezni.
- Mamám! Mamám!
- Egy szót se felelj, mert egy szót sem kérdek, hanem emeld fel a fejedet, és nézz a szemembe!
Pali fölemelte a szemeit. A szép, fehér szegélyes, kék karikák őszintén, bizalommal tapadtak az anyai arcra. Az anya tudott azokban olvasni.
- Elég - szólt, láthatólag megkönnyebbülve. - Fölkelek. Kitisztázlak. Mikor lesz az a sedes?
- Holnap - felelte Gábel úr.
Valóban, másnap összeült a sedes. Szigorú arccal gyülekeztek fel a professzor urak a kis auditóriumba, ahol a zöld posztóval bevont nagy asztal állott. Az asztalon ott volt a rettegett »fekete könyv«, melybe az ítéleteket írják be, és a lélekharang, a kis csöngettyű, mely a pedellusnak szól, aki az ítéleteket végrehajtja.
Az iskolának nincsenek valami különös kiváltságai, de az éber protestáns szellem mégis kiszorított hosszú időkön át bizonyos úzust, a hatóság külön státusnak tekinti a líceumot és nemigen üti be az orrát mindenbe. Szurina uram ezúttal is fölment a direktor úrhoz, és jelentést tett az általa felállított albumcsapda sajátos eredményéről, mondván:
- Végezzenek előbb a gyerekkel a tekintetes urak. Az nekünk nem árt. Mi, polgári hatóság, várhatunk. Van rá időnk. Elég fiatal a gonosztevő.
Délután egy órára volt kitűzve a sedes, amikor a nagy iskolaépület néptelen. Kísértetiesen kongnak a léptek a hosszú folyosókon. Vankovics Mátyás, a pedellus, ott járt fel s alá, vészjóslón csörgetve a karcerkulcsokat. A szél gúnyosan kacagva süvített be az ablakon, s szilajon lógatta ott künn a tornászó köteleket és hintákat.
Mi anyámmal, miután Palit egy-egy csókkal beeresztettük az auditóriumba, szívdobogva húzódtunk meg egy fülkében, onnan lestük a jámbor Vankovicsot (ki úgy tűnt fel nekem, mint a hóhér, csak éppen a skarlátpiros köpeny hiányzott róla) és az érkező tanárokat. Legelőbb jött a direktor, Guzmiczky és Csacsatka professzor urakkal. Azután Koós Gábor professzor úr érkezett meg nagy, bozontos szőrű kutyájával, melyet kinn hagyott az ámbituson, míg maga eltűnt a nagy sárga ajtóban, mely mögött a mi Palink fölött ülik a törvényt. Majd előcsoszogott nagy köhögve Kapler, a matézis professzora, aki azt szokta mondogatni a diákoknak: »Minden tudomány csak a sírig tart, fiúk… latin nyelv, magyar nyelv csak a sírig való… mert ki tudja, milyen nyelven beszélnek odaát az angyalok; de a kétszer kettő, édes gyermekeim, még a síron túl is csak négy lehet.« Kevés vártatva erős »kip-kop« hangzott a lépcsőkön. Két famankóján érkezett Suhajda, a Petőfi poézis-professzora. Kiaszott, sovány, madárképű emberke, sötétkék Goethe-kabátban. Minden harmadik lépcsőn megáll, és szippant egyet a burnótszelencéjéből. Nyomában lépkedett, vattával bedugott fülekkel, arany foglalatú pápaszemmel Kecskéssy tanár úr, a történelem magyarázója, aki egy napon azzal lépett be a klasszisba, ahol Ausztria térképe lógott a falon: »No, fiúk, ez a mappa is összezsugorodott egy kicsit.« Vette a vastag kék ceruzát, keresztbe törülte vele Lombard-Velencét, és örvendezve mondá: »Ez sem a miénk már.« (A napfény besütött az ablakon, s nevetve táncolt a megkrikszkrákszozott országrészen.)
Mind együtt voltak már az ítélő urak, csak még Gábel úr hiányzott, a mi Gábelünk bátyja, a természettudományok professzora.
Lihegve jött, sebesen aprózva lépteit kurta, húsos lábszáraival, mint olyan ember, aki siet. De a küszöbnél ijedten állott meg.
A Koós Gábor tanár úr fehér bundás kutyája keresztbe feküdt az auditórium küszöbén. Egy fenevad, aki rávicsorítja a fogait.
- No, Tisza, mi ez? - fenyegeté meg Gábel úr fennhéjázó hangon. - Mars innen! Takarodj, kutya! - S megpiszkálta a csontfoggantyús botjával, amire a Tisza dühösen mordult fel, de esze ágában sem volt elmozdulni.
Gábel úr hátrált vagy két lépést, s könyörgésre fogta a dolgot.
- Kedves Tisza, ne okoskodjon. (Már nem merte tegezni.) Eresszen be, kérem. Nonono, kedves Tisza, ne izéljen. Lássa, be kell mennem.
Az alázatos modor nem segített, gyámoltalanul állt ott egy darabig, mint egy féléves gyermek, aztán elindult Vankovicsot keresni, nagy kiáltozással verve fel a folyosó csendjét.
- Hej, Vankovics! Vankovics! Hol van ön, gaz kópé? Jöjjön, jöjjön! A Tisza nem akar beereszteni a sedesre. Jöjjön, kergesse el innen.
(A pedellus éppen akkor szaladt le egy percre, egyet húzni a pálinkásbutykosából, mely a földszinten, a könyvtárszoba kályhájában volt eldugva.)
Addig nyargalt föl s alá tombolva mérgében és félelmében Gábel úr, hogy végre ránk akadt.
- No mi ez? Ki ez? Illetőleg plurálisban szólva: kik önök?
- Én a fiamat várom itt - szólt anyám.
- Úgy? Hm… És?
De szigorúan összevont szemöldöke egyszerre elsimult, amint látta, hogy odaszaladok a kutyához, és egy rúgással elkergetem onnan.
- Bravó, bravisszimó, kis fiú… Belőled generális lesz. Hogy hívnak vakmerő gyermek?
Mondtam, hogy a Pali testvére vagyok.
- Abból a gyilkos vérből! Persze, persze. Értem már. Ti semmitől se féltek, imposztorok.
Valami nevetésféle nyöszörgést hallatott, és kinyitván az ajtót, begurult rajta.
Egyedül maradtunk ketten. Édesanyám roppant izgatottságban volt, egész teste reszketett, s tanácstalanul tördelte a kezeit. »Jaj istenem, mi lesz ebből, mi lesz?« Amilyen bátor volt, mikor idejöttünk, éppen oly csüggedt lett egyszerre, és nőttön-nőtt a kétségbeesése. »Becsukják, pandúrok fogják vinni szuronyok közt, penészes tömlöcben fog rothadni, az én fiam… Belehalok, megőrülök.« Kezét a fejemre tette, s végtelen szomorúsággal mondá: »Ne légy pajkos soha!« Majd előtörtek a könnyei, s görcsösen a szívéhez szorított: »Látod, látod, mi lett belőlünk.«
Azt hittem, a szívem hasad meg. Szinte megörültem, mikor Vankovics megint eljött a kulcsokkal. »Ez a pedellus! - figyelmeztettem anyámat. - Ez szokta becsukni a diákokat.«
- Beszéljünk vele - szólt, hirtelen elhatározással hozzálépve. - Kedves uram, bocsássa meg, hogy megszólítom, de én vagyok annak a fiúnak az édesanyja, aki fölött most sedest tartanak.
Vankovics egyszerre tekintélytől duzzadó ábrázatot vágott.
- Hja, bizony sok a szomorúság a gyerekekből… Súlyos eset! Valóban súlyos. Régen volt már ilyen súlyos eset. Valóban sajnálom az asszonyságot.
- Olyan súlyosnak tartja ön az esetet? - kérdé anyám félénken.
- Természetesen. Hogyne. Az ördögbe is. Egy diák eltűnéséről van szó. Egy élet. S annyi terhelő körülmény.
- És mit gondol ön, mi lesz ebből?
- Hát az lesz, kérem, hogy én becsukom a karcerbe, amennyire a professzor urak ítélik, tőlem meg aztán átveszi a drabant, és elcsukja a nagy szürke tömlöcbe, ahogy az ő világi törvényeik rendelik. A katonaságnál is úgy van: legelőször a kardbojtot tépik le az emberről, s azután adják át az igazságszolgáltatásnak. Ez a rendes út. Kicsapják a líceumból, s mikor már megszűnik diák lenni, átadják az államnak, csináljon vele, mit akar.
- Nagyon sötét a karcer?
- Olyanforma biz az, például augusztusban délben, mintha decemberben lennénk estefelé.
- Fűtenek ott?
- Fűt az isten. De az is csak egy kicsit, a kánikulában.
- De enni-inni adnak…
- Vizet és »bochnyát«. (Az alumneumbeli rossz cipókenyeret hívják bochnyának.)
Anyám belenyúlt a zsebébe, és egy kemény tallért csúsztatott a Vankovics úr markába. (Édesapám huszonöt darabot adott volt át neki otthon, hogy ha valami nagy baj lenne, azok beszéljenek a fiú mellett.)
- Legyen elnéző a szegény, szerencsétlen fiam iránt.
Vankovics arca csupa mosoly lett egyszerre.
- Hiszen tréfadolog, kérem, az egész. Legföllebb tizenkét órára csukják be. Az iskolai szabályzat nem tűr többet. Aztán be is gyújthatok neki egy kicsit, mert olyan kályha van, hogy ökröt lehetne benne sütni. De meg arra való ez a két nagy zseb, hogy befér egy kis kalács, egy kis pecsenye. Ne tessék félni, kutya baja sem lesz.
- De hát a többi?
- A többi? Hát a többi is. Hiszen végre is tegyük föl, hogy megtörtént az eset, nincs ellene komoly bizonyíték. És ha nem történt meg, kisülhet az ártatlansága igen könnyen, mert a direktor roppant okos ember, s az elnököl bent.
Édesanyám némileg megvigasztalódott.
- Ó, bárcsak bent lehetnék, bárcsak hallhatnám, mit beszélnek.
- Hm! Az nem éppen lehetetlenség - szólt Vankovics úr ravasz arcfintorítással, a kezeit dörzsölve.
Anyám még egy tallért vett ki a zsebéből, s átadta az öregnek.
- Van az auditórium-teremben egy karzat, amit nem használnak, tele van rakva székekkel, mindenféle szerszámokkal. Innen egy kis csigalépcsőről van a feljárás. Ha meghúzódnak ott, és megígérik, hogy nem köhögnek, mindent láthatnak és hallhatnak.
Egy pillanat múlva már ott guggoltunk összekuporodva a földön a tömérdek por és penész közt, pedig anyámon az ünneplő fekete selyemruhája volt, de bánta is ő most a selyemruhát!
A professzor urak körben ültek a zöld asztalnál, Pali a középen állott, mint ahogy a vádlottak szoktak. Bátran, nyugodtan viselte magát, mint egy férfi.
Úgy látszik, egy csomó kérdésen már túl voltak.
- Igaz-e - kérdék -, hogy Gábel tanár úrnak te írtad a névtelen levelet, mely szerint ebben és ebben az órában rablók szándékoznak törni a lakására?
- Igaz!
- És miért írtad a levelet?
- Mert fogadtam Szeniczey Lacival, hogy másnap nem lesz növénytani óra, és meg akartam nyerni a fogadásomat.
- Miben fogadtatok?
- Egy ezüst húszasba.
- Szeniczey László, állj elő. Igaz ez?
- Igaz - hagyta rá Szeniczey, ki tanúnak volt a sedes elé idézve.
- És megkaptad az ezüst húszast?
- Megkaptam - felelé Pali.
- Mire költötted?
- Nem emlékszem.
- Én tudom - vágott közbe Szeniczey Laci -, egy koldusasszonynak adta oda, aki beteg leánykájának orvosságra gyűjtögetett a líceum kapujában.
- Nagy könnyelműség - jegyzé meg Gábel professzor úr. - A koldusasszony hihetőleg csaló volt.
A direktor kedvetlenül jegyzé meg:
- Ne tessék fölösleges észrevételekkel nehezíteni a feladatunkat. Ez inkább dicsérni való dolog. Hanem térjünk át a gombára. Te gyúrtad azt a gombát?
Gábel úr elvörösödött, mint a pipacs. A tanárok mind őrá néztek mosolyogva.
- Igen, én gyúrtam, tréfából - vallotta be Pali -, s mikor egy idő múlva láttam, hogy úgy néz ki, mint a kövület, kíváncsi voltam kipróbálni, ha a tudomány igazán csalhatatlan-e, úgy adtam át tanár úrnak, mintha a Szittnya-hegyen találtam volna.
- Átkozott kölyke! - szisszent fel Gábel professzor úr.
- Ezek mind apró csínyek, édes fiam - kezdé most az elnöklő direktor ünnepélyesebben -, amik feddést érdemelnek, de most szállj magadba, s arra, amit kérdezni fogok, felelj töredelmesen. Úgy nézz bennünket, mintha szülőid előtt állnál, akik védeni fognak bajodban, akik előtt kiöntve szívedet, ha az indulatok gonosz szellemei rosszra is ragadtak, enyhülni fog lelkiismereted s majdan bíráid szigora. Mondd meg, hova lett Török György?
- Nem tudom.
- Te voltál vele azon a délutánon?
- Nem voltam.
- Hol voltál hát?
- Künn csúszkáltam egy jégtáblán az Ó-Várnál.
- Kivel bizonyíthatod ezt?
- Nem tudom bizonyítani, mert sok embert láttam arra, de egyre sem emlékszem.
- Látod, fiam, ez gyanús. Az is ellened bizonyít, hogy Török Györggyel gyakorta cívódtatok, ellenséges lábon álltatok.
- Hisz éppen azért nem jártam az ő társaságában - vágott közbe Pali zavartalanul.
- Hiába tagadsz mindent - folytatá az igazgató szigorral -, mert az ártatlan gyermekleány, akinek akkor az úton látnia kellett benneteket, a Gábel Mariska reád vallott.
- A Mariska! - dadogta Pali elhalványulva, és megtántorodott, szemei kidülledtek, keze remegett. - Mariska reám vallott…
- Igen, mert meg akart téged menteni és elárult. Most már veszve vagy. Vallj be mindent.
- Az nem lehet… Az teljes lehetetlenség - nyöszörgé.
A professzor urak egymáshoz hajoltak, tompa moraj hömpölygött végig a termen: »Ő volt a gyilkos.«
Ebben a pillanatban felpattant az ajtó, és berohant lihegve egy gyermekleány.
- A húgom - hüledezik Gábel professzor úr.
Az arca piros volt, mint a bíbor. Egy könnyű batisztkendő tarkállott a nyakába vetve, az is kioldózott, a nyaka fehér volt, mint az alabástrom. Az egyik cipellőjén a zsinórok is kibomlottak, kurta szoknyácskája lefelé csúszott az egyik oldalon - de az mind jól illett neki.
A professzor urak elámulva néztek rá.
- Mit kíván, kis kisasszony? - kérdé a direktor, ki meglepetve ment eléje. - Itt most tanácskozás van.
- Éppen azért jöttem, mert meg akarom mondani - hadarta gyorsan.
- Mit akar megmondani?
- Hogy nem láttam azt a két diákot, akikről a hevér asszony szólt. Azt akarom megmondani, hogy igazságtalanul akarják elítélni Palit, és azt én nem engedem.
- Hogy mersz így beszélni itt, te tacskó? - pattant fel Gábel úr fölpaprikázva. - Takarodsz haza mindjárt! No, nézze meg az ember.
A tacskó azonban nem ijedt meg erre, hanem dacosan toppantott a lábával. »Igenis, nem engedem!« - kiáltá, s ezalatt a hajából, amint szép fejét megrázta, kiesett egy fehér rózsabimbó. Pali lehajolt, és megdicsőült arccal vette fel.
- Jól van, jól, húgocskám - vette fel a fonalat a direktor úr -, szeretem a bátor kisleányokat; de miként fogja azt nekünk megmagyarázni, hogy nem Pali a bűnös, hogy a fölismerhetés veszélye elől kegyed az ő arcképét csempészte ki az albumból?
A leány megakadt, zavartan sütötte le a szemeit és babrálta a piros fogakra szegett kötényét egy darabig. Azután fölemelte a fejét, mint egy hősnő, s bátor, csengő hangon kérdé:
- Hát megmondjam?
- Igen, ezt kell mindenekelőtt tudnunk.
- Jó. Megmondom.
De mintha egyszerre elvesztette volna bátorságát, habozva eresztette el a két kezét, mint két letört virágágat.
- Hanem, hanem - rebegte, piros ajkát harapdálva.
- No, csak semmi habozás - bátorítá a direktor -, az igazság fegyver!
- Küldjék ki… - mond Mariska egy sóhajjal -, küldjék őt ki a szobából.
- Kit?
(A leány Palira mutatott az ujjával.)
Palit kiküldték az ámbitusra, és síri csönd lett a teremben. A mama ott fönn a karzaton hallotta a saját szíve dobbanását, a professzor urak még a lélegzetüket is elfojtották.
A gyermek kackiásan csípőjére tette kezét. Abban a hitben volt, hogy az bátorságot ad az asszonyfélének, s egyet lépett előre.
- Hát megmondom. Azért vettem ki az albumból a Pali képét, mert…
Hirtelen behunyta szemeit.
- Mert szeretem a Palit. Szerelmes vagyok bele.
A csodálkozás felszisszenése hallatszott. Gábel úr eltakarta szemeit a tenyerével és közbekiáltott:
- Ó, gonosz, gonosz! Ily fiatalon.
A leány arca olyan lett, mint a láng. A szemei tündöklő fényben csillogtak.
- Azt gondoltam magamban, mikor keresztapám az albumot kérte, ha a többi diákjaink közül volt valamelyik a Török Gyurival, hadd ösmerjen rájuk a hevér asszony, de ha Pali lett volna ott, azt megmentem. Én csak Palit féltettem, tehát csak az ő arcképét vettem ki.
(Édes, édes leányocskám! - suttogta anyám a karzaton, s amint szorosan mellé voltam lapulva, néhány meleg könnycseppet éreztem a kezemre hullani, az ő drága szemeiből. )
Zűrzavaros zsongás keletkezett odalent, a tanár urak, úgy látszik, halkan tanácskoztak egymással, csak egyes töredezett szavakat lehetett hallani: »Bolondság az egész.« »Ezért kár volt sedest összehívni.« »No, no! Ki tudja?« - és a Gábel úr nyers hangját vehettük ki, amint Mariskának mondta:
- Most már elmehetsz, szép mákvirág. Gyönyörű koszorút kötöttél magadnak.
A leányka elment, a professzor urak is kezdék lassanként fölszedegetni a felsőkabátjaikat.
- Az ítélet szövegezését a fekete könyvbe és a végrehajtást Gábel kollégára bízzuk - jegyzé meg az igazgató.
Ezzel egymás után elszállingóztak, csak Gábel úr maradt ott, az ő tollának percegése hallatszott, és a nagy falióra ketyegett közbe. Olyan csöndesség volt, hogy nem mertünk megmoccanni. Kisvártatva azzal a kezével, amelyikkel nem írt, megrázta a csengettyűt, »csiling, csiling«!
Vankovics úr belépett:
- Hát maga hol volt, mikor az előbb kerestem? Halálos veszedelemben forog az ember, és ön nincs itt!
- A falitáblákat mosogattam, kérem alássan.
- Valde bene. A diák odakünn van-e, ugye?
- Igenis, odakünn járkál.
- Hát vigye be, és csukja el a kisebbik karcerbe. Ott lesz reggelig. De jól vigyázzon rá, és szigorúan bánjon vele, mert értse meg, egy gyilkossal van dolga.
- Igenis.
- Aztán jöjjön vissza, mert egy írást fog vinni a főkapitány úrhoz, addig elkészítem. S ott kapja a további rendelkezést, hogy a diákot kiereszti-e reggel, vagy pedig hatósági közeg jön érte? Úgy, úgy!
Kegyetlen mosoly játszadozott a gyámoltalan emberke ajka körül.
Vankovics eltávozott, ő pedig tovább írt; szerettük volna mi is elhagyni a karzatot, de lehetetlen volt úgy, hogy észre ne vegye, vártunk tehát, míg abbahagyja.
Ezalatt éktelen lárma, zaj keletkezett odakünn az utcán. Zűrzavaros kiáltások hangzottak:
»Éljen!« »Hurrá!« Hihetőleg a diákok kezdenek már gyülekezni a délutáni leckére, s azok zsibonganak olyan nagyon. A szegény Palit most viszik a karcerbe. Arra kiáltozzák a »Hurrá«-t. Az utcai zsivaj nőtt, mint az áradat, s hömpölyögve egyre közelebb, közelebb hangzott. Végre beömlött a kapun, és az ámbitus csöndjét verte föl. Tomboltak, ujjongtak, az orkánszerű bömböléstől kezdve a hahota, az üvöltözés, visítás minden skáláján. De az egy cseppet sem konfundálta a professzort. Hozzá volt ő már ehhez szokva.
Csak akkor ütötte fel a nagy buksi fejét az írásból, mikor az ajtó felnyílt, és nagy sebbel-lobbal berohant Vankovics úr.
- No, hát elcsukta, amicenkó? - kérdé a professzor úr szokott tótos szólásmódjával.
- Nem biz én. Szabadon eresztettem.
Gábel úr nagy szemeket meresztett, amiket hirtelen elfutott a vér.
- De hát megőrült maga, ember?
- Nem biz én, kérem alássan, hanem hát megjött a Török Gyuri.
- Az nem lehet! - A professzor úr felugrott, és az asztalt verte dühében. - Az teljes lehetetlenség!
- Odakünn van az ámbituson. Őt éljenzik a diákok.
- De hiszen az meg van ölve.
- Nincs annak kutya baja se.
Gábel úr kékült-zöldült mérgében, egyszer-kétszer fogcsikorgatva nyargalt végig a termen.
- Hát hogy merte maga elereszteni a diákot?
- Hiszen ártatlan, kérem alássan, most már a vak is látja.
- Az mindegy! - tombolt a kis kövér emberke. - Be kell azért mégis csukni.
- De mondom, kérem, hogy a Török Gyuri megkerült.
- Azt is azonnal be kell csukni. Az előbbit azért, mert már el van ítélve, a másikat azért, mert a pajtását a veszedelemben hagyta. Önt pedig azért kell becsukni, mert nem teljesítette a sedes parancsát. Most én vagyok itt a diktátor, érti-e? Egy, kettő, három… takarodjék rögtön, és teljesítse a három parancsomat.
Vankovics bácsi alázatos képet vágott, de azért esze ágában sem volt elkotródni.
- Amit kívánni tetszik, az lehetetlenség. Az első diákot azért nem csukhatom el, mert már eleresztettem; ki tudja, hol szaladgál azóta; a másikat azért nem csukhatom el, mert az megszökött Korponára a színészek közé, úgyhogy most a truppal jött ide, és estére ő lesz a Mátyás király; magamat pedig azért nem csukhatom el, mert ha én leszek a rab, ki az ördög lesz a porkoláb?
- Csodálatos konfliktus! - hörgé a professzor úr. - Adja fel hát amicenkó, legalább a kabátomat. Különös időket élünk. Mit szólnak majd ehhez a kollégák? Én utoljára is nem bánom.
S ezzel nagy dümmögve, morogva ő is eltávozott, indulatosan becsapva az ajtót maga után.
Most már mi is lejöhettünk a karzatról, édesanyám arca sugárzott a boldogságtól.
- Sohasem hittem volna, édes fiam, hogy ilyen jó az isten.
Gábel úrhoz érve már ott találtuk Palit, ki vígan ugrándozva sietett elénk, maga Gábel úr azonban haragos volt, s a kis Mariska zokogása kihallatszott a szobácskájából.
Anyám bement hozzá, és összevissza csókolta…
- Ne sírjon, kedves szívem. Magácska a legnemesebb szívű gyermek a világon.
- Hagyja a tekintetes asszony, ne kényeztesse… nagyon megszomorított engemet. Nem is tűröm tovább a háznál.
- Tudja mit, Gábel úr, adja hozzám magyar szóra, cserébe. Hadd legyen ő az én leányom.
- Cserébe? - szólt Gábel úr. - Mond a tekintetes asszony valamit.
- Ezért a boglyas gyerekért. (Engemet értett a boglyas név alatt.) Hadd maradjon ez itt, és tanuljon meg németül. Ráállasz?
- Ráállok, mamám.
- No, akkor én is ráállok - fejezé be Gábel úr. - Mennyi ruhát csomagoljak be neki?
- Valamennyit - mondá az anyám mosolyogva. - Mert az is meglehet, hogy vissza sem adom többé.
Úgy is történt, én magam ott maradtam Gábel bácsinál német szóra. Mariskát pedig anyám vitte haza magyar szóra. Aminek aztán az az eredménye lett, hogy én még mai napig nem tanultam meg németül, Mariska pedig az igaz, megtanult magyarul, de a német szót meg elfelejtette. Ha mostanában néha-néha ellátogat Palival (a férjével) Selmecre, csak töredezve tud a rokonokkal beszélgetni.
HÁROM KIRÁLYOK
Alkalmi dzsentri tárca
1886
A tarokk csak tranzit. A skíz elvégre is még kedves kölyök, aki megérdemli, hogy sok családapa éppen olyan nagyon szeresse, mint a saját gyermekeit. A pagát se kutya, kivált akkor, ha a tarokknyáj legvégén szalad, éppen mint a kutya.
Egyszóval, a tarokk jó játék, szolid embereknek való.
Én még gyermekkoromban megtanultam, s ki tudja, milyen irányzatot vesz életpályám, ha nem kellett volna abbahagynom. Azóta már sokra vihettem volna. Mert a tarokk nagy kvalifikáció Magyarországon.
Ugyanis az édesapám azért tanított meg egy télen át a tarokkra, hogy a másik télen már én is játszhassam az öregapámmal, aki rendkívüli szenvedéllyel űzte a tarokkot.
De fájdalom, csak egyetlenegyszer játszhattam a nagyapával.
A nagyapa ugyanis nyolc tarokkra licitált, s egy rossz kettest vett, amiért erősen bosszankodék.
Nekem kilenc tarokk volt a kezemben, hát természetesen hirtelen elkiáltom magam:
- Kontra!
A nagyapa dühösen ugrott fel:
- Ejnye, akasztófára való kölyke, hát az öregapádat mered megkontrázni?
S ezzel megfogott, előkereste valahonnan a nádpálcát, és úgy elagyabugyált azon melegiben, hogy örök időkre lemondtam a kártyajátékról. Nem is lett énbelőlem azután soha semmi. A társaságokba bele nem olvadhattam. Az emberek azt mondták rólam: »hasznavehetetlen fickó«. Még ma is bírósági végrehajtó vagyok.
Az életben, nem tagadom, sokszor lett volna némi szerencsém és az mind a kártyán múlott. Egyszer községi jegyzőnek akartak megválasztani Bárányházán, de a plébános, mikor már teljesen meg volt nyerve, egyszer azt találta kérdezni:
- Richtig! Tudja ön a kalabriászt?
- Semmiféle játékot sem játszom - mondám önérzetesen.
- Hm, az baj, az baj - szólt hirtelen savanyúra vált ábrázattal. - A tél hosszú, amice, és az élet rövid… Hm, az élet rövid, a tél hosszú. Itt pedig csak hárman volnánk partnerek; ha ön tudná a kalabriászt.
Láttam az arcáról, hogy végem van, megbuktat.
Máskor útitársnak akart elvinni egy gróf külföldi útra, de a pikét tudását követelte tőlem. Itthon csöppentem. Valóságos aranymadarat szalasztottam el. Azután egy doktorhoz kerültem titkárnak, ki olyan szenvedélyes játékos volt, hogy a betegek érverését így olvasta: egy… kettő… három… négy… öt… hat… hét… nyolc… kilenc… tíz… alsó… felső stb. Egyszer, ki tudja, kihez vitték ki falura kocsin, a kocsi feldőlt útközben, és a doktor kitörte a lábát. Az ágyban kellett feküdnie sokáig.
- Tud ön tartlizni? - kérdé.
- Nem.
- Sajnálom, de akkor elbocsátom, mert nekem most már olyan titkárra van szükségem, aki néhány hónapig tartlizzék velem az ágyban.
Mondom, amiért nem csináltam az életben egy kis szerencsét, azt a kártyában való járatlanságomnak tulajdoníthatom, és mégis, ha átgondolom az életet, vigasztalásul szolgál, hogy végre is tulajdonképpen a kártyából élek, mert mint bírósági végrehajtónak félannyi egzekúcióm, licitációm se lenne, ha az emberek nem kártyáznának. Logikai egymásután az. A keverés után jön az osztás, az osztás után a kiadás, aztán a pénzcsengés, aztán a dobpergés…
Sok nemesi kúriát elkevertek, elosztottak már így.
Hanem egy helyütt sem volt olyan érdekes esetünk, mint a Miliczey-kúriában, ahol Brüll Jakab javára foglaltuk le egy év előtt az özvegy Miliczeyné ingóságait.
Készséggel engedték a holmit felírni az asszony is, a kisasszonyok is. Felnyitogatták a szobákat, szekrényeket, magok is feldiktáltak egyet-mást, ha mi elfeledkeztünk róla az ügyvéddel, csak éppen egy ajtónál vettem észre némi aggodalmat az arcukon.
Ezt az ügyvéd is észrevette. Majd az ne venné észre. - Hová, nyílik, kérem, ez az ajtó?
- Ez egy egészen üres szoba - mondá az özvegy némi zavarral.
- Szabad megnézni? - kérdé az ügyvéd némi szemtelenséggel.
- Nem is tudom, hol van a kulcsa. De biztosíthatom az urakat, hogy nincs a szobában semmi bútor, csak egyetlen rossz asztal.
Az ügyvéd nem tágított. Neki, úgymond, kötelessége mindent megnézni. S még mosolygott is ehhez a mondásához a hóhér!
Végre is ki kellett nyitni a szobát. Egy kis fülke volt egyetlen zsalus ablakkal a kertre. Olyan kamaraféle. A közepén egy asztalka állt fehér lepedővel leterítve.
Az ügyvéd rögtön fölemelte a lepedőt.
- Hm. Azt hittem, valami emailírozott mahagóni - szólt csalódva, mert csak egyszerű fényezett asztalka volt -, de nini, nini, mi ez rajta? - kiálta fel élénken.
Az asztal hátához nyolc rózsaszín felületű kártya volt lepecsételve. Mindeniken négy-négy pecsét, címerrel. Szárnyas sárkány röpködött az egyik címerben, egy menyét volt látható a másikon.
- Ne írják fel, kérem, ezt az asztalt - kezdé az özvegy -, hisz úgyis értéktelen, inkább készpénzben fizetem ki az árát.
- Mit jelentenek a kártyák?
- Ezeknek nagyon szomorú története van - szólt az úrnő egy mély sóhajjal.
- Miért nem veszik le?
- Ezek a mi bizonyítékaink. Egyebünk sincs most már, csak ez a négy kártya.
- Különös dolog!
- Lehetetlen, hogy önök ne tudnák az esetet.
Kértük az özvegyet, beszélje el, mert semmit sem hallottunk.
- Nem tudom én azt elmondani, hanem majd az ebédnél elbeszéli a nagyobbik fiam.
Az ebédnél aztán el is mondta a fiatal Miliczey. Úgy látszik a szakszerű előadásáról, ő maga is ért már hozzá.
»Néhány hét előtt történt. Egy idevaló komposszesszornak egy gazdag hírben álló vendége volt, Kerekesy József Biharból. Egy délután ferblizni kezdtek a komposszesszornál. Atyám is játszott, mégpedig nagyban. Sok pénz volt nála. Azelőtt két nappal adta el a birtokát, hogy újat vegyen, egy kisebbet, és az eddigi terheket kifizesse. Szenvedélyes játékos volt szegény. Atyánk folyton vesztett, s mindig jobban-jobban melegedett bele. Egyszer a nábobnak négy felsője jött, apánk előtt pedig két király volt kicsapva.
A nábob nagy összeget hítt, apám megadta, és belenyúlván a tárcájába, minden pénzét kivette, amije volt.
- Még nyolcezer forint - mondá.
Kerekesy kivágta a nyolcezer forintot, aztán kivette a nagy bőrbugyellárisát, s leolvasott tizenhat darab ezrest.
- No, hát még tizenhatezer forint!
Atyám a zsebéhez nyúlt.
- Megadom - szólt mohón -, hogyne adnám.
- Tessék kitenni.
- Nincs pénzem, de megadom.
- Nem lehet, kérem, tessék kitenni. Az a szabály!
- De ha mondom, hogy nincs nálam. Hozom. Egész vagyonommal jót állok.
- De hisz ön a vagyonát már eladta. Tessék más biztosítékot jelölni ki. Különben behúzom a zsinórt.
A játékosok sápadtan nézték az impozáns jelenetet, a rettenetes halom bankót, egy nagy vagyont; a két küszködő halálos verejtéket izzadott.
- Jól van - hörgé apánk -, pecsételjük le a kártyákat. Én meghozom a pénzt vagy a biztosítékot.
Ebben bele kellett nyugodni, lepecsételték a kártyákat, az apám és a Kerekesy pecsétjével, és egy órára fölfüggesztették a játszmát.
Atyám rohant a takarékpénztárba, hogy ott kölcsönözzenek a kártyájára tizenhatezret, de a takarékpénztár már be volt zárva, akkor egy gazdag jó barátjához futott, hogy az adjon neki vagy váltót - de a jó barát megtagadta a kérését.
Erre mintegy félőrülten visszarohant.
- Hoztál-e pénzt? - kérdik mohón.
Atyám kivette feleletül a revolverét, eldördült a lövés, és halva rogyott össze, mintha mondaná: nem hoztam.
A játékosok felugráltak, Kerekesy elsápadt, s ezekkel a szavakkal rohant el:
- Szegény ember! Ha tudtam volna, inkább elcsapom a négy felsőmet.
A roppant összeg pénzt is ott hagyta.
Az egyik partner, a járásbíró, magához vette az összeget, de eszükbe sem jutott konstatálni a rettenetes megdöbbenésben és zavarban, ki volt »erősebb«.
Az asztalt azonban a lepecsételt nyolc kártyával elhozattuk, nem is a mienk az, azért hát ne tessék felírni.
Most a levegőben függ a dolog. Írtunk már Kerekesynek, hogy jöjjön a kártyák felbontásához. Mert az ő jelenlétében kell annak történnie.
Tehát csak az a kérdés, hárman vannak-e a királyok vagy négyen?
Mert ha hárman vannak, nem fogadjuk el a pénzt, de ha négyen vannak, még pörrel is készek vagyunk azt elvenni.«
(Igen ám - de ha négyen vannak, hogy lesz akkor ebből az esetből alkalmi tárca a Három királyok napjára?)
- Hm - szólt a foglaltató ügyvéd - kár, kár… hogy azokat a lepecsételt királyokat nem lehet lefoglalni… Mit gondol, végrehajtó úr, nem lehetne? - súgta azután, engem egy ablakmélyedésbe vonva.
- A királyok fölötte állanak a törvénynek - mondám, s ez volt az első és utolsó szellemesség tőlem életemben.
Mert jól tudom, hogy egy bírósági végrehajtónak nem illik szellemesnek lennie.
AZ ÉGI MÉRNÖK
1886
Egyszerű paraszt szekéren utaztam Torontálban. Süppedékes, bolond egy talaj. Könnyen beleveszhet az ember, aki az utat nem ösmeri, még nappal is.
Hát még éjjel!
Pedig én éjjel utaztam arra és mennem kellett, fontos terminusom volt.
Nádasok, rekettyések terülnek el csalókán hosszú darabon, a szem könnyen nézi pallósima útnak, ami végzetes pocsolya. Istenkísértés erre éjjel járni. Igaz, hogy a holdvilág sütött és a csillagok ragyogtak, de nem mindig, néhány bolond felhőcske ott szaladgált örökké a nagy égi lámpás körül, hol kitakarta, hol betakarta.
Egyszer el is tévedtünk. Volt nagy ijedelem. A sváb kocsis rettenetesen jajgatott: »Herr Gott, Herr Gott!«
- Hát nem tudja az utat?
- Nem én, kérem alássan. Nem lehet azt sehogy se tudni.
- De hisz ide való születésű.
- Nem ér az, kérem alássan, semmit. Olyan förtelmes vidék ez, hogy itt nem lehet megjegyezni semmit.
- Nem mondhatnám, hogy valami nagyon okos ember kend - szóltam bosszúsan.
- Az ördög legyen itt okos. Olyan vidék ez, kérem, mintha egy szürke őzbőrt kiterítenének a földre és a közepére letennének egy bolhát, hogy az mondja meg, melyik szőrszálnál jár.
Ezen az idétlen hasonlaton, dacára a kellemetlen szituációnak, elnevettem magam, s valóban igazat kellett adnom fuvarosomnak; a vidék olyan egyhangú, egyforma, hogy semmiben sem különbözik egyik része a másiktól. Domb, fa vagy valamely különböztető jel sehol sincs.
- Mármost mi az ördögöt csináljunk?
- Nem tudom én, uram. Ha beljebb megyünk, meglehet, menthetetlenül bemászunk valami rossz helyre, ha pedig visszamegyünk, akkor is csak ott leszünk, ahol voltunk. Ha nappal volna, még tán rátalálnánk a gázlóra, de így puszta szerencse dolga.
A szekér küllőkig érő lucskos sárban gázolt, a lovak ijedezve prüszköltek, a kocsis megállította őket, és pokrócokat terített rájuk.
Így álltunk egy darabig tanácstalanul, végre eszembe jutott, hogy nem messze az úton valami világosságot láttunk volt derengeni.
- Az a biláncsai tanya - felelte a kocsis.
- Menjünk vissza a tanyára és ott kérdezősködjünk.
- Hasztalan uram. Hisz azt úgy sem lehet tudni, hogy a gázló merre van, az effélét a lónak kell kitalálni.
- Meglehet, hogy igaza van, de azért csak mégis menjünk. Ott bizonyos találunk embert.
- Legfeljebb egy vén juhászt a bojtárjaival, az öreg Gerzson apót.
- Hátha az tudni fogja?
- Ejh, hisz ha tudja is, nem magyarázhatja meg, uram, mert lehetetlenség!
De addig-addig nyaggattam, hogy végre is visszafordultunk, és a tanyáig döcögtünk.
Az öreg Gerzson juhász az akla mellett egy bundán aludt, rettenetes hortyogása messziről hallatszék, az vezetett oda.
Amint odaértünk, a sváb kocsisom ráncigálni kezdé, mordult egyet, de a szemeit ki sem nyitotta.
- Ezt nem lehet fölrázni - szólt -, ha nem hortyogna, azt mondanám, hogy meg van halva. Hej apó, apó! Keljen fel, Gerzson apó!
Meg se moccant.
Az öreg holt részeg! - gondoltam magamban, de lesz itt bizonyosan valami bojtár is.
Menjünk beljebb a tanyához.
Alig tettünk azonban egy-két lépést, egyszerre elvakkantotta magát valami komondor.
- Hopp! Hopp! - kiálta fel erre Gerzson apó és felugrott egyenesre, mint a gyertyaszál. - Ki az? Ki van itt?
Csodálkozva közeledtünk az öreghez:
- Eltévedt utasok vagyunk! Költögettük már, apó, de nem bírtuk fölébreszteni.
- Hja, édes fiaim - szólt az öreg nevetve. - Engem akár kerékbe törhettek, én addig föl nem ébredek, míg a Bodri kutyám nem ugat, de ha az egyet nyikkan, hát még a síromból is kiugrom. Megszoktam már én ezt harminc esztendő óta, mikor még a Bodri öregapja szolgált a nyájamnál. Az öregnek is szakasztott ez a hangja volt, ami az unokájának, azért becsülöm sokra ezt a kutyát. Az apjának már nem volt az a finom gyönyörű hangja. Hát mi bajotok van, édes gyermekeim?
- Az a bajunk, atyus - szólt a sváb kocsis -, hogy betévedtünk a nádasba és nem tudjuk a gázlót megtalálni.
- Semmi sem könnyebb annál, édes fiam, mindjárt megmutatom nektek az utat. Menjünk csak kijjebb egy kicsit! Jól van no. Itt álljunk meg. Erről éppen jól látni. De jól megfigyeljétek. Nézzetek csak oda, amerre az ujjammal mutatok.
Az öreg felmutatott az ujjával az égre. Azt hittük meg van bolondulva.
- Nini ott van az a kis eleven szemű csillag… Látjátok ott azt a csillagot jobbra, amellett a szikrázó csoport mellett? De látjátok-e?
- Látjuk. De hát aztán?
- Mellette balról van a másik csillag, az a bágyadt. Látjátok-e azt is?
- Látjuk.
- No hát az a petrence csillag. A két csillag között a kellő középről vonjatok le az eszetekben egy rudat a földre, aztán menjetek egyenesen annak a rúdnak. Ott van a gázló, édes gyermekeim.
Nem hittük el egészen, de hát mit lehetett cselekednünk egyebet, megfogadtuk a Gerzson apó tanácsát és csakugyan ott volt pontosan a gázló a két csillag között.
Szerencsésen eljutottam, ahova kellett s harmadnap visszafelé jövet meg nem állhattam, hogy be ne nézzek a biláncsai akolba megköszönni az öreg útbaigazítását s csodálkozásomat fejezni ki a tudománya felett.
Elhárító kézmozdulatot tett a kezével:
- Szót sem érdemel. Ha még azt sem tudnám. Régen kiméricskéltem már én az égen Szegedtől Pancsováig ezt az egész vidéket.
MÉG EGY MEGYEI TÖRTÉNET
1886
Ha elmondom, hogy fiatal koromban én is a megyénél szolgáltam, gyanús, fürkésző szemmel fordulnak felém az emberek. Egy gunyoros kérdés látszik tolakodni az ajkaikra, melyet erőszakosan tartanak vissza.
Nos, uraim, ha éppen tudni akarják, hát igen, én is sikkasztottam.
Egy nap, amint a hivatalszobámban pipázgatnék, belép Paróczy Márton, a megye egyik legkülönösebb embere, akit szigorúnak, erőszakosnak és kegyetlennek tartanak. De azon felül még fösvénynek is. Majdnem rossz ember, de nagy vagyona és széles nexusa van, tehát nagyon jó ember.
- Mit parancsol? - kérdém, előzékenyen felugorva.
- Az egyik fiamat szeretném kitagadni - szólt közömbösen.
- A fiát? Melyiket?
- Az öregebbiket, a Károlyt.
- De hiszen az sem nem kártyázik, sem nem iszik, sem adósságot nem csinál.
- Megházasodott a gazember.
- Megházasodott? Lehetetlen. Kit vett el?
Az öreg leült, kifújta magát előbb, aztán megrángatta kétfelől mérgesen a bajuszát, és megcsikorgatta a fogait.
- Hát azt a személyt, akivel az a viszonya volt… Nem rettenetes ez?
- Én nem találom olyan rettenetesnek. Sőt, egyrészt szép vonás Károlytól, mert gyermeke is van… egy fiú, és már úgy hallom, négyesztendős.
- Egy új Paróczy, hahaha! - kacagott fel keserűen. - Megfojtom azt a porontyot, ha valaha meglátom. Kétfelé szakítom, annyi bizonyos.
- Legjobb volna pedig belenyugodni.
- Belenyugodni? Én? Hát az ősök? Egy polgárleány legyen a családomban, aki előbb évekig a szeretője volt férjének. Égre kiáltó dolog ez… S még idehozta a városba, szégyenszemre.
- Ugyan, ugyan, nagyobb dolgok is történtek már, s a világ mégis forog.
- Ilyen nem. Ilyen sohasem történt. Hiszen ha még volna valamije, de stafírungot sem hozott… Tudom, egy jó szoknya nincs rajta. Ki hallott már olyat valaha, hogy egy polgárleánynak ne legyen semmije, s mégis nemes emberhez menjen férjhez. Irtóztató ez. Szegény őseim, mit fogtok ehhez mondani?
- Semmit. Higgye meg a tekintetes úr. Nekem is vannak őseim. Sok bolondságot csináltam, de még eddig soha közbe nem szóltak. Egyébiránt nem is tanácslom nekik.
Az öregúr olyan vörös lett, mint a kakas, toporzékolt, vérbe borult szemeit vadul forgatta. Hol a családi kevélység kerekedett benne felül, hol a fösvénység. E két hullámon billegett ide-oda.
- Ha az ősök nem szólnak, hát beszélek én (és kevélyen ütött a mellére), majd megmutatom én annak a kölyöknek, ki vagyok. Itt van, elhoztam a konceptust.
Kihúzott a zsebéből egy ív papírt, és olvasta, hogy alulírott elkeseredett atya kitagadja úgy atyai szeretetéből, mint mindennemű jussából Paróczy Károlyt, akit senki többé az ő fiának ne tartson, akinek senki kölcsönt ne adjon, mert ő azt ki nem fizeti.
- Mennyibe kerül ennek a beiktatása a »Hivatalos Hírlelő«-be?
Kiszámítottam neki a taksát.
- Tizenegy forint ötven krajcár.
- Sok, sok - jegyzé meg sopánkodva. - Nem lehetne olcsóbban?
- Ez a hivatalosan kiszabott ár…
- Úgy? De tessék meggondolni, hogy ez nekem nem kedvezmény, mert ha jól felvesszük, én a gyermekemet vesztem el. És még rá is fizessek tizenkettedfél forintot?
- Hja, ez a szabályzat!
Egy hörgésszerű sóhajjal benyúlt a tárcájába, megnyálazva előbb a mutatóujját, kiszedegette a forintosokat egyenként; az első forintosnál így szólt, mialatt morzsolgatta az ujjai közt:
- És mikor jelenik meg az?
- A legközelebbi számban.
Erre a biztosításra letette a forintost az asztalra.
A második forintnál a lelkemre kötötte:
- Nagy betűkkel legyen, jó nagy kövér betűkkel, hogy a pápaszemes emberek is elolvashassák.
Majd idegesen csapott ki egy ötöst.
- Nyomdahiba ne legyen benne - kiáltá egy diktátor dölyfösségével. - Mennyi is már?… Hét. Ugye hét?! Itt van még a többi. Istenem, istenem, hát érdemes apának lenni?
Nyögve olvasta le a hiányzó részt, vette a kalapját, megszorongatta a kezemet, az ajtónál még egyszer visszafordult, és így szólt:
- Aztán, ha valami akar lenni, uramöcsém, itt vagy a minisztériumban, csak nekem szóljon.
Az egész vármegyét ezzel a mondattal dolgoztatta. Mert rengeteg ügye-baja volt mindig: a pertárban, a telekkönyvnél, az árvaszéknél díjnoknak, írnoknak, apró tisztviselőnek mindig tudott adni valami privát munkát. Minden héten bejött Parócról kis vedlett csézáján, és beszaladgálta a kancelláriákat, hagy ott megsürgesse a dolgait. Nagy virtuóz volt a zaklatásban. Mindenki félt tőle, s éppen ezért teljesítette, amit kívánt, pedig tudták, hogy a fizetség mindig az: »Ha valami akar lenni itt vagy a minisztériumban, csak nekem szóljon.«
Én még nem ösmertem eléggé, nem tudtam, mit vettem a nyakamba a tizenkettedfél forintjával.
Minden héten feljött tudakozódni, mikor jelenik meg már a kitagadás. Hétközben is beküldte a béresasszonyt vagy a kasznárját, s csak annyit írt egy cédulára: »Mi lesz már?« (Éppen az bosszantott a legjobban.)
Hát az lesz - üzentem neki -, hogy még azóta nem jelent meg a Hivatalos Hírlelő. Ez ugyanis nem volt időhöz kötött folyóirat, hanem csak akkor jelentettük meg, mikor a vármegyében annyira felgyűlt a körözés alá eső gazemberek, elvesztett ökrök és talált lovak száma, hogy betöltötte a két oldalt. A viceispán, aki mindig attól félt, hogy egyszer majd napilappá találjuk magunkat kinőni, kevély volt rá, ha a lap sokáig nem jött. (Jó tisztviselő voltam: szerettem örömet okozni föllebbvalóimnak.)
Hanem aztán egyszer csak megjelent a »Hivatalos Hírlelő«, és nem volt benne a Paróczy nyilatkozata. Elfeledkeztem róla.
Nosza, ott termett nyomban a tekintetes úr rettentő lármával, az egész megyeháza csattogott tőle.
- No, szépen vagyunk! - kiabálta. - Mi történt az én pénzemmel? Nem olyan jó az én pénzem, mint a másoké? Hát még a tulajdon fiát sem tagadhatja ki az ember ebben az országban? Botrány, gyalázat! Mindjárt szélsőbali leszek, ebben a pillanatban.
Valahogy sikerült lecsillapítani; megmutattam neki a fiókban a pénzt az aktával együtt, bocsánatot kértem feledékenységemért, megígérve szentül, hogy még ma beadom a nyomdába.
De bizony csak megint eltemetődött az eszemben, pedig időközben kétszer is találkoztam Károllyal, ki közel a megyeházhoz bérelt egy szegényes lakást.
Csak akkor ütöttem mérgesen a homlokomra, mikor úgy nyolc nap múlva egy délután ismét begurult az öreg, s elém állt, apró szúrós szemeit rám meresztve:
- Nos?
- Leadtam már, kérem alássan - mondám ijedten (s egy kissé tán el is pirultam e füllentésre) -, azóta ki van nyomva.
- Helyes - szólt megelégedetten -, nagyon helyes.
Megveregette a vállamat és eltávozott. Szilárd, erős léptei kevélyen kopogtak a kövezeten.
(Hanem most már - gondoltam magamban - csakugyan leviszem azt az átkozott pénzt, beadom az iktatóba, s kiszedetem legott a közleményt.)
De még előbb vagy egy félóráig piszmognom kellett valami aktával. Akkor aztán igazán zsebre vágtam a tizenegy forintot az írással, és éppen megyek lefelé a lépcsőkön, mikor szembe jön az öreg lihegve, kipirosodva, mint a bazsarózsa, és egy kis szőke fickót cipel a karján, ki makrancosan kalimpál a lábaival.
- Éppen önhöz jövök - szólt izgatottan.
- Hozzám? - dadogtam. - Hisz már ki van nyomva, kérem.
- Hm, hm… de menjünk be, kérem, a szobába. Uccu, kis ember, most már leteszlek, itt már nem romlik a mellecskéd.
A fiú kezében egy ostor volt, s amint ott tipegett az öreg mellett, végig a hosszú ámbituson, meg-megsuhintotta vele: »Gyü te, Sármány, gyü!«
A »Sármány« édesdeden morgott a nagy bozontos bajusza alól: »Ejnye, mákos kutyka, hát a nagyapádat teszed lóvá.« A napfény aranyos sávokban ömlött be a folyosó ablakain. A hajdúk sarkantyúja vígan csengett, a kis ostor csattogott.
- Hová megyünk? - kérdezgette váltig útközben, kíváncsian forgatva szanaszét a kis buksi fejét. - Istállóba megyünk?
- Nem, fiam, ehhez a bácsikához megyünk.
Sehogy sem tudtam elgondolni, mit akarhat.
- Nagy baj van, kedves uramöcsém - kezdé odabent, s hangja egyszerre alázatos, szelíd lett -, hát csakugyan ki van nyomtatva már az izé?…
- Igen, már ki van nyomva.
Az öreg a fejét vakarta kedvetlenül.
- Ejnye, ejnye, hogy lehetne azon segíteni.
- Sehogy. Azon már nem lehet segíteni.
- Pedig annak nem szabad megjelenni.
- De hát mi történt?
- Az történt, kedves uramöcsém, hogy megtaláltam ezt a gyermeket. Én találtam meg. Azazhogy ő talált meg. Azazhogy egymásra akadtunk.
- Hát ez a kis fiú talán…
- Igen, ez az. Apró fickók játsztak egy kapu alatt, öten-hatan, amint itt a megyeháznál bekanyarodom. - Egyszerre csak elémbe áll az egyik, képzelje csak, szóról szóra így szólít meg: »Ember-bácsi, azt mondják ezek a gyerekek, hogy te az én nagyapám vagy.« Ránézek, megösmerem rajta a Károly gyermekkori vonásait, de mindegy, ellököm. »Takarodj utadra.« Erre szembe áll velem, adta kölyke s visszafelesel: »Ne lökdösődj, bácsi, mert visszalöklek!« Kiesett szememből a könny… Meglágyultam, ember vagyok. Hát mondom neki: »No és mit akarsz?« Bátran a szemembe néz: »Cukrot akarok tőled, ha a nagyapám vagy.«
A kisfiú éppen ebben a pillanatban döntötte fel a kalamárisomat, felágaskodva az íróasztalig, és élénken közbeszólt: »Nini, lekvár.«
- Mordizom adta gyereke - kiáltott fel vidáman az öreg. (Megtetszett neki a csíny.) - No, no nem tesz semmit… ne ijedj meg, nem bánt a bácsi. Hát mondom, így történt, kedves uramöcsém. Nem állhattam tovább, kibuggyant a könny a szememből, fölkaptam a gyereket, összevissza csókoltam, és azóta viszem, viszem, többé vissza sem eresztem. Mert ilyen gyereket még anya nem szült. Nézze meg ezt a fiút, ezt a növést, azokat a szemeket. Fordulj errefelé, fiacskám!
- Kedves jószág, valóban…
- Ugye, ugye - vágott közbe elérzékenyülten -, annak a közleménynek most már nem szabad megjelennie. Van-e erre valami mód? - nyöszörögte félénken.
- Ó, igen, van egy. Más lapot nyomtatni.
Nyakamba ugrott örömében.
- És mibe fog kerülni? - kérdé izgatottan.
- Körülbelül negyven forintba. Majd elcsinálom én azt már.
- Amibe kerül, abba kerül - kiáltá -, csak tessék aztán megmondani, és én köszönettel kiegyenlítem. Hát bízhatom, hogy nem lát napvilágot?
- Olyan bizonyos, mint hogy most a nap süt.
- Isten önnel hát. Gyere no, kis pajtáskám, fogd meg a kezemet, így ni… Ajánlom magamat, kedves uramöcsém. És ha valami akar lenni itt vagy a minisztériumnál, csak nekem szóljon.
- Köszönöm.
Sejtettem, hogy ezzel ki vagyok most már fizetve.
S valóban, az öreg soha azóta felém sem jön, az utcán kikerül; a társaságban megszökik előlem.
Azt hiszi a vén bolond, ő tartozik nekem negyven forinttal, pedig voltaképpen én tartozom neki tizenegy forint ötven krajcárral.
A BECSÜLETES GYURI TÖRTÉNETE
1886
Önök nyilván tudják, hogy a Majornoky Ferenc és Gál Katalin házasságából két fiú született. Bizonyosan azt is hallották, miért vált el az öreg a feleségétől. El volt, kérem, ez a házasság hibázva eleitől. Egy ügyvéd útján kötötték, pedig úgy látszik, mégiscsak az égben kell azt kötni, és nem az ügyvédi irodában.
Különben is az öreg Majornoky teljes életében szeles, makrancos bolond volt, hiszen éppen azért házasították is meg, ekképpen okoskodván a rokonai:
- Ferinek asszony kell. Az asszony rendesen elferdíti a férje eszét. Okos emberből bolondot csinál. Miért ne csinálhatna bolond emberből okosat? Egy fáradsággal megy a kettő!
Ami Gál Katát illeti, csinos leány lett volna, ha termetben nem olyan apró, s valószínűleg jó asszony válik belőle jó férj mellett, ha apja, a gazdag szappanos, alaposan el nem rontja a nevelését. Fölébreszté benne a rangkórságot, mely kivált a polgári osztályból bőven szedi az áldozatokat.
Szerencsét csinálni! Erről álmodnak azok a szegény polgárleányok… Nemesi koronát a zsebkendőik csücskébe. Szerencsét csinálni? Hát ugyan szerencse: átmeneti idegen földbe, idegen levegőbe?
Ha a venyige mondaná: »Ültess át engem le a virágos völgybe«, azt felelné a vincellér: »Kiment az eszed, kis venyige, hisz ott nem sütne rád a nap, a kövér föld kiégetne…« Vagy ha a fűzfa vágyakoznék: »Ássátok ki gyökereimet ott fönt akarok élni a hegyormon« - hogy dugnák össze fejeiket a buja sások, gólyabegyek, mocsárvirágok alatta, nevetnének, kicsúfolnák: »Jámbor fűzfa, a hegyoromra feljuthatsz, de nem élni, csak elhervadni…«
Hja, Gál Katalinnak senki sem szólt semmit!
Ferenc úr, azt mondják, eleinte, mikor meglátta, tett ugyan némi kifogásokat az apró termete miatt, de arra állítólag azt felelte volna vissza a leendő anyósa:
- Ne búsoljon, Majornoky úr, semmit. Majd elég magas lesz a Katka, ha a pénzesládájára ültetjük. (Hát persze hogy az elég magasság! )
El is vette, de bizony csak három évig éltek együtt. (Ha udvarias volnék, hatnak is mondhatnám, mert a háborús esztendők kétszeresen számítanak.) A harmadik évben valami pletyka kerekedett a környéken. Nem is érdemes beszélni róla, a régi sablon: katonatiszt… párbaj… elválás. (Ismeretes három állomás a házasság országában.)
Ferenc rosszul bánt a nejével, az asszony ennélfogva túlságosan jól bánt másokkal. Egyébiránt az ördög tudja, igaz-e? A válóperben az a bizonyos »engesztelhetetlen gyűlölség« volt fölhozva. Két szó, olyan széles és mély, mint két nagy zsák, amibe két ember szennyese belefér.
Ők nem oldozgatták, én sem rázogatom. Nekem úgyis csak a fiúkkal van dolgom, akik az anyjuknál töltötték gyermekéveiket az öreg szappanosék körében, mert az elvált asszony a szüleihez ment szalmaözvegyeskedni. (Nem is tudom, miért nevezik szalmának, ami voltaképpen tövis?) A szappanosék még úgyis büszkék voltak Katira, nincs az az alkalom, hogy a nagyasszony ne úgy említse: »Leányom, Majornokyné«. Hát még a két kis kölyköt hogy kényeztették, becézgették. Egész nevetség volt, mikor a vén Gál Péter minden évben verset tanult be az unokái névnapjára, és rigmusokban köszönté föl »Majornok urait«.
A fiúk valóságos ellentétei voltak egymásnak. Gyuri barna, Pali szőke; Gyuri jámbor, mély érzésű, Pali pajkos és léha természetű; Pali korán elárulta, hogy úrnak született, fintorította is az orrát a szappanszagra, hanem a szelíd lelkű Gyuri hévvel ragaszkodott a nagyszülőkhöz. Öröme is telt benne emiatt a nemzetes uramnak.
- Ez a miénk. Ez a hajlékonyabb ág, Pali, meglássátok, reánk nem ismer, ha majd négy lovon jár, de a Gyurikában megbízom, az ide hajlik.
Mikor aztán a nyolcadik évben átvette a fiúkat az apjuk, hogy a városi iskolákban kezdje meg neveltetésöket, az elválás annyira elkeseríté az öregeket, hogy Gál Péterné asszonyom a nagy búsulásba belehalt. Utánament az ő hites feleségének Gál uram is. Mert minek is élt volna már? Átkozott agyvelők kitalálták a milligyertyát. A szappanért pedig tulajdonképpen nem érdemes életben lenni, mert a gyertyamártás adja a jövedelmet.
Hiszen, ha a milligyertyákat föl nem találják, akkor az öreg nagy vagyont hagyott volna a leányára, és én most meg sem írhatnám ezt a történetet, de mivel a milligyertyákat csakugyan feltalálták, Gál uram ennek ellensúlyozásául mindenféle vállalatokba belekapott, és mire szemeit behunyta, annyira leolvadt a nagy hírhedt vagyon, hogy maradt is, nem is valami a szalmaözvegynek.
Pedig elkelt volna a sok is, kivált aztán, ahogy a két haragvó szülő közt, akik sohasem találkoztak, sohasem látták egymást azóta, megindult az elkeseredett verseny - a két fiú szeretetéért.
Sajátságos harc volt az! Olyat még nem jegyeztek fel annálék.
A fiúkról most már az apa tartozott gondoskodni, de tehette az anya is. Minden héten ment a sok friss kalács Selmecre, ahol tanultak. Erre megharagudott Majornoky Ferenc és kontraktust csinált az ottani cukrásszal, hogy az ő fiai annyit ehessenek a boltjában, amennyi a bőrükbe fér. A karácsonyi szünetekre ezüst órát vett nekik ajándékba: fogta magát az asszony, és a húsvéti szünetekre (ki volt kötve, hogy azt minden évben nála töltsék) arany órákkal lepte meg őket. No, ez már olyan tromf volt, hogy a tekintetes úr nem tehetett mást, mint pónifogatot szerezni be nekik a nyári szünnapokra. Ezt tessék aztán túllicitálni.
Bizony az anyai leleményesség nem pihent… S amit az elméje kigondolt, azt bármi áldozatokkal megszerezte, hogy a gyerekek szeressék. Majornoky Ferenc váltig erősködött: »Nem hagyom magamat; nem fog ki rajtam!«
Így folyt ez hosszú tíz éven keresztül; ha az asszony instruktort fogadott a fiúkhoz, Majornoky mindjárt egy prefektust szerződtetett hozzájuk. Mikor képeskönyveket, ifjúsági olvasmányokat kezdett küldözgetni, ő megvett a licitáción egy egész bibliotékát, s béresszekéren vitette föl Selmecre.
A nebulók természetesen jól érezték magukat a vetélkedés mellett. Tejben-vajban úsztak, bársonyban jártak, selyembe törülköztek. Pénzük meg annyi volt, hogy a tizedrészét sem bírták elhajigálni.
De a tizenegyedik esztendőben láthatólag meglankadt a küzdelem. A mama már csak hímzéseket, kézimunkákat küldözgetett.
Palinak nem tetszett az időknek ez a jele, de a »hajlékonyabb ág« szépen elrakosgatta e csekélységeket is, sokra vette, megbecsülte amikor megkapta, meg is csókolgatta: »Szegény édesanyám, hány ezer öltést tett, míg ezeket varrta!«
Az igazat megvallva, utóbb Majornokyn is észre lehetett venni némi »fáradtságot«. Hja, a múlt ősszel állott ki egy követválasztást. Sok vérvesztéssel jár az!
De mindegy, hisz már úgyis be van a fiúk neveltetése fejezve. Most teszik le az érettségi vizsgát. Az pedig elég tudomány egy-egy Majornokynak.
Maga az öreg is feljött a vizsgára. (Mióta képviselő lett, szerette magát mutogatni mindenfelé.) Mindjárt feltűnt neki, hogy Gyuri igen kopottasan néz ki az idén.
- Neked nincs különb ruhád?
- Nincs, édesapám.
- Hát hova teszed azt a sok pénzt, amit küldözgetünk?
- Elköltöm - felelt könnyed vidámsággal.
Az apa kedvetlenül simogatta szakállát.
- Hogy változtál át úgy egyszerre? Tavaly még megtakarított pénzed is volt, és amellett úgy néztél ki, mint egy herceg! Mi történt veled, te fiú? Nini, hát az órád, ékszereid, gyűrűid?
- Nincsenek meg.
- Szépen vagyunk. Neked van valakid, te gazember.
- Igen, van valakim.
- No, ez bizony elég korán van, te tejfelszájú - dörmögte az öreg, összeráncolt homlokkal, de azért a tömött, őszülő bajusza mosolyra görbült titokban. - Ej kópé, hát nem mondanád meg, ki?
- Nem mondom meg, apám.
- Jól van, jól: most már csak siessetek hát a vizsgára, majd én is utánatok megyek későbben.
A képviselő úr még egy szivart akart elszíni előbb, de nem volt neki. Talán csak lesz a fiúknak valahol. Kinyitogatta sorba a kis mahagónifa szekrényeket, s kezébe akadt egy csomó postai vevény… ötven… hatvan… negyven forintról szóltak.
- Aha! - dünnyögte - megvan a valaki!
Nosza, hol a pápaszemem? Föltette hirtelen és fölszisszent. Ez a név volt ott a vevényeken: »Gál Katalinnak«.
Hát már ennyire jutott az az asszony.
Úgy kell! Úgy kell! Valami ördögi ösztön ujjongni készteté, mint diadalmast. A káröröm démonai körültáncolták, s delejes ujjaikkal csiklandozták, mígnem egyszerre jött egy fagyos kéz; s rácsapott a szívére, hogy megremegett és hátratántorodék.
- Hozzá szít, engem pusztít, őt szereti! - és fölemelte ökleit dühösen. - No megállj, kígyókölyök!
Erőt vett magán, elment, és végighallgatta a vizsgát, látszólag nyugodtan, csendesen, de lelke háborgott belül.
Mikor vége lett, a tanár urak kihirdették az eredményt: Pali megbukott, Gyuri kitűnő sikerrel ment át.
Az apa odalépett ahhoz a fiához, amelyik megbukott, s gyöngéden csókolta meg homlokát:
- Ne félj semmit, azért te mégis úr leszel.
A másik lehajolt hozzá, hogy a kezét megcsókolja: visszavonta, s szemeiből haragos villám lövellt feléje.
- Eredj a szemem elől… Megátkozlak!
- Atyám! - kiáltá Gyuri elhalványodva. - Hát mit cselekedtem?
- Mit? Elárultál! Anyádnak küldözöd a pénzt. Tudom már, hova lett az órád, hol vannak ékszereid. Meglopsz engem őmiatta…
- Tudd meg, hogy ő nagy szegénységben van - rebegte Gyuri, és előtörtek szemeiből a könnyek.
- Semmi közöm hozzá - szólt a szívtelen Majornoky. - Hozzád se többé. Mehetsz, ahova akarsz.
- Bocsáss meg - esengett a fiú szívszaggató hangon -, én csak a természet törvényeit követtem.
Az öreg gúnyosan kacagott fel.
- A természetét? Nem ismerem azt az urat mint törvényhozót. Tudtommal egy kerületben sem választották meg. Különben eredj hozzá, ha az ő törvényeit követed. Én többé nem ismerlek.
Így tagadta ki Majornoky a Gyuri fiát, aki elhagyatva, gyalogszerrel indult a városka felé, ahol az anyja lakott, míg Palit négylovas hintó vitte az ősi kastélyba. Hanem a városban ők is megálltak, Majornoky bemutatta a fiát az alispánnak.
- Ajánlom Palit a szívességedbe. Nem iskoláztatom többé, ennélfogva végzett ember. Gondoskodjál, kérlek, számára valami hivatalról.
Az alispán nyájasan fogadta őket.
- És mire volna leginkább alkalmas a Pali öcsém?
- Arra, ami legelőbb megüresedik - felelte természetes hangon idősb Majornoky úr.
Az isteni gondviselés úgy akarta, hogy Lázár János úr, a megyei számvevő költözzék el leghamarább az élők közül, lőn hát Majornoky Pálból néhány hónap múlva számvevő a megyénél: míg a hajlékonyabb ág, a becsületes Gyuri egy vén prókátorhoz állt be írnoknak, hogy anyja nyomorát keresményével is enyhíthesse.
Mert bizony gyöngén állt már a szalmaözvegy; ami kis pénze volt, elfogyott, a nagy kőházából kilicálták, értékes ingóságai elvándoroltak. (Milyen gyors lábuk van azoknak, ha úgy megindulnak!)
Hónapos szobába húzódott a fiával, annak a bérét is varrással kellett megkeresnie. A toll is rossz kenyérkereső, de, hát a tű! Az még tekintetes úrnak szólíthatja a tollat is…
Szegényesen tengtek, de nem minden öröm nélkül, kivált az asszony; élt még a férje, gyűlölhette; ott volt az egyik fia, és egészen az övé volt, szerethette. Sőt szerethette a másikat is, habár az csak hébe-hóba írt egy-egy levelet. Eljönni nem ért rá. Élte a világát, udvarolt, mulatott, adósságot csinált.
Sokszor is ülte meg emiatt a szegény anya homlokát a ború, s megrezgette hangját a keserűség.
- Egyedül állunk, édes fiam. Pali sem a miénk. Nincsen nekünk senkink ezen a világon.
Igaz, úgy volt; a másvilágról kellett jönnie valakinek, hogy kisegítse őket. Egy nap néhai Gál Mátyás budai csizmadia végrendeletét bontották föl a budai tanács előtt, melyből kisült, hogy a becsületes mester kétszázezer forintnyi vagyont hagyott a testvérbátyja, Gál Péter, Katalin nevű leányának, ha még életben vagyon. (Ugyan hány pár csizmát varrhatott az meg életében!)
Bezzeg fölvirradt megint a Majornoky fiúknak! Gyuri otthagyta a principálist, Pál úrfi is legott ráért édesanyját látogatni. De amikor itt felbukkant arany pompájával a nap, éppen akkor áldozott le odaát. Majornoky Ferencet tönkretette a képviselőség. Hja, a népbizalomnak nagy a gyomra. Most, hogy nem kapott többé mandátumot, kénytelen volt szolgabíróságot vállalni, s mindig alább-alább merült az uzsora hullámaiban. A Majornoky-kastély és a birtok árverésre került.
Kapóra jött a szalmaözvegynek. Milyen elégtétel lesz az! Ki is adta legott a parancsot:
- Ülj kocsiba, Gyuri, és meg se állj Majornokig. Vedd meg, akármibe kerül is.
Majornoky Ferencnek már nem volt semmije, de még úr volt, éspedig mekkora úr! Gyuri éppen a járásán át utazott a majornoki árverésre, s ahol éjszakára megszállt, egy falusi kocsmában valami ennivalót kért.
A kocsmáros gondolkodóba esett, hogy mit adhatna.
- Csináltasson egy kis rántottát - szólt a vendég.
- Rántottát? - kiáltott az föl csodálkozva. - Jó helyen beszél az úr. Az egész környéken nincsen tojás.
- Hát hová lettek a tyúkjaik, azaz mivel foglalkoznak? - Megvannak, kérem alássan, hanem a kakasok pusztultak el. Rettentő öldöklés van itt egy év óta, ahogy Majornoky úr a szolgabíró.
- Nem értem.
- Nagyságos úr ideges, nem tud aludni, s amelyik faluban meg a járásban, ott az elöljáróság kiöldösteti a kakasokat, hogy éjjelente föl ne keltsék ostoba kukorikolásaikkal.
Ilyen volt a szolgabírói nimbusz valamikor. Hanem a kétszerkettő már akkor is örökké négy volt. Aki nem tudott számolni, biz az arra jutott, hogy aztán nem tudott aludni. A kakasokat még ki lehetett végeztetni, de a hitelezők éltek, és ébren voltak.
- Hanem iszen - fecsegett tovább a kocsmáros - nem sokáig lesz már ő szolgabíró. Nagyon a végit járja már.
- Hogyhogy?
- Éppen holnap árverezik Majornokot.
- Tudom. De szolgabíró azért megmaradhat.
A kocsmáros szemeivel hunyorgatott.
- Hát tetszik tudni, ahogy vesszük. Sok mindenféle tarka macskája van Majornokynak. Egypár nem tiszta természetű adósság, hiszen tetszik engem érteni… a kezelés körül némi formátlanságok. Én tudom ezeket, mert a fiam az írnoka. Az nekem mindent elmond. Ezek a dolgok előbb-utóbb megfojtják. Pedig sajnálom szegényt, igazi úr volt.
A vendég szomorúan sóhajtott, gondolkodva hajtotta le fejét az asztalra, majd élénken kérdé:
- Hogy hívják önt?
- Engem Balics Gábornak.
- Akar-e egy szívességet tenni, s amellett egy jó cselekedetet?
- A dolog minéműsége válogatja - felelte ékesen Balics Gábor.
- Én Majornoky György vagyok, a Majornoky Ferenc fia.
Az öreg kocsmáros agyaráról ijedten fordult le az ezüstkupakos pipa.
- Ejnye, ejnye! - dadogta kétségbeesve. - Inkább a nyelvemet vágtam volna ki… Itt állok, kötözzenek meg.
- Semmi baja sem lesz, Balics bácsi - biztatta Gyuri nyájasan -, sőt inkább köszönöm, hogy szólt. Hanem egyre kérem…
- Életemet! - kiáltá a csacsogó öreg éledezve.
- Nem kell az élete, Balics bácsi… hanem beszéljen a fiával, és valahányszor olyan dolog talál felmerülni, ami árthatna atyámnak, jöjjön hozzám, én rendbe hozom azt úgy, hogy ő észre se vegye, önnek is megfizetem a fáradságát. Megígéri?
- Itt a kezem rá. És hol keressem az úrfit?
- A Majornoky-kastélyban.
- A Majornoky-kastélyban? De hisz azt holnap eladják.
- Éppen azért - felelte mosolyogva Gyuri. - Csak keressen föl ott; vagy ön, vagy a fia.
Másnap a Majornoky-kastély és birtok Gál Kataliné lett mindenestül. Nem kellett megmozdítani semmit. A címer (a kard élére szúrt török fő) ott maradhatott a homlokzaton, az ősök sem voltak kénytelenek elköltözködni a falakról; otthon voltak itt ezentúl is.
Nemsokára beköltözködött a szappanosleány azokba a termekbe, hova annyi édes reménnyel lépett egykoron fiatalon, s hol annyit szenvedett azután. Bejárta a kertet, fölkereste az ismerős bokrokat. Nini, a szegény galagonya innen kiveszett. Pedig abban hasítottad fel egyszer homlokodat, Gyuri fiam. Ó, ó, a kis körtevessző hogy megnőtt, hogy elaggott… Az volna ez? Nézd csak, Pali abban az évben ültették, mikor te születtél. Hát a patak a kert végében megvan-e még?… csörög-e még?
Biz az csörgött-csacsogott, és mert ősz eleje volt, ringatta, vitte az elszáradt faleveleket a tengerbe.
Mikor aztán kigyönyörködte magát az úri birtokban, fölosztotta a szerepeket fiai közt.
- Pali hadd hivataloskodjék tovább. Házasodjon meg jól, hozzon menyecskét a házhoz. Elég tág a kastély. Évenként pótolom a fizetését négyezer forinttal. Mi pedig Gyurival itt maradunk gazdálkodni, és élvezzük a csendes falusi örömöket. Azért te is úr leszel, édes fiam, neked is kiadom a négyezer forintot itthon, négy lovon járhatsz, inast tarthatsz, pezsgőt ihatol.
Gyuri otthon cseppent, s egész odaadással vitte a gazdaságot. Négy lovat ugyan nem tartott, pezsgőt sem ivott, de azért boldognak érezte magát, csak néha komorodott el napokra.
Akkor aztán hiába simogatta forró fejét lágy ujjaival édesanyja.
- Neked valami rejtett bajod van. Mi bánt, kis fiacskám?
- Csak úgy elgondolkoztam egyről-másról.
No, ugyan miről? Hiszen nem volt semmi oka a búskomorságra, mely egyre gyakrabban lepte meg. Szerelmes nem lehetett, nem járt sehova, nem ismert senkit. Őhozzá sem jártak. Csak egy öregember fordult meg nála egy idő óta sűrűbben, azzal aztán bezárkóztak a kerti házba, és tárgyaltak órák hosszáig. Rendesen olyankor mutatkozott rajta az a méla levertség.
Az édesanyja kérdezte.
»Ez az ember szállítja valahonnan azt a sok bánatot, de megtudom, rájövök, ha másképp nem, fortéllyal.«
A fia éppen künn járt a mezőn egy délután, mikor Balics Gábor, mert ő volt, beállított.
- Jöjjön be hozzám - hívta nyájasan az úrnő.
- A fiatal úrhoz jöttem - húzódozott Balics uram.
- Tudom - ravaszkodék ez -, mondta a fiam, és megbízott, intézkedjem helyette. Hát mi baj van?
- Hja bizony, megint pénz kell.
- Még mindig? De hát mire kell az a sok pénz? - kérdé a szalmaözvegy találomra.
- Hja, hja - vakarta fejét az öreg -, a vármegye nagy kemence…
- Hozott-e valami írást?
- Hogyne? Itt a levél magától az öreg nagyságos úrtól. Tegnap függesztették fel szegényt. Hja, a vármegye nagy kemence… Mennyi pénzt hordtam, és mégis fölfüggesztették!
Míg az öreg fecsegett, addig az asszony reszkető kezekkel tartotta azt a levelet, és olvasta villámló szemekkel:
»Kedves Gyuri fiam! Küldj a becsületes Baliccsal száz forintot. Majornoky.«
Az asszony olyan sápadt lett, mint a fal, majd vörös, mint a skarlátposztó, apró szürke szemei kidülledtek, és kékes lángokat lövelltek, mint a kígyóé.
- Távozzék! - hörgé fogait megcsikorgatva. - Mert mindjárt keresztülmegyek a lelkén! Egy garast sem kap. Takarodjék!
Egyszerre levált róla minden máz, amit a nevelőben ráaggattak, amit a fényes kastély, a selyemkelmék kölcsönöztek neki. Egészen kihámozódék a szappanosleány.
Ökleit fölemelte, s nekirohant sziszegve körmeivel Balics uramnak úgy, hogy az vad futásban keresett menedéket.
És e rettenetes fúriában összeszaggatott magán minden ruhát, a földhöz vagdalta a porcelánokat, a vaskályhákhoz paskolta az üvegeket, végigfutott a folyosókon, fölrúgott dézsát, virágcserepet, amit előtalált, beszaladgálta a cselédszobákat, s ütötte-verte ádáz dühvel agyba-főbe a szolgálókat.
Ekkor érkezett Gyuri. Vidáman fütyürészve lépegetett a gyalogúton a kastély felé. A nap utolsó bágyadt fényét nevetve szórta le a halmokra és völgyekre. Az égbolt olyan volt, mint a frissen szűrt tej. Balról az erdő zúgott rejtélyesen, elálmosítón.
- Csukjátok be a kapukat! - rikácsolá a bőszült asszony.
A megriadt cselédek összeugráltak, s az ősi nehéz vaspántos kapu, mely már százötven esztendő óta nyitva áll éjjel-nappal (mióta a törökök elmentek innen), dübörögve csapódott be Majornoky György előtt.
- Ej no, hát mi ez? - bosszankodott Gyuri, s zörgetni kezdett. - Nyissátok ki!
Semmi nesz. Hallgatódzott, s úgy rémlett előtte, mintha belül halkan beszélgetnének. Egy-kettőt csapott öklével a kapura:
- Hej emberek! Én vagyok itt!
Fojtott, visszatartott kacaj volt a felelet.
- No, megálljatok, gazemberek.
Türelmetlenül járt föl s alá. Majd fölvett egy követ, s azzal kezdte döngetni a vaspántokat.
Egy ablak nyílt meg az emeleten. Hallani lehetett a nyikorgását.
- Miféle zaj ez? - kérdé egy százszor hallott hang, de mégsem ismerős.
- Én vagyok, mama.
- Kicsoda?
- Hát rám nem ismersz? - kacagott föl Gyuri. - Persze, a méreg megváltoztatta hangomat. Képzeld, becsukták a kaput az orrom előtt.
- Én parancsoltam.
- Te? - kérdé Gyuri meghökkenve. - Te rendelted! Hogyan kell azt magyaráznom?
(Most kezdte csak észrevenni, hogy ez aligha puszta tréfa.)
- Anyám! - kiáltá remegő hangon. - Hát mi történt?
- Az történt, hogy az apáddal tartasz, megloptad a szeretetemet, kijátszottad jóhiszeműségemet, pocsékoltad a vagyonomat. Neked nincs jellemed, kitagadlak.
Ez volt az utolsó szó. Az emeleti ablak még egyszer zörrent, mikor becsapódott. Vége volt mindennek.
Gyuri odatámasztotta fejét a kapuoszlophoz, s hosszasan, megüvesedett szemekkel nézte a felhőtlen eget; ahol éppen most gyulladozott egy virgonc csillag. Nézte a csillagot, de az meg nem szólította.
Azután kitörülte szemeiből a könnyeket és elindult a gyalogúton. Most már jobbról maradt el az erdő. És az meg is szólította: »Neked nincs jellemed« - zúgta utána. - Fönt a dombon, a Pap István-féle majornál egy mogyorófabokor szólt hozzá: »Vágj le rólam vándorbotot!« Sokáig keresgélt a hajtások közt, míg végre letörte a leghajlékonyabb ágat.
Hova ment, mi lett, nem hallottam, de majdnem bizonyos, hogy mindig a rövidebbet húzta, míg a léha Pali nyilván csillogott a jólétben, mert mindig a jóléthez húzódott.
Amit én elmondtam, hajszálig így történt, de azért, amit Balics uram fecsegett, jót nem állok. Hiszem ugyan, hogy az öreg Majornoky elkezelte a vármegye pénzeit, de hogy föl is függesztették volna, az az egy például, nem valószínű.
A GÓBÉK GÓLIÁTJA
(Öreg krónikákból)
1886
Karácsonfalván még ma is mutogatják a Dimén József uram portáját, aki anno 1820. aug. 21-én szenderült jobb létre. A »Tarka« nevű lova megbokrosodott és levetette. Olyan szerencsétlenül talált leesni róla, hogy szörnyet halt. Ha lóra nem ül, talán ma is élne, mert lehetetlen az, hogy a halál az igazi alakjában bántani merte volna Dimén uramat.
Pásztortüzek mellett, búbos kemencék kedélyes melegénél még ma is emlegeti a székelység az öreg Dimént, pedig már ritka az olyan eleven ember, aki emlékeznék rá kisgyermek korából. S minél tovább tologatják a régi esztendőket az újabbak, annál nagyobbá, ragyogóbbá válik alul a Dimén alakja; a legendák dics-sugarai rásütnek; a regés, rózsaszínű köd belepi, és mint a balzsam, épen tartja.
Ha ez így megy, nagyobb lesz idővel őkegyelme vitéz urunknál, Csabánál, különb lesz a rabonbánoknál, okosabb lesz a nagy-magyarországi Deáknál, és furfangosabb, elmésebb lészen a keletiek híres Hodzsájánál, akinek annyi pajzán tréfát, annyi virgonc ötletet tulajdonítanak az igazhivők utólagosan, hogy szeri-száma sincsen.
Ám hogy ne essék igazságtalanság se Csaba királyfin, se a rabonbánokon, írásba szedem Dimén József uramat, hogy »ennyi volt és nem több«.
Egy ölesnél magasabb ember volt, s e roppant izomú testben éppen olyan nagy lélek lakott. Bölcsességének, velős mondásainak egész Székelyországban híre vala, úgyhogy messze vidékről jövének hozzá tanácsadásért egyesek úgy, mint küldöttségek, s amire Dimén azt mondta: »úgy van és nem másképp«, az annyit ért, mintha a törvényben lenne megírva. Azzal nem is ellenkezett a székelyek közt senki: »ha Dimén mondta, akkor úgy van«.
Vagyontalan ember volt, és az iskolákból sem frekventált többet egy-két klasszisnál Enyeden, hanem a természetes esze nemcsak kipótolta a műveltség hiányát, hanem túlragyogta a tudományosságot.
Hol született, nem tudni, hanem annyi bizonyos, hogy Uzonban lakott akkoriban, midőn a karácsonfalvaiak hozzájövének egy nagy pörükben tanácsért. Dimén megmondta, mit tegyenek, és a karácsonfalvaiak azt kérdezték tisztességtudóan, mivel tartoznak a jó tanácsért.
Semmivel. De ha a pört megnyerik kegyelmetek, olyan darab földet tartoznak kihasítani nekem a határból, aminőt tizenkét miatyánk elmondása hosszáig körül tudok szántani.
- No, az bizony nem lesz sok - mondá nagy nevetve Kriston János, a bíró -, azt ugyan szívesen megadjuk.
- Tegyük írásba - sürgette Dimén.
Szerződést kötöttek, és meg is nyerték a pört, egy több mint ezerholdas pusztát. Üzentek is nyomban Diménnek nagy örömben, hogy álljon be immár az ekével, s isten nevében szántson körül magának, amit bír. Ők a maguk részéről a falu leghebegőbb emberét, Lisznyói Gábor uramat jelölik ki a miatyánkok elmondására, aki minden szót háromszor mond, s minden kimondásnál kétszer megáll.
A kitűzött napon megjelent a népszerű óriás a határ azon részén, amelyet kijelöltek, s ahol már együtt várta a magisztrátus.
Nézték, de eke nem jött utána. Egyedül jött, csak a vörnyeges »Mulko« vizslája poroszkált mellette, és a hóna alatt látszott hozni valamit, de azt a százrétű szürke köpönyege eltakarta.
- No, hát itt vagyok, atyafiak - szólt Dimén -, lássunk a dologhoz.
- Az ám - mondá a bíró -, de hol van hát az eke?
- Minden meglesz. A két tanúm is mindjárt utánam jön, aki majd ellenőrzi a Lisznyói uram miatyánkjait. Itt van-e Lisznyói uram?
- I-itt va-va-gyok-gyok - jelentkezik egy tömzsi, madárfejű alak.
- Szép beszédű ember kegyelmed! Már látom, hogy sok holdat ér nekem az elokvenciája.
A két elmaradt tanú is megjött, de biz azok sem hoztak magukkal ekét.
- Hát az eke? - türelmetlenkedett bíró uram újólag.
- Itt van a hónom alatt - szólt Dimén uram egykedvűen, s kivett egy filigrán gyermekjátéknak való ekécskét egy késpengényi nagyságú lemessel.
- Mi légyen ez? - kérdezék csodálkozva a karácsonfalvaiak.
- Hát ez az eke.
- No, ez ugyan furcsa tréfa. Hol vesz Dimén uram ehhez való jármos jószágot? - nevettek a székelyek.
- Majd mindjárt meglátják. Pszt! Gyere ide, Mulko. Pszt!
A vizsla odaszaladt a gazdájához, az kivett a zsebéből egy arra a célra készült hámot, és befogta a betanított vizslát az eke elé. A karácsonfalvai székelyek elkezdték a fejöket csóválni.
- No, most már kezdje el Lisznyói uram azt a miatyánk mondást, egy… kettő… három…
Lisznyói uram elkezdte, de a vizsla is elkezdte a népek nagy bámészkodása közt az útját, irtóztató gyorsaságban nekiindulván egy rettenetes tág cirkulusnak, mialatt a furfangosan készült kis eke pengéje spárga vékonyságú barázdát vágott mindenütt a vizsla után.
Mulkó úgy be volt dresszírozva, hogy mire Lisznyói uram a kilencedik miatyánkot elhebegte, vissza is került, de egy olyan nagy kört kerített be ezalatt, hogy nem annyira ő izzadt bele, mint inkább a tisztelt karácsonfalvai magisztrátus, kiknek homlokáról kínos verejték gyöngyözött, a krónika szerint. Mert hát egy egész kis dominium esett ki a közösből Dimén József uramnak.
A nagy csúfság megtörtént, de már ebbe bele kellett nyugodni, nem volt más mód, mint jó képet vágni az egészhez. A gonosz Góliát még ki is gúnyolta őket:
- A három miatyánkot, ami még járna, odaajándékozom a falunak, de minden lakos tartozik egy szekérnapszámot adni, ha majd a házamat fölépítem.
Dimén uram odaköltözködött aztán végképp Karácsonfalvára, s az így szerzett birtokon valóságos mintagazdaságot vitt, mai napig is a »Dimén paradicsomá«-nak nevezik azt a darab földet. Ez a csíny meg csak öregbítette nevét és népszerűségét, s később Karácsonfalva is belenyugodott a dologba, mert más réven sokat használt nekik a hatalmas székely, kit marcona alaknak, de mégis bárányszelídnek és jószívűnek rajzolnak a róla keringő hagyományok.
Később dulló-nak is megválasztották; s a megyében csakhamar legelső tekintéllyé nőtte ki magát. Olyanná, hogy mikor a székelyek lázongtak, II. József császár Dimén uramat hívatta fel Bécsbe, hogy csendesítse le őket. Dimén nagyon megtetszett a császárnak, ott tartotta több napig.
A későbbi években többször hítták Bécsbe az egyszerű székelyt ki otthon nem volt több dullónál, s fontos diplomáciai küldetésekkel bízták meg a magyarországi részekben is.
- Sohasem láttam ilyen nagyeszű embert - mondá róla egyszer József császár. - Mi lett volna ebből, ha valamit tanul is még?
Annyira kegyelték mindenfelé, a miniszterek, a nádor, a császár, hogy később nagyon elbizakodott őkelme, lemondott a dullóságról, és a főkirálybírákkal is félvállról beszélt.
Dicsősége akkor érte el tetőpontját, midőn József császár Erdélyben utazván, Dimén uramat vette a hintójába maga mellé, hogy az adjon neki információkat mindenről.
Egy ilyen párbeszédje hiteles alakban felmaradt, s megmutatja, hogy a góbéóriás milyen hangon diskurált őfelségével is.
Midőn a Balambánya felé menvén, a »Pásztor-bükke« alatt haladt el a császár kocsija, odaszól Dimén uram:
- Hic unus princeps occisus fuit.  (Itt egy fejedelmet megöltek. )
- Quare? - kérdé II. József.
- Quia malus fuit. (Mert rossz volt.)
A Rikán menve, aggódva kérdi a császár:
- Sunt latrones in silvis, Domine Dimén?
- Sunt, Domine Rex - felelte Dimén egykedvűen.
A császárnak nagyon tetszett egyszerű, természetes beszédmodora és rossz kulináris latinsága, melyet néhol oláh szavakkal pótolt Dimén uram, őfelsége nagy mulatságára.
Hanem a góbé magát a császárt is éppolyan furfangos módon főzte le, mint a karácsonfalvaiakat - de azt majd máskor beszélem el önöknek.
MAGYAR BOSZORKÁNYOK
(Ős mitológia)
1886
Hogy fogy és törpül az idők végtelenségében minden. Vegyük például a boszorkányokat. Valaha az ősidőkben várakban laktak, szépek, délcegek valának, arannyal átszőtt bíboros rokolyát viseltek, fényes négy lovon jártak, hadakat viseltek, királyfiakat vertek szerelem bilincseibe, varázslatos füvekkel, bájitallal, selyem hajzatuknak bűverejével.
Később azután oda lett a szép pofa, a vár, a négyes fogat, egyszerű seprőn vagy pemetén lovagolgattak a Gellérthegyre, kecskebak, esetleg varangyos béka képében. És égették őket Szegeden, Nagyenyeden, mindenfelé.
Ma már az sincs. Ma már a Gellérthegy sem az övék, hanem Kerkápolyié. Sőt nem is lovagolnak ma már a boszorkányok, otthon húzódnak meg a csendes falukban, egyre szűkebb helyecskén, a néphit egyik szögletében. Nincs is már egyéb foglalatosságuk, csak hogy a tehenek tejét megrontsák.
Hanem valaha a pogány időkben, mikor még a rabonbánok osztogatták a parancsokat a székely földön, mikor még álltak a büszke várak, a Veneturnéé és Rapsonnéé.
Én istenem, milyen asszony volt az a Rapsonné!
Milyen harmatos volt annak az arca, milyen édes a kacsintása, hogy ringott az a szép sugár termete, mikor a tordai templomban megjelent. Nem volt az a közönyös szem, amelyik rajta ne veszett volna!
Várának nyomai még most is állnak. Még az útnak is ott van némi helye a kősziklák között, amelyiken járt prüszkölő deres paripáin Tordára.
Az út nem emberi mű; sok is volna az embertől. Rapsonné asszonyom az ördögökkel csináltatta azt.
Egy nap ugyanis magához idézte Rapsonné a főördögöt és így szólt hozzá:
- Csinálj nekem egy bűbájos utat Tordáig, alkudjunk meg, mit kérsz érte?
- Mit ígérsz, szép asszony?
- Egy hegy aranyat és egy völgy ezüstöt - mondá Rapsonné.
- Kész az alku - szólt az ördög -, tegyük írásba…
Ős székely betűkkel felírták a Rapsonné patyolat karjára az alkut, a másik példányban az ördög piszkos fekete bőrére. Ez pótolta akkor a közjegyzői intézményt.
Az út készen lett hat nap alatt és mikor Tordán az istentiszteletre harangoztak, Rapsonné akkor indult meg aranykerekű kis kocsiján olyan szélsebesen, hogy mire beharangoztak, már akkorra ott imádkozott a templomi ülőhelyen.
Egyszer a Gergely nevű kocsisának, amint a négy lovat hajtotta, lefordult a kalapja a fejéről és leesett az útra. A kocsis le akart szállani, hogy fölvegye.
- Ne bántsd, Gergely fiam - figyelmeztette Rapsonné. - Ülj veszteg. Öt óra járásnyi föld az, innen a kalapodig.
Pedig éppen csak abban a szempillantásban esett le a Gergely kalapja s mégse volt más megoldás, mint újat venni a tordai kalaposnál.
(Bezzeg milyen utak voltak addig, míg az ördög csinálta őket és nem a vármegye.)
Hanem az ördög is megjárta. Hiába, nem jó az asszonyokkal üzleti vállalatokba bocsátkozni. Mikor sátán uram eljött a fizetségért, az asszony gúnyos nevetésben villogtatta meg a hófehér fogsorát.
- Hát a hegy aranyért, völgy ezüstért jöttél?
- A szerződés szerint, szép nagyasszony!
- No, hát jól van.
Kivett a zsebéből egy aranypénzt és egy ezüstpénzt. Összeszorította kis kezét ökölre és a kidudorodó ujj-csuklókra rátette felül az aranypénzt.
- Itt a hegy arany, jó ördög.
Mire egy szempillantás alatt egyet fordított a kezén és a tenyér mélyedésbe odatette az ezüstpénzt, pajzán mosollyal mondva:
- Itt a völgy ezüst. Ki vagy fizetve.
Az ördög ámult-bámult s kétségbeesetten rohant… azaz csak rohant volna a fiskálishoz - de mikor még az ördögök itt fenn éltek, fiskálisok még nem éltek. Bölcs az isteni gondviselés: elég egy fajtából egy szakosztály; minek csináltak volna egymásnak konkurrenciát.
Ilyen pajkos, tűzről pattant s amellett szeretetreméltó boszorkány volt Rapsonné. Kifogott még az ördögön is. Nem is lett semmi baja egész holta napjáig.
Lám Veneturné asszonyom csúfosan megjárta! Nagy bajba keveredett a gonosz lányai miatt.
Pedig gyönyörűek voltak. Nemere szőke, Bóra barna.
Egyszer két fiatal levente jött a házhoz, azt mondták, hogy testvérek és megkérték Veneturnétól a két testvérleányt.
- Mi csak úgy megyünk férjhez, ha házasságunk után is együtt maradunk.
A leventék beleegyeztek.
- És csak úgy megyünk hozzátok férjhez, ha egy olyan várat fogtok nekünk építeni, amelyet az isten se tudjon bevenni.
A két levente hozzáfogott és fölépítette az erős, büszke várat, melyet ma is »Veneturné várának« neveznek a székelyek.
Mikor a Veneturné vára elkészült, az asszony a leányaival belement lakni legott, de amint beléptek a termekbe és körüljárták, egy nagy földrengés támadt legott s a vár összedült, részint lesüllyedt a két lánnyal egyetemben.
Több ezer év múlt el azóta, de a két leány még mindig ott jár-kel a föld alatt s jajszavuk kihallik a hegy gyomrából szélcsendes éjszakákon.
Egyszer a minap (úgy körülbelül a Mátyás uralkodása idejében) egy székely pásztorgyerek hozott hírt róluk.
Bemászott ti. egy sziklaüregbe kincset keresni s addig ment ment egyre beljebb a hegymélybe, hogy egyszerre rábukkant a Veneturné két leányára.
Akkor is sírtak és zokogtak.
- Meddig fogtok még itt senyvedni? - kérdé a pásztorfiú. - Mikor jöttök ki a napvilágra?
- Különböző idő múlva - feleltek a várkisasszonyok.
- Hogy értitek azt?
- Én mindaddig itt maradok, míg az asszonyok kovásszal dagasztanak - zokogta a szőke Nemere.
- Én meg addig maradok - jajveszékelt Bóra -, míg a tehenek melegen adják le a tejet.
Tisztességes terminusokat szabtak a tisztelt kisasszonyok. Úgy látom, nem igen lesz többé szerencsénk hozzájuk.
A KURUCOK »LÁTÓJA«
(Régi krónikákból)
1886
Úgy áll a krónikákban, hogy a híres Czinka Panna anyja a mátyusföldi Tallós nevű községben lakott. Ott született a mi hősünk is Koncz Marci, atyja Koncz József molnár, anyja, aki korán elhalt tüdősorvadásban, Galamutha Zsófia.
Beteges vézna gyerek volt a kis Marci. Az őröltetők nemegyszer mondták a szülők szemébe is:
- Vékony jószág biz ez! Nem telelni való fiú.
Egy alkalommal az öreg cigányasszony, a Czinka Panna anyja is jelen volt egy ilyen megjegyzésnél, mire magához intette a kis Marcit:
- Gyere csak idébb, fiacskám. Hadd nézem meg a tenyeredet.
A nyomott képű szöszke kölyök félénken lépett a banyához, ki nagy figyelemmel nézegette a kék erek útját, melyek a sovány tenyerét keresztül-kasul szeldelték, azután élénken kiáltott fel:
- Hová beszélnek kendtek, hogy nem telelni való a gyerek? Úgy nézzék meg kendtek ezt a fiút, hogy ez generálisokat fog egykor vezetni s fejedelmek hajlanak a szavára.
Egy-két kétkedő mosoly futott át az őröltetők ajkán, sőt még a molnárné is azt mondta, igaz, hogy végtelen nyájasan:
- Ugyan ne beszéljen bolondokat, nénike. (Ez a »nénike« szó az anyai szívből cseppent el önkéntelen.)
- Itt áll a fiú tenyerén felírva - bizonykodott a banya. - Vakuljak meg, ha nem igaz. Ne félj, kis Marcikám, terád nagy dolgok várnak.
Ezzel a jóslattal, amelyben hittek is, nem is, nevekedett Marci, de csak örökké olyan nyápic átlátszó fülű maradt, hogy mikor aztán a szülei elhaltak és a malom rámaradt, nem bírt bele »molnárnét« kapni, mert az alsóbb népnek jóval több esze van, mint az úri renden levőknek, legelőbb is azt nézik a vőlegénynél, menyasszonynál: elég egészséges-e, nincs-e valami belső baja. Józan eszű faluban az a lány a legjobb parti, aki a legnehezebb zsákot a legkönnyebben emeli fel.
A malom meglehetősen prosperált, az egész Mátyusföldről odahordták őröltetni a kalácsra valót. Vize is volt örökké, a csöndes folyású Dudvég nem hagyta cserbe. De a fiatal molnár egyre haloványabb, merengőbb lett, száraz, ijesztő köhécselés szakadt fel koronkint a melléből, beesett szemei ábrándosan villogtak üregeikben. Egész naphosszat elbámészkodott szótalanul a hegyeken, este kifeküdt a víz partjára egy bundán és a csillagos eget nézegette. Olyan volt az egész emberke, mintha hiányoznék egy kereke. »Az egyhangú malomzúgás, vízlocsogás halk zenéje mellett - mint a krónika írja - olvasgatta a szentírást és a próféták könyveit«, s ezekben habarodék meg. Valószínűleg a cigányasszony jóslata is turkálta az elméjét.
Lőn, hogy Bercsényinek, aki ott táborozott azon időben a környéken, sokat beszéltek Koncz Marciról, aki a kuruc fegyverek diadaláról, Bécs megvételéről, a labancok irtóztató veszedelméről mond jóslatokat.
Bercsényi maga elé rendelte a falusi prófétát és meghallgatta a jövendöléseit, amik futótűz gyanánt terjedtek aztán a hadseregben, nevelve a lelkesedést és önbizalmat.
Bercsényinek megtetszett a próféta és állandóan maga mellé vette a rajongó embert. Meglehet hitt is jóslataiban, de az még valószínűbb, hogy csak a hadsereg babonás érzelmeit akarta kiaknázni. Azután akkoriban ugyancsak babonásak voltak a vezérek is. A lőcsei kalendárium volt az irányadó. Amely nap mellett ott állott az SS, ami azt jelentette »Superat Soldat«, a világért sem ütköztek meg a kuruc hadak, hanem ha C. V. volt bejegyezve a kalendáriumba, akkor elemébe jött a felkelő tábor, mert azt tartották, hogy ez azt jelenti: »Curutz Vincit«.
Mártonból minél inkább nélkülözhetetlen ember lett a Bercsényi oldalánál. A stratégiai mozdulatok helyességét ő jósolta meg, a német generálisok terveit kitalálta a csillagokból - már ti. amikor kitalálta. De bár egypárszor felült a sereg Mártonnak, úgy el tudta azt bibliai mondásaival csavargatni, hogy jóslatai, a kudarcok dacára is, készpénznek járták a táborban.
Bercsényi maga mellett hordta hintaján, s jóslatait, megjegyzéseit levelekben közölte magával a fenséges fejedelemmel is, ki szintén több ízben tudakozódik leveleiben: »mit mond erre Habakuk?« Mert a fejedelem és Bercsényi »Habakuk prófétának« nevezték Mártont egymás közt.
A próféta, ki valószínűleg kémszolgálatokat teljesített a Vág vidéki táborozásoknál, ahol igen jól ismerte az egész környéket, egyre nagyobb és nagyobb befolyásra tett szert. Később annyira elbizakodott őkegyelme, hogy akárhányszor bement a haditanácsba és megkorholta a vezéreket:
- Így van az, ha nem hallgatnak rám. Ugye megmondtam?
Csáky uram meg is apprehendált rá egyszer, de Bercsényi gróf elsimította a kedvence elleni bosszúságot. Marci folyvást jósolt s járt-kelt az ellenfelek táborában, mint az Orbán lelke, átöltözködve s a néphit szerint ezer alakot öltve.
Pedig már beteg volt. A hektika nem pihent, rohammal rágta az életgyökereit. Vért hányt. De exaltált természete nem hagyta pihenni, folyton a tábor mellett maradt és még évekig segített csinálni a stratégiát Bercsényinek.
Sajátságos alakja volt ő a Rákóczi-kornak. Thaly, aki őt a homályból előhozta, érdekesen és szépen ír róla, de ő sem dönti el egészen: egyszerű szélhámos ember volt-e vagy pedig egy hóbortos rajongó?
Átláthatlan homályban marad az is, hitte-e Rákóczi és Bercsényi a jóslatait vagy csak felhasználta.
Annyi bizonyos, hogy nagy súlyt fektettek rá. Mert mikor 1702-ben Heister fogságába került Mártonunk, Bercsényi követet küldött Heisterhez s egy csomó labanc tiszt szabadon bocsátásával akarta kicserélni tábori prófétáját.
Hanem a követ Domaházy Gábor szomorú válasszal tért vissza Nagyszombatba Bercsényihez.
A német tábornok egy memorandumban kifejtette az okokat, hogy miért nem bocsáthatja vissza Mártont.
Először azért, mert a hadi szabályok szerint Márton nem tekinthető egyszerű hadifogolynak, minthogy kém szolgálatokat is teljesített.
Másodszor azért nem eresztheti vissza, mert már egy hete, hogy felakasztották.
De ha nem akasztották volna is fel, nem teljesíthető a Bercsényi kívánsága a következő indokokból.
S itt következett aztán egy terjedelmes, igen szép logikával írt alapos indokolás, annak bizonyítékául, hogy az osztrák generálisok már kétszáz év előtt is éppen olyan praktikus és okos emberek valának, mint a maiak.
BESZÉLGETÉS A KÖZVÉLEMÉNNYEL
(Interjú)
1886
Tegnap kijelentette a szerkesztőnk, hogy igyekezzünk, csináljunk húsvétra valami jó lapot: mert egy idő óta szűkiben vagyunk az érdekes eseményeknek. »Ház« nincs, az egy kolumna üres tér, háború-kilátás sincs, az meg a táviratrovatot teszi tönkre. A cár ruhákat varrat a feleségének, Vilmos alszik, Bismarck a legyeket kergeti róla. Egyszóval nem történik semmi. Hát csináljanak, amice, valamit!
Ezeket a szerkesztő mondta.
De hát én istenem, ugyan mit csinálhatnánk mi? Az ilyen apró újságíró legfeljebb főbe lőheti magát, de az is csak kétsoros hír és csak borgis betűkkel.
Komor szerkesztőségi ráncok ültek ki a homlokokra.
A vezércikkíró így szólt:
- Majd csak találok valamit. (A vezércikkíró rendesen talál.)
- Majd csak jön valami - vigasztalódék az újdondász (mert ennek már jön az anyag, aminthogy jött is a Pécsely-eset - de ez »latinul« van írva).
- Majd csak kigondolok valamit - erősködött a tárcaíró (mert csak ez dolgozik a levegőből).
A külföldész vígan csörömpöltette az ollóját, a színházi rovatvezető fumigatíve dőlt el karszékében, mint egy hárem pasa; mert őneki éppen megfordított hivatása van. Annak, ki a politikusokat tartja szemmel, abban áll a dolga, hogy azt, amit embereiről megtud, minél érdekesebben írja meg, míg ellenben a színházi rovatvezető abban virtuóz, hogy amit a személyzetről megtud, azt minél érdekesebben hallgassa el.
De a legnagyobb úr mégis a »választási mozgalmak« vezetője, mert ez tetszés szerint kezeli a kerületeket, elhelyez jelölteket, »több, mint bizonyossá« teszi győzelmeiket és vereségeiket. Ellenjelölteket megsemmisít. Amit ötszáz hordónyi folyadék megteremtett, azt egy csöpp tintával tönkre veri, megírván: »az ellenjelöltnek nincsenek sanszai«.
Ezek mind urak, de én szegény jámbor reporter mivel biztassam meg a szerkesztőmet. Azt ígérem neki, hogy: »majd megtudok valamit« (mert a reporternek a megtudás a vezénylő műszava).
- Hát ugyan mit tud meg, amice?
- Hiszen ha én azt tudnám, hogy mit lehet megtudni…
- Hát tudja mit, interjuvoljon meg a holnapi számra valakit.
- De kit?
- Akárkit. Valami nagy potentátot, aki most divatban van.
Hm, de hát ki van most divatban? Az öreg Deák Ferenc már meghalt, Tiszát nem érdekes interjuvolni, mert ő maga magától is elmond mindent, amit el akar mondani, Apponyit pláne abszurdum lenne, mert az még olyanokat is elmond magáról, amit nem akar elmondani. Kit ostromoljak hát meg?
Szerencsére van egy ismerős képviselőm, akivel véletlenül találkoztam este hazamenet.
- Képviselő úr, kérem, egy szóra.
- Tessék.
- Ki most a legnagyobb és legérdekesebb potentát Magyarországon?
- Most? - riadt fel csodálkozva s ijedten tapogatta meg a kabátja belső zsebét. - A közvélemény, édes barátom. Teringette senki más, a közvélemény.
No, az igaz. Ezzel volna most a legérdekesebb szóba állni - gondoltam magamban nevetve, hiszen tulajdonképpen az ő livréjét viselem. Csodálatos dolog az, hogy olyan urat szolgálok, akiről sem én nem tudok semmit, sem ő nem tud rólam semmit. Sem ő nem látott engem s én sem láttam őt. S mégis neki mondom el mindennap, amit tőle szedek fel mindennap.
Ezen a témán csavargott az eszem egész este, ezzel is dőltem le ágyamba, hanem hohó, úgy látszik, az ajtómat elfelejtettem becsukni, mert íme megnyílik csikorogva és belép rajta Kopek Miska, facér újságíró, aki már nyolc hónap óta be akar jutni a lapunkhoz.
- Szervusz, Miska! Hol veszed itt magadat ilyenkor? Mit akarsz?
- Öltözz fel hamar - mondá lelkendezve. - Menjünk!
- Hová?
- Megtudtam a Közvélemény lakását, elvezetlek oda.
- Lehetetlen.
- Tudom, hogy meg akarod interjuvolni.
- Igen. Menjünk.
Felöltöztem és megindultunk; hol jártunk, merre mentünk, nem tudok róla számot adni, városok, falvak között mintha tündérbocskor volna a lábunkon, átfutottunk, majd egy kietlen mező következett, utána erdő és rét, míg végre így szólt Miska:
- Mindjárt ott vagyunk. Vigyázz, meg ne botolj itt valamibe.
Tele volt hordódarabokkal, tört zászlónyelekkel és kövekkel a hely körös-körül.
- Lassan, szépen lépdelj, mert sok harapós kutyája van.
- Kinek?
- Hát a Közvéleménynek. De hopp, helyben vagyunk.
Egy elég nagy, félig zsúppal, félig zsindellyel fedett háznál állottunk. Miska dörömbözött az ajtón.
- Ki az? Ki van odakünn? - hangzott egy szapora hang.
- Én, a »Pesti Hírlap« reportere.
- No, hát gyere be, szolgám, ha te vagy - s eltolván belülről a závárt, egy kackiás menyecske állott előttünk, szép lett volna arcban villogó szemeinél és magas fehér homlokánál fogva, de akkora nyelve volt, hogy égy félrőfnyire lógott ki a szájából.
- Mit akartok? - szólt, amikor beeresztett.
- A Közvéleménnyel akarok beszélni - mondám. - Kihez van szerencsém?
- Én a felesége vagyok az öregnek, a »Szabadszólás«. Vele akartok beszélni? Az nem úgy megy. Menjetek, beszéljetek helyette lányaimmal. Az öreg még alszik. Várjatok a sorotokra.
- De nem lehet ám, mert a holnapi számra kell.
- Micsoda?
- Az interjú.
- Hát nem követjelöltek vagytok?
- Nem.
- No, az más, mert azok alkalmatlankodnak minduntalan, pedig még korán van, az öreg még szundikál. A kedvetekért azonban fölébresztem. Azok a szemtelenek rá sem hederítettek három év óta!
A Szabadszólás bement egy kamrába, de az ajtóban megfordult.
- Jó ideig kell várakoznotok. Mert az uram aluszékony, nehezen ébred, de meg be is van hányva mindenféle szeméttel, gazzal, három év óta nem sepergettük le róla, hát eltart egy jó ideig, míg kihámozom.
El is tartott egy óráig, míg a Szabadszólás az urát felébreszté és felöltöztette.
Koronkint hallottuk a mellék kamrából, amint diskurálnak egymással.
- Ébredj, öreg.
- Ugyan hagyj békét - morgott a Közvélemény durcásan.
- Megjött az időd. Most már megint te leszel az úr, öreg. Hát ne okoskodj; kászmálódj. Glédába, ha mondom. Urak várnak reád odakünn.
- Tudom, az Eötvös Károly meg az Éles Henrik. Régen megmondtam nekik, hogy semmi keresetük nálam.
- Nem, nem, újságírók várnak rád.
Kevés vártatva bevezette a felesége karonfogva, de a szeme akkor is be volt hunyva félig.
Nagy, izmos ember az öreg, vastag erőteljes karokkal, de a lábai meg vannak dagadva úgy, hogy csak támolyogva tud menni. Bozontos szemöldei parancsolón árnyékolják be szemeit.
Meghajtottam magamat; mire a Közvélemény lustán leereszkedett egy karosszékbe, s halkan recsegtette a szavakat:
- Mi tetszik, uram?
- Hát kérem én a Pesti Hírlap reportere vagyok és azért jöttem méltóságodhoz, hogy eszmecserét folytassunk együtt s azt olvasóimmal közölhessem.
- Ne címezzen engem, barátom. Köszönöm a Kaas Ivor szíves jóindulatát, de nem élek vele. Én csak egy szegény köhögős öregember vagyok. Én nem csinálok semmit, én semmi sem vagyok; nekem semmi cím sem dukál. Én már csak alszom. Én már csak arra vagyok jó, hogy a feleségemnek legyen kit ápolni.
- De kedves bátyám - kezdém felbátorodva -, hogyan beszélhet így? Hiszen valóságos fejedelem, úr, aki diktál.
- Diktálok, édes fiam, de csak a papírkosárnak. Visszavonultam már én a közügyektől teljesen.
- Sajnálom, hogy meg kell önt cáfolnom, mert a választásokat mégiscsak ön csinálja.
- A választásokat? - mondá a Közvélemény mélabúsan. - Csalódik, fiatal ember. A választásokat a lányaim végzik el. Én már semmit sem csinálok. Be is adom nemsokára a kérvényemet Tiszához, hogy belügyminiszteri engedéllyel változtassa át a nevemet valami egyébre. Mert csak alkalmatlanságomra van ez a név. Mit gondol, uram öcsém, kell arra valami stempli?
- Ötven krajcáros!
- Az isten verje meg, aki kitalálta - pattogott az asszony.
- Csitt, anyjuk, csitt. Ne zúgolódj. Minek az? Mit érsz azzal el? Ne koptasd a szádat, anyjuk. Minden úgy van jól, ahogy van.
Felette csodálkoztam a Közvélemény e rezignációján, de hogy valami érdekeset mégis megtudhassak, ismét átvittem a szót a közelgő választásokra.
- A leányaim csinálják - ismétlé az öreg álmosan.
- Hogyan, önnek lányai vannak?
- Három lányom van - szólt szerényen. - Eredj anyjuk, szólítsd be őket, hadd lássák az urak.
Az asszony elkurjantotta magát, s a három leány megjelent előttünk sorba.
Az első, aki jött, igéző szépség volt, hosszú hajjal, piros pozsgás arccal, szép termettel.
- Ez a legidősebb leányom - mondá.
- Nagyon szép.
- Csinos, becsületes, de nem lát szegény, mind a két szemére vak.
Valóban hályog borította a szemeit.
Utána egy szőke futott be szétszórt hajjal, égszín szemeiben ábrándos tűzzel. Csupa pántlika, csupa csipke; az utálatig kacéran nézett szét, s amint a lámpához közelebb jött, észrevettem, hogy szemöldöke, arca ki van festve.
- Ez jó gyerek - súgta az öreg apó -, de végtelenül hiú. Minden szép szót készpénznek tart.
Végre bejött a harmadik leány, egy zsákot tartva a kezében. Alacsony, sovány teremtés volt, zöldes sárga arccal, kidülledt szemekkel.
- Ez a legfiatalabb leánykám. Ez is áldott jószág, csak az az egy baja van, hogy roppant kapzsi.
- Úgy? Azért van hát a kisasszony kezében a zsák?
- Természetesen - nevetett fel lustán az öreg. - Csak azt nézi az én leányocskám, ki vet zsákjába többet… Nos, mit szól a családomhoz, amice?
- Derék leányok!
- Amilyenek olyanok - morgott a foga között. - De hát mit csináljak? Én nem vesződöm semmivel. Teljesen ők viszik a választásokat. Írja ezt ki kérem a »Pesti Hírlap«-ba. Mit alkalmatlankodik nekem a programjaival az a sok ember? Én már semmi sem vagyok. A lányaim sem vesznek sokba. Ők sohase mondják senkinek, hogy »beszéljen a papával«… Hát én velem már ne is beszéljen senki. Írja ezt ki kérem a »Pesti Hírlap«-ba.
Búcsúzáskor kezet szorított velem és miután megígérte, hogy örökké járatni fogja a »Pesti Hírlap«-ot, én arra figyelmeztettem szerényen, hogy talán ideje volna már, ha a kisasszonyokat férjhez adná.
Kacagott és még jobban behunyta a szemeit.
- Oh oh! Ne is beszéljünk róla.
Erre aztán - igazán nem emlékszem, hogy mit álmodtam.
KOÓS ISTVÁN REMEKELT CSIZMADIA
1886
Váltig kapom a szemrehányó leveleket az olvasóktól, hogy csupa miniszterekről és politikusokról írok egy idő óta, pedig jó volna ám - így írják - visszamenni megint a csendes falvakba, lerázni hajnalonkint a harmatcsöppeket az ákácfákról, meglegeltetni a pegazust a taposatlan fűben, kihallgatni a zsuppfedeles méhesekben a köpűk lakóinak szelíd döngését. Azoktól lehet ám tanulni szépeket, nem abban a »tisztelt Házban«, ahol annyira megragadtam. (Dehogy ragadtam, dehogy - azaz éppen abban járok, de nincs elegendő enyvem hozzá.)
Azt is írja az egyik »jóakaróm«, hogy hol van a derék becsületes Filcsik, akiről egykor annyit írtam, az volt nekem a legjobb emberem, aki tolt fölfelé. De úgy látszik, kifogytam a Filcsikekből? stb.
Mit? Hogy kifogytam? Hiszen nekem Filcsik tulajdonképp se ingem, se gallérom. Nem varrt nekem soha. Őróla irkáltam, az igaz, mert nekem úgy tetszett, de semmi közöm az öreghez. Az apám se szerette. Az egész famíliám nemzetes Koós Istvány uramnál dolgoztatott, később Imrik Jánosnál a felsősoron, még később Tutaji Gábor uramnál. Valamennyit ösmertem. Micsoda? Hisz, ha megharagszom, egész életemben csupa merő csizmadiákról írok, annyira nem fogytam ki belőlük.
Szerettem is őket mindég. Mikor a csizmáimat varrta Koós István, reggeltől estig ott ültem a háta mögött a kerek széken. Hatalmas perszóna volt, nagy parancsoló szemekkel, szigorú ráncos homlokkal, öklelőre kifent bajusszal és deres szakállal melyet csak az álla alatt hagyott meg, s onnan vezette fölfelé a füléig. Úgy vette ki magát a méltóságos ábrázata mintha egy szakáll-rámából kukucskálna ki.
Roppant nagy embernek néztem az öreget, de csak addig, míg az én csizmámat varrta, feszült érdeklődéssel lestem minden öltését, minden mozdulatát, amint hol a furda, hol a lapos tűhöz nyúlt, amint vagy a bicskiát, vagy a hovájt, vagy a csirizt, vagy a sodrót, vagy a kármentőt, vagy a cifrázó kérget, vagy a kaptát, vagy az árt, vagy a csutakot, vagy a szöget, vagy a kalapácsot vette elő. Istenem mekkora lángész kell ahhoz, hogy annyi szerszám közt eligazodjék.
Éppen akkoriban (az én gyermek koromban) jelent meg a Jókai regénye, az »Elátkozott család«, ahol egy csizmadia van leírva, gondolom nemes Bajcsi András Komáromból, akit dacból alispánnak választottak meg a komáromiak, s akiből olyan alispánt csinált Jókai, hogy azóta se termett párja.
Mikor elolvastam, vittem a regényt Koós uramnak, hadd örüljön ennek a történetnek ő is, hogy mivé lehet egy csizmadia a gondviselés különös vezérletéből.
Elolvasta egy vasárnap délután.
- No, hát mit szól hozzá, Koós bácsi? - kérdeztem másnap.
- Nem volt valami nagyon derék ember.
- Micsoda, hogy Bajcsi nem volt derék ember?
- Nem szerette a mesterségét. Bolond volt, punktum. Hát nem szebb dolog szabni, vágni, tűvel öltögetni a gyönyörűséges, szebbnél szebb kordován és karmazsin bőröket, mint a pennával festegetni azokat a bolhányi betűket. A sok megfirkált papír-paksamétákban molyok devernálnak, a szép karmazsin csizmákban fehér lábú menyecskék lépegetnek begyesen. Hát szeretném tudni, melyik a különb mesterség?
- Igen, de egy vicispán mégiscsak szörnyű nagy ember.
- Nagy ember, hát miért nagy ember - pattant fel. - Azért mégse tudok én olyan viceispánt, aki a csizmát meg tudná fejelni, de sok olyan csizmadiát tudok, aki jó ítéletet tudna hozni.
Nagy, hatalmas perszónának látszott előttem ilyenkor Koós uram, aki fumigatíve nyilatkozott a tudósokról és a nagy emberekről. Semmi tekintélyt el nem ösmert. Még a királyt is csak annyiba vette, mint egy kuncsaftot - aki azonban másutt dolgoztat. Mert hát fogalma sincs róla, mi az igazi csizma, amit igazi régi módi, céhben növekedett, remekelt mester készít, és nem holmi dibdáb fuser, aki a remeket le se tévén, avatatlan kézzel nyúl hozzá a nemes szerszámokhoz. De még jó, hogy az a szerencsétlen kapta rá nem kiált egynémelyikre: »takarodsz innen, te szamár«.
Történt, hogy a vármegye kézre kerített egy Kusza Pista nevű, rablógyilkossággal gyanúsított egyént, aki állítólag megölte a pörmetei zsidó kocsmárost, s elszedvén a pénzét, bejött hajnalban a városba, ahol is a Koós uram csizmás boltjában megvett egy bornyúbőr csizmát hat pengő forinton és egy százassal fizetett.
A gyanúokok összegyűlvén mindenfelől, elfogták Kusza Pistát, de a dacos legény vakmerően tagadott mindent, s olyan ügyesen tagadott, hogy immár lehetetlen volt elítélni, noha a vizsgálóbíró kétségtelenül látta bűnösségét.
Természetesen Koós uramat is kihallgatták a csizmavásárlás körülményeire nézve, eleibe hozván a csizmákat.
- Valóban, ezek a csizmák tőlem valók - szólt Koós István.
- És egy százassal fizetett értök?
- Valóban egy százassal.
- Tagadja a gazember.
- Az lehetetlen - mondá Koós István rendületlen hittel. - Azt szeretném én látni.
- Hiszen előttem is mindent megtagad.
- A tekintetes úr előtt? Azt elhiszem. De én előttem, Koós István remekelt csizmadia mester előtt? Azt nem hiszem. Ohohó! Hogy gondolja azt a tekintetes úr? Hát kinek néz engem a tekintetes úr?
A vizsgálóbírót, a hiú Bubly Jánost bántotta a kevély csizmadia hencegése.
- No hát jól van, Koós uram, mindjárt megmutatom az állapotot.
S intett a hajdúnak, hogy vezettesse elő a rabot.
Szép szálas legény volt Kusza István, egyenes, mint a gyertya, és vad mint egy medve.
- Nézd meg ezt az urat, Pista - kezdé a szolgabíró -, nem ösmered?
Kusza Pista rápislantott úgy féloldalt Koós uramra, aki élesen merőn tekintett a betyár szeme közé.
- Sohasem láttam - felelte a vádlott nyugodtan.
Koós uram megcsóválta a fejét, mire diadalmas tekintettel folytatja a szolgabíró:
- Pedig azt állítja, hogy nála vetted a gyilkosság után való hajnalon azt a borjúbőr csizmát.
- Valóban azt állítom - vágott közbe Koós István. - Hát nem eljöttél a boltomba és nem ezt a párt választottad ki a nagy ládából, miután széthánytál vagy száz párt? Hát nem igaz?
- Nem igaz - ismétlé a betyár jámbor arcával.
Koós uram még jobban csóválta a fejét, de azért még nem mondott le a reményről:
- Nézz meg csak jól, hékás! És tudd meg, kivel beszélsz, hékás! Mert Koós Istvány remekelt csizmadia mester vagyon előtted, hékás, és nem valami bolond ember. Hát úgy felelj, hékás, hogy valami cáfolat ne légyen, mert különben hiába lészen, hékás. Mondjad csak még egyszer a szemembe, hogy nem igazba járó a mondásom.
- Mondtam már, hogy sohasem láttam az urat, se a csizmáját.
- No, úgy is jól van, hékás.
Egyet köhintett Koós uram, aztán nagy lelki nyugalommal megtörülgette gyöngyöző homlokát a keszkenőjével.
- Már most hát nem beszélek ezzel a tacskóval tovább, tekintetes uram. Most már a tekintetes úrhoz szólok. Hozassa csak elő azt a csizmát még egyszer.
- Mire való ez, Koós uram?
- Mintsem az én becsületemen essék csorba, tekintetes uram, azt gondolom, mégiscsak inkább essék csorba a csizma becsületén.
- Nem értem.
- Ha már szégyennek kell történni, hát a csizmán essék a szégyen, ne rajtam, pedig szeretem a kezem munkáját. Érti-e már a tekintetes úr?
- Dehogy értem, dehogy.
- Hát tessék azt a csizmát megvizsgáltatni, szakértő remekelt mesterek által kifejtetni.
- Minek?
Koós uram zavartan küszködött egy darabig, kereste a szavakat, amikkel a nagy titkot elárulja.
- Vagyon pedig azon balról a sarkától kezdődve, a második öltésnél egy vak vágás. Punktum.
S mint aki egy nagy lelki tehertől menekedett meg, megkönnyebbülten fordult a gyilkos felé, hogy igazolja előtte az eljárást.
- Azért volt az a csizma hat forint, hékás. Mert különben hét forint lett volna és ötven krajcár.
A csizmát csakugyan felfejtették szakértők előtt és megtalálták a vak vágást a második öltésnél, ahol Koós uram mondta, aki valamennyi csizmájának, amit ő varrt, minden ráncára emlékezett még évek múlva is.
Most már nem mondhatta Kusza Pista, hogy nem tőle való a csizma.
De nem is mondta többé, bevallott mindent a Koós uram nagy dicsőségére, akihez fogható csizmadia nem létezik már manapság.
Olyanok ugyanis vannak még, akik vak vágásokat tesznek a csizmákon, de olyanokat mondok, hogy nincsenek, akik az árszabásnál emlékeznének a vak vágásokra.
SOMLYÓ VÁRA
Apafi Mihály ravaszsága
1886
A Magura hegység hármas bérce olyan, mintha az ország címeréből a hármas halom lenne. Ez alatt porladozik a somlyói vár, mely a fellegvárból, az erődből és a tulajdonképpeni várból állt.
A somlyói vár sohasem volt valami nagy erődítmény, hírét, nevét is onnan veszi, mert a Báthory-ház somlyói ágának (s ebből támadtak a fejedelmek és a nagy lengyel király) praedikátumául szolgált. A Báthoryak bölcsője a somlyói vár, melyet egykor Báthory László szerzett volt, a felesége, Pókay Anna útján.
A Magura hegységgel szemben fekvő »Púpos« hegy oldalában ma is mutogatják a szilágysomlyói lakosok azt a kis barlangot, ahol az őskorban egy sárkánykígyó lakott, melyet a Báthoryak őse ölt meg. Innen is van a címerükben a három sárkányfog. Természetesen mese az egész. S hogy több legyen eggyel a csodadolog, ott van a Magura völgyében a »Pokoltó« is; egy kis tavacska, melynek a néphit szerint nincs feneke. Aki abba beleesik, csak a pokolban áll meg. Ez a legbiztosabb útja a poklokra való jutásnak.
A vár a Báthoryak idejében élte fénykorát, ezek szívesen tartózkodtak itt, s egyre építgették, szépítgették. Maga a lengyel király és testvérei itt születtek, és a somlyói ág utolsó gazdag örökösnőjét, Báthory Zsófiát is itt kérték ki II. Rákóczi György erdélyi fejedelem részére. Történeti eseményeket azonban Somlyó nemigen ért meg, mert a félreeső helyen nemcsak hogy a hadak útjába nem esett, de egy csomó vár: a nagyváradi, székelyhidi, ecsedi, erdődi és szatmári erődök valóságos védgyűrűvel vették körül.
Egyetlenegyszer közelítette meg az ozmán uradalom fénykorában egy jókora török csapat, miről ijedten értesíté az »Őrhegyen« állandóan tartózkodó őrszem a vár Somogyi nevezetű parancsnokát.
Somogyi uram maga is meghökkent, alig volt néhány szál ember őrsége: itt bizony a védelem lehetetlenség.
- De hát mit csináljunk? Fölvonassuk a csigahidat? - kérdék az udvari cselédek.
- Hasztalan. Az csak gyerekjáték! - felelte a várparancsnok, s kétségbeesetten tördelte a kezeit.
- Mennyi lehet az ellenség? - kérdé most a Koczka Gábor nevű dobos.
- Lehetnek vagy négyszázan - világosítá fel az őrszem.
- No, akkor szüret - kiáltott fel a dobos. - Elkergetem én azokat egymagam.
A többiek nagy szemeket meresztettek Koczka Gáborra, hogy talán megbolondult.
De Koczka jól tudta, mit beszél. Fogta a dobot, s elballagott vele a völgybe, ahol elkezdte teljes erejéből verni.
A dobszó ezerszeresen visszhangzott a Magura völgyeiben. Azt vélték a hegyek mögül közelgő törökök, hogy óriási táborba találnak belebotlani, ahol több a dobos is, mint náluk a harcoló, s olyan szépen visszafordultak, mintha Koczka Gábor uram diktálta volna nekik. Még tán ma is szaladnak, ha valahol meg nem álltak.
A Báthoryak kihaltával a vár is nagy hanyatlásnak indult. I. Apafi Mihály idejében már inkább hadiraktárul szolgált, s az egyik részében halálra ítélt közönséges gonosztevők, gyilkosok, gyújtogatók tartattak fogva. Olyan hely volt, mint most Illava. Még a gazembereknek is csak a söpredékét, a legalját zárták Somlyóra.
Ezen időben a krónikák szerint Tapolcsányi Ferenc uram volt ott a várnagy. Egy éjjel azzal költötték fel őkegyelmét, hogy megérkezett Gyulafehérvárról a hóhér.
Legott felkelt és felöltözködött.
- Mi baj van? - kérdé a bakótól.
- Alkalmasint munka lesz, mert parancsot kaptam idejönni.
- Az lehetetlen. Rab ugyan van vagy huszonkilenc, de még egyik ellen sincs ítélet.
- Hm, azt én nem tudhatom. Az én parancsom a fejedelemtől jön.
Erre aztán nagy tünődések és fejtörések mellett megint levetkőzött Tapolcsányi Ferenc uram és elaludt. De csakhamar megint felrázták.
- Egy szekér van itt a fejedelem őnagyságától és egy staféta.
- A fejedelemtől? - hebegé aztán észre térve. - Mit parancsol őnagysága?
- Keljen fel kegyelmed azonnal, és jöjjön ki az udvarra, ahol a szekér van - mondá a fejedelmi megbízott suttogva. - Ott megtudja a többit.
Egy nehéz láda volt a szekéren, s abban, mikor felbontották, tíz rendbeli aranytól, ezüsttől csillogó főúri öltözet. A kihímezett csipkés ingtől kezdve egész a kócsagos, bogláros kalpagokig, csalmákig. Fölséges szattyán csizmák, aranyos sarkantyúkkal, bíboros dolmányok, drágaköves gombokkal.
- Kié ez a nagyszerű ajándék? - kérdé a várnagy elcsodálkozva.
- Ebbe beleöltöztet kegyelmed tíz rabot.
- Rabot? - hüledezék ez. - Hiszen sohase volt ezeken egy becsületes ruhadarab. Mind ágrólszakadt tolvajok és gyilkosok. Ne tréfáljon velem kegyelmed.
A fejedelmi megbízott megmutatta Apafi parancsát, hogy a várnagy mindenben engedelmeskedni tartozik a kiküldött parancsainak, s titokban tartani mindeneket, fejvesztés terhe alatt.
Mit volt mit tenni, mint nyomban felöltöztetni a rabokat a ragyogó köntösökbe. Azok ugyancsak csodálkoztak. Szuricska János, a megrögzött híres nagyenyedi tolvaj, mindjárt le is szaggatta a saját dolmányáról az aranygombokat, és elrejtette egy, a börtön falába vájt lyukba. Annyira vérében volt a lopás, hogy önmagát is meglopta.
Nagy ujjongás támadt közöttük, mikor ilyen díszben látták egymást.
- Mi lehet ez, atyafiak? - tanakodának egymás közt. - Talán megbolondult a fejedelem?
- Hátha megesett rajtunk a szíve? Látta, hogy szegény embereknek nem vagyunk alkalmatosak, és most megtesz bennünket főuraknak.
Eltalálták félig. Ott künn a hóhér ezalatt kovácsolta a vérpadot a legényeivel. Mire megvirradott, már készen volt. De jó is, hogy sietett, mert alighogy elvégzé, ismét dörömböztek a várkapun.
- Hej, ki van odakünn?
- Nem kisebb perszóna, hékás - felelte egy hang kívülről -, mint maga Teleky Mihály uram és a török császár biztosa.
Persze hogy rögtön nyílt a kapu, s hajadon fővel fogadta az őrség Teleky uramat, az Apafi hatalmas miniszterét.
Néhány kocsin jöttek. Naláczy uram és a török császár biztosa, egy pocakos, Tahir nevű csausz. A másik kocsin Pataki uram ült, az országos ítélőmester, és Krista Mihály a kancellista, egypár udvari drabant ült a harmadik kocsiban.
Teleky Mihály legott félrehítta a várnagyot.
- Fel vannak a rabok öltözve? - suttogta.
- Igen.
- Helyesen van. Ki fogunk belőlük végeztetni néhányat, érti-e kend? Az ítélőmester olvasni fogja a neveket, aztán ha egy-egy nevet kikiált, kegyelmednek helyén legyen az esze, ne törődjék semmivel, csak hozza a rabok közül azt, amelyik a keze ügyébe esik. Érti-e?
- Megértettem.
- No, hát lássunk hozzá.
A vérpad már készen volt, a hóhér is a bárdjával. Teleky Mihály uram két széket hozatott a maga és a csausz számára, a többiek hadd nézzék a kivégeztetést állva.
Az ítélőmester elkiáltá az első nevet:
- Bánffy Gábor!
Erre aztán elővezették Valics Juont, aki az apját gyilkolta meg, s akin csak úgy tündökölt a sok boglár, és csak úgy zörgött a rengeteg aranycsat.
A hóhér suhintott egyet, és leesett a Juon feje.
A csausz pedig felírta a noteszkönyvébe ékes török betűkkel; Bánffy Gábor.
Az ítélőmester új nevet kiáltott ki:
- Béldi István.
Nemsokára a Béldi István feje is legördült. (Tulajdonképp Pató Marcinak hítták a kivégzettet, a mordályégetők bandájából való volt.)
A csausz megelégedetten mosolygott. Hát még mikor aztán sorba jöttek Erdély legfényesebb nevei: Kemények, Zeykok, Bethlenek.
Midőn végre a tizedik vére is szétfreccsent a fölbukkanó nap sugarainál, Teleky Mihály fölkelt ünnepélyesen, és megszorongatta a csausz kezeit.
- Most immáron eleget tettünk a felséges szultán parancsának.
Mire a csausz kötekedve jegyzé meg:
- A felséges szultán mintegy tíz főúr kivégeztetését követelte példaadás végett az iránta tanúsított engedetlenségért, és a »mintegy« alatt tizenegyet is kívánhatna az ember.
- Igen, de kilencet is.
- Jól van jól, de én a tizenegyhez ragaszkodom.
- Hm, akkor én meg a kilenchez.
- Feljebbezzük a dolgot a nagyvezírhez - mondá a csausz -, ha ő kerek számba tíznek mondja a »mintegy tíz«-et, én nem bánom, még azt se bánom, ha kilencnek mondja.
- Jól van! Feljebbezzük - szólott Teleky Mihály -, de akkor támassza fel nekem előbb csausz uram a tizedik lefejezett urat. Ahol van ni a törzse… és imhol a feje…
Erre aztán elnevette magát a csausz, és aláírta a protokollumot, hogy az ő jelenlétében lőn elég téve a felséges szultán kívánságának.
Ilyen bolond dolgok is történtek valamikor azokban az időkben, amiket mi sóhajtozva nevezünk: »régi jó világ«-nak.
CSEJTE VÁR ÉS ASSZONYA
1886
Nyitra vármegyéről azt szeretik énekelgetni a tótok:
Nyitra, drága Nyitra,
Mikor még te nyíltál:
Történet könyvébe
De sok szépet írtál.
Hát igaz, írt sok szépet, hanem van egy-két olyan »beírás« is, ami bízvást elmaradhatott volna. A legborzasztóbbat egy asszony csinálta, aki ott székelt Nyitra megye tömérdek várai közül az egyikben: a csejteiben.
A várnak, mely a Nádasdyaké volt, elég hosszú és viszontagságos története van, de azt mind feledékenységbe temette ez az egy eset.
Magyarország majd minden várát áztatta a vér: küzdő daliák kiomlott vére, de egyet se több vér, mint a csejteit.
S egyik sem olyan égre kiáltó. Mert ez leányvér volt. (Hetedfélszáz leánynak a vére - egy akkori elég hiteles jegyzék szerint.)
1610-ben éppen törvényt ül vala Pozsonyban a palatinus Thurzó György, mikor jelenti az ajtónálló huszárja, hogy egy lutheránus pap szeretne vele beszélni.
- Mi a neve?
- Ponikan János.
- Ebből semmit sem tudok. Hová való?
- A csejtei pap.
- Be kell ereszteni - mondá a nádor, s mosolyogva fordult a környezetéhez -, hátha szerelmes üzenethordó lesz a jámbor lelkész, a szép csejtei asszonytól.
(Akkoriban a gróf Nádasdy Ferenc főlovászmester és a híres hős feleségét, Báthory Erzsébetet hítták »csejtei szép asszony«-nak.)
Belépett a lelkész.
- Mi újság, atyám, azon a vidéken? - kérdé a nyájas modorú nádorispán, ki kivált alsórendűekkel igen egyszerű és familiáris tudott lenni.
- Nagy baj van ott, kegyelmes uram - kezdé Ponikan János -, éppen panaszt tenni jöttem.
- Nono - vágott közbe Thurzó tréfásan -, mi a baj? Bizonyosan a stóla körül lesz valami hiba.
- Eltalálta, kegyelmes uram - szólt rendíthetetlen nyugalommal a lelkész -, az én vidékemen nem lesz többé se házasság, se keresztelő.
- Hogyhogy? - kiáltott fel a nádor csodálkozva.
- Báthory Erzsébet kiirtotta leányinkat, kegyelmes uram. Minden rózsát leszakított, hogy rózsavízben mosakodjék.
- Világosabban beszéljen.
- Vért használ mosdásra, fürdésre, s eddigelé hatszáz leányt öletett meg iszonyú kínzással. Irtóztató az, kegyelmes uram.
A nádor hátratántorodott.
- Gondolja meg kegyelmed, mit beszél, gondolja meg kegyelmed, kit vádol.
- Öreg ember vagyok, ősz hajam van, kétszer gondolom meg, ha egyet mondok, tudom, hogy a fejemmel játszom, ha beszélek, de azt is tudom, hogy a lelkemet játszom el, ha hallgatok.
A nádor belenézett a tisztes aggastyán okos, őszinte szemeibe, és így szólt:
- Hinnem kell kegyelmednek, és mégis… érthetetlen az egész. Beszéljen el körülményesen mindent, amit tud.
Erre aztán előadta a pap, hogy a szép Nádasdyné dolga hogy kezdődött; arcul ütötte egyszer a kiszolgáló frájját oly erősen, hogy annak a vére kiserkedt, és az ő arcára freccsent. Mikor letörülte a tükörbe nézett, s az idegen vércsepp alatt az ő arcbőre mintha virulóbbá, üdébbé vált volna egy lehelettel. Így támadt benne a szörnyeszme, leányok vérében mosdani, fürödni.
Hiú asszony volt, sokat mosdott, fürdött, tehát sok vérre volt szüksége. A leányokat összefogdosták, s addig verték, míg a testük meghasadt: kezüket ollóval metélték, hátukat fodorsütő vassal égették.
Thurzó György nagyon felindult e vádra, s rögtön útnak indult a megfelelő személyzettel Csejte várába.
- Olyan előkelő a bűnös - mondá -, hogy csak a nádor meri ott az igazságot megtalálni.
De meg is találta. Mikor a semmit nem gyanító Nádasdyné várába egy délután betoppant, éppen akkor is talált ott egy leányt agyonkínozva, két másikat meg kínzás alatt.
- Hogy tetszik a vár kegyelmeteknek? - kérdé a fonnyadó szépasszony a vendégeitől, amint azok a várat körülnézték. - Hát a szobáim, kamaráim milyenek?
- Bizony elég szépek - mondá a legidősebb lovag -, szinte sajnálom a kegyelmes húgomasszonyomat, hogy ki kell innen költözködnie.
- Nekem? Hová? - kérdé Báthory Erzsébet gúnyosan.
- Igenis kegyelmednek.
- Ugyan? Talán kegyelmed kedvéért?
- Igenis az én kedvemért.
- Hát kicsoda kegyelmed voltaképpen?
- Én Thurzó György vagyok, a nádorispán.
- Úgy - pattant fel Erzsébet, és még mindig felbiggyesztett ajakkal viszonzá. - Szép dolog, hogy a saját várában rendelkeznek gróf Nádasdy Ferencnével. És vajon hová szállásol kegyelmed, ha szabad kérdenem, talán a földszintre, a cselédek közé?
- Nem; még lejjebb valamivel.
Báthory Erzsébet most sápadt el, megértette, hogy mi van lejjebb: a börtön.
- Kegyelmed foglyom, asszonyom.
Legott bezáratta a vár egyik börtönébe, amely legalul volt, s megtartván a vizsgálatot, kitűnt az évek óta űzött leánygyilkolás idegrázó borzalmaival.
Erzsébet cinkosait is összefogatta, s 1611. január 7-én kivégeztette Furkó Jánost, Jó Ilonát és Szentes Dórát, mint akik segítségére voltak a leányok kínzatása és megöletésében.
A szépasszony sem került fel többé a föld alatti börtönből, hanem inkább nemsokára még lejjebb jutott: a kriptába.
Ott múlt ki a börtönben, ijesztő vázzá soványodva.
Szörnyű dolgairól sok tarkabarka, megrázó történetet és mesét írtak azóta.
Míg végre nemrégen akadt egy krónikás, aki most harmadfélszáz év múlva figyelmeztette Thurzó György kegyelmes uramat, hogy talán nem is börtönbe kellett volna csukatni azt a szegény, nyomorult asszonyt, hanem az - őrültekházába.
AKI MER, AZ NYER
(Kulissza-történet)
1886
Kulissza-történet igenis, de nevek nélkül.
Őnagyságának nem írjuk ki a nevét, azaz megkereszteljük más névre, mondjuk, hogy Borosnyói Pálnak hívják.
Valamikor képviselő volt, de a kerülete unt rá, akkor aztán kiküldték valahová tanfelügyelőnek, de ott meg a megye unt rá, visszaküldte képviselőnek.
Itt ráunt a miniszter és megtette jószágigazgatónak. Egyebet lehetetlenség volt belőle faragni. És ez is volt neki a legjobb: mert az állami jószág nem unhat rá. Azok roppant türelmes ingatlanok.
A jószágigazgató úr egész megelégedetten adta át magát az új pályának, vadászgatott, kártyázott, ebédeket adott, udvarolt a környékbeli szép asszonyoknak és hogy semmit se felejtsek el a tevékenységéből, csibukozott és kocsikázott, növesztve a potrohát és a tokáját.
Hogy azonban az ügyek mégis menjenek valahogy, ott volt a titkára Koczó István (ennek se ez az igazi neve) az intézkedett helyette, vezette a könyveket és vitte a korrespondenciát. Borosnyói úr csak a nevét írogatta alá. Hanem iszen elég unalmas dolog az is, hogy mikor az ember ferblizik, minduntalan elszólítsák valamit aláírni.
A jószágigazgató úr nőtlen ember, de csak annyiban, mert özvegy. A felesége még előbb unt rá, mint a kerülete, elhagyta, meghalt, hanem egy szép leányka maradt utána, a kis Nina. Ez ennek a történetnek a hősnője. Ez a mozgatórugó. Szép, barna és kevély. Ezek az alapvonásai.
Természetesen, a titkár úr udvarol neki, de Nina kineveti. Hogy merészkedik ez az ember őhozzá emelni fel a szemeit? Pedig Koczó barátunk érzi, hogy tetszik a leánynak és csak a rangkórság tartja hidegen a szívét. A nagyságos papa is észrevette a titkár úr gerjedelmét s egy idő óta feltűnő hidegen kezd bánni a saját »jobb kezével«.
Koczó úr el van keseredve. Képzeljék, uraim, hiszen önök is voltak már abban a helyzetben, nem hogy jószágigazgatói titkárok lettek volna, hanem hogy beleszerettek valakibe és gátakat találtak. Természetesen el voltak keseredve a gátak iránt.
Történt ezen elkeseredés tartama alatt, hogy a miniszter rövidebbre kezdé fogni a kantárszárat: leírt a jószágigazgatónak, nincs megelégedve a jószág jövedelmével, különösen az erdők kezelését kifogásolván, utasította, terjesszen fel memorandumot, miként lehetne okszerűbb kezelés mellett jövedelmezőbbé tenni a nevezett birtokot.
Borosnyói úr a szekretáriusát hívatta.
- Amice Koczó, meg van-e jól pihenve az esze?
- Meg, kérem.
- Hát olvassa el ezt a rendeletet és tákolja össze azt a memorandumot.
Koczó úr (aki igazán zseniális gyerek) harmadnap már előállott a tervvel. Pompás ideái voltak. Mikor kifejtette a principálisa előtt, az odavolt örömében és kevélyen simogatta meg a hasát.
- Hát tessék - dörmögé. - Én igazán megérdemlem, hogy megbecsüljön ez a kormány. Nagyon jól van, Pista öcsém. Maga egy aranyos gyerek. Amit itt kifejtett, tegye írásba, hadd küldjük fel. Tudom, megörül neki a miniszter. És ha magának is van valami kívánsága, amice, szóljon, protezsálni fogom. Mert ön is megérdemli.
A titkár szomorúan sóhajtott:
- Nekem a miniszter nem adhat semmit.
- Ne beszéljen ilyen fumigatíve őexcellenciájáról, amice. A miniszter mindent adhat. Hát mi kellene magának?
- Egy lány - hörgé a szekretárius tompa hangon.
- Lány? Hiszen lányt minden bokorban találhat.
- De nekem csak az az egy lány kell.
- Melyik?
- A Nina kisasszony.
A jószágigazgató úr felkacagott.
- Ne bolondozzon, amice. Hogy gondolhat maga olyat? Hát azt hiszi, hogy én a szemeten szedtem fel a lányomat vagy hogy a kormánytól kaptam, és most állami dologban odaadom ösztöndíjnak a titkárom számára?
Koczó úr még jobban elkeseredett, de magába fojtá mélységes bánatát, s nehány nap múlva előterjeszté a nagyszabású memorandumot, egész vastag csomag volt, tán kilenc vagy tíz ív, szépen kalligrafice leírva.
Izgatott volt, szemei lázban égtek, a jószágigazgató úr megsajnálta, és így szólt nyájasan:
- Tíz forinttal fölemelem a fizetését, Pista öcsém. Ez derék munka volt.
- Köszönöm - szólt a fiatalember reszkető hangon -, méltóztassék átnézni a memorandumot. Azt hiszem, tökéletes.
- Majd átolvasom az este.
Másnap reggel halványan jött be a fiatalember az irodába.
- Át méltóztatott olvasni? - kérdé.
- Már be is csomagoltam, el is küldtem.
Amice Koczó szabadabban lélegzett fel. A memorandum el volt küldve.
Három vagy négy hét múlt el azóta, a jószágigazgató mindenütt nagyra volt a memorandumával és az új kezeléssel: és már türelmetlenül várta a felsőbb dicséretet, midőn végre megjött a hivatalos levél a miniszteriumtól. Feltöri, elolvassa és belesápad:
Ez áll benne szórul szóra:
»Bizalmas fölterjesztését mindenben helyeslem és annak alapján ezennel fölmentem a szolgálattól, egyszersmind köszönettel veszem az ön ajánlatát leendő utódjára, Koczó Istvánra nézve, felkérve önt, hogy addig is, míg e tekintetben véglegesen határoznék, az ügyeket ön vezesse.«
Borosnyói Pál úr azt hitte, az ördögök incselkednek vele, tízszer, százszor átolvasta a levelet. Ej, ej, miféle misztifikáció lehet ez!
De minden bolondossága mellett mégis olyan komolyan nézett ki a dolog, hogy rögtön felült a vasútra, rohant Pestre és egyenesen a miniszteriumba; nem árulom el, melyikbe, a pénzügyibe-e vagy vallásügyibe?
Ott már akkor minden díjnok és számtiszt gúnyosan mosolygott a szeme közé. Érezte, hogy őt nevetik.
Szívdobogva nyitott be az osztályfőnökhöz, annak is nevetésre ferdült a szája, mihelyt megpillantotta.
- De hát mi történhetett? - kiáltá önkéntelen. - Mit röhögtök?
- Hát még most sem tudod? - vigyorgott az osztálytanácsos.
- Semmit sem tudok - dörmögte Borosnyói kétségbeesve.
Az osztálytanácsos úr kikereste neki az akták közül a saját memorandumát.
- Itt van ni. Olvasd el a kék ceruzával aláhúzott helyeket.
Borosnyói átfutotta az egyes passzusokat s kékült, zöldült mérgében, mert ilyesféléket olvasott fel.
»Jelentem excellenciádnak, hogy én egészen tehetetlen vagyok és képtelen minden munkára, az összes dolgaimat Koczó István csinálja, ezen memorandum is az ő műve, én csak aláírni szoktam a számlákat, levelezéseket, okmányokat és jelentéseket, de azokat is a nélkül, hogy átolvasnám…
…Odáig terjed alázatos kérésem, méltóztassék engemet e nem nekem való állástól fölmenteni s ha ezen művecske megnyeri magas megelégedését, helyettem Koczó István titkáromat, aki eddig is vezette az ügyeket, kinevezni.«
Borosnyói úr fölordított dühében, és belemarkolt a hajába.
- Ármány, gyalázat! Megyek a miniszterhez!
- Oda már hiába mégy. Őexcellenciája éppen most táviratoztatott Koczónak, hogy jöjjön fel. Tudod-e, hogy ez a memorandum nagyszabású munka. Koczó kinevezése bevégzett tény. Csak nevetne rajtad a miniszter, ha hozzá mennél.
- Az a gazember megcsalt, megölt - jajveszékelt Borosnyói úr -, tönkretett. S mindezt csak azért, mert a lányomat akarta…
- Hát mért nem adtad oda neki, te bolond?
- Hiszen ha tudtam volna, hogy mi forr az alattomos eszében. De megyek, fölfedem gazságát a miniszternek.
- Inkább siess haza, és add oda neki hirtelen a leányodat.
- Hm, mondasz valamit, bizony Isten, mondasz valamit.
S nagy dörmögve ott hagyta a bürót és lihegve, magával beszélgetve csoszogott le a miniszteri palota lépcsőin vissza a vasúthoz.
A ROMANTICIZMUS
1886
[Az elbeszélés szövege már megjelent a Krk 4. kötetében Galamb a kalitkában c. kisregény első elbeszélésének vázlataként a Függelékben a 155-164. lapokon.]
BREVIARIUM BEÖTHYANUM
1886
(Bevezetés)
E gyűjtőcím alatt kívánom közrebocsátani az utókor számára azokat a történeteket, amiket a derék Beöthy Algernon elhullajtgat. A bájos Sherezade szultána minden éjjel mondott egy regét s ezzel vitte ki, hogy nem kellett meghalnia; a jó Beöthy Aldzsi mindennap mond vagy csinál egy vagy két dévaj történetet és mégse legyen halhatatlan? Nem, azt nem engedhetem. Felnyitom a szemeit - mert őneki fogalma se volt arról, hogy derűre-borúra lopják.
Vagy hat író lett már utána gazdag ember, egynémelyik akadémiai tag. Én is az övéből éldegéltem eddig, de biz én nem sokra vittem, hát kivallom bosszúságomban a kincses forrást.
Észrevehették önök, hogy egy-egy jeles írónk egyszerre kiapad. Mit jelent az? Azt, hogy Beöthy másüvé jár vacsorálni. Töri rajta a fejét mindenki, hogy mért nem tudja befejezni Gyulai Pál Romhányit? Hm, mert bizonyosan Aldzsi nem mondja neki tovább.
A Pesti Hírlapban néha sokáig nem jön »Tisztelt Ház«. Kapom sorra a szemrehányó leveleket az olvasóktól, engem szidnak a lustaságomért, pedig nem én vagyok az oka, hanem Aldzsi van oda vadászaton.
Egyszóval hadd süljön ki már egyszer a dolog úgy, amint áll. Elvégre is legyünk igazságosak, osszuk meg a dicsőséget, azaz hadd legyenek a tőle hallott történetek egészen az övéi, én csak a honoráriumokat szedegetem fel értük.
Kezdjük az elsőt.
I. A bolondos báró
Kupiczky Károly egyike volt a legügyesebb embereknek a vidéken, csakhogy sohase volt egy ügye se. Ami elég kellemetlen állapot, mert mesterségére nézve prókátor.
Hasztalan folyamodott fűhez-fához, készített elő mesterségesen zavaros helyzeteket, egyikből sem lett soha pör; sőt annyira szerencsétlen keze volt, hogyha valami csirkepörre mégis rátette, abból okvetlenül békés kiegyezés lett.
Képzelhetni, mennyire megörült egy napon, mikor az odavaló viceispán hívatja, tudtára adván, hogy beajánlotta teljhatalmú ügyvédnek egy főúrhoz, név szerint báró L… sti-hez.
- Lehetetlen az! - dadogta elálmélkodva.
- Pedig már fait accompli. A báró beleegyezett. Utazzék le azonnal.
Soha még álmodni sem mert volna az efféléről. Ez meghaladta a legkövérebb reményeit. A báró ugyan megrögzött különc. De végre is egy okos bárónál mindig különb fejőstehén egy bolondos báró.
Rózsás kedélyben utazott le az alispán kártyájával új klienséhez, aki elég udvariasan fogadta.
- No jó, hogy megjött. Isten hozta! Vegye át az ügyeket, mert tömérdek pörünk van, kedves barátom. Pörölnek minket, jól teszik. Mi azonban nem fizetünk és mi is jól tesszük. A jelszó a nem fizetés, kedves ügyvéd úr. Ön mától fogva családi ügyvédem. Jean majd elvezeti a szobájába és megmutatja a kancelláriát is. Ott abban a három hátikosárban vannak az akták. Nézegesse át egypár napig és csinálja meg, amit szükségesnek lát, a jövő héten majd felutazunk Pestre; egy kis kölcsönt szeretnék fölvenni, mert pénzre van szükségem. Megértette, kedves barátom uram?
- Igen is, méltóságos úr.
Kupiczky hozzálátott a tömérdek idézés, kereset átnézéséhez s már jól megéhezett, midőn végre bejött az inas, hogy ebédhez hívja. Lehetett vagy délutáni négy óra, úgyhogy már jó ideje morogta magában az egészséges gyomrú fiatalember: »ejnye, be átkozott későn ebédelnek ezek a nagyurak«.
Amint az ebédlőbe lépett, a báró már ott ült az asztalnál a nyakába kötött szalvétával, s mogorván intett a fiskálisnak, hogy üljön le a másik üres terítékhez. Csak kettesben ettek. A bárónak nem volt családja, csupán egyetlen testvére, akivel haragban éltek.
Némán ültek szemben egy darabig, míg végre Kupiczky törte meg a csendet:
- Ma hűvös időnk van - mondá fázékonyan.
- Meglehetősen - szólt a báró kezeit dörzsölve. - De annál jobban megmelegszünk ebéd után, ha nem lesz ellenére egy kis commotio.
- Igen szívesen.
- Tud ön a puskával bánni?
- Valóságos szenvedélyem.
- Annál jobb. Akkor hát lövünk egypár foglyot. De az ördögbe is, mért nem hozzák már azt az ételt?
Éppen e percben jelent meg az inas egy nagy fehér tállal és letette az asztalra.
- Tessék, domine spektabilis. Semmi ellenkezés. Nálam a vendég az első.
Kupiczky barátunkban megfagyott a lehellett, amint odanézett a behozott kommedenciára.
A tál teliden tele volt fagylalttal.
- Köszönöm alássan, nem eszem - dadogta és a foga összevacogott.
- Nem eszik? - csodálkozott a báró. - Hát nem szokott ön ebédelni?
- De igen. Csak éppen a fagylaltnak nem vagyok barátja ilyenkor.
- No, az különös. Ez hallatlan. Hja, nálam az ebéd a fagylaltozásból áll.
S ezzel nekilátott, bekanalazott derekasan és jóízűen, hogy csak úgy csorgott a verejték a homlokáról.
- No, domine spektabilis - mondá a szalvétát leakasztva a nyakáról -, vegyen le egy puskát a falról, mert most már indulhatunk.
Micsoda, hát csakugyan nem hoznak az asztalra egyebet?
Nem ott; az inas megint eljött, elszedte a tányérokat, elvitte a kanalakat, lehámozta az asztalról az abroszt olyan egykedvű kimért pofával, mintha ez lenne a legrendesebb állapot a világon. »No, ugyan szép helyre kerültem« - tűnődött magában az új fiskális.
Azazhogy még a tűnődésre sem jutott ideje, annyira sürgette a báró:
- Menjünk az ördögbe, menjünk! Ilyenkor a commotio a fő… Gyújtson rá, spektabilis! - s odanyomott markába egy erős havanna szivart.
Egész estéig csavarogtak, de kevés vadászszerencsével, az ügyvéd már majd holtan rogyott össze az éhségtől és fáradtságtól, midőn végre a báró egy foglyot lőtt.
Nagy hirtelenséggel és ügyességgel lekopasztotta a tollait.
- Ejnye, beh szép fehér húsa van.
Megveregette a picike combjait.
- Elég kövérke - dünnyögé megelégedetten.
Majd egy salamoni rántással kétfelé szakította a madár még félig meleg testét, s lekötelező udvariassággal nyújtotta oda az egyik felét:
- Tessék, ügyvéd úr. Ejnye beh jó!
Ti ő már akkor kannibali mohósággal beleharapott a maga részébe, s nagy csámcsogással szopogatva, rágta róla a nyers húst.
A fiskális háta megborzongott, de olyan éhes volt már, hogy ő is hozzálátott s ugyancsak megnyalta még az ujját is utána.
Ez az élet így tartott a kastélyban öt napig. A szegény ügyvéd föltette magában, hogy kiállja, ha belehal is. Hátha ez csak valami juksz. Hátha csak próbára akarja tenni a méltóságos úr, s aztán jutalmazza csak meg rendületlen hűségét és alkalmazkodását.
Valóban ötöd napra változóba indult a dolog, az uraság befogatott.
- Pestre megyünk, domine spektabilis. Készüljön fel. Vegye a felsőkabátját! Pénzt kell ott minden áron kerítenünk.
Pesten legalább kedvére lehetett ennie, mert külön lótott-futott az uraság is, az ügyvéd is, pénzintézettől pénzintézethez, tőzsértől uzsoráshoz. A végzet üldözte őket. Napokig szaladgáltak, könyörögtek, fenyegetőztek, ígértek, de pénzt sehol sem bírtak felhajszolni, se birtokra, se váltóra.
- Micsoda fiskális maga? - toporzékolt az uraság. - Ha pénzt nem bír nekem szerezni. Hát mért tartom én magát?
A fiskális türelmesen nyelte el a báró kitöréseit, s csendes megadással kezdte megint a sziszifuszi munkát, de napról napra eredmény nélkül.
Egy este elkeseredetten feküdt le szobájában a »Magyar király«-ban, mert ma is csalódott azokban a kölcsönadókban, akik tegnap még biztatták, mint ahogy csalódni fog azokban, akik holnapra biztatják.
Nyugtalan lelkét csak nagy nehezen nyomta el az álom, de nem sokáig alhatott, mert éjfél tájban megjött a báró (aki a szomszéd szobában volt szállva) s nagy csattogtatva nyitván be az ajtót, vidám heveskedéssel rázta fel az alvó prókátort.
- Keljen fel, spektábilis!
- Mi baj van? - riadt fel a jurium direktor.
- Megvan a pénz, amice - kiáltá örvendezve a báró.
De már erre csakugyan kiment a Kupiczky szemeiből az álom. Mert ebből a pénzből ő is megkapja az évi fizetése felét: kétezer forintot.
- Mennyi? - kérdé felugorva.
- Húszezer forint.
- Bravó, méltóságos uram! És mennyi a kamat?
- Semmi, amice, egészen semmi.
- Hogyhogy?
- Úgy kapjuk a pénzt.
- No, az derék. És kitől kapjuk? Szabad tudnom mégis a közelebbi föltételeket?
- Egyszerű a dolog, spektabilis. Jól kieszeltem én azt. Itt van most az a Batty, az állatszelídítő, és azt ígéri a plakátokon, hogy aki az oroszlányketrecbe be mer menni, húszezer forintot kap.
- No és?
- Hát bemegyünk, amice, holnap délelőtt… természetesen bemegyünk.
- A ketrecbe? A fenevadak közé? - kiáltott fel az ügyvéd.
- Nos, természetesen a ketrecbe - mondá a báró rendületlen nyugalommal. - El vagyok tökélve rá. Ön megy be elöl, én pedig utána megyek önnek, mert az oroszlány rendesen a hátuljövőket támadja meg… De most már nem háborgatom önt, lefekszem. Apropos, reggel majd bejövök önért, s aztán fölvesszük azt a kis pénzecskét…
Be is jött reggel a báró, de már akkor hűlt helye volt a becsületes jurium direktornak.
II. Hogy oszlott fel a Pakas-banda?
Ebben a történetben már maga Beöthy a főszemély, mint az arab imposztorságok élénk kedvű, csínyeket kigondoló Hodzsája.
Incselkedő nyila, melyet a humor mézébe márt, ezúttal a szegény Pakasékat járta át, amely név alatt egy nagy alföldi város egyik cigánybandája virágzott. Nem az első banda volt, mert az a mai rangkóros világban »műtársulat« lett, sőt a második is már a »népzene társulat« címet vette fel, csak Pakasék maradtak örökké »malacbandá«-nak.
Régi firma voltak a Pakasék. Szegény emberek kedélyderítői. Nagyobb virtus az, mint a nagyságos uraknak húzni, mert nagyobb ott a bánat, vastagabb kérget kell a szívről levakarni a vonóval. Sok ideig élt együtt békés lábon a malacbanda. Olyan menyasszonynak is muzsikáltak már Pakasék, akinek a keresztelőjén is Pakasék »cselekedték«.
Éppen azon a ponton voltak már, hogy a huszonötéves jubileumot ülik meg, amikorra a patrónusuk, a városi »cassa perceptor« megígérte, hogy a nemes város költségén veres nadrágos uniformist szabat Pakasékra. Már csak egypár hónap hiányzott ehhez a nagy naphoz, amikor váratlanul hallatlan szerencse érte a harmadik bandát.
Képviselő urak érkeztek a városba az esteli vonattal és minthogy muzsikát akartak hallgatni és minthogy két házi mulatság volt a városban, ahol a két előkelő banda húzta, a »Bikához« címzett hotel »borgyereke« lélekszakadva futott az »Arany Rozmaring« csapszékbe s fülébe súgta az öreg Pakasnak, jöjjön azonnal az egész bandájával együtt a »Bikába«.
A »Bikába«! Az öreg Pakas arca olyan vörös lett a megdicsőüléstől, mint a láng. Ott a Bikában fognak játszani. Hát lehetséges ez? Nem álom, nem káprázat ez? Holnap az egész város arról fog beszélni csodálattal: »Tegnap ott húzták Pakasék a Bikában«. Azután hozzáteszik: »Nini, bizony mégis vitte valamire az öreg Pakas.«
Cihelődött is nyomban az egész banda: »Csülökre, more, utánam.« A brügőst megpirongatta: »Mért nem igazítod meg a nyakkendődet, te csóré, nagy helyre megyünk.« Azután odaszólt a klarinétoshoz: »Aztán te, bibasz, befelé tartsd a könyöködet!« (Ti. a könyökén rongyos volt a kabátja.)
Egyiken is, másikon is igazított valamit, s végigmérvén az »Arany Rozmaring« facér kocsisokból és vándorló legényekből álló közönségét, felibe szakítván a nótát, a hóna alá csapott hegedűvel kivonult a banda élén.
A Bikában csakugyan urak mulattak, nagy nevű, országtartó emberek, köztük Beöthy Aldzsi. Egy-kettőt meg is ismert az öreg Pakas és felkiáltott örömében: »Örülj, tányér, nem csörömpölsz.« (Hogy ti. hitvány piculák meg nem reszelik azt a drágalátos hófehér porcellán testét.)
A tányér. Persze a tányér. Az anyagiság ördöge bevette már magát a madárlelkű barna fickók közé is. Csak a fülemüle csinálja még ingyen. A bandában is már a tányér a főfaktor. Erről álmodnak, erről beszélnek, ezt őrzik. Olyan az nekik, mint ott az asztalnál a képviselő uraknak az alkotmány. Körülbástyázzák rendszabályokkal, óvintézkedésekkel a cigányfurfang hatalmas lakatjaival teszik hozzáférhetetlenné.
Úgy rémlik előttem, hogy évekkel azelőtt Murka Tóni, a gordonkás volt a tányérozó, s nem tudom, ráfogás-e vagy valóban a Pakasékkal történt, hogy egy eleven legyet kellett vinnie Murkának mutató és nagyujja közt, mikor tányérozni indult s azt elevenen visszahozni. Hathatós ötlet volt ez arra nézve, hogy a hatosokból el ne vehessen útközben egyet sem.
Azonban állítólag Gilagó a cimbalmos mégis rajta érte volna Murkát valami turpisságon, s azóta akként módosultak a szabályok, hogy sorba járjanak a tányérral. Mert hiába, nincs tökéletes törvény a világon. S ha már lopni lehet, lophasson valamennyi. Így mégis legközelebb járnak a tökélyhez. És aztán nem is olyan nagy baj az, hiszen annyi becsület úgyis mindenikben van, hogy csak egy csekély »körüljárkálási illetéket« csíp ki a telerakott tányérból. No bizony, jut is, marad is.
Ma is azonképpen történt. Meg kell adni, szépen húzták, kitettek magukért. Sírt-rítt a hegedű. A kevélység, hogy ilyen uraknak játszhatnak, kicsalta a húrokból a legédesebb hangokat. A nagyságos urak is pompásan mulattak, s ugyancsak megtelt forintosokkal a fehér tányér, valahányszor útra indult, sőt vagy háromszor-négyszer egy-egy ötös is mosolygott a garmada között.
Hanem ki is használták Pakasék az alkalmat, minden második nóta után ment a tányérral valaki; már egy kicsit talán sok is volt: no, de akkor kell a szerencsét megfogni, amikor közel van.
Éppen maga Pakas indult a tányérral, mely talán tizenkettedszer is megfordult már. Mindegy, azért az urak mégis rangosan csapkodták be a szép zöldhasú egyforintosokat. Csak mikor a Beöthy nagyságához ért a Pakas, az mondá félbosszúsan:
- Már megint itt vagytok? Hiszen az imént adtam egy százast.
A Pakas szíve nagyot dobbant erre a szóra. Elsápadva, izgatottan szaladott a bandához. Ott nagy morgás támadt, dühös szemforgatások és élénk gesztikulációk. Az urak is észrevehették, mert a nóta is abban maradt.
Pakas feldúlt arccal rohant vissza az uraságokhoz:
- Melyiknek tetsett adni azstat a sázsast?
- Tudja az ördög - felelte Beöthy Aldzsi. - De adtam valamelyiknek, az bizonyos.
A többi urak is erősítették a Beöthy állítását.
- Nem tetsene kérem semély serint megösmérni? - kérdi tompán Pakas. - Hej ide, ide! Gyepre more! - kiáltá izgatottan.
- Ide cigányok! Vigyen el benneteket a devla!
A cigányok előjöttek, mindenik mint vádlott és vádoló, a düh és kétségbeesés tükröződék minden arcon.
- Melyik volt, nagyságos uram, melyik volt?
Beöthy végignézegette valamennyit, s eltűnődött felettük:
- Ez volt, de talán mégsem ez volt… azazhogy… Ejh, ki emlékeznék már erre? Hagyjatok nekem békét!
A Pakas szeme lángot vetett, ökleit felemelte s ádáz haraggal fenyegette meg a bandát:
- Vetkezsés les ebből!
A mulatságnak vége szakadt: kiütött köztük a forradalom. Elhajigálták a hegedűket, irtóztató lármával követelve a vetkezést.
De hiába vetkőztek le valamennyien sorba, a százas elő nem került (amint hogy nem is kerülhetett elő, mert az a Beöthy zsebében van még ma is), mi természetesebb tehát, mint hogy a végén összeverekedtek, brugót, hegedűt, klarinétot egymás fején összetörtek s még aznap feloszlottak.
Így lett csúfondáros vége a Pakas-féle bandának éppen abban az évben, mikor már a huszonötéves jubileumot ülte volna meg.
Az egykori Pakas-banda tagjai aztán szétmentek a szélrózsa minden irányába s most is élnek, egyenkint különböző bandákban muzsikálván és mai napig tűnődnek rajta, ott, ahol vannak, hogy melyik imposztor lopta el akkor azt a százast, és hova dughatta az akasztófáravaló?
KRASZNAHORKA
1886
Tótul azt jelenti: »gyönyörű erdőcske«, hanem ez a név nem illik rá, mert egy mészkősziklás hegyen áll, mely éppen nem tűri meg a fát, hanem kopáran fehérlik a messze vidéknek.
A vár keletkezését így mesélik kukoricahántás közben a Gömör megyei öregek.
Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy gazdag juhász ezen a tájon, de olyan gazdag volt, hogy nem tudott az aranyaival mit csinálni.
A gazdagsága onnan lett, hogy mikor egyszer a nyáját legelteté a Somhegyen, nagy rakás aranyat talált és egy követ. Hazavitte az aranyakat, a követ pedig odaadta a gyerekeinek, hogy játszadozzanak vele.
Később észre veszi, hogy a kő világít éjjel.
- Hm, ez jó lesz - gondolá -, legalább nem kell fáklyát égetni!
S elvette a követ a gyermekektől.
A követ azonban meglátta egy izmaelita nála, s meg akarta tőle venni.
- Nem adom a követ pénzért, mert pénzem van, hanem odaadom egy borjas tehénért.
Az izmaelita elhozta a tehenet, de a juhász gyerekei nagyon szerették a követ, hát így szólott:
- Nem adom oda a követ a tehénért sem.
- Hát tudod, mit - mondá az izmaelita -, egy egész gulyát adok érte.
Szeget ütött most a juhász fejében ez az ígéret, s miután ezentúl minduntalan kérték, csalogatták tőle a követ a környéken lakó bérlők, és még messzeföldről is jöttek e végből hozzá ravasz kalandorok, belátta, hogy a követ nem tarthatja tovább magánál, mert megölik érte, hanem hát ha már így van, elviszi ajándékba magának a királynak.
Ült pedig a trónon ekkor IV. Béla.
Ehhez ment a juhász s átadta neki a követ, hogy jó lesz vele játszani a királyi gyerekeknek.
Béla király megörült a kőnek, mert gyémánt volt s olyan nagy darab, hogy ki sem lehetett mondani az értékét.
Nagy tisztességgel látta vala el a juhászt s tetszésére bízta, hogy kérjen tőle valamit.
- Csak azt engedd meg, királyom, hogy hét juhaklot építhessek magamnak a földeidre.
No, ugyan ezt a csekélységet miért tagadta volna meg a király a szegény juhásztól.
Hazament a juhász és hét várat épített a talált pénzen, Tornát, Cseszneket, Berzetet, Sólyomkőt, Pelsőczöt, Szádvárt és Krasznahorkát. Tudom, megörült nekik a király, mert bizony szükség volt rájok nemsokára.
A juhászt Bebeknek hítták, s nevével sokszor sok századon át találkozunk a történelemben.
Negyedik Béla óta egész Ferdinándig mindig a Bebek családé volt Krasznahorka. Együtt támadt e család e várral s míg csak egzisztált, mindig övé volt.
Pedig nehéz harcokat kellett itt vívni nemegyszer. Legnevezetesebb ezek közt, midőn Bebek Ferencet az 1556-iki országgyűlés Ferdinándtól való elpártolásáért számadásra hívta fel s ő meg nem jelenvén, száműzetésre ítélték s ellene Detrik és Pukheim vezéreket küldték teljes hadi felszereléssel s több mint ötezer katonával.
1556-ban kisasszony-napja előtti vasárnapon, a várbeliek kitörtek az ostromlókra s azokat szétverték s egész Rozsnyóig kergették, ágyúikat s hadi felszerelvényeiket elfoglalva.
Sokáig is volt gúnyszó az osztrák pártiakra országszerte: »Mikor megyünk Krasznahorkára?«
A Bebekek után a koronáé lett a vár és királyi kapitányok védelmezték. 1575-ben Andrássy Péter uramat találjuk ott parancsnoklón, ki Erdélyben valami praktikába keveredett Báthory István fejedelem őnagysága ellen s rengeteg javaitól megfosztatván, ide Magyarországra menekült s itt Rudolf király mint »ideiglenes alkalmazást« adta neki e várkapitányságot.
De az Andrássy családnak nagyon megtetszett ez a hely s az »ideiglenességből« olyan »véglegesség« lett, hogy még a mai napig is az Andrássyaké a lakható vár.
Természetes, hogy ennek a megtartása ezentúl se volt kényelmes dolog. A kuruc csaták nem zajlottak le nyomtalanul fölötte se. Hol a kurucok lőtték, hol a labancok, amint ezek voltak künn vagy benn. Kétszer is megvolt cserélve a szerep!
Egyszer a Thököly ellen küzdő Schulcz tábornok egy álló esztendeig tartotta megszállva nagy haddal s mégsem vehette be, míg a vár ura aztán hallotta Thököly bukását, maga is átment az udvar hűségére.
Jó Rákóczi Ferenc kurucai egypár év múlva megint csak benéztek és harcoltak benne.
Hanem aztán ez »utolsó« is volt.
Azóta mély csend van Krasznahorkán. A harcos idők jeléül legfeljebb néhány ócska ágyú ásít ott a várfokon, egyik pláne ezzel a bemutatással: »Franciscus Bebek me fieri jussit 1547«.
Jó is ez a csend ott.
A vár egyik szobájában üveg koporsóban egy szép asszony fekszik fekete ruhában, Andrássy Istvánné Serédy Zsófia. S az a szép asszony mégsem tud egészen elaludni, mégse tud elporladni.
Csodának mutogatják a holttetemet, mely közel kétszáz éve lesz már, ott fekszik mereven, de azért úgy néz ki, mintha csak tegnap temették volna oda. A ruha elporlad rajta időnként, új fekete ruhába öltöztetik újra, de ő nem tud elenyészni, porrá lenni,… mintha várna valakire az örök hulla.
A GALAMBÓC
1886
Galambóc omladékai büszkén nézik, amint lábaikat a Duna nyaldossa. És már régen nézik. Galambóc még a római időkből való erősség s »Columbaria« nevet viselt.
Őseink, mikor bejöttek, teljes fényében találták a kilenc tornyú várat, s Keve vezér tette rá a kezét.
Nagyfontosságú leginkább a törökvilágban lett. A beözönlő törököknek nagyon a lába alatt volt, kivált aztán, ahogy a Duna balpartjára a magyarok Galambóccal szemben felépítették Lászlóvárát is.
Galambócot nem valami bolond mesteremberek csinálták, úgy találomra, hanem igazi hadi célzatokkal épült. A kilenc torony hármas csoportra oszlott, az egyik csoport a szikla tetején, a másik a közepén, harmadik a szikla alján állt, s mindenik csoport erős kőfallal összekötve. Egyszóval úgy volt az kieszelve, hogy a törökök közt az a rege járta, kilenc eleven ördög építette a magyaroknak remekbe.
1391-ben, mikor a törökök először jöttek ide háztűznézni, Bajazid szultánnak első dolga volt elfoglalni Galambócot, de nemigen melegedhetett benne sokáig a pogány, mert Perényi Péter rá nemsokára visszafoglalta.
A vár nagyobb szereplése Zsigmond korára esik. Ekkor ismét török kézben volt a vár, s Rozgonyi István pozsonyi gróf indult azt visszavenni 1428-ban.
Vele ment csatába s kormányzott egy-egy gályát neje, Szentgyörgyi Cecília is, a magyar történelem egyik kiváló alakja. »Röpke szellő itt lebegtette tengerzöld ruháját«, mint Arany János mondja, ki egy szép költeményében örökíté meg Rozgonyi Cecília vitézségét. Gályájáról több török hajót fölégetett a hősies asszony, de siker nem koronázta nehéz viaskodásaikat, a vár továbbra is török kézen maradt.
Hanem ötvenhárom esztendő múlva ütött a megváltás órája.
Persze, mert ekkor már a Mátyás győzelmes hollója röpködött a magyar lobogókon…
Jaksics támadta meg a várban székelő török basát ezer lovassal, embereit levágta, nagyobbrészt pedig fogollyá tette.
Kinizsy Pálhoz jutottak a foglyok, ki mind megölette azokat, egyetlenegyet kivéve. Azt hazaeresztette és úti költséggel ellátta, hogy legyen, aki otthon híradással legyen Galambóc elestéről és a többiek haláláról.
Galambócról és a vele szemben fekvő Lászlóvárról az a rege él az Al-Duna mellékén, hogy a magyar vitézek oly jól tudtak nyíllal lövöldözni, hogy mikor a várfokon ebédelgettek a katonák, pajkosságból egymás kezéből lövöldözték ki a kanalakat.
A török urak végre is elunták a galambóci »hozott isten«-eket s más kényelmesebb utat választottak maguknak a későbbi királyok alatt. Többnyire Erdély felől jártak be.
Ezzel Galambóc hadászati jelentősége egyre csökkent, míg a törökök végleges kihurcolkodása után végképp megszűnt.
Ma csak arra jó már az ősrégi fészek csonkán meredező nehány fala, hogy eggyel megszaporítsa az al-dunai tájék számtalan látnivalóját.
De a jámbor babonás pásztorok éjjelenkint még most is látnak a hegyen, szép fehér lovon nyargalni egy aranyba-ezüstbe öltöztetett délceg amazont.
Sisakján egy ökölnyi gyémánt világít, száguldó lova lábán pedig »villámlik a, csillámlik a fényes acél patkó«.
A KERESDI VÁR
1886
Azért mondták rá, hogy »keresd«, mert nem lehetett megtalálni.
Távol esett mindennemű hadi utaktól, városoktól, egy erdők közé bezárt völgyben úgy, hogy legfeljebb az eltévedt utazó bukkant rá s akkor aztán azt is hihette meglepetésében, hogy valami mesebeli tündérvárra akadt, ahol egy teríték várja az asztalon s láthatatlan szellemek abrakoltatják meg fáradt lovát.
Nemcsak a szép Küküllő megyének egyik nevezetessége a festői lovagvár, de egész Erdélyországnak. Még most is teljesen ép és lakható. Annyi érdekes alakzat, oly meglepően szép ajtók, párkányok, szögletek és oszlopok ékesítik a fenségesen komoly épületet, hogy mint egyik tudósunk mondja: »érdemes volna csupán a keresdi várról egy régészeti albumot készíteni«.
A vár az Árpádok idejében épült, mégpedig minden jel arra mutat, hogy II. Endre alatt Erdélyben időző német hercegek építették, mert túlnyomó a gót stíl benne, s mert az ekkortájt épült német váraknak hű mintája.
Később aztán a Bethlen család birtokába került, s azok a saját ízlésük szerint folyton hozzáépítgettek egyet-mást. Meglátszik biz ott nemcsak a román és a reneszánsz építési modor, de még a legközelebb lakó segesvári kőművesek gusztusa is.
Ostromokkal, úgy látszik, sohase volt valami nagy dolga Keresdnek. Tört kardpengéket nem találni alatta, sem golyóbisok nem hullnak ki a falaiból.
A béke hajléka volt. Az üldözött erdélyi családok itt biztos, föl nem födözhető menhelyet találtak.
Egy-egy Bethlen mindig lakott benne. Régente valamelyikök (mert a Bethlenek közt majd mindig volt író és tudós) nyomdát is állított fel a várban. Bethlen Farkas históriája itt jelent meg.
A középkor egyik komor fészkéből indult ki tehát Erdélyben az új kor erős hadserege: azok az apró ólombetűk.
A vár berendezése nagy pompaszeretetre mutat, a szobák kényelmesek és faragványokkal vannak ékesítve, a föld alatt templom van gót stílben s a faragott kőből való oltár benne igazi kis remek. Itt gyűltek össze isteni tiszteletre a Bethlenek. Külön padok állnak az asszonyok és férfiak, valamint a várbeli tisztek és családok számára. Itt imádkozgatott az ájtatos Károlyi Zsuzsanna, kinek fenn az egyik teremben még most is ott áll a fenyőfaágya 1598. felirattal.
Kemény János fejedelem sírkövét is Keresden őrzik mai napig.
Szokásban volt, hogy a Bethlen családból ha valaki megnősült, a mézes heteket a félreeső várba ment eltölteni. Mai nap is közmondás Erdélyben, ha valaki nászútra indul, »Keresdre utazik«.
KÖZÉRDEKŰ BOLONDSÁGOK
(Egy állampolgár vallomásai)
1886
Adóügy
Önök, uraim alkalmasint nem lesznek kíváncsiak, hogy én, egyszerű újságíró mennyi adót fizetek.
És én azt nem is veszem önöknek rossz néven, mert voltaképpen magam sem vagyok kíváncsi az adómra, miután úgysem tudják rajtam megvenni. Hogy pedig kisebb-e aztán az az évi összeg vagy nagyobb, amit be nem hajthatnak tőlem, az nekem tökéletesen mindegy.
Hanem ezen összegnek a kivetésében annyi komikum és változatosság van, hogy halálos vétek volna nem közölni a legközelebbi évekről egy kis táblázatos kimutatást az évi adómról, amely mindég változott, tekintet nélkül arra, hogy anyagi viszonyaim egy cseppet sem változtak.
1883-ban ki volt rám vetve	28 ft
1884-ben	60 ft
1885-ben	31 ft
1886-ban	58 ft
1887-ben	12 ft
Aki ezen számokat meg akarja tekinteni, szívesen kimutatom a szerkesztőségben az összegyűjtött adóintő céduláimon, s aki ebből kitalálja, hogy miféle kulcs szerint dolgozik velem szemben a fővárosi adókivető bizottság, annak becsületszavamra megígérem, hogy az összes hátralékos adómat kifizetem.
Bizony nem adom ezer forintért, hogy nem vagyok gazdag ember. Mert képzelem, milyen roppant nyomasztólag hathat egy adózó jómódú állampolgárra az a fönséges bizonytalanság, mellyel a nemes adókivető bizottság aktusa lebeg évenkint fölötte.
Én azt hiszem, hogy ezek az urak csak úgy belenyúlnak az elméjükkel a végtelenségbe és kihúznak a számok beláthatatlan tengeréből egyet találomra. Az aztán lehet 3 forint, de lehet 663 987 ft 26 kr is. Ennyi fizetendő, punktum.
Dohányjövedékügy
A minap egy kis szűzdohánykát kaptam Szabolcs megyéből, Kisvárdáról. Egy jó cimborám küldte onnan több csomagban, de volt benne annyi óvatosság, hogy a szállítólevélre azt írta: küldi Szondy György. Nini, nini, a becsületes Szondy Gyurka, akiről én annyi verset írtam fiatal koromban, mikor még ő sem volt dohányültető, hanem a törököket verte Drégelen.
Azaz tudtam én, kicsoda, hogy ő az én Kopácsy Laci barátom, de tettem magam, mintha nem tudnám, mert már az első csomagot is úgy kaptam, hogy csak a szállítólevelet hagyta ott a levélhordó, megmondván a feleségemnek, miszerint magát a csomagot tessék a raktárból kihozatni.
A könnyem csordult ki bánatomban, mikor hazaérve megértettem a levélhordó üzenetét.
- Szegény, nemes gálócsi dohánykám! Te ugyan rossz helyre kerültél. Észrevettek, megszagoltak, elvettek. De kiveszlek, kiváltlak a szörnyű rabságból.
Elküldtem oda egy ügyes tapogatódzó embert a szállítólevéllel, melyen ruhaneműnek volt jelezve a küldött tárgy.
- Valami ruhacsomagunk van itt - mondá a meghatalmazott miniszterem, a szerkesztőségi szolga.
A finánc vigyorogva nézte végig.
- Ruha ám, de olyan, amelyik künn a mezőn termett.
- Hát persze, amikor még kender volt.
- Nem volt az kender, barátom, soha.
- Hát akkor mi?
- Dohány az, kedves barátom. Dohány bizony. Amott van ni. Pompás dohányka.
- Jézus Mária! - kiáltá a szerkesztőségi szolga. - Lehetetlen az!
- De bizony dohány. Hát már most mi lesz?
- Nem tudom én, kérem alássan. Most talán már haza se adják azt a pakkot?
- Képzelheti, hogy nem. Hanem ha behoz este öt forintot, akkor hazaviheti.
Megjött a szolga azzal az üzenettel, hogy a dohányt ideadják, ha öt forintot beküldök.
Nosza küldtem nyomban az öt forintot, de bizony akkorra a finánc már mást gondolt. Ki nem adta a dohányt - az igaz, hogy az öt forintot meg elvette.
Egyszóval szépen lefőztek. Hanem iszen még ezzel nem volt vége. Mert a többi csomagok is már útban voltak, úgy fogván föl a dolgot az én barátom, Kopácsy Laci, hogyha több úton, több csomagot elindít, valamelyik keresztül verheti magát az ellenség falanxain, és eljuthat hozzám.
Mindjárt másnap jött megint egy csomag Nyíregyházáról. Az is két kiló súlyú volt. Küldi: Árokháti Lőrinc.
Árokháti Lőrinc szintén híres törökverő volt. De hát úgy látszik, könnyebb volt a törököt legyőzni, mint a fináncot.
Az se lehetetlen, hogy a fináncoknak feltűnt a sűrű korrespondencia, amibe a két középkori dalia kezd belebonyolódni, egyszóval rájöttek az Árokháti Lőrinc-féle csomagokra is.
Hanem én is rájöttem a raktárban működő fináncok házi politikájára, hogy becsalogatják a szegény »címzettet«, hogy a csomag elfogadása iránt nyilatkozzék, s akkor megbírságolják kegyetlenül, és a dohányt sem adják ki.
Hát én is bevonultam most már a sáncaim mögé, s napok jöttek-mentek, de csak nem küldtem senkit az Árokháti Lőrinc küldte menüjéért, pedig invitáltak is, hogy dohány érkezett a számomra.
Arra se mozdultam.
Végre azután vagy két hét múltán beállított egy finánc az igazgatóságtól. Éppen az íróasztalomnál talált nagy csibukozás közt.
- Mi tetszik? - kérdém.
- Eljöttem jegyzőkönyvet felvenni ama küldemények tárgyában, hogy aztán ennek alapján vettessék ki a bírság.
- Igaz - mondám közömbösen -, hát mit kell tennem?
- Tessék beírni a vallomását.
Megfogtam a kalamust, s a következő nehány sor védelmet firkantottam be:
»Olvasóim közül sokan lepnek meg tudtomon kívül borokkal, csemegékkel és dohánnyal is. Valószínűleg ilyen lesz ezen Árokháti Lőrinc úr is, akit én, becsületszavamra mondom, nem ösmertem soha, a nevét sem hallottam, csak a történelemből. Nem az én bűnöm, tisztelt igazgatóság, hogy engem az olvasók olyan nagyon szeretnek, valamint az önök bűne se, hogy önöket meg olyan nagyon nem szeretik. Egyébiránt pedig (ezt azért írtam be, mert az “egyébiránt” nélkül képzelni sem tudok egy magyarországi hivatalos jegyzőkönyvet) egyébiránt pedig kijelentem, hogy köztudomásúlag nem is vagyok dohányos ember. Kelt stb.«
S ezzel, amint illik, aláírtam és a csibukom hamvával beporoztam a még nedves betűket.
S átadtam a fináncnak.
Új két hét múlva megjött a végzés, hogy a jegyzőkönyvben felhozott indokoknál fogva a bírság alól fölmentenek.
Nem olyan nagyon rossz emberek ám ezek a szegény fináncok!
Rászedik az embert, az igaz, ha tehetik, de ők magok is engedik magukat rászedetni.
Szeretem az olyan államot, amelynek közegeiben ennyi a kedélyesség.
Posta-ügy
Egy államtitkár beszélte a múlt este nehány képviselőnek.
»A múlt héten a miniszteriumnak nagy szüksége volt egy iratra, amelynek elküldése iránt sürgősen megkerestem Budapest fővárosát. Várom az iratot harmad, negyed napra, nem jön, bevárom az ötödik napot, mégse jön. Fogom magam, még egy sürgető rendeletet küldök a városra, melyben már ott van a szigorú “mert különben” is… Erre a városligetben találkozom Ráth Károllyal, és szidni kezdem.
- Jézus Mária, hiszen már elküldtük postán.
- Lehetetlen az!
Este megint találkozom Ráth Károllyal a Kioszkban, önérzetesen mutatja a postai vényt. Úgy van, öt nap előtt lett a főpostán feladva az irat, és még most se kaptuk meg. Ez mégis rettenetes.
Ma, amint künnsétálnék a Hatvani utcában, elém rohan Ráth Károly:
- Megkapták-e már méltóságtok az iratot?
- Még ma sem.
- De hát akkor, az isten szerelmeért, milyen eljárást kövessünk? - kérdé és bajusza idegesen mozgott. Mint a szélmalom két szárnya.
- Milyen eljárást, kedves főpolgármester úr? Hiszen persze, persze, ezt kellene kitalálni. Hanem ez a nehéz. Hm, megálljunk csak. Hát tudja, mit? A közönséges közigazgatási ügyeket legjobb lesz, küldjék ezentúl is a postán…
- Igenis. Hát a sürgőseket?
- Ami a sürgőseket illeti, hm… ezeket legjobb lesz a posta helyett a polgármester urak közül valamelyik a zsebébe teszi, s ha alkalmilag találkozik valamelyikünkkel, átadja. Mert hiába… mert hiába, tenni kell valamit a gyorsabb adminisztráció érdekében.«
A DEMOKRATA
1886
[A rajz szövege már megjelent a Krk 10. kötetében A demokraták című elbeszélés vázlata és változatai között a Függelékben a 228-231. lapokon.]

A PARASZT KONTESSZ
1886
Nagyon eluntam magam a múlt nyáron. A Hernád kiöntött odahaza, alig volt valami termésem. De szúnyog annyi termett a kiöntött réteken, hogy szinte lehetetlen volt megmaradni miattuk.
- Gyerünk fürdőre - biztatott a feleségem.
- Szívesen mennék, de akkor kölcsönt kellene fölvennem a birtokra.
- Hát végy föl.
- Igen, de nekem csak szolid kölcsön kell, például a Földhitelintézettől, oda meg nem érdemes egypár száz forintért bekopogtatni.
- Végy föl többet.
- De mit csináljak én aztán a többi pénzzel?
- Hogy mit csinálj? Lássuk csak. Lépj föl képviselőnek!
- Hm. Mondasz valamit. De hol van a kerület?
- Első a pénz. A pénz meghozza a kerületet.
- Ez igaz. De hát aztán?
- A kerület pedig visszahozza pénzt.
- Az már nem igaz. De hát aztán?
- Legalább Pesten lakhatnánk a télen. A gyerekek már nagyobbak, innen-onnan iskoláztatni kell.
No, ez már teljesen igaz. Ez az argumentum győzött.
Fölvettem egy nagyobb szabású kölcsönt, elszállítottam a feleségemet Koritnyicára, én magam pedig beállítottam a párthoz Budapesten, hogy adjanak valami kerületet.
A szélsőbal végrehajtó bizottsága (mert tetszik talán tudni, hogy szélsőbali vagyok), nagyon szívesen fogadott. Helfy megrázta a kezemet, és így szólt kedélyesen: »Van-e pénze?«
- Van - mondám.
Irányi rám nézett ünnepélyesen, mereven.
- Tudakozódni fogok az előélete után.
Törs jóakaratú nyájassággal veregette meg vállamat:
- Okvetlenül meglesz. Ilyen jó arccal.
Győry közbeszólt:
- Tud-e beszélni?
Mikor aztán valamennyi kérdésre megfeleltem, elémbe tették a Kreith-féle Magyarország mappáját:
- Tessék választani a kerületek közül.
- Akármelyiket választhatom? - kérdém remegő hangon.
- Igen, de csak azokból, amelyek nincsenek kék ceruzával megjelölve. Mert ezek már elő vannak jegyezve. A többi szabad. Méltóztassék.
Szemem végigsiklott Magyarország fölött, láttam üresen a budai kerületeket, Árvát, Trencsént, Lipótot, Zólyomot, de gondoltam magamban: »az ördögnek kell ez a kopár vidék«, s leszaladtam tekintetemmel az Alföldre, majd ott válogatok magamnak.
Bezzeg éppen ott nem volt üres hely. Itt már dolgozott a kék ceruza. Végre azonban mégis találtam egyet, s rábökve az ujjammal, hirtelen elhatározással mondám:
- Ennél maradok.
Nem nevezem meg, hogy melyik volt. De az nem is tartozik ide.
Elég az hozzá, hogy a végrehajtó bizottság nemcsak beleegyezett, hanem nyomban írt le a kerületbe a pártelnöknek, bizonyos Pereszlei Mihálynak, hogy én vagyok a jelöltjük.
Ennek az iratnak a nyomán nehány nap múlva le kellett utaznom a kerületbe. Pereszlei Mihály uram fogadott a vasútnál.
Ez egy kékbe öltözött, őszbe csavarodott parasztember, jó gömbölyű magyar arccal.
Pompás négyesfogatra ültünk fel.
- Kié ez a gyönyörű négy ló? - kérdém tőle, azon hitben, hogy tán a város küldi érettem a kocsiját.
- Az enyém - válaszolta Pereszlei uram szerényen.
Egy gyönyörű tanyaház előtt szaladt el a kocsink. Óriási búza tenger rengett acélos zöld színben köröskörül, beláthatatlanul az ég egyik hajlásától a másikig.
- Ejnye, de fölséges termés.
- Megjárja - mondá Pereszlei uram közömbösen. - Volt már itt jobb is.
- Kinek a birtoka ez?
- Az enyém.
Egy félóráig mentünk szótlanul, míg újra feltűnt balról egy másik tanya.
- Hát ez ugyan kié itt?
Pereszlei uram röstelkedve húzta be fejét a válla közé:
- Bizony az is az enyém.
- Ugyan! És mennyi holdja van itt Pereszlei uramnak?
- Ha nagyon összeszámolnám, bizony lenne vagy háromezer.
Aztán a »kilátásokra« fordítottam a beszédet.
- Mit gondol? Győzünk-e vagy nem győzünk?
Sokáig gondolkozott, pipáját agyarára szorítva, míg végre kelletlenül morogta:
- Az a Ripi Balázs uramtól függ.
- Ki az a Ripi Balázs?
- Az a sógorom.
- Olyan hatalmas ember az?
- Dehogy. Nincs annak annyi hatalma se, mint egy csirkének.
- Hát hogy mégis olyan befolyásos? Szeretik?
- Éppen megfordítva. Rettenetesen gyűlöli az egész környék. Elannyira, hogy mindig ő dönti el a választást.
- Miképpen? - kérdém kíváncsian és csodálkozva.
- Hát úgy, hogy mikor két jelölt van, ha ő hozzááll az egyikhez, biztosra meglesz a másik, amelyikhez hozzá nem áll.
- Bolond állapot! - kiáltottam fel kacagva. - Csakhogy könnyű rajta segíteni.
- Hogyhogy? - tűnődik Pereszlei uram.
- Az ember például megsérti valamivel Ripi uramat.
- No, isz csak az kellene. Akkor mindjárt kitűzi a zászlónkat. A sógor ravasz, tudja miben van az ereje, s a választásoknál ügyesen tudja értékesíteni a népszerűtlenségét.
Nem sokára egy ekhós szekér jött velünk szembe. Egy öreg paraszt asszony ült rajta, bekötött fejjel, mezítlen lábait lelógatva a hordókról, amelyeken ült.
Mosolyogva intett kezével Pereszlei uramnak.
- Ki volt ez?
- Az anyjukom. Egy kis pálinkát visz a cselédségnek a tanyákra.
Szörnyűség - gondoltam magamban -, egy ilyen pocsék paraszt asszony a felesége ennek a nábobnak!
Kevés vártatva otthon voltunk a nagy kőház udvarán. Csodálatos összevisszaságban volt itt megkeverve a jólét és a paraszt hajlam: cserepes granárium, kávás kút, vassorompós kert kukoricával beültetve, márvány válu a baromfinak.
Pereszlei uram elöl eresztett a pitvaron át, hol két kotlós tyúk ült tojásokon, az első szobába.
Benyitottam, s egy ah! kiáltás röppent el ajkamon, mint ahogy regényben szokás leírni.
Egy gyönyörű leány emelkedett föl a pamlagról. Halovány, hosszúkás arc, nemes, arisztokratikus jelleggel. Délceg, sugár termetéről fekete selyem ruha folyt le a legújabb divat szerint, nyakán gumizsinóron egy lornyett kacérkodott. Hófehér nyakát egyetlen sor keleti gyöngy ékesíté.
- Aurélia leányom - mondá Pereszlei uram kevélyen.
Lehetetlen! Az ő leánya! Ilyen csak egy comtesse lehet.
Előkelőséggel mozgott, bágyadtan, nagy unalommal konverzált, de megvolt azért minden mozdulatában, észrevételében az a kecs, az a kellem, mely a nagyúri fiatal hölgyeket oly bolondítókká teszi.
Aurélia! Pereszlei uram őkegyelmének Aurélia leánya. Milyen furcsa ez!
Sokan írtak már a bundás nábobokról, a nagy paraszt arisztokratákról, aminők az egész világon nincsenek, csak nálunk, de sohasem írtak még a kékbeli grófok gyermekeiről. Pedig voltaképpen ezek a legérdekesebb specialitások.
Egész figyelmemet Aurélia kisasszonyra fordítottam.
- Ah, ön éppen jókor jött - szólt a kisasszony raccsolva. (Még raccsolt is.) - Éppen az utolsó öltést csináltam a nevén.
- Hogyan? Talán?
- Igen, a zászlón.
- A leányom nagyon szépen tud stikkelni - vágott közbe Pereszlei uram. - Nem hiába nevelkedett a szakali kőröknél.
- A sacré coeure-öknél, papa - igazította ki Aurélia, gyengén elpirulva. - De minek azt mindig fölemlegetni?
- No, bizony. Hát csak nem rejtem véka alá, lelkem, hogy franciául is tudsz. Amit az ember tud, azt nem kell szégyenleni - dicsekedék Pereszlei uram, aki pedig szerénykedve beszélt a tanyáiról.
De meg kell adni, hogy egészen comme il faut kisasszony volt Aurélia nagysám; finom, gyöngéd, igazán éteri teremtés, ahogy a poéták mondják. Csupa válogatott szavakban és kifejezésekben beszélt, olyan szubtilitással, mint egy francia marquise.
Hát még mikor a zongorához ült! Boszorkányság volt annak a tündér fehér ujjaiban. Fölségesen játszotta Wagnert és Beethovent, s órákig eldisputált velem, az antik zene pártját fogva.
Az irodalmat úgy ismerte, mint Gyulai Pál, de valamivel jobban ítélte meg.
S milyen háziasszony tudott lenni! Mily grandezzával elnökölt s vezette a társalgást tetszése szerint. Mindig nyájas volt, kimért, okos, szerény és előkelő.
Ezerszer elgondoltam magamban: tán az az egész származási előítélet ostobaság.
Mondtam is neki egy ízben:
- Kegyed az udvar parkettjén is megállna.
- Balga vágy volna, kedves Kovács (mert Kovács Károlynak neveznek), tudja-e, mit mondott II. József?
- Ugyan mit, kedves nagysám?
- Boldog az az alattvalóm, aki otthon ül négyszáz hold földjén, és engem sohase látott.
- Nagy őszinteség egy királytól.
- Az őszinte királyok nem olyan ritkák, kedves Kovács, mint az őszinte alattvalók.
Csak egy dolgot nem szerettem a kisasszonynál, hogy nagyon is virágos nyelven beszélt.
Egy este így szólt hozzám:
- Hallja ön künn a kertben?
- Mit, kisasszony?
- Egy bájdalú zenér zengedezik a bokorban.
Máskor egy »keresztes másznok«-tól ijedt meg a falon, ki pajkosan ereszkedett le hálója himbálózó szálain. Elájult, »migraine«-t kapott.
Természetesen nőtlen embernek adtam ki magamat a kerületemben. Ki tudja, mire jó az?
S ezen a réven csaptam a levet Aurélia kisasszonynak. Úgy látszik sikerrel. Napról napra nőtt irántam a vonzalma. Gyakori elpirulásai, kezének remegése jelezték pár nap múlva, hogy szívében megindult a mozgalom.
Ezalatt azonban a választási mozgalom is megindult.
Aurélia rajongó lelkesedéssel karolta fel ügyemet. Írt, levelezett, látogatásokat tett.
S ami a legnagyobb áldozat volt tőle, a parasztok közé vegyült. Ő a parasztok közé! Hízelkedett nekik. A szomszéd gazdákat János bácsinak, Péter bácsinak szólította. Ő, aki a Sacré Coeure-öknél járt nevelőbe.
S ami a legfőbb volt, rábeszélő, mázos szavakkal megszerezte számomra a vidék leghíresebb kortesét, Buzi Ferencet.
Buzi uram lett a főintendánsom. A pénzemet, egypár ezer forintomat őrá bíztam, ő intézkedett, sürgött-forgott, csinálta a stratégiát.
Hanem egy hét múlva beállított őkegyelme nagy szomorúan.
- Mi baj van, Buzi?
- Nem elég a pénz, nagyságos uram.
- Elégnek kell lenni.
- Nem lehet, kérem alássan. Mert az emberek ingadoznak.
- Lehetetlen az! Hogy ingadoznának? Hiszen tegnap utaztam be a kerületet. Mindenütt lelkesedéssel fogadtak.
- És mégis ingadoznak, kérem alássan.
- Ugyan ki ingadoznék?
- Hát például én is ingadozom - dünnyögte Buzi apó.
No, már ez olyan argumentum volt, hogy elhatároztam, visszautazom Pestre pénzt szerezni.
Aurélia lebeszélt. Ne menjek. Rossz előérzete van, ha elmegyek. Inkább az apja ad kölcsön nehány ezer forintot.
Minden szavából látszott a ragaszkodása. De őszintén megvallom, minél jobban vonzódott hozzám ő, nekem annál inkább visszatetszett. Szemenszedett, virágos szavai, előkelő nyeglesége most mind ízetlen affektációnak látszott előttem. Biz isten nem tudnám feleségül venni. Olyan hideg, bágyadt, természetellenes az egész leány!
Szinte nevetésre ingerelt, amikor így szólt hozzám:
- Ne menjen. Maradjon itt. Várja be a választás határnapját. Mert az ön távolléte bizonyosan megnevelendi a közönyt a szavazó egyének keblében.
S egy lankadt mozdulattal intett, hogy foglaljak mellette helyet a pamlagon.
Úgy történt. Bevártam a döntő nagy napot Pereszleiéknél.
Milyen izgatott délelőtt volt az, istenem! Még most is fejemben zsong minden zaja, minden igézete, minden keserve.
Pereszlei uram kiment a szavazáshoz, én egyedül maradtam Auréliával.
Tűkön ültem. Hír hír után jött. Hol kellemes, hol kellemetlen.
Aurélia körülöttem járt, vigasztalt, szavalt Beranger-től, de szinte kiállhatatlan volt már.
Délfelé jött egy galoppin hírrel:
- Ripi Balázs bejött, és leszavazott a Kovács-pártra. A Kovács párt ennek következtében széledezni kezd.
Délben éppen harangszókor hazajött maga Pereszlei uram.
- Rosszul állunk. Az ellenfél előnyben van ötvennel.
Egy óra múlva azt jelentették:
- Még van remény. Buzi uram elindult ezer forinttal új voksokat hozni. Egész Birke község a mienk. Ha azt behozza, győzünk.
Pereszlei uram visszaszaladt és uzsonna táján azt üzente:
- Buzi még nem jő. Várjuk és tartjuk magunkat.
Este szürkületkor hazarohant Pereszlei Mihály sötét arccal:
- Vége van! - kiáltá elkeseredetten. - Megbuktunk! Buzi megcsalt, nem jött vissza. Megrészegedett valahol.
- Megcsalt - nyögtem szomorúan, és elborult előttem a világ.
- Megcsalt! - kiáltá Aurélia hirtelen felugorva s kezét csípőjére vágva parasztosan. - No, hogy a nehéz nyavalya gyűjjön rá arra a gazemberre!
Arca kipirult, ajka reszketett a dühtől.
Ránéztem. Szívem megdobbant. Olyan szép volt, hogy szerettem volna leborulni előtte.
Lehámlott róla az úri máz, s kitündöklött az igazi alakjában.
Kirohant a konyhába, földhöz vágott egy csomó bögrét, és felpofozott egy csomó szolgálót.
Ilyen csattanós vége volt az én jelöltségemnek.
MILYENEK A VÁLASZTÓK?
1886
A választások előtt két nappal a következő sürgönyt kaptam mint jelölt a kerületbeli szabadelvű párt elnökétől:
»Induljon az esti vonattal, de okvetlenül hozzon dohányengedélyt Gelencsér Mihály részére. Ettől függ minden.«
Elég baj az. Mikor a sürgönyt kaptam, két óra múlt délután. Ilyenkor már nincs a miniszteri bürókban senki. Ha minden ettől függ, hát minden elveszett.
Legfeljebb azt tehettem még, írtam egy érzékeny levelet Wekerlének, hogyha az életem kedves nekik, hát adjanak sürgönyileg dohányültetési engedélyt bizonyos Gelencsér Mihály részére. Ne menjek oda, üres kézzel.
Este felültem a vasútra, éjfélkor értem oda, lefeküdtem a vendéglőben, és aludtam egyet.
Reggel nagy kopogtatás ébresztett fel az ajtómon.
- Ki az? Mi az?
- Én vagyok - szólt egy kenetteljes hang -, Gelencsér Mihály.
- Gelencsér Mihály? Aha, maga az?
Beeresztettem.
Egy köpcös, potrohos alak gurult be, kék pitykés dolmányban, bőrfoltokkal kitarkázott nadrágban, két kis gyereket tolva maga előtt. Nagy bajusza csurgóra állt, szemei, arca, még a tokája is ragyogott az örömtől.
- Ezek az unokáim, nagyságos jelölt úr… A legkisebb unokám… Csókoljatok kezet, gyerekek a nagyságos úrnak, a mi legnagyobb jótevőnknek.
Az egyik egy mályvarózsákból kötött bokrétát nyújtott át betanított susogással, amelyből persze egy szót sem lehetett érteni.
Hát megkapta? - kérdém.
- Megjött az éjjel, kezét csókolom, telegráfon. Bizony nagy istenáldása rajtam, nagy jót tett velem a nagyságos úr. Nem is felejtem el holtig, még az imádságomba is beleszövöm a becses úri perszonáját.
- Hát csak adjon aztán az isten jó termést!
- Iszen persze. Minden az istentől függ, meg a finánctól.
Nagy hálálkodások mellett búcsúzott el. Nem is láttam többet őkegyelmét, csak a választás után itt Pesten.
A választáson tudniillik megbuktam, és elszontyolodva jöttem haza a kerületből.
A sok átvirrasztott éj és tivornyák után egy mélyet, keserveset aludtam odahaza.
Reggel kopogtatás ébresztett fel az ajtómon.
- Ki az? Mi az?
- Én vagyok - szólt egy kenetteljes hang -, Gelencsér Mihály.
Rosszul esett most ez a név, de víg ábrázatot vágtam hozzá. Ejh, ne tudják meg a kerületben, hogy nagyon le vagyok verve.
- Hozta isten, édes Gelencsér bácsi. No, mi a baj?
- Nagy baj van, kérem alássan.
- Ugyan?
- Elvették a dohányengedélyemet… Visszavették.
Bántam is én már most - de már csak szokásból tettettem a megütődést.
- Ugyan? és miféle alapon?
- Amiért a szélsőbali jelöltre szavaztam.
- Micsoda? Hát nem énrám szavazott kegyelmed?
- Nem, amoda szavaztam. Erre aztán rögtön elvették tőlem az engedélyt.
Nagy bosszúsan megvakarta a fejét Gelencsér Mihály.
- Hát már most mit csináljak, gondoltam magamban, felülök a vasútra, és felutazom az én kedves jótevőmhöz. Itt is vagyok, kérem alássan, hogy hát ha már felkötöttük a kolompot, ne maradjon annyiba. Most már a nagyságos úr becsülete forog ám kockán…
Olyan bolond jó ember vagyok, hogy ezt is elismertem neki, s megígértem, hogy majd beszélek Wekerlével - mire megint nagy hálálkodások közt csoszogott ki Gelencsér Mihály uram.
… Hanem hát csak azt várja Wekerle, hogy én beszéljek vele.
HAZAJÖN A KIRÁLY
1886
Túl a Dunán jártam az idén. Szép világ van ott nagyon. Búza terem bőven, vad és népmese. - A búzát megveszik a zsidók és elviszik, a vadat lelövöldözik a földesurak és megsütik. A népmese nem kell senkinek. Azt én hoztam el, és leírom a mese természetes együgyűségében úgy, ahogy én hallottam.
*
Budáról Bécsbe utazott a király, s a hosszú úton éhes lett. Győrön túl, Bruckon innen, így szólt a főasztalnokához:
- Van-e valami harapnivaló, édes szolgám?
Rohan az asztalnok a masina leghátuljára (mert masinán utazott őfelsége) a konyhamesterhez.
- Hamar a királynak ennivalót!
A konyhamester még nem a szakács, de ha a szakács lett volna is, se tüze, se vize a főzéshez, megállíttatta hát a masinát egy kis falunál, és beállított a csárdáshoz:
- Nosza, csináljanak hamar valami jót a királynak.
Csárdásné, szép özvegyasszony, nekiperdül, a patyolat ingét felgyűri, a szakácskáját felköti, s egy-két miatyánk alatt ott párologott a tányéron a fölséges paprikás pörkölt. Vitte is a konyhamester nagy diadallal a király elé.
A király megkóstolta, és így szólt az első falatnál:
- Soha még én ilyen jóízűt nem ettem.
A második falatnál hívatta az asztalnokot.
- Megérdemled az elismerést ezért a jó ételért te is, aki hoztad, az is, aki főzte.
S kivett a zsebéből egy diónyi nagyságú karbunkulust.
- Vidd ezt el az özvegy csárdásnénak, aztán te magad is válassz valamit.
A főasztalnokmester nem gondolkozott soká, hanem a csárdásnét választotta, mert így az övé maradt a karbunkuluskő is.
A király tovább falatozott a paprikás pörköltből, s mindig jobban és jobban ízlett neki. Hívatta is legott a miniszterelnököt.
- Kedves Tisza! - mondá. - Régen volt ilyen jó kedvem! Azt akarom, hogy minden magyar ember ilyen pompásan érezze magát. Kívánjon hát valamit a magyarok részére. Tudja, mennyi a kincsem, nem akarok fösvénykedni.
Egy darabig törte a fejét, nyomogatta a homlokát, igazgatta a pápaszemét a furfangos Tisza Kálmán, mígnem végre imígyen szólt:
- Felséges királyom, nem kívánok én a kincseiből semmit, hanem csak azt kérem, hogy a Szent István jobb kezét akképpen becsülje, ahogy eddig senki. Királyasszony nője öntözzön meg mindennap egy-egy rezedavirágot, s királyi felséged minden áldott nap szakítson le belőle egy szálat, s személyesen tegye első királyunk dermedt kezébe.
- Szívesen. Miért ne? - ígérte a király. - Magam is tisztelem a dicső elődöt. Mindenben meglészen a kívánsága, kár, hogy olyan csekély.
De alig eresztette el Tisza Kálmánt, berontott nagy hüledezve az osztrák miniszter, aki künn az ajtókilincsen hallgatódzék idáig:
- No hiszen szépen vagyunk. Minek ígérte meg felséged? Istenem, istenem, ezentúl már Buda lesz a birodalmi székváros.
- Hogyhogy? - csodálkozék a király. - Hiszen erről egyetlen szó nem sok, de annyit sem ejtettünk.
- Görbén jár ám a Tisza esze, felséges úr. Tudta ő, mit akar. A Szent István dermedt kezébe mindennap személyesen tesz fölséged egy rezedaszálat, melyet a királyné mindennap személyesen öntöz meg.
- Hát van ebben valami rossz?
- Van ám, mert a Szent István jobb kezét nem szabad Budáról elvinni, csak egy nap, s ekkor is csak Pestre a processzióval. Ebből tehát az következik, hogy felségednek Budán kell laknia állandóan, hogy a rezedaszálat mindennap elvihesse a holt kéznek, s a királyné asszonyunk sem mozdulhat el onnan többé, mert öntöznie kell.
- Ördöngős Tisza! - nevetett jóízűen a király. - Megint becsapott!… Hanem ha már így van, én nem sokat bánom, s ti is jól teszitek, vágjatok hozzá jó képet.
S ezzel megint vígan falatozni kezdett a paprikás pörköltből, szemei vidoran ragyogtak, arca szépen kigömbölyödött.
A masina prüszkölve rohant odább-odább. Piszkosbarna füstje fodrosan röpült a kövér szántók felett, keresztül a nevető réteken, a zúgó erdők közé, hol a fák elkapkodták fátyolnak.
A király ki-kinézett az ablakon, s elbámészkodott a vidékre: »Istenem, de szép ez az én édes hazám!«
Hanem a következő szempillantásban egyszerre elhalványodék, kifordult kezéből kés és villa, megrázkódott, összeesett.
Villámként ment a hír és ijedtség. »Jaj, az istenért, valami baja lett a királynak!« Rohantak oda az udvariak, miniszterek, orvosok, szolgák. Mi történt? Mi történt? Mitől lett a király olyan hirtelen rosszul?
Az üterét tapogatták, a szívverését hallgatták, morogtak, tanácskoztak az orvosok, de csak nem bírta egyik sem megösmerni a betegséget. (Doktorkönyvekben híre-nyoma sincsen.) Ha már a bajt sem ösmerték, a gyógyítást még úgy sem tudhatták. »Hátha az étel volt megmérgezve?« - suttogtak az udvari urak, de a beteg király nemesszívűen tiltakozott az ellen: »Hiszen a főasztalnok kóstolta meg előbb, hát akkor ő is rosszul volna.«
Hogy ím a doktorok bölcsessége kurta lett, kihirdették mindenfelé: aki a király betegségét eltalálja, az kap, amit a szeme, szíve megkíván.
Egy félóra múlva arra ment egy ősz ember, s kérdezte, miért ez a nagy ijedelem, és mi az oka, hogy a masina megállott?
Mikor megmagyarázták neki, vígan mondá:
- Én már kitaláltam a király betegségét, és meg is gyógyítom.
Megörültek, s tízen is siettek a király elé vinni.
Útközben össze is verekedtek rajta, hogy melyik viszi be és hogy melyik hallotta legelőbb az öregember biztató szavait.
- Nem szükséges a király szemei elé mennem - szólt az öregapó. - Amiatt ne essék emberhalál, hogy ki visz be.
- Micsoda, kend nem akarja a beteget megnézni? - csodálkoztak az orvosok és udvariak.
- Nem, csak azt mondják meg, mikor lett rosszul, milyen idő tájon?
- Este szürkületkor.
- Meg tudnák a helyet mondani?
- Éppen egy hídon mentünk át.
- Ez az! - kiáltott fel az öregember. - Ez a híd a Lajta hídja volt. A dolog nagyon is világos.
- Majd meglássuk - hitetlenkedének emezek.
- A király, nemde, paprikás pörköltet evett?
- Hát aztán?
- Egy falatot betett a szájába a hídon innen, s ez még a magyar királynak egészségére vált volna, de a másik szempillanatban a hídon túl, mikor a paprikás falatot lenyelte, már ekkor őfelsége osztrák császár volt, s a paprikás hús nagy betegségbe ejtette.
Nagy szemeket meresztettek erre az udvariak, »persze hogy így van«, s indították rögtön a masinát a határra visszafelé. Magyar levegőben mindjárt nem lett a magyar királynak semmi baja.
Kár, hogy mikor aztán jobban lett, mégiscsak Bécsbe mentek vele. Udvari tanácsa összejött íziben, és azt határozta: »Ha a császárnak megárt az, amit a király tesz, a császárnak nem ajánlatos betartani azt, amit a király ígért.«
De a császár nem adott semmit a tanácsadókra, nyomban elrendelte, hogy a budai palotát építsék nagyobbra.
És most ennyiben van a dolog. Építik a várat nagy sürgés-forgással. Építik, építik, míg csak meg nem unják. Kilencvenhét pallér a téglákat rakja, ezerszáz napszámos váltig adogatja. Harminc ács fűrészel, húsz kovács kalapál, s ezalatt a kertben kilenc kertészlegény rezedákat ültet.
A TÉMA
(Egy regény - a meséje nélkül)
1886
E nyáron egy vidéki fürdőben időztem vagy két hétig. Soha olyan unalmas helyet, mint az. A bor rossz volt, az asszonyok jók, s ez mindig a legnagyobb szerencsétlenség egy utasra nézve.
Mert ahol megfordítva, a bor jó és az asszonyok rosszak, ott eldorádói élet tárul a nőtelen embernek.
De az erkölcsös asszonyoktól az isten mentsen meg minden keresztény lelket: azok maradjanak otthon a férjeik mellett, és ne járjanak fürdőzni.
Rám még azért is kellemetlen volt az a szituáció, mert tetszik tudni, úgynevezett »tehetséges fiatal író« vagyok, aki elhatároztam, hogy egy nagyszabású regényt írok - amivel egyszerre levágom Jókait, ha jól sikerül, ha pedig nem jól sikerül, akkor legalább Szathmáry Károlyt. Az is csak valami.
Minden előre ki volt már gondolva, hogy kétkötetes lesz a regény, hogy elzevir betűkkel nyomatom, hogy Pataky László fogja illusztrálni, éppen csak a témám hiányzott.
Nos igen - a téma!
De hát hol veszik a nagy írók a témákat?
Kigondolják? Dehogy! Fölkeresik. Olvastam Twain Márkról, hogy télen át bemegy a fővárosba, földhöz vágja a tintatartót és a pennát, szerelmi kalandból szerelmi kalandba rohan, él, vigad, jár-kel, viszonyt köt és bont - s tavaszra, mint a méh a sok megérintett, fölszítt virágból, megtelik anyaggal, s megyen a nyári tuszkulumba, ahonnan csak ősszel mozdul ki, hogy újra kezdje a tavalyit, csakhogy már akkor egy kész regény van a hóna alatt.
Én megfordítva fogom csinálni. Nyáron szedem össze az anyagot fürdőn a magam élményeiből, s télen dolgozom fel. Ezért voltak rám leverő hatással a fürdő erkölcsös asszonyai. Mit kezdjek én ezekkel? Egy részök rút volt, más részök beteg volt. Aki pedig szemre való lett volna (egy nagyon csekély percent), az visszavonulva élt önmagának. Hiába próbálkoztam velök ismeretséget kötni vagy valami kalandba bonyolódni, sehogy se ment a dolog.
Már éppen el akartam hagyni a fürdőt, midőn egy bűbájos fiatal leány tűnt fel a láthatáron. Gyönyörű fekete szemek bátor nézéssel, délceg sugár termet, aranyos szőke haj, ehhez tündéri lábacskák, az egész lénye oly elbájoló, hogy az isten is regényhősnőnek teremtette.
Szívem megdobbant, mikor megpillantottam. Éreztem, hogy ez »ő«. Erről fogom megírni a kétkötetes regényt. Így nézhetett ki a múzsa. Ez visz fel engem az Olympra.
Még az nap kipuhatoltam, mikor jött, meddig marad ott, mi a neve és foglalkozása.
Előtte való nap jött, Kovács Erzsikének hívják, s foglalkozására nézve bonne a Fürjessy családnál.
Bonne! Pompás, felséges! A bonne-ok többnyire regényes hajlamúak. Nem adom száz forintért, hogy bonne, mert a szerelmi történetben pompásan lehet majd festeni staffázsnak a gyermekéletet. E kedves csacsogó apróságok ötleteit, ezt az irodalmi cukedlit.
Azontúl mindennap láttam a sétányokon a csipogó apróságokkal, köszöngettem neki, kacsingattam rá, mindenütt nyomába jártam, ezer feltűnő jellel mutattam érdeklődésemet, de a kis ügyetlen észre nem vette. Megközelíteni pedig szinte lehetetlen volt, mert egy öreg asszonyság mindig vele volt a gyermekkaravánnal. Hogy ezek az öreg asszonyok mindenüvé odatolakodnak!
Annyira beleképzeltem magam apródonkint, hogy nekem erről a leányról kell majd megírnom a remekművemet, hogy immár jóformán lázban égtem iránta, s átkoztam magamban; vádolva őt a nemzeti kultúra iránt elkövetett bűnnel, amiért semmi jelét nem adja a hozzám való ragaszkodásának…
De türelem, türelem. Mindent meghozhat még a jövő. Egy nap kibarangoltam a kis fenyves erdőcskébe, mely a fürdőház háta mögött terült el. Szívem tele volt szerelemmel iránta. Madarak dala, falevelek susogása tele töltötte csordultig.
Hát amint ábrándozva megyek visszafelé a gyalogúton, a galagonya bokrok között, egyszerre csak elém tűnik a tisztáson Erzsike vagy nyolc-kilenc apró gyerekkel, kik előtte-utána szaladnak, némelyik a szoknyájába kapaszkodik, egy kis gazembert pláne a hátán cipel.
Szívem összeszorult. A vén boszorkány nem volt velök.
Íme végre megérkezett a kezdet. Az első fejezetben az első lap.
S mily boldogság! Erzsike mihelyt megpillantott, irányt változtatva, egyenesen felém tart.
Aha, kis hamis! Úgy, úgy! Csiga-biga nyújtsd ki szarvacskádat. Nyújtogatod már. Látom, hogy találkozni akarsz te is.
Valóban felém tartott, kétségtelenül felém. Nos, hát tettessük magunkat kissé közömbösnek.
Se jobbra, se balra nem pillantva, egyenesen mentem a gyalogúton, a faleveleket paskolva sétabotommal.
Már csak egypár lépés választott el. No most, no most!
A leány közelembe érve megállott,… igen megállott, a gyermekek is megálltak, s valamennyi rám függesztette a szemét.
Egy szót nem bírtam kiejteni, lélegzetem elszorult, csak kezem nyúlt gépiesen a kalapomhoz.
- Uram - kezdé Erzsike csengő hangon. - Bocsássa meg, hogy megállítjuk.
- Oh, kérem - makogtam zavartan. - Parancsoljanak velem.
- Ezek a kis bolondok az okai. Mondja ön, uram, hogy»igen« vagy »nem«.
A gyermekek feszülten néztek rám, mint egy orákulumra.
- Igen - szóltam tompán, nem tudva, miről van szó.
Az »igen« szóra valóságos diadalüvöltés tört ki a picinyek közt, s nekiszilajodva rohantak balra a Kálvária felé, hova, mint később megtudtam, csak az esetre volt szabad menniök, ha az első szembejövő igent mond.
- No, ön boldoggá tette a gyermekeket, - s azok meg sem köszönik. Mennek. Jó napot, uram.
S ezzel ő is elindult.
Arcom kigyúlt most, mint a láng. Vakmerőn eléje léptem.
- Nem úgy, kisasszony - hörgém lázasan. - Most már én kérdem öntől, »igen«-e, vagy »nem«?
A leány megütődött egy percig, azután rám nézett szelíden egy másodpercig, és azt mondta dallamos édes hangján:
- Nem.
S ezzel tovaszökött a gyermeksereg után a selyem réten át, mint egy zerge.
Én pedig ott maradtam állva dermedten, szomorúan, elgondolkozva - hogyan lehetett olyan kegyetlen egy két kötetes regényt így elrontani. Mikor éppen csak egy »igen« kellett volna hozzá.
AZ ELSŐ EMINENS
1886
Az ember mindég bizonyos szeretettel emlékszik vissza iskolatársaira, azokra az arcokra, melyek a diákélet verőfényes tavaszát benépesítik. A közös padfaragás, az átélt ezer aprólékos kaland rózsaszínben tolakodik elő a múltból. Még a sötét »karcer« is nyájasan mosolyog most ránk keserű mondatokkal teleírt falaival, börtönszerű asztalkájával és a vizeskancsóval. Vankovics bácsival, a pedellussal, akit akkor hóhérnak néztem, be melegen tudnék most kezet szorítani. Egyszóval minden kedves nekem az akkori időből.
De valamennyi közt talán a legélénkebben élt emlékemben Herke János, az egykori első eminens és lakótársam, akivel egyszer együtt voltunk »szuplikálni«.
Eleven eszű, elmés fiú volt. Nagyszerűen tudott beszélni a papokkal és tanítókkal, ahol megháltunk, hát még a földesurakkal, akiktől pénzt gyűjtöttünk az iskolánkra!
Még most is emlékszem, mikor a vasúton utaztunk harmadik osztályú helyen (mert erre szólt az ingyenjegyünk), de egyik állomásnál mégis a másodosztályú étterembe mentünk be megenni egy kis gulyáshúst, amiért kérdőre vont a gonosz lelkű konduktor:
- Mi dolog az? Maguk a harmadik osztályon utaznak és a második osztályú étteremben esznek?
Én megijedtem, de Herke János megfelelt rá:
- Az onnan van bácsi, mert a gyomrunk másodosztályú.
Erre a magyarázatra megadta magát a konduktor, és nem bántott bennünket többé. A szuplikáció jól beütött. Egypár száz forintot gyűjtöttünk akkor. A tanári kar nagyon megdicsért bennünket, de különösen Herke Janit, akiről azt jósolták, hogy nagy ember lesz belőle.
A következő évben elváltunk, ő Pozsonyba ment, én Pestre. Tizenöt hosszú év folyt le azóta. Sohasem láttam Herke Janit, sem nem hallottam róla semmit. Más körbe, más viszonyok közé sodort az élet. S ha nehány iskolatársammal fölemlegettük is egyszer-másszor a régi pajtásokat, ki hol van, kiből mi lett - Herke János egészen a ködbe volt veszve. Senki sem tudott róla.
Csodálatos az! Az a fiú bizonyosan nem él már. Mert ha élne, lehetetlen, hogy ki ne vált volna! Ott ülne már az azóta vagy az Akadémiában, vagy a parlamentben. Hiszen mindig első volt köztünk!
Hát az idén ősszel, amint a Kristóf téren megyek, egyszer csak a vállamra üt egy magas, sovány, rövidre nyírt hajú alak sápadt, dúlt arccal, tétova szomorú tekintettel.
- Jó napot, öreg! Emlékszel-e rám?
Megfordulok, nézem, keresgélem emlékemben az arcát, de hasztalan.
- Én a Herke Jani vagyok.
- Te vagy? Szervusz, pajtás! Persze hogy te vagy - kiáltám kitörő örömmel. - No, ez derék dolog. Csakhogy minket is összehozott egyszer az élet. No, gyere ide a kávéházba, beszélgessünk egy kicsit a múltakról.
Beültünk, két kapucínert hozattam, János szótalan ült mellettem, s izgatottan fészkelődött helyén.
- Nos, hát beszélj valamit. Életed sorja hogy folyt azóta? Mi vagy, hol vagy?
- Semmi se vagyok, és sehol se vagyok - szólt mélabúsan.
- Hogy értsem ezt?
- Úgy, hogy tanulmányaim végeztével nevelősködni mentem vidékre egy ügyvéd családhoz. Azóta ott voltam. A gyerekek megnőttek, barátom, és én nem vagyok semmi. Most ide jöttem Pestre, és a doktorátust teszem.
- Teringette! Ugyancsak elkéstél. Van-e már terminusod?
- Terminusom már van, de pénzem már nincs.
- Általános baj. Mióta vagy már Pesten?
- Egy hónapja.
- Ej, ej, és mégsem kerestél fel.
- Sok dolgom volt - mondá szórakozottan.
- Persze készültél.
- Nem, nem. Hanem Trefort után jártam.
- Mit akarsz vele?
- Egy pompás eszmém volt, de már vége. Nem tudtam hozzá bejutni. Vége van… Pedig jó gondolat volt.
- Hadd halljam!
- Rá akartam beszélni, hogy ne nevezze ki Schlauchot nagyváradi püspöknek.
- És miért?
- Mert én olcsóbban elvállalom… De már vége van, kinevezte.
- Bolond vagy, öreg - mondám nevetve. - Legalább a jó kedved, látom, megmaradt, s ez a fő.
Ő rám sem hallgatott, hanem amint utólag visszagondolok a jelenetre, elmélázott az ablakon át a járókelők tarka csoportjain.
- Hol lakol? - kérdém.
- Sehol. Két nap óta nincs lakásom, és pénzem sincs - felelte közömbösen.
- Hát csakugyan? No, ez már nem tréfadolog. Akkor hát húzódj meg nálam. Van egy kis szobám, megosztom veled addig. Mikor van a terminus?
- A jövő kedden.
Herke Jani még aznap este hozzám hozta a kis batyuját, a dívánon ágyat vetettem neki a saját fölösleges ágyneműmből, s szépen meg voltunk együtt nehány napig. Csendesen szótlanul üldögélt az ablaknál, és olvasgatott a könyveimből vagy pedig mereven gondolkozva bámult a falra órák hosszáig. Nem is igen ügyeltem rá. Néha egy-két hatost dobtam neki, akkor elment, evett valamit és visszajött.
Némelykor diskurálni kezdtem vele, de igen kurta feleleteket adott, mintha terhére volna a beszéd.
- Hát készen vagy-e már a stúdiumokból?
- Készen.
- De mégis tán jó volna egyet-mást elolvasni?
- Minek? - szólt egykedvűen.
- Min gondolkozol annyit?
- Egy regényt komponálok, pajtás.
- Regényt? No, az derék. Mi lesz a tárgya?
- Fölséges tárgy. A címe elárulja.
- Mi lesz a címe?
- »A nők a teremtés előtt.« Ugye jó cím?
Azt hittem, tréfálódzik, de egypár nap múlva éppen a lánchídfőnél véletlenül összejövök dr. Kamuthy Lajos közös iskolatársunkkal, s előhozom neki, hogy megtaláltam már, akit olyan régóta keresgélünk, Herke Janit.
- Tudom, szegényt. Szerencsétlenül járt.
- Nagyon, nagyon szerencsétlen.
- Azt is tudod már, hogy megszökött?
- Honnan? - kérdém meglepetve.
- Hát a bolondokházából.
- A bolondokházából? - dadogtam elsápadva. - És mi volt ő ott? Csak nem pénztárnok?
- Dehogy. Egyszerű őrült. Hát nem tudod? Idejött doktorátust tenni, s eközben kitört rajta a téboly: bevitték, de néhány nap óta eltűnt onnan, anélkül, hogy kigyógyult volna.
- Teringette! Én nem vettem rajta semmit észre, azazhogy egyben-másban csakugyan feltűnő a viselete, de nem ügyeltem rá… nem is gondoltam erre. No, ez szép história!
- Hol láttad?
- Nálam lakik. Az utcán találkoztam vele, és odavettem magamhoz.
- Veled hál? És nem félsz, hogy éjjel kitör rajta a düh és megfojt? Vigyázz magadra!
Szívem összefacsarodott, és a félelem hideg verejtéke ütődött ki halántékomon. Hogyan, napok óta egy őrülttel alszom becsukakozva? Siettem haza, hogy valahogy lerázzam szép szerivel. Nem, nem, többet egy percig se mernék vele egyedül lenni. Hát még egy éjszakát tölteni együtt! Okvetlenül el kell küldenem azonnal. Most már eszembe jutott dúlt arca, tétova szemjárása, visszás feleletei, az elmezavar annyi száz jele.
Hazaszaladtam, nem volt otthon. Csak a batyuja volt ott az íróasztalom mellett a földön.
Hol lehet vajon? - kérdeztem a házmestert: nem tudta.
Végre eszembe jutott, hogy ma van a terminusa.
Rohantam az egyetemre. Éppen a vizsga folyt. De mondták, hogy már mindjárt vége lesz; várjak egy kicsit.
Kevés vártatva megnyílt az ajtó, és kilépett Herke János kimelegedve és magában motyogva valamit.
- No? - kérdem. - Mi történt?
- Letettem - szólt.
- Igazán letetted?
- Hát mi van abban? - mordult rám, és úgy látszott nekem, mintha a fogait is megvicsorogtatta volna.
- Semmi, semmi - mentegetőztem. - Éppen semmi sincs benne. Nem is csodálkozom én azon egy cseppet sem. Mindég jó tanuló voltál.
Hanem azért biz én csodálkoztam, és nem állhattam meg, hogy utána ne járjak, vajon igazán letette-e a doktoratust?
De biz az csakugyan letette - még pedig kitűnő sikerrel.
- Hát találd el, miért kerestelek meg, János?
- Tudom. A miniszter küldött el értem, ki akar nevezni »Corpus Juris«-nak. De inkább legyek kutya, mint törvénykönyv.
- Nem, nem azért jöttem, hanem egy szép leánykával volt most találkozásom az utcán… megígérte, hozzám jön ma este… hiszen érted már a többit… eljön, de nem szeretném… furcsa dolog is volna ott egy harmadik. Te is fiatalember vagy, tudod már te az efféléket. Így megy ez már… Hát nem veszed rossz néven…
Szeme megvillant. Majd lehorgasztotta a fejét.
- Jó, jó… - szólt tompán. - Ha nem kergetnél is, elmennék.
- Dehogy kergetlek, hanem végre is egy pikáns kaland elől nem lehet kitérni. Egy szép leány elsőbb mindennél.
- Szép leány - vihogott -, szép leány!
Egyszerre nekem rohant, torkon ragadt, és a falhoz szorított.
- Jaj! - szisszentem fel halálra ijedve. - Mit csinálsz?
- Valld meg - hörgé -, hogy ő az.
- Kicsoda? Ne bolondozz, János!
- Hogy ő az. A Mari.
- Miféle Mari? Hisz ez Róza… becsületemre mondom, nem Mari.
- Igaz, igaz - szólt a kezeit végig simítva homlokán, - hiszen meghalt… meghalt.
S elkacagta magát, keserű, velőt tépő kacajjal.
Azután, mintha összetört volna, csendesen megkuporodva ballagott mellettem hazáig, átvette batyuját, s vígan mondá:
- No, szervusz öreg! Ne haragudj rám, hogy elmentem, de kénytelen vagyok, hívnak.
Hogy hova hívják és kik, arról nem szólott, de negyednapra olvastam azután a »rendőri hírek«-ben, hogy egy Herke János nevű dühöngő őrültet fogtak el a Bakáts téren, hol egy budai ügyvédet fojtogatott.
Talán nem is volt egészen bolond.
AZ ÁLMODOZÓK FOLYÓJA
1886
Egy este nehéz gyomorral feküdtem le s még ráadásul elolvastam egy csomó hírlapi cikket a Kongó államról, Stanleyről, M’tesáról, a híres szerecsen királyról, akinek hétezer felesége van, Livingstone-ról, aki a Nílus forrásait kereste, a főrendiház tárgyalásáról, a demokráciáról és oligarchiaról.
Ennek az lett a következése, hogy mihelyt behunytam a szemeimet, mindjárt ott voltam valahol Afrikában. Kaotikus összevisszaságban folytatódtak az események, amelyeknek szálainál elszenderedtem.
Egy erdőben jártunk, sűrű fák között sívó homokban a M’tesa feleségeivel. Odescalchy Gyula herceg udvarolt az egyiknek, a másikkal Bánffy Béla ment karonfogva. Maga M’tesa fejedelem is velünk volt, de az oda se hederített az asszonyoknak, Baksiccsel diskuráltak a demokráciáról. Horváth Gyula arra kapacitálta Bungala törzsfőnököt, hogy festessék le Tisza Kálmánt - istennek. Az szerencsét hoz a tartományra. Grünwald Béla szintén ott tipegett velünk, s minden bennszülöttől megkérdezte: »Vannak-e Afrikában tótok?«
Ahogy így mentünk, mendegéltünk, M’tesa király nagyon meg talált szomjazni.
- Ki tud itt közelben forrást? - kérdé az apródjaitól.
Senki sem tudott. Eközben a nép is megszomjazott és hangosan üvöltött víz után. A hétezer asszony a szerecsen törzsfőnökök és a mi embereink mind eloszlottak forrást keresni, de csüggedten szállingóztak vissza egyenkint: »Nincs erre víz sehol, sehol.«
Egy új csoport közelgett most s azok közt megismertem Festetics Taszilót, Andrássy Gyulát (denique Andrássynak jó a szerecsen király is) és a Czirákyakat. (Bizonyosan tigrist vadászni jöttek ide.)
Csak azzal a kérdéssel ostromolták őket is:
- Nem tudnak-e valahol vizet?
- Találtunk itt a közelben egy patakot, de nem ajánljuk.
Oda tartottunk, hát csakugyan volt ott egy patak, de milyen gyalázatosan nézett ki. Békák brekegtek benne, s állati hullák úszkáltak a tetején. A giz-gaz és rekettye zöldes barnára festette az undorító folyadékot, mely messziről terjeszté a kellemetlen szagot.
- Ebből nem is iszom - mondá megvetőleg M’tesa -, s népemnek sem engedek inni belőle, mert ez a víz a ragályos halál.
- Jól teszed király, ha nem iszol, sőt gátat kell emelned ellene, hogy országodon végig ne folyjon - tanácsolták a magyar urak-, s ne tegye bűzhödtté a levegőt.
A király helyeslőleg bólintott fejével, és az egész kíséret anélkül, hogy ivott volna a vízből, az ellenkező oldalra fordult patakot keresni.
De már eközben olyan nagy lett a szomjúság a tikkasztó hőségben, hogy számosan kidőltek.
Órákig mentek folyton ellenkező irányban, s még mindig semmi remény a szomjúzóknak.
- Mindnyájan elpusztulunk! - tördelték elgyöngült kezeiket kétségbeesetten.
Már olyanok is akadtak, kik megsajnálták, hogy nem ittak a pocsolyából.
A végszükség ez utolsó pillanatában valami roskadozó kunyhó mellől előlépett egy fehér ember ősz hajjal, ősz szakállal: úgy nézett ki körülbelül, mint Horvát Boldizsár.
- Én tudok egy forrást - mondá -, amelyből király és nép mindig üdülést nyerhet.
- Hol van, merre van? - kiabálták türelmetlenül a szomjasak.
- Innen a hetedik banánfától jobbra.
Mindnyájan odacsörtettek, a fejedelem s a nép csodálva szemléltek egy ezüstszínű csevegő patakot. Lehasaltak a dús növényzetre és ittak belőle.
- Soha még életemben ily tiszta, jó vizet nem ittam - mondá a király.
A nép is megerősödött tőle, mihelyt kóstolta.
- Hogy hívják ezt a patakot? - kérdé a király. - Uganda legjobb vize. Én e forrást saját palotámig vezettetem.
Erre kiderült az ősz férfiú arca és örömmel felelt:
- Ez a patak a demokrácia, óh király, s bölcsen teszed, ha megöntözöd vele kertedet.
Ezt hallván Beksics, ruhástul, mindenestül belefeküdt a patakba, s elkezdett benne hömpölyögni. Hanem szerencsére ott volt Vizsoly Gusztáv és Bánffy Béla, akik kihúzták és megszárították a parton az afrikai napfénynél.
- Ez tehát a demokrácia? - mormogá a király.
- Az lehetetlen, felség! - feleltek a Festeticsek. - Ne higgy ez ámító szavaknak. Uganda népe! Esküszünk neked, hogy amazt a patakot hívják demokráciának, amit mi mutattunk neked ott messze, a túlsó oldalon.
- Nono - szólt a bölcs király -, valamelyitek nem mond igazat, de az mindegy. Ezennel rendelem, hogy e tisztavizű folyócskát a kertembe vezessék, amazt, a bűzhödt patakot ellenben földdel behányják, hogy nyoma se maradjon.
Az ősz ember tiltakozó kézmozdulattal kiáltott fel:
- Azt nem tehetitek, Uganda népei. Az urak igazat mondtak. Csakhogy én is igazat mondtam. Mert a két patak csak egy patak, mely erre kanyargott el. Ahol az urak mutatták, ott a forrásnál valóban olyan a demokrácia vize: ellenben, ahol én mutatom megtisztulva, itt ilyen. Ha ott behányva eltorlaszoljátok, nem tudom, miből isztok aztán a nagy szomjúság idején.
M’tesa rám nézett apró szúrós szemeivel, s így szólt kegyesen:
- No, ez bolond egy história. Írja meg ön az utókor emlékezetére, és ezért jutalmul válasszon egyet…
- A patakok közül, felség?
- Nem, a feleségeim közül.
Mind a hétezer asszony rám nézett - s e tizennégyezer tekintettől okvetlenül fel kellett ébrednem.
KÜLÖNÖS PROTEKCIÓ
1886
Szalonnát villásreggeliztem múltkor a képviselőházi büfében és szilvóriumot ittam rá, ami nagy ritkaság egy kormánypárti vokstól. Mert az »igen«-ek »kanapét« esznek és sherryt isznak: a paprikás szalonna a »nem«-eseké. Csak egyedül üldögéltem ott szivarozva és éberen figyelve a belülről jövő csengettyűhangokra, amidőn odatelepedik mellém egyik képviselőtársam, akinek a nevét elhallgatom diszkrécióból.
Naiv, jószívű lélek, de mint hallgatag ember ismeretes. Most csodálatosan tele volt mindenféle kérdésekkel:
- Minő dohányt szoktál te színi?
- Én? Sárrétit. De legtöbbször olyat, amilyent kapok. Manapság már nehezen jut az ember szűzdohányhoz.
- Most minő van?
- Egy kis gálócsit tartogatok az asztalfiókomban, mint valami kincset.
- Ezek a nyápic képviselők többnyire cigarettákat színak.
- Bizony, hanyatlott a pipakultusz - sóhajtottam fel. - Tagadhatatlan! De már annak úgy kellett lennie. Először elmúlt a táblabíró, azután elmúlt a pipa. Egymáshoz illett a kettő. De a pipa mégis túlélte a táblabírót.
- Vannak ám azért még táblabírák, hidd meg, ebben a Házban is. Mi más például, Thaly, Eötvös, Szomjas?
- De hiszen dohányos emberek is vannak elegen. Egy szerre nem pusztul ki egy genre. Egyes példányok soká maradnak. Csakhogy a táblabíró is olcsó lett, a pipa is, és jóformán csak az antikváriusnál kapható.
- Hm. És valóban hiszed, hogy vannak még a Házban olyanok, akik szűzdohányt színak?
- De mennyien!
- Például?
- Gróf Dessewffy Aurél maga bevallotta, hogy van egypár csomó dohánya.
- Igen, de csak volt; megsemmisítette.
- Bizony lélekemelő az, ha valaki ilyen komolyan veszi a törvényt.
- Hát még kit tudsz?
- Fogadni mernék, hogy maga a Ház elnöke is nyakig benne van ebben a bűnben.
- Lehetetlen! Miből gyanítod?
- Egyszer a vasúton elbeszélt nehányunknak egy szűzdohánytörténetet s előadási hangjában az olthatatlan szenvedély tüze égett. Az csalhatatlan!
- Hát még kit tudsz?
- Itt van Krajcsik Ferenc. Annak zsákokban áll a magyar dohánya. Amikor ébren van, mindig pipázik.
- De minthogy örökké alszik, tehát sohasem pipázik…
- Sohasem ér rá kiszíni a tömérdek dohányát.
E pillanatban vidám hahota hangzott be a folyosóról.
- Kinek a nevetése lehet az?
- Bánom is én - szólt az én képviselőtársam türelmetlen kézmozdulattal -, számold elő inkább, kiknél lehetne még találni magyar dohányt.
- Ivánka Imréért sem tenném kezemet a tűzbe. Sőt tán maga Wekerle se kivétel.
- Ugyan ne beszélj - mondá nagy szemeket meresztve. - Nos és kit tudsz még?
Olyan mohón kérdezte, hogy szinte feltűnt, de azért csak úgy a szokás kedvéért kérdeztem vissza:
- Miért akarod tudni? Tán kérni akarsz tőlük?
- Dehogy - ellenveté hevesen, olyan hangon, mintha »apage satanas«-t kiáltana -, eszemben sincs, egészen más célom van vele.
- Ugyan mi?
- Megmondom neked bizalmasan. Egy szegény fiún szeretnék vele segíteni.
- Hogyhogy? Miféle fiún?
- Hát tudod a választókerületemből való afféle protezsált, mindig a nyakamra jár.
- Igen, igen, de csak azt nem értem, miképpen akarsz rajta segíteni?
- Egyszerűen - mondá az én barátom, becsületes arcán a szívjóság kinyomatával. - Finánc az illető, de csak úgy teng-leng a szegény feje, mint a Toldi Miklós lova, hát egy kis mellékes keresethez szeretném segíteni.
- Megbolondultál? - rivalltam rá, valóságosan megijedve, mikor látom, hogy arcán a rakoncátlan pajkosság mosolya helyett a honatyai kötelesség felhői borongnak. - Csak nem beszélsz talán komolyan?
- Hogyne beszélnék - szólt megütődve. - Kérlek, olyan becsületes, derék fiú, hogy megérdemli a felkarolást. Szegény öreg anyjának küldözget pénzeket sovány keresményéből.
- Ember! - kiáltok megijedve. - Valahogy meg ne tedd, amiről beszélsz, mert akkor engem denunciánsnak fognak tartani… Szerencsétlen, ki adta neked ezt a tanácsot?
- Beöthy Aldzsi!
- Persze. Hiszen mindjárt tudhattam volna.
- Vele tanácskoztam, hogy mit kellene tenni a fináncom érdekében; ő mondta, hogy legokosabb lenne a szegény fiúnak egypár jó dohánylelet.
- No, hiszen szépen megjártad volna!
- Ugyan, ne tréfálj! Azt hiszed, engem lebeszélsz az effélékkel! Egyrészt segítek a fiún, másrészt hazafias kötelességet teljesítek . . .
Ne bolond, ne! De így van az, ha valaki komolyan kezdi venni a törvényeket. Láttam, hogy nem bírok vele, kétségbeesve rohantam hát megkeresni valahol Beöthy Algernont, hogy ő próbálja lebeszélni.
Beöthy Algernon nem volt sehol; mire visszaszaladtam a büfébe, az én barátom is eltűnt onnan. Azóta nem láttam, s folytonos trémában vagyok, hogy a protezsált finánc csakugyan beállít az elősorolt urakhoz.
Azért hát egyszerűen megteszem töredelmes vallomásomat, hogy az illetők idejekorán megsemmisíthessék a dohánykészletüket, a baj minden percben lecsaphat.
Mert ha azt hiszem el büfébeli barátomról, hogy komolyan beszélt, az igaz, akkor egészen hihetetlen nagy bolond.
De ha nem ezt hiszem felőle, ha felteszem róla, hogy tréfált, akkor hihetetlen nagy humorista.
Csakhogy mégis az elsőt kell feltenni, mert az életben sokkal gyakrabban fordulnak elő a nagy bolondok, mint a nagy humoristák.
A GYANÚ
1886
Rossz nap volt az. Nem is tudom már, melyik volt. A képviselőház tanácstermében egy tiszteletreméltó aggastyánt ocsmány bűnnel gyanúsítottak. Ezt nevezik »interpellációnak« .
A folyosón dévaj nevetgélés mellett egy másik úrról folyt a triccs-traccs, elmés szóvirágokkal csipkelődve találgatták, hogy »miből él«. Ezt hívják »szellemes diskurzusnak«.
A büfében sikamlós szerelmi kalandokat meséltek, köztünk élő személyekről, a neveiket sem titkolva. Ennek van a legtalálóbb neve: reggeliztek. Igen, fölfaltak néhány tisztességes asszonyt.
Fojtó, utálatos atmoszféra ez! Mintha az ördögök fűtenék ma ezeket a helyiségeket. Valóságos pokol!
Ej, de minek vagyok én a pokolban, mikor lehetnék a mennyben is?
A mennyben otthon, kis gyerekeim között.
Leakasztottam kabátomat a fogasról, és hazamentem még a szavazás előtt. A kis báránykáim elémbe szaladtak, fölkúsztak a térdemre, megcibálták a szakállamat, összevissza nyálaztak, a mellényem gombját leszakították, Jancsika pedig beleharapott a fülembe. Hát nem többet ér ez, mint interpellációkat hallgatni a Házban?
De nem jó az ördögöt falra festeni, mert az akárhol megjelenhet. A kisebbik fiam egyszer csak előáll egy interpellációval.
- Apácskám, mikor lesz már az a karácsony?
No, erre még csak könnyű a felelet:
- Vagy hússzor lefekszünk, felkelünk, akkor aztán éppen itt lesz.
- És mit hoz nekünk a Jézuska?
- Hja, ha én azt most tudhatnám (aminthogy igazán nem tudtam, amíg előbb jelentést nem tétetek magamnak a mamával).
- És mikor hozza a Jézuska, amit nekünk szánt?
- Karácsony estéjén. Köd előtte, köd utána, hirtelen betoppan.
- Nem lehetne az, hogy mi akkor ott legyünk a Lacikával?
- Nem bizony. De miért szeretnétek ott lenni? Hogy a Jézuskát lássátok?
- Nem, de hogy azt lássuk, mit hoz. Mert a Lacika azt állítja, apa és mama a maga számára dugja el a nyalánkságok felét. - Hogy a Jézuska mindenkor többet küld, mint amennyit magok ideadnak.
- Ejnye! - szisszentem föl meglepetve. - Hát már ti, apró babszemek, is vádaskodtok? - Ártatlan lelketek máris így elhajlik? A gyanú plántája mennyben és pokolban egyformán megfogant?
De már akkor inkább csak visszamegyek a képviselőházba.
FALUSI KARÁCSONY
(Csevegés)
1886
Öregszik az ember, kezd rendes lenni.
Már évek óta jegyzem egy kis könyvecskébe a napi teendőimet előre. Ha aztán átszaladok egy-két lapot - az azért nem tesz semmit. Ne tessék rossz néven venni.
A mai napot nem ugrottam át.
Megnézem reggel, hát csak ennyi a teendőm mára.
Lacikának: lóvonatú vasutat venni.
Jancsikának: kerekes cocát.
A »Pesti Hírlap«-nak: karácsonyi tárcát írni.
Sokáig elcsavarogtam a játékkereskedésekben, míg végre egy kerekes lovat találtam, aminőt Jánoska parancsolt: »hogy a nyakán haja legyen, hogy a fején kantár legyen«.
Hát még a lóvonatú vasúttal mennyi dolgom volt: megvan-e rajta elől az ostornak való lyuk (mert azt a Lacika legfőképpen követeli), hát azok a szíjak felül, amikbe az utasok belefogóznak, amikor a kocsi túl van tömve, mert anélkül nem tökéletes a lóvonat.
Egy szóval a kis Jézuska helyett mászkáltam egész délelőtt. (Nagy szó, hogy én valakinek a dolgát végzem, ha nem választó.) Most reciprocitásból a kis Jézuska adhatna nekem témát a magam dolgához.
Elgondolkoztam születésén, életén, halálán és feltámadásán. Hátha találnék benne valami point-ot, amit még újságírói szem nem vett észre.
Lehetetlenség! Szegény Jézus! Mennyi rossz tárcát írtak már rólad az emberek a karácsonyi mellékletekre!
Nem, én sokkal jobb keresztény vagyok, nem csinálok rovásodra ízléstelen, émelygős történeteket.
Eleget szenvedtél már te a keresztfán!
Nem is való neked lejönni ide a városokba, ahol már a gyerekek sem hiszik el a te jelenlétedet (vének azok a lelkükben), itt igazán csak a kereskedők szeretnek (még ha zsidók is), akik jó vásárt csinálnak ezen a napon.
Hanem ott künn a falvakon vagy te szép. Aranyos köntöskéd tündöklő fényével beragyogja az alacsony falusi szobákat. Ott még hisznek benned… Oda már én is szívesen követlek a fantáziámmal!
Csikorog a hó a nagy patkós csizmák alatt. Lázas sürgésforgás van az egész faluban. Fák ünnepélyesen ütögetik össze a zúzmarás gallyaikat, a jégcsapok csillogó üde pompában lógnak le az ereszekről, az ablakok tele vannak rajzolva jégvirággal. Bent a kályhában vígan pattog a tűz, künn a konyhában kong a mozsár, amelyben a mákot törik, a szomszéd házból egy másik mozsár felel neki, sürög-forog az asszonynép, gyúrnak, dagasztanak, kenik a kalácsot tojássárgájával… Szerte a faluban minden kémény füstöl. Fehér tejszín felhő kavarog belőle. Éles rezgő hangon zúg az esti harang.
Ez az igazán szép. Mindenen meglátszik, hogy vendéget várnak.
A suhanc gyerek már hetek óta emlegeti:
- Édes szüle! Mikor lesz az a nap, ha majd úgy jóllakunk, hogy se állni, se járni, se feküdni nem fogunk tudni?
Ez az a nap. Kigyúlnak a csillagok az égen, az ablakok is megvilágosodnak. Egyszerre kihalt lesz az utca; síri csönd lepi el a tájat. Csak néha villan meg az ablak alatt, s szalad át sugarával a falon egy-egy elkésett embernek a lámpása.
Ott benn ül a család az asztalnál. Lámpafény ömlik el nyájasan a hófehér abroszon. A viháncoló, türelmetlen apróságokat, akiknek ma minden szabad, nehéz mesterség féken tartani az öregeknek.
Az anyjuk behozza a káposztás levest a kolbásszal, aztán a mákos gubót. Azután a túrós csíkot. Azután a mézes ostyát (mely hetek óta fenn függött fehér asztalkendőbe bekötve a mestergerendán, hogy az imposztorok föl ne érjék), azután a sertésaprólékot. Azután az almát, diót.
De már a diónál megmutatja az apjuk, hogy mit tud.
- Lassan, gyerekek! Ne kapkodjatok! A körmödre ütök, te Sári. Ami most jön, az nem bolondság. Nyúljatok be a szakajtóba, mindenitek vegyen ki egy diót. Te is, feleségem!
- Hát az mire való?
- Semmi se bizonyosabb annál. Amelyik olyan diót választott, hogy a magja egészséges, annak ugyan semmi baja sem lesz az idén. Olyan lesz, mint a halcsík. De ha a diója romlott vagy penészes, az nem lesz ment a nyavalyáktól. Azon szerint, amint egy gerezd vagy kettő rohadt el.
(Bolondság ehhez képest minden doktori tudomány.)
Hanem a diókról nem lehet sokáig értekezni - kérik már azokat erősen ott kívül. Fölzeng az ablak alatt az ének. Betlehemes fiúk kántálják a kis Jézuska születési történetét. Fújja tüdőszakadtából a három napkeleti király: Melchior, Gáspár, Baltazár.
S mihelyt királyok - mindjárt adó kell nekik. Szerencsére olcsók. Egy-két marok diót visz ki nekik Zsuzsi, s ezzel odább állnak.
Most aztán megindul a sok kérdezősködés a kicsinyek részéről. A szent legenda felkölti az érdeklődést. Hogy volt, mint volt?
- Hát igazán fölfeszítették a jó Jézust azok a csúf zsidók?
- Bizony fölfeszítették azt a keresztre.
A mosolygó gyermekarcok egyszerre megnyúlnak, homlokukon egy árnyék suhan át, ajkuk nyitva marad. (Mintha most lopózkodnék be szűz lelkükbe az a mag, amelyből húsz év múlva »antiszemita voks« lesz.)
Új bethlehemesek jönnek-mennek, egy-két csoportot be is szólítanak, hogy a gyerekek megnézzék a Jézust, a jászolyt, a teheneket, amelyeknek a párája melengette az »istengyermeket«. A szakajtó dió eközben persze egyre fogy. Már csak az alján csörög egy-kettő.
A későn jövőknek vesztett pöre vagyon… A diókkal fogy a vendégszeretet is.
Zsuzsi a vége felé nem győz már kiszaladgálni, hogy elkergesse őket.
- Ne csipogjatok itt! Kinek énekeltek? A mi gyerekeink már alszanak.
Aminthogy rendre elaludtak vagy az anyjuk, vagy az apjuk ölében. Édes szuszogásuk szelíden belevegyül a prücsök méla cirpelésébe.
Csak a nagyobbik fiú van még fent, aki az éjféli misére készül. Verebet is fogott, hogy majd a templomban szabadon eressze.
Ezer különös kérdésekkel zaklatja az öregeket.
- Rokona Mikulás a Jézusnak, hogy mind a kettő a gyerekeknek keresi a kedvét?
- Nemcsak a gyerekekre viselnek ők gondot, de a nagyokra is.
- Mért van az, édesapám, hogy a kastélyba az úri gyerekeknek többet visz a Mikulás, mint nekünk?
- Bizony nem tudom én, édes fiam.
- Meg kellene tőle kérdezni. (Ez a kópé már eszeli a szocializmust.)
- A csizma teszi, fiam. Az úri gyermeké finomabb.
- De a mienk nagyobb, abba több férne.
- Bolond vagy, kis cselédkém. Ne törd a fejedet ilyeneken.
De a tudákos Miska csak nem hagyja abba:
- Hát a király fia is kiteszi a csizmáját az ablakba?
- Ki bizony. Még talán maga a király is.
- Aztán mit tett abba az idén a Mikulás?
Erre már nem tud megfelelni az öreg, de még talán én se tudnék, csak találomra.
Vagy szurony volt, vagy olajág.
A MAJORNOKI LÁZADÁS
1886
Ma már okosabbak az urak is, mint valaha, de a parasztleányok is.
Ki emlékszik a Petky-esetre? (Szerelem volt a rugója - érdemes hát továbbadni.)
Abból az időből való még, mikor József volt Budán a palatinus, s Kotyogó István uram Majornokon a bíró.
Valami meseszép leánya volt az erdei major juhászának. Sokat járt a litavai templomba, mert Majornokon sem pap, sem templom, mindössze egy szegényes harangláb dicséri az urat. A litavai templomban minden szem megakadt az Erzsi nyúlánk termetén, almavirágszín arcán, koromfekete szemein; minden szem megakadt, de három megbotlott.
Ebből a három szemből Kovács Mihályé, a fiatal szűcsé volt kettő, a harmadik ellenben a földesúrnak, Petky Pálnak képezte tulajdonát (mert a másikat diákkorában kilőtték a vadászaton).
A litavai földesúr nagy gavallér volt, de a mellett zsarnok és erőszakoskodó. A főszolgabíróságot is azért viselte, hogy a vármegye hatalmát hozzácsatolhassa a magáéhoz.
Pedig jókora volt az övé is. Mikor a komposszesszorátusi gyűlésen azzal érvelt ellene a hétszilvafás Piry Gábor: »Nekem is csak olyan szavam van itt, mint nagyságodnak, az én földem is csak olyan mély, mint a nagyságodé« - ott nyomban letorkolta Petky: »Olyan mély lehet a nemzetes úré is, de nem egészen olyan széles.«
Tizenötezer hold volt egyvégben. Ha két szeme volna, sem tekinthetné be egyhuzomra a litavai toronyból, akkora darab az.
Ennek a nagy úrnak tetszett meg Erzsike, Erzsikének ellenben a szűcsmester tetszett meg.
Petky sokszor átkocsizott az erdei majorhoz; vadászat közben akárhonnan oda tért zsendicét inni, Erzsikével incselkedni, de édes szavakkal nem mehetett semmire. Azután elküldte az ispánját, Pankotai Ferenc uramat; az beszéljen a leány apjával, okos szavakkal, hogy adja a kastélyba a leányt, bizony jobb dolguk lesz mind a kettőjüknek.
Az okos szavak sem használtak. No, hát akkor meg kell próbálni a ravasz szavakat. Menjen át a majorba a kulcsárné, özvegy Demes Jánosné nemzetes asszony, majd elbánik az a fehércselédkével.
Ő mindjárt ott kezdte, hogy örökbe akarta fogadni Erzsikét: neki is volt egy szép lánya, ma már éppen ilyen volna, ha meg nem halt volna, nehéz iga a vénség, az egyedülléttel, a kis összekuporgatott szerzeményét sem tudja kire hagyni, ő bizony arra gondolt, hogy egy szerény, becsületes leányzót vesz örökbe, s viszi magához lakni.
Erzsike azt felelte erre (meglehet, élt a gyanúperrel):
- Nehéz már ebben a korban szülőket cserélni. Keressen a nemzetes asszony az apró gyermekek közt.
Mennyivel simábban ment a szűcs dolga. Pünkösd vasárnapján elment a majorba, megkérte a leányt és megkapta; még a lakodalom napját is kitűzték újborra, a dudást megfogadták nyolc váltóforinton; ha jól emlékszem, a nevezetes Lapaj Istók vállalkozott. Négy akó bor kellett a férfinépnek kilenc icce méz pálinkaédesítésre az asszonyoknak, hat fehér keszkenő a lovak kantáraira. Nagy költséggel jár az.
Mikor szétment a híre, még egyszer üzent Petky a hajdújától:
- Erzsike, Erzsike, megbánod te még azt. Kétszer siratod meg naponként. Este lefekvéskor, mikor a faggyúgyertyádat elfúvod, reggel felkeléskor, mikor a kopott, rongyos csizmácskádat felhúzod.
Erzsike vállat vont.
- Ha megbánom, azt majd akkor bánom, de amit a főbíró kíván, azt mindjárt most bánnám.
Méregbe jött Petky, felhívatta magához a szűcsöt, hogy mennyiben áll a dolog.
- Kétszer kihirdettek, nagyságos uram!
- Nem ér semmit. Nem neked való virág az, hát nem is fogod leszakítani.
Majd úgy lett. Valami gonosz praktikát csináltak a majornoki elöljárósággal. Az ispán az esküvő előtt egy-két nappal ott járt, és egy jelentést íratott alá velük.
Öregbíró uram, Kotyogó István persze aláírta szó nélkül, mint ahogy alá szokott írni mindent. Az efféléhez nincs esze, nem ad a betűre semmit, pedig hogy megjárta egyszer… mikor Börcsök uram községi bizonyítvány alapján vesztette el a malomgát-pert, s azzal fellebbezett, hogy a községi bizonyítványoknak semmiféle erejük nincsen, mert íme ő is becsatolt egyet… s ez szóról szóra így hangzott:
Mi alulírott Majornok község elöljárói, hitelesen valljuk, hogy a Börcsök-ügyben kiadott előbbi bizonyítványban hazudtunk, s kérünk magunknak a tekintetes vármegye által egyenként tizenkét botot kiutalványoztatni.
Megvolt a nagy csúfság, de azért az elöljáróság mégsem tanult, ma is aláír mindent, amit elébe tesznek.
Hát most is aláírt egy jelentést, hogy a községben elterjedt hírek szerint Kovács Mihály szűcsmester lopott juhbőrökből csinálja a ködmönöket, s hogy a lopott juhbőrt a juhász szállítja neki.
Így lőn aztán, hogy mikor az erdei majorban összegyűlt a násznép, éppen már öltöztették a menyasszonyt, odajött hat pandúr, elfogták a vőlegényt, az örömapát, s vitték őket vasban a vármegyeházára.
Hiszen egy kis »méretlen« birkahús, elhiszem, hogy minden juhász lelkén lóg - de már ez mégis szörnyűség! A násznép szétfutott ijedten, magára maradt ott a kétségbeesett menyasszony.
Azaz, ha még magára hagyták volna, de két pandúr maradt vele; azok ott várják be a főbírót, aki házkutatást jön tartani - szép história lesz ott ma este…
Az elszéledt násznép rárontott nagy lármával a Kotyogó István uram házára: miféle írást adott ki a juhászék ellen? Két ártatlan embert tömlöcbe juttatott, s egy ártatlan leányt (nyíltan kiabálták) kiszolgáltatott a főbírónak.
- Hát tudom is én, mi volt az írásban - mentegetőzék Kotyogó István. - Nem káptalan az én fejem, hogy olvasni is tudjak.
- Akkor miért nem teszi le kegyelmed a bírói pálcát! - kiabálta a nép.
- Az már más - mondá a bíró, mellére ütve -, a pálcát tudom forgatni.
S kevélyen meglóbázta a levegőben.
- Ha tudja, hát forgassa meg. Most lássuk, mekkora ember kegyelmed.
- Meg is láthatják kendtek. Hát mi a baj?
- Két ártatlan embert tömlöcbe hurcoltak.
- No bizony - szólt közbe Kotyogó uram szelíden -, ha ártatlanok, hát hazaeresztik őket, punktum.
De már ebbe belesüvített Létassi Vince, aki násznagy lett volna a lagziban:
- Ohó! Nem addig, bíró uram! Hát a leányzóval mi történik? Tudja-e kegyelmed, hogy a főbíró mindjárt ott lesz a hűlt fészekben; ahol nem neki vetették a menyasszonyi ágyat. Kinek a lelkén szárad az az alávaló istentelenség, ha nem a kelmedén?
A Kotyogó becsületes, ráncos arca elsápadt. Az összecsoportosult falusiak zsivaja egyre fenyegetőbb lett.
- Vén bűnös, nem szégyelli magát! - ordított fel Kövér Istókné, az alsóvégről. - Bíró létére! Ó! Ó!
- Föld be nem viszi a csontját! - rikácsolt Kovács Péterné, az elfogott szűcs sógornője.
- Csitt, libavásár! - csattant fel a bíró. - Lassabban legyenek kendtek, mert én meg azt mondom, hogy a főbíró nem megy oda.
- Ki mondja azt? - vágott közbe gúnyosan Barkás György, maga is bíróviselt perszóna.
- Én mondom - kiáltá harsány hangon a tömeg feje fölött. - Én, a majornoki bíró!
- Kegyelmed majd intézkedik, hahaha!
- Igenis, intézkedem.
E vakmerő szavakra mély csend lett. Csak imitt-amott hangzott fel a nevetgélés nesze. Koczó Gergely villámló szemekkel rántotta meg Túri Mátyás uram dolmányát: »Komé, de iszen kemény gyerek ez a Kotyogó mégis.«
Csak Barkás György mert élőszóval is tamáskodni.
- És ugyan ki állja a földesúr útját? Talán kee?
- Nem én, a világért sem - mondá Kotyogó csendesen.
- Hát kicsoda?
- A mi urunk, Jézus Krisztus!
De már erre kitört a kacaj. Ne bolond, ne! Tiszteletlen észrevételek csúsztak ki az ajkakon. »Az esze ment el szegénynek! Hamar, hamar, meg kell a fejét locsolni!«
Bíró uram azonban még csak oda se hunyorított a közbeszólásoknak.
- Nem az eszem ment el, atyafiak, hanem a tietek jár lassan, az enyim után. Igenis, a Jézus Krisztus állja majd el a földesúr útját, mert a hegyi út, amely az erdei úthoz visz, sziklák közé van vágva, oly szűk néhol, amint tudjátok, hogy alig fér át rajta a kocsi. Ki kell emelni nyomban a temetőből a keresztfát az üdvözítő képével, és mélyen beásni a hegyi út közepére… Ám akkor menjen aztán rajta szerelmi kalandokra a főbíró úr…
Nagy riadalom támadt. Tomboltak a lelkesedéstől, s a kalapjukat hajigálták a levegőbe. »Vivát«-ot kiáltott száz torok. Legények kapákért, ásókért futottak. S egypár óra múlva a Krisztus keresztje, mely eddig ott búsult zöld gyepes sírdombok fölött, ott állott a fordulón túl az ösvény közepén, tiltakozón, fenyegetőn.
Éppen ideje volt. A litavai országúton most bontakozott ki a négylovas könnyű kocsi, kocsissal, hajdúval a bakon.
A hegyi úton csak lassan mehetett a négy ló. Boróka bokrok sűrűn benőtték az út két szélét. Különben is már esteledett, szürke, átlátszó pára lepte el a mezőket. Az esti szél csendesen rengette a füvekre font bikanyálat. Fák gallyai behajlottak a keskeny útba, s összecsapódva egyre fenyegették az uraságnak azt az egy szemét. Az erdő felől bagolyhuhogás ijesztgette. Egy nyúl, mely a plébános kukoricásából csörtetett elő, keresztülszaladt a lovak előtt, fel a Parájka-hegynek tartva, a tarlókon át.
- Pokol pozdorjája! - káromkodott a hajdú. - Ez veszedelmet hoz ránk!
- Lődd le! - szólt a főbíró, átnyújtván a hajdúnak a puskáját, melyet mindig magánál hordott.
A hajdú célzott, de nem lőtt. Ijedten eresztette le a fegyvert.
- Miért nem lőttél? Messze van?
- Nem, de megfenyegetett.
- Kicsoda?
- A nyúl - hörgé rémülten.
- Ne beszélj bolondokat, János.
- Itt haljak meg, nagyságos uram, ha nem igaz. Amint célzok rá, megfordul, rám néz, a hátulsó két lábára áll, és az első lábával megfenyeget. Így tett, ni.
- Bolond vagy. Képzelődöl.
E pillanatban értek a kereszthez. Az esti köd egészen eltakarta. Az első két paripa meghorkant és hátrahőkölt.
- Valami korlát van az útban - vélte a kocsis.
- Ugorj le, János - parancsolja Petky. - Vágd ki!
A hajdú előkereste a fejszét, és leugrott, de egy perc múlva visszatért holthaloványan.
- Nos? Kivágtad?
- Nem, nem - dadogta -, a Krisztus az!
- A Krisztus? János, te meg vagy bolondulva.
Erre lepattant a bakról a kocsis, hogy ő is megnézze.
- Seregeknek ura! Csakugyan a Krisztus keresztje!
- Mindegy! Mi áll az útban? Vágjátok ki.
De a két szolga meg sem moccant. Ott álltak rémült tekintettel, gyámoltalanul, megmerevedve.
- Micsoda? Ti még haboztok? Hát nektek több az a fa, mint én? Léhűtő gazemberek!
Ezzel könnyedén lelépett a kocsi hágcsóján, kivette János kezéből a fejszét, s megcsóválván azt magasan, belevágta a szent jelvénybe.
A fejszecsapásra egyszerre előjött a közeli bozótból Kotyogó uram és tizedesei. Az egyik tizedes, Ács Ferenc, elkiáltá magát:
- Majornokiak!
A bömbölő hang messze elhallatszott, s meg is felelt rá rögtön a harangláb tájáról az az ünnepélyes, átható ércnyelv, mely félelmetesen bong: Jertek! Jertek!
De Petky észre sem vette. Az első fejszecsapás után jött a másik, a harmadik és a többi. A fékezhetetlen düh megacélozta erejét… Hopp! egy reccsenés, a kereszt ledőlt.
Kotyogó uram a kezeit tördelte:
- Jaj, mit cselekedett?
Petky megfordult: csak most látta meg lázas felfortyanásában Kotyogót.
- Aha! Jó, hogy itt vagy, vén gazember. Ezt a keresztet te állítottad ide, hogy át ne mehessek a majorba. Húzzátok le rögtön, János!
A huszár rá akarta magát vetni a bíróra, de az szelíd kézmozdulattal elhárítá az erőszakot.
- Lefekszem én magam is. Csak tessék feldiktálni a többit. Ha az üdvözítő megcsúfoltatott, az én csúfságom semmi se.
És a büszke Kotyogó István végigfeküdt az út porában, szétcsapván lábát, mint egy levelibéka, és szétterpesztvén nagy engedelmesen a kezeit, mintha a keresztre lenne feszítve.
- Vágj rá ötvenet!
Piff, paff! pufogtak a pálcaütések (a negyvenes évek népzenéje), de csak a kilencig…
Akkorra a vészharangszóra felriadt tömegek rohantak elő a faluból, fejszékkel, kaszákkal és vasvillákkal.
- Halál a pogányra! Üssük agyon az istentelent!
Valaki fölvett egy követ (a hagyomány szerint Vincze Pál nevezetű), és még messziről a főbíróra dobta. A kő éppen a halántékát érte, s arcát egyszerre elborította a vér.
- Nyolc, kilenc! (Megsebesülve is a botütéseket olvasta.) Tovább, tovább!
De a hű hajdú hozzárohant, átnyalábolta erővel, s feltette a kocsira.
- Gyi! Meneküljünk!
- Nem, nem! - hörgé a feldühödött kényúr, kit János erővel tartott lefogva, s öntestével befedve. - Csak legalább egyszer lőhessek a népre.
A kövek zápor módra hullottak, a vasvillákból egész erdő villogott egyre közelebb, közelebb.
De megsuhant az ostor, megiramlott a négy ló, s vitte a kocsit szélsebesen hazafelé Litavára.
Litavára vagy még tovább. Csak mikor lehűlt a vére, akkor vette észre Petky, mit csinált; egy szép parasztlánynak a két fekete szeméért, amik őrá soha édesen nem néztek…
Otthon lovat váltott, s ment, futott tovább, ki a megyéből, ki az országból.
Húsz álló évig nem látta senki. Csak a híre kísértgetett. A majornokiak mesélgették, hogy Bécsben van, hogy a papság bepanaszolta a kivágott keresztért a király előtt, hogy a király a Kotyogó uramra rámért minden botütésért egy font húst vágott ki belőle.
Kilenc bot, kilenc font hús… Ejnye no, de nagy kár, hogy a János hajdú mind az ötvenet rá nem vágta Kotyogó uramra!
Húsz év múlva aztán egyszer csak előjött Petky Pál. Kinevezték a megyébe főispánnak.
Ugyanott lakott a litvai kastélyban. Ősz haja volt és két szeme (az egyik üvegből).
A majornokiak kíváncsian nézegették, de biz abból nemhogy hiányzott volna a kilenc font hús - inkább több lett vagy egy mázsával.
MAGYARORSZÁG LOVAGVÁRAI REGÉKBEN
1889
»CASTRUM LÉTA«
Régi okmányokban »Castrum Léta« néven fordul elő, de közönségesen »Ghéczy vár«-nak nevezik a Ghéczy-nemzetség után. Övé volt a vár hosszú századokon keresztül.
A vár urairól sok tarka-barka történet maradt fel.
Az egyik Ghéczy olyan kevély volt és olyan gazdag, hogy nem tudott az aranyaival mit csinálni; elhatározta, hogy egy arany bikát fog öntetni. Meghozatta a művészeket, s azok megöntötték az óriási bikát. Ghéczy (akit régi iratok imitt-amott »Ghiczy«-nek is neveznek) a vár közepére állíttatta. A művészek most már a fizetséget várták, de a várúr így szólt:
- A bika megvan, de mozdulatlan, nem kér enni, nem iszik. Öntsetek hát belé lelket, ha tudtok, ha pedig nem tudtok, akkor én kergetem ki a tiéteket belőletek.
A művészek persze, hogy nem tudták elevenné tenni az aranybikát, amin roppant dühbe jött a nagy úr.
- Még három napot adok s ha addig a bika meg nem mozdul, negyednapra hajnalban mindnyájatokat lenyakaztatlak.
Amit ígért, meg is tartotta volna nyilván, de az Isten eközben megharaguvék, amiért halandó ember az ő dolgába akar elegyedni, s erős földrengés támadt a harmadik napon, mely megrázta a vár szilárd falait, és az aranybika is megmozdult - mert elsüllyedt nyomtalanul.
Babonás oláhok, akik a környéket lakják, valahányszor az ekevas alatt megcsördül valami, ma is az aranybikára gondolnak.
Pajzánabb dolgot követett el egy másik Ghéczy, aki fiatal ember volt és sokat járt be Kolozsvárra a szép hóka paripáján, melyet a vár alatt folyó Jára vizében megitatott.
Egy ízben, amint Kolozsvárott van, egy kis ház ablaka előtt csinos nőt pillantott meg, amint éppen sepregetett. Egy odavaló vargának a felesége volt. Ghéczy rámosolygott, az asszony visszamosolygott.
- Ej, galambom - mondá -, Ghéczy várában nem kellene seperni.
Az asszony maga sem rajongott valami nagyon a seprésért, s szóból szó lett s azzal végződék, hogy mire a varga hazajött, az asszonynak hűlt helye volt.
Nosza, dühös lett a mester, fölkap mindenféle gyilkos szerszámokat egy szekérre s megyen a legényeivel megostromolni Léta várát az asszonyért.
Két napig dörömbölt a varga a vár erős kapuján, míg végre megjelent a várúr nagy nevetve.
- No, mi kell neked, derék, becsületes varga?
- A feleségem.
- Ugyan mit csinálnál vele, hisz a szíve ide köti.
- Azért majd csak hazaviszem én őt a két fülénél fogva - szólt a mester toporzékolva dühében.
- No, hát ott a két füle - szakítá végét a veszekedésnek Ghéczy, kétfelé mutatva a két kezével, ahol két község feküdt - vigyed, a tied.
Azzal becsapta a mester előtt az ajtót és intézkedett, hogy a két kis község, melyet ma is Alsó- és Felső-Fülének neveznek, a vargának átadassék.
A varga halála után a két Füle község Kolozsvár városára szállott. Idő múltán a két Fülétől elszakadt egy kis rész, melyet Kolozsvár elnevezett Asszonyfalvának, mert asszony útján jutott birtokába. E községeknek ma is Kolozsvár a földesura.

KOSZTOLÁN
- Swehla vezér bűnhődése -
Nyitra megyében annyi a vár, hogy még ma is hemzsegnek ott a várurak. Persze a hadikürt nem harsog ki a várudvarról, kobzos nem pengeti lantját a vár azon ablaka alatt, amelyikben muskátlis virágcserepek vannak, sisakos lovag nem kérezkedik be a felvonó hídnál. - A nagy oligarchák kihaltak, a váracsok részint épségben, részint romokban, részben szegény emberek kezeire jutottak, s innen a gúnyos röpkemondat a nyitrai várurakra, melyben a rossz magyarság is benne van: »Várban lakok, bocskorban járok.«
A szőke Vág folyam csupa várak közt jár.
Nem is csoda ez: mert egyik megyében sem volt annyi várnak alkalmas hely, mint Nyitrában. Már a bejövő magyarok is sok castrumot találtak itt, Galgócot, Nyitrát például még a tót hercegek építették. Ez még olcsón jutott a magyarok kezére, ha igaz az a »piros kantár, fehér ló« dolog.
A várépítéshez a királytól kellett engedélyt kérni. Ő jelölte ki a helyet is. S ez már bizonyos sablonra ment: »Menj Nyitra megyébe és ott építs!« Százával vannak ott a várfundusok. Égnek meredező sziklák, teke-alakú hegycsúcsok, regényes völgynyílások. A főuraknak még a saját birtokukon sem volt szabad várat építeni; mindig a király adta az engedélyt és a helyet is.
Minden vár két részből állott: a külső és belső várból. A külső vár volt a terjedelmesebb, itt voltak az őrség és más várnép lakházai, az istállók, a gazdasági épületek és a kert. Itt szokták tartani a hadgyakorlatokat és tornaünnepélyeket. Az egészet bástya köríté, néha mély árok és magas földsánc is.
A külső várnak mintegy a szíve volt a belső vár, megint bástyákkal erősítve. Mintha egy nagy karikagyűrűbe egy kisebb volna betéve. Itt állt az őrtorony (a várnép végső menhelye), a várúr lakása, itt volt a kút (víztartó medence).
A külső és belső vár közt vonóhídon közlekedtek. A várúr és családja a főtéren álló lakházat foglalta el; itt volt a lovagterem, a kápolna, a vendégszobák, valamint a fegyvertár; alul a börtönök húzódtak, nyirkos, borzasztó lyukak. A legtöbb várban alagút is volt, melynek titkát csak a várurak bírták, s mely messze, néha mérföldnyi távolságokban vezetett ki lakatlan rengeteg közepén.
Az őrtoronyban egész nap ott guggolt a toronyőr (rendesen a legjobb szemű fickó a várnépből), kémlelve, ügyelve a környéken történő mozzanatokra, s a várurat mindenről tudósítva előre megállapított jeladással, tárogatóval vagy kürttel.
Jó Nyitra megyében még a hegyek se voltak elegendők, a Vágvölgy közepére, termékeny lapályra is jutott egy vár: Kosztolán. - Királyi várerősség volt hajdanában, s talán emlékezetes története se lenne, mint annyi másnak, ha véletlenül belé nem botlik Swehla vezér.
Swehla vezér cseh volt és a Mátyás király seregében szolgált cseh csapatjával jó zsoldért. De a barátság csak addig tartott, míg Mátyás a horvátok ellen nem indult.
Swehla vezér ekkor így szólott:
- A csehek és a horvátok majdnem egy nyelvet beszélnek, egy vérből valók. Vér a vére ellen nem harcolhat. Eressz engem haza, fölséges királyom!
A király a fejét csóválta: »Ritkaság a csehben ilyen becsületes ember!« majd hangosan mondá:
- Hát eredj, nem bánom. A kedvetlenül kihúzott kardnak, jól tudom, úgyis tompa az éle.
Ellátta költséggel, s a cseh hazaindult. Amint ment, mendegélt danoló csapatjával Morvaország felé, egyszerre eléjük tárult a reggeli szende napfénytől bearanyozva, a gyönyörű völgy Kosztolán festői várával.
- Ez a paradicsom! - lelkesedének a csehek.
- Itt volna jó lakni… Vajat enni, olvasztott zsírt inni (mert ez a jólét non plus ultrája a cseheknél).
- Hm - mormogta Swehla vezér -, van egy jó eszmém, de egy kicsit vakmerő.
Éppen arra ment egy cigányasszony. A vezér rákiáltott:
- Hej, vén szipirtyó, erre, erre! Tudsz-e jósolni?
- Tudok, uram.
- Miből? Égi jelekből? Az nem ér semmit. Az égnek nem hiszek, az messze van s csalárd.
- Én a tenyeredből jósolok.
- A tenyér? Az más. Az az enyim. Abban megbízom. Az nem csal meg. Nesze, fogjad s jól nézd meg, mi áll rajta.
A cigányasszony figyelmesen forgatta, nézegette a kéztő-erek kusza útját.
- Mondd meg, sikerül-e az a vállalatom, amire most gondolok?
- Sikerül.
- Vesztek-e csatát?
- Halálod után győzetel le.
- Viszem-e sokra életemben?
- Magas állásban fogsz meghalni.
Ezzel a jóslattal körülbelül meg volt elégedve Swehla vezér és a csapatjához fordult:
- Hát tudjátok-e, mit gondoltam? Itt van ez a tündér vidék, amire azt mondtátok, hogy »de jó volna itt lakni!« hát lakjunk itt. Búza, fa, széna, víz van itt bőven s azonfelül annyi szép asszony, hogy Prágában sem több. Amott áll a vár, a királyé. Csinos fészek! Nehezebb volt építeni, mint beleköltözni. A király most el van foglalva a horvátok ellen; vagy visszatér, vagy otthagyja a fogát. De akármi essék, ezt a várat most gyerekjáték lenne elfoglalni. Van is benne őrség, meg nincs is.
- Foglaljuk el! - rivalgták a hosszú cseh legények.
Így foglalták el Swehláék Kosztolánt csekély ellenállás után. Swehla egészen otthon érezte ott magát, megerősítette, javíttatta, mintha örökre az övé lett volna, s mintha örökre benne akarna lakni.
Kiüzent Morvaországba, ahol akkor a »cseh testvérek«-nek nevezett vallásos párt fegyveresei feküdtek munka nélkül: hogy jöjjenek be, lesz itt elég zsákmány és hadikaland.
Be is jöttek mintegy kétezeren, s Swehla valóságos kiskirály szerepét játszta velök, pusztítván a vidéket egész Pozsonyig.
Még akkor nem volt távirdadrót, sok idő beletelt, míg a király a dolgot megtudta, s még több, míg az általa küldött sereg Kosztolánhoz érkezett, hogy a várat visszafoglalja.
Magyar Balázs uram vezette a sereget, aki nagy ellensége volt a cseh rablóknak. Alvezérei faltörő kosokkal rendes ostromot akartak, Magyar Balázs tagadólag rázta a fejét:
- A csehnek a legérzékenyebb része a gyomra. Éhséggel akarom őket elpusztítani.
S körülvévén a várat, csupán arra szorítkozott, hogy eleséget nem engedett bevinni.
- Nekünk jó dolgunk van idekünn. Ráérünk jóllakva bevárni, míg ők kiéheznek.
A csehek tűrtek egy darabig, de Swehla előre látta a borzasztó véget s nehányad magával az alagúton nagy titokban elmenekült Ótura felé, hogy segítséget hoz Morvaországból. Az őrségnek azonban az lett mondva: »Bent fekszik betegen a szobáiban.«
Swehlára nem várt szerencse. Menekülésében elfogták az óturaiak, s Magyar Balázs elé került.
Mátyás híres vezére nem soká törte a fejét, mit csináljon: egyszerűen felköttette Swehla uramat szemben a várral, a legmagasabb fára, fejére helyezvén vezéri tollas kalpagját, hogy a vár népei rögtön felismerjék.
Fel is ismerték, s lett nagy rémület. A gonosz rablók reszketve suttogták:
- Beteljesedett a cigánynő jóslata: »magas állásban fogsz meghalni.«
De beteljesedett a másik is, hogy a »halála után győzetik le«, mert a megijedt és kiéhezett őrség nyomban kitűzte póznára a megadás jelét: a fehér kendőt.

VENETURNÉ VÁRA
- A cinkotai kántor konkurrense -
Venetur egyszerű szegény kurtanemes ember volt a szép Háromszéken. Éppen a lencséjét fogyasztotta egy nap (vagy ötszáz esztendővel ezelőtt), mikor rákopogtatott a vendég egy kivaló személyében. (Kivalónak hívják Székelyországban az idegent. )
- Adj isten jó napot, nemes uram.
Fiatal utas lépett be, porral lepetten, de vidáman.
- Fogadj isten - szólott a gazda -, kerülj beljebb, ha fáradt vagy, pihenj meg hajlékomban, ha éhes vagy, ülj mellém a tálhoz.
- Azt sem kérdezed, ki vagyok?
- Mi közöm hozzá. Elég, ha azt tudom, fáradt vagy-e vagy éhes?
- Mind a kettő vagyok.
- No, akkor ide izibe a tálhoz, szógám. Hanem megállj csak, hová való vagy mégis?
- Budára.
- Hm. Nálatok meg szokták trágyázni a földet, hogy jól teremjen? Nekünk amúgy is jó. Megállj hát egy kicsinyég, kiszaladok a konyhára és megtrágyázom valahogy ezt a lencsét.
Venetur csakhamar zsírt olvasztatott, füstölt kolbászt hozott le a kéményből, megöntötte zsírral s megtrágyázta kolbásszal a sovány eledelt, mielőtt a vendéget hozzá ültette volna; de bezzeg jól is laktak aztán belőle, úgyhogy alig bírt szuszogni gazda és vendég.
A zsíros ételre bor is kellett, nosza a szolgálóját elindítá legott Venetur a korcsmába, és minthogy hitele nem volt, az ünneplő mentéjét vitte a leány a hóna alatt, a másik kezében meg a kancsót.
A kancsó visszajött tele, de a mente ott maradt. A vendég az ablakon át jól megfigyelhette ezt a szegénységet.
Nagy, meleg barátságot ittak aztán, és a vendég meghítta a gazdáját, látogassa meg nemsokára Budán. Venetur parolát adott rá.
- Hát hol lakol ott, szógám, és ki után tudakozódjam?
- A várban lakom, íródiák vagyok a királynál. Csak Pál diák után kérdezősködj.
A székely megtartotta szavát, a jövő tavaszra elindult Budára, felkeresni Pál diákot. Könnyű volt megtalálni. A strázsán már tudták, tízen is ugrottak, hogy vezessék.
Sok szobán keresztül hurcolták őkelmét, míg végre az egyikben ott állott Pál diák testestől, lelkestől.
- No, szógám, itt volnék - kiálta vidáman a székely nemes -, csakhogy rád akadtam.
Pál diák leültette, nyájas szavakkal kérdezősködött a háromszéki dolgokról: hogy áll ott a világ, mit csinálnak Apor uraimék, hát a szép Damokos-leány férjhez ment-e már? Iszik-e még nagyokat Kökösy uram? Megházasodott-e már Pótsa Dávid? Verekednek-e egymás közt a Mikó-fiúk?
Addig-addig beszélgettek, hogy egyszer csak megterítettek a másik szobában, s jelenteni jött egy lakáj:
- Felséges uram, kész az ebéd.
Venetur csodálkozva nézett szét, hogy kit szólítanak itt »Felséges«-nek.
Pál diák észrevette s csakhamar kituszkolta vendégét maga előtt az ajtón az ebédlő terembe, ahol karéjban álltak a fényes öltözetű nagyurak, mélyen meghajolva a belépő diák előtt.
- Ejnye, szógám - förmedt fel Venetur -, hát mi ez? - Majd zavartan, habozva tette hozzá: - Csak tán nem te vagy az izé… a király?
Pál diák mosolygott.
- De bizony én vagyok véletlenül.
Venetur a fejét vakarta.
- No, még így sem jártam életemben. Ejnye, ejnye!
Tetszett a királynak, hogy a góbé nem esik térdre, mint más ember, hanem csak csodálkozik, s a csodálkozás egészen elfojtja benne az ijedelmet és hódolatot.
Asztalhoz ültették aztán, közel a király mellé, aki váltig kínálta a legjobb ételekkel és a legfinomabb tokaji borokkal.
Ízlett is Veneturnak minden.
- Most pedig jön a legjava - szólott a király az ebéd végén a főurak felé fordulva -, de abból ti nem esztek, ez egészen az én Venetur barátomnak van készítve, viszonzásul a lencséért, amellyel engem oly jó szívvel megvendégelt.
Egy görnyedő szolga cipelte a roppant tálat és odatette a székely elé.
Teliden tele volt arannyal. Úgy csillogtak ott a szép körmöci sárga csikók, mint a székely nemes szemei.
- Ez a tied, Venetur. Ez a lencséért van. Hanem megállj csak, majd én is megtrágyázom egy kicsit.
Kivett a zsebéből egy marék drágakövet, gyémántot, smaragdot, keleti gyöngyöt s megszórta vele a tál tetejét.
- Mi is zsírozzuk ám az ételeket, Venetur barátom.
De már erre a nagy kegyre csakugyan térdre borult Venetur.
- Megállj! - folytatta a király. - Még tartozásban vagyok a mentéért, amelyet zálogba küldtél a korcsmába.
S ezzel levette a saját drága csatos mentéjét és a Venetur nyakába akasztá.
- No, urak ti is - intett eközben a főuraknak.
Azok is hát Veneturhoz járultak s nehéz aranyos, ezüstös felöltőiket ráhányták, meg-megtudakolva némelyek:
- Bírod-e még?
- Bírom bizony, akár hazáig! - felelte a góbé boldogan.
El is bírta, haza is vitte a sok mentét, kincset és otthon mindjárt hozzáfogott egy vár építéséhez, de biz azt már csak a felesége fejezhette aztán be, azért hívják a »Veneturné várá«-nak.
Ez lenne székely források szerint  a Veneturné várának keletkezési története.
A dolog feltűnően hasonlít a cinkotai kántor esetéhez. Mindegy, hátha Veneturral is megtörtént? Ki tudja! De ha mind a kettő igaz, akkor ugyan nemigen volt érdemes, hogy az ember valamirevaló ruhát vegyen fel, ha a Mátyás udvarába ment, ahol ilyen tréfákat csinált az urak mentéivel a király.
A Veneturné vára közel fekszik Bereckhez, az oláh határszélen. Maradványai mutatják, hogy valaha rendkívül erős volt.
Nagy események nem fűződnek hozzá. Híre nincs a történelemben. De hát egy tál lencséért bizony untig elég ennyi is.

MESÉS VÁRAK
Ezekről is meg kell emlékezni, mert ezekből van a legtöbb, kivált a Székelyföldön, hol, mint már említettük, a várak egy részét az óriások építették.
De az óriásoknak segítettek az erdélyi krónikás urak is, akik minden hegyre, minden dombra egy-egy várat tesznek, illetőleg minden földkidudorodáson egy hajdankori castrum nyomait vélik felfödözhetni.
Volt is tagadhatatlanul sok ilyen, a régi pogány világból a székely rabonbánok várai és még előbbről a rómaiaké - hanem a nagyobb fele sohasem volt.
Óriások, tündérek építették az efféle várakat és ők is lakták, egyik hegyről a másikra lépegetve, mikor sétáltak.
A torjai várúr leánya lent játszadozik a völgyben s a kötényébe szedte a szántóvető székely góbékat ekéstől, ökröstől s úgy vitte föl nagy örvendezve óriás apjához: »Nézd, papa, milyen kedves kis játékszert találtam.«
A Karsfal melletti török várban bűvös bivalyok és agarak őrzik a föld alatt levő kincseket.
Rapsonné váráról és boszorkány-asszonyáról egész mitológia kering a nép közt.
Milyenek is voltak azok a régi boszorkányok? Szépek, délcegek, várakban laktak, arannyal átszőtt bíboros rokolyát viseltek, négy lovon jártak, hadakat vezettek, királyfiakat vertek szerelem bilincseibe, varázslatos füvekkel, bájitallal, selyemhajzatuknak bűverejével.
A későbbi korban azután odalett a szép pofa, leomlottak a büszke várak, négyes fogat sem jutott, egyszerű seprőn vagy pemetén lovagolgattak a Gellérthegyre, kecskebak, esetleg varangyos béka képében. És égették őket Szegeden, Nagyenyeden, mindenfelé.
Ma ellenben már sem nem égetik őket, sem nem lovagolnak, otthon húzódnak meg a csöndes falvakban, egyre szűkebb helyen, a néphit egyik szögletében. Nincs is már egyéb foglalatosságuk, csak hogy a tehenek tejét megrontsák.
Így fogy, így törpül az idők végtelenségében minden.
Hej, mikor még a Rapsonné vára állott Parajd mellett. Még most is ott vannak a romok a rendkívül magas hegyen, melyet alant északról a Kis-Juhod vize, délről a Szilas patak locsolgat.
A gyönyörű Rapsonné ördöngös mesterséggel építé hajdan e kevély fészket. Egy bűvös kakas és macska hordta föl neki ilyen magasra az építési anyagot.
Egy csodálatos, sziklába vájt út nyomai is láthatók. Ez sem lehet emberi mű; sok is volna az emberkéztől. Rapsonné asszonyom az ördögökkel csináltatta azt.
Egy nap ugyanis magához idézte a főördögöt és így szólt hozzá:
- Csinálj nekem egy bűbájos utat Tordáig, alkudjunk meg, mit kérsz érte?
- Mit ígérsz, szép asszony?
- Egy hegy aranyat és egy völgy ezüstöt - mondá Rapsonné.
- Kész az alku - szólt az ördög -, tegyük írásba…
Ős székely betűkkel felírták a Rapsonné patyolat karjára az alkut, a másik példányban az ördög piszkos fekete bőrére. Ez pótolta akkor a közjegyzői intézményt.
Az út készen lett hat nap alatt, és mikor Tordán az istentiszteletre harangoztak, Rapsonné akkor indult meg aranykerekű kis kocsiján olyan szélsebesen, hogy mire beharangoztak, már akkorra ott imádkozott a templomi ülőhelyen.
Egyszer a Gergely nevű kocsisának, amint a négy lovat hajtotta, lefordult a kalapja a fejéről és leesett az útra. A kocsis le akart szállani, hogy fölvegye.
- Ne bántsd, Gergely fiam - figyelmeztette Rapsonné. - Ülj veszteg. Öt óra járásnyi föld az, innen a kalapodig.
Pedig éppen csak abban a szempillantásban esett le a Gergely kalapja s mégse volt más megoldás, mint újat venni a tordai kalaposnál.
(Bezzeg milyen utak voltak addig, míg az ördög csinálta őket és nem a vármegye.)
Hanem az ördög is megjárta. Hiába, nem jó az asszonyokkal üzleti vállalatokba bocsátkozni. Mikor sátán uram eljött a fizetségért, az asszony gúnyos nevetésben villogatta meg a hófehér fogsorát.
- Hát a hegy aranyért, völgy ezüstért jöttél?
- A szerződés szerint, szép nagyasszony!
- No, hát jól van.
Kivett a zsebéből egy aranypénzt és egy ezüstpénzt. Összeszorította kis kezét ökölre és a kidudorodó ujj-csuklókra rátette felül az aranypénzt.
- Itt a hegy arany, jó ördög.
Mire egy szempillantás alatt egyet fordított a kezén és a tenyérmélyedésbe odatette az ezüstpénzt, pajzán mosollyal mondva:
- Itt a völgy ezüst. Ki vagy fizetve.
Az ördög ámult-bámult s kétségbeesetten rohant… azaz csak rohant volna a fiskálishoz, - de mikor még az ördögök itt fenn éltek, fiskálisok még nem éltek. Bölcs az isteni gondviselés: elég egy fajtából egy szakosztály; minek csináltak volna egymásnak konkurrenciát.
De ha az ördögön is kifogott Rapsonné, bezzeg megjárta Zeta vár ura a két hajadon leányával, a szőke Bórával és a barna Nemerével, amiért az istennel kötekedett.
Ahol a kis Dezsák patak szakad a Küküllőbe, ott a kiszélesedett Cselő völgy felett emelkedik egy meredek trachitsziklás hegycsúcs: azon állott Zeta vára, melyet a pogány főúr, Zeta építtetett.
A keresztény vallás már akkor elkezdte hódításait. Zeta fia is fölvette a keresztséget. Apja értesült erről, s midőn a fiatal dalia hazatért, becsukatta előle a várkapukat.
A testvérei, Bóra és Nemere, kijöttek a várfokra és átkozták a fivérüket.
- Nem kell a keresztény isten, ide ne hozd.
- Majd elmegy az oda magától is.
- No, ahhoz ugyan nincs ereje - kacagtak a főúri lányok gúnyosan.
De ijedt sikolyra vált a kacaj, mert irtózatos bömbölés, moraj hallatszék a föld gyomrában, majd megrendült a föld és meghasadt, mire a hatalmas falak részint összeomlottak, részint lesüllyedtek. A keresztény isten megmutatta nekik az erejét.
Akik éjszakánként szélcsendes időben a várhegy körül őgyelegnek, nagy sírás-rívás jajjait hallják azóta a hegy gyomrából.
Nemrégen (úgy a Mátyás király korában) egy Botházi nevű ember bemászott a hegyüregbe s nyílásról nyílásra menve, ráakadt a jajgató leányokra, kik a Zeta kincseit őrzik ott.
- Miért nem jöttök ki a napvilágra? - kérdé tőlük az ámuló Botházi, - ti volnátok odakünn a legszebbek.
- Nem mehetünk el innen bizonyos ideig - siránkozék Bóra.
- Meddig?
- Nekem addig kell itt maradnom, míg az asszonyok kovásszal dagasztanak.
- Jó hosszú terminus - morogta magában Botházi. - Hát, te, kedves húgom? - tudakolá aztán Nemere felé fordulva.
- Én addig maradok, míg a tehenek melegen adják le a tejet.
Egyszóval, ha a Botházi interjúja igaz, akkor nem egyhamar lesz még szerencsénk a tisztelt kisasszonyokhoz.
Száz és száz ilyen várunk van nekünk, amelyek romjait csak sejtik, s amelyek történetét krónikák föl nem jegyezték, hanem csak a néphagyományban élnek, forognak - kacsalábon.

A MARKOMANNOK VÁRA
Ez Nyitra. A legrégibb vár, mely Nitrava, Nitrevo néven már Augustus római császár idejében említve van s a markomannok és quadok birtokába jutván, nevezetes várerőd (Vurum) volt.
Árpád már úgy találta készen a nyitrai várat. Szent István pláne lakott is benne. Itt volt elzárva később unokája, Vazul s itt történt a hajmeresztő bűntény.
Egy nap megérkezett Sebő, a Gizella királyné küldöttje, annak gyűrűjével.
Azonnal bebocsáttatást nyert a várba, s a gyűrűnek engedelmeskedének az alantas közegek.
A rab herceget előhozatta Sebő:
- Ártalmatlanná kell hogy tegyelek.
- Tehát megölsz? - kérdé a herceg.
- Nem; csak vakká és siketté teszlek.
Szemeit kiszúrta s füleibe forró ólmot öntött. (Ilyen kegyetlen ötletekkel csinálták valamikor a magyar politikát.)
Lakott ekkor a várban egy Fulgentius nevű barát, aki a rémtett láttára a következő jövendölésre fakadt:
- Két szeme volt a hercegnek, két fényes nap. Ezt a két napot kiszúrták. Az Isten napja két napon kikerül benneteket, gyámoltalan nyitraiak, akik ezt megengedtétek.
És hosszú századokig szállt ajkról ajkra a jóslat, hogy valamikor a nap kétszer egymásután nem fog világítani Nyitrán.
S lőn csakugyan sok száz év múlva, 1748-ban augusztus 20-án és 21-én, amint azt Hahóthy János városi jegyző leírja hivatalos protocollumában, hogy sáskák jövének Nyitrára, ami különös tünemény vala.
»Nagy lárma esett a városban, nem tudván mire vélni, Ürmény felől az erdő felett, mint egy gesztenyeszínű, vagyis porszínű köd látszatott; némelyek ködnek, némelyek füstnek, némelyek pornak vélték lenni, kinek hossza és szélessége nem látszott s ez hirtelen süvítve-zúgva beérkezett. Népeknek sokaságai nyakra-főre a Csermény szőlőhegyre futottak, sírással, rémüléssel, kiáltozásaikkal. A városban kiváltképpen csöngetés, lövöldözés, dobolás, a várbeli mozsarak pattogása és a harangok szomorú zöngése miatt már a szó sem hallatszott, a szép, fényes, tiszta időben sáskák egész nap tartó elvonulása annyira beborította az eget, napnak az ő fényét elfogván, hogy éji sötétség borult Nyitrára stb.«
Ugyanígy történt ez másnap is, amikor az egész város lakossága és kétszáz diák volt talpon, hogy a sáskák elvonuló özönének a davarcsányi erdőben és az emőkei réteken való leszállását megakadályozzák. »Akkoron is fáklyákat kellett égetni egész nap, hogy az emberek lássanak és foglalkozhassanak.«
Nyitra vára, kivált az Árpádkori királyok alatt, nevezetes hadipont volt.
Salamon is ezt próbálta először megvívni a IV. Henrik segítségével, trónját visszafoglalni vágyván, de Bátor Opos hősiessége megtartá Nyitrát, s Henrik császár elkedvetlenedve mondá Salamonnak:
- Ha ily elleneid vannak, hidd el, országodat többé vissza nem hódítod.
A nyitrai vár hova-tovább mind erősebb hírbe jutott. Nem tudták azt még a tatárok se bevenni IV. Béla idejében.
Nem bírta más elfoglalni, csak a hatalmas Csák Máté 1311-ben, az is hosszú ostrom után. Őkegyelme kemény kezű ember volt. Nem sokat törődött a királlyal és a papokkal. Bevonulván a várba, a nyitrai püspököt, III. Jánost, láncra verette, a szent Szóvád és Benedek ezüst koporsóit lefoglalta: »Ezekből jó lesz pénzt veretni«, a szentek tetemeit ellenben széthányatta: »Ezeket semmire sem használhatom.« A kalocsai püspöki zsinat ugyan egyházi átok alá vetette ezekért, de az átok nemigen ártott neki: egész haláláig ura volt a nyitrai várnak s élvezte roppant hatalmát.
Itt lakott 1471-ben a »pünkösdi király« is, Kázmér, a lengyel király II. Kázmér fia, akit Vitéz János esztergomi érsek hozott be a magyar trónt elfoglalni, amelyben akkor nem kisebb ember ült, mint Hunyadi Mátyás.
Húszezer harcossal vonult be a szelíd, gyermeteg Kázmér a nyitrai várba s ott várta be: mi lesz?
Hát az lett, hogy az igazi király ott termett sebesen, s mikor Kázmér a követeit küldé eléje egyezkedni, nevetve mondá:
- Egyezkedni akar? Hát jól van, kössük meg a békét.
- Milyen föltételekre hajlandó királyi nagyságod? - kérdé a Kázmér követe.
- Egy nagy engedményt teszek neki. De csak egyetlenegyet.
- S mi volna az?
- Hogy szabadon haza viheti az irháját.
A boldogtalan Kázmér nem okoskodott sokáig. Húszezer katonával jött, hatszázzal nagy szomorúan hazabandukolt.

KAPIVÁR
Szaplonczai Poháros Péter volt a Nagy Lajos nevelője. Mikor Lajos királlyá lett, maga elé hívatta Poháros Pétert és így szólt hozzá:
- Mit kívánsz tanításodért, Péter?
- Én neked a tudományokban erős várat adtam, eszed, ismereteid több erőt adnak mint egy vár, hát te is adj nekem egy várat.
Nagy Lajos úgy látszik, sokallta a tandíjat, mert egy omladék várat adott Pohárosnak, de azon föltétellel, hogy azt fölépíteni nem szabad.
Ez volt a Sáros megyei Moglód, mely magas szirt csúcsán állt, s melyet a honfoglaláskor már itt találtak a magyarok. Tuhutum fia Moglout tette rá a kezét, s vagy négyszáz évig bírta a Moglód nemzetség. Róbert Károly azonban ostrommal vévén azt be Csák Mátétól, leromboltatta.
Így került az Poháros Péter kezeibe - de persze uradalom is volt hozzá, Poháros hát nem nagyon bánta a király föltételét, hogy nem szabad Moglód várát fölépíteni.
A Pohárosok kihaltával újra királyi kézben találjuk Moglódot. A jó Zsigmond király szeretett mindenféle pénzügyi manipulációkba bocsátkozni. Kölcsönöket szedegetett fel, jószágokat csereberélt, úgy, hogy valamit ráfizessenek.
Pénzes ember volt akkoriban Kapy András, kamarai gróf; ezzel trafikált Zsigmond király. Kapy hat uradalmat és három várat adott a moglódiért, s még tetejébe egy rakás pénzt is.
A düledék várat nyomban elkezdte építeni, s 1412-ben készen is lett, két szép toronnyal megnagyobbodva, hatalmas bástyáival büszkén tekintve le a mélységbe.
Hiteles számadás maradt fel ez építésről.
A kőműves-mester fizetése havonkint 1 kurta forint (491/2 váltó krajcár) volt.
A pallérnak naponta 2 magyar pénz és egy kanna bor járt ki.
Egy legénynek naponta 1 magyar pénz és félkanna bor.
Két inasnak együtt naponta 1 magyar pénz és félkanna bor.
Ez volt a munkások fizetsége, kik közt, úgy látszik, nagy a rangfokozat. Summa summarum belekerült a vár 212 magyar forintba. (Ma egy millió is kevés volna.) Terményekben és italokban ellenben elfogyott 165 gönci hordó bor, 7800 hordó mész és 9000 tojás, amit a mész közé kevertek. (Öröm volt akkor építkezni. )
Az új várat nem hagyták meg többé Moglódnak a hiú Kapyak, hanem magokról nevezték »Kapivár«-nak s viszont magukat várukról nevezték kapivári Kapyaknak, elhagyván az eddig használt »tétény-kapronczai és kókai« predikátumot.
Békében éltek szép várukban, hatalmas uradalmukból nagyban pénzelve, mígnem Mátyás királyt magukra haragították azzal, hogy a Kázmér herceg behozatalába befolytak.
Mátyás Szapolyai Imrét küldé a vár ellen, meghagyva annak:
- Kő kövön ne maradjon. A vár fundusát is sóval kell bevetni.
Szigorú parancsot kaptak a szomszéd megyék, hogy Kapivár elfoglalásában segítsék Szapolyait.
Szepegett bent az ostromlott várban a két Kapy: Andrásnak fiai János és Gerő. Tanakodtak, búslakodtak, mitévők legyenek.
Végre az az ötlete támadt Jánosnak:
- Küldjünk fel egy zsák kincset a királynak Budára. A legszebb paripánk hátán. Sok ritka ékszerünk van. Hátha meglágyítja a király szívét.
- Jól van, küldjünk fel.
Nyomban el is kezdte varrni selyemszövetből a zsákot a szép Kapy Jánosné Berzeviczy Anna. De amint kiszabta a formáit, hol az egyik, hol a másik Kapy oda lopózkodék varróasztalához s mindig elnyírt a szövetből egy-egy darabot, úgyhogy olyan kicsi lett a zsák a végén, hogy szinte zacskónak is beillett.
- Mármost, hogy fog ez a ló hátán meglenni. Lecsúszik, meg nem állhat.
- Valami kisebb lovat kell szerezni.
Híre járt, hogy Lipócon a Keczerek istállójában van egy törpe lovacska, valóságos természetjátéka, nem nagyobb, mint egy kecske; sokkal olcsóbb mégis egy kis lovat szerezni a kis zsákhoz, mint egy nagy zsákot küldeni nagy lovon.
A kis lovat megvették Keczertől, s két csatlós, két követ, Baltai Orbán és Nagy Balázs, elindult Budára a kincses zsákkal.
Király elejébe kérezkedvén, kérték Kapyak nevében kegyelmét s a vár megkímélését, mire kiszórták a kincseket az asztalra.
A király mogorva volt (mert a kis fia, János herceg betegen feküdt) s bosszankodó hangon, homlokát összeráncolva, mondá az ajándék láttára:
- Takarodjatok! Nekem nem az alattvalóim kincseire, hanem a hűségökre van szükségem.
S ezzel visszavitette velök a kincseket, elkergette színe elől.
Ott künn a várpalota udvarán tanácskozni kezdtek Baltai uraimék. Az udvariaktól íziben megtudták a János herceg betegségét. Mind arról fecsegtek, a főurak a termekben, a szolgák a folyosókon, a katonák az őrhelyeken: hogy a kis herceg már negyednapja nem evett, s hogy már két napja nem látni a mosolyát. Pedig ha már a beteg gyermek nem mosolyog, az annak a jele, hogy már rajta van a halál árnyéka.
Nem mosolyog… nem örül semminek - tűnődék magában Baltai uram: - hátha elvinnénk neki ajándékba ezt a lovacskát. Lehetetlen, hogy gyerek meg ne örüljön neki. Bekérezkedtek a beteg lakosztályába, ahol velencei orvosok sürögtek-forogtak. Megértette magát őkegyelme Nagy Balázs uram, hogy íme egy törpe lovacskával kívánnának kedveskedni a hercegnek.
Az orvos kapva kapott az ajánlaton. Jó gyógyszer az öröm. Bevitték a kis fekete lovat a beteg hálószobájába.
Amint Jánoska odapillantott a lóra, legott felült az ágyában.
- Rá akarok ülni - mondá s elkezdett neki a kezeivel integetni. - Ne csina, ne! - Kacagott, tapsolt s életpír ömlött el penészszínű fonnyadt orcáin.
Nyomban szaladtak jelentéssel a királyhoz: hogy a kis herceg nem hal meg, már nevet is.
Megörült a király s egy csöppet sem volt már ellenére, hogy a Kapyak ajándékát: a póni lovacskát mégis elfogadják.
De akitől Mátyás szívességet fogad el, annak ő maga is viszonozza. Nyomban visszahítta Szapolyai Imrét Kapivára alól, s a Kapyak békében éltek ezután szép fészkökben, míg az 1715. évi országgyűlés egyik cikkelye (mely sok várnak lett megölő betűje) Kapivárát is el nem seperte a fenséges csúcs tetejéről.
A várak tömeges elpusztítását rendelte el a törvény, s ez alól nem volt menekülés…
Azaz,… hiszen magyarok vagyunk, s a törvény kijátszása virtus számba megy - a törvény megvolt, az igaz, de megvolt, mint mindig, a hátsó ajtó is, alkalmatos a kibúvásra.
Hatalmas urak ráfogták a váraikra, hogy azok kastélyok, s a kastélyok maradhattak, míg ellenben a gyengébbek kastélyaira ráfogták, hogy azok várak, és a várak széthányattak. Kapivár akkor éppen egy gyámoltalan özvegyasszony, Kapy Gáborné Gergelaky Éváé volt, ennélfogva elérte a törvény keze.

ÉRSEKÚJVÁR
Majd minden várhoz tapad valami esemény. Holics várából Bakics Péter, Detrekeő vár ura, elrabolta a Révay Ferenc uram nejét, Forgách Zsuzsannát. Galgóc várában ott van a Lehel tornya, melyet a marahánok ellen viselt háborúban építtetett a nagy kürtű vezér s melyben el is van temetve. Nyitra-Zsámbokréton napokig tartózkodék Róbert Károly, midőn hadai Csák Máté ellen harcoltak. Egy hű solymára ide hozta meg hírét a győzelemnek; lihegve érkezett a csatatérről, kétélű kaszáját, mellyel viaskodott, tölgyfakoszorúval ékesítvén fel. A király megörült a hírnek s első hozóját nyomban ott megtette nemesembernek, »Zsámbokréthy« névvel s címerébe adta a kétélű kaszát. Sempthe várát 1657-ből egy hős asszony, Cséfalvay Pálné teszi emlékezetessé, akit a törökök elraboltak, de aki azokat útközben, amíg aludtak, leölte. Drégel nevét Szondy György dolga tartja. Tátika, Somlyó, Csobánc romjait a költő regéi aranyozzák meg.
Egyszóval valami apróság minden várral történt, de nem mindeniknek adhatunk helyet könyvünkben, a kiválóbbakra lévén kénytelenek szorítkozni.
Ezek között is első helyet érdemel Érsekújvár, melyet 1540 táján Várday Pál, esztergomi érsek építtetett a törökök ellen, a Nyitra vize partján, Leék, Görög, Gugh és Nyárhíd falvak összeszögellésénél.
Eleinte csak gúnyolódtak a prímással:
- Papi vár. Misékkel fogják védeni.
De később a legfontosabb hadiponttá nőtte ki magát, melyért folytonosan versenyeztek, majd a török, majd az ausztriai ház, majd a hadakozó erdélyi fejedelmek. Az egész XVII. században szinte szakadatlanul folytak a harcok Érsekújvár kapui előtt.
Rudolf királytól elvette a várat Bocskay István, Bocskaytól megint visszaszerezte az osztrák 1607-ben, az osztráktól újra elhódította Bethlen Gábor, amikor az őrség adta azt fel, elfogván és lefegyverezvén saját parancsnokát, Koháry Pétert.
Az osztrákok nagyon fájlalták a vár elestét, s a császár Bucquoi vezért bízta meg a visszahódítással:
- A vár a mienk legyen - mondá a császár -, akármennyi vérbe kerül is. Sőt a pénzt sem sajnálom.
Bucquoi nagy haddal indult ellene, és hét hétig ostromolta roppant erővel.
Már ingadozott a vár, feladási hírek szivárogtak ki az ostromlottak köréből s ezer kimerülési jel mutatkozott. Bucquoi boldog volt, csak egy dolog keserítette, hogy a hódítás dicsőségét és a zsákmányt meg kell majd osztania a magyarokkal.
Az irigység rossz tanácsadó. Előhívatta a magyar tiszteket és így szólt, ő lévén a teljhatalmú:
- Önöket hazabocsátom. Nincs semmi szükségem a csapataikra.
De ezzel az elhamarkodott lépésével ugyancsak megjárta. Alig néhány napra ott termett ötezer huszárjával Horváth István s megtámadta Bucquoi uramat, kinek német zsoldosai nem bírtak elegendő ellenállást kifejteni, szétszórattak, mint a polyva, magát Bucquoi-t is egy Csongrádi nevű katona lőfegyvere teríté le. Szerencsés lövés volt: nemességet és dominiumot hozott Csongrádynak.
1663-ban török kézre került a vár s huszonkét évig nyögte a félholdat, míg a töröktől gróf Caprara Aeneas nagy vérontás közt visszavette.
De úgy volt megírva a csillagokban, hogy a császár sohasem bírhatta sokáig.
Jött II. Rákóczi Ferenc, s az ő hatalmába került a vár. Itt székelt Bercsényi Miklós sokáig, ideállítva a bástyákra a híres rézágyút, melyet az értéküket vesztett »pro libertate« garasokból öntetett, azt a feliratot komponálva rá:
Numus eram patriae, nervus belli atque moneta
Nunc libertatis vindico jure boans.
(A haza pénze valék, harc eszköze és emelője,
Most a szabadságnak dörgve vivom jogait.)
Rákóczi leveretése után az osztrák lerontatta a várat: hogy sohase lehessen többé másoké.

SÁROSPATAK
»Erdély vizikátora«
A pataki várat a hagyomány szerint Retel építette. Retel pedig azon urak közül való volt, aki még látta Ázsiát s volt benne »odahaza«.
Együtt jött Árpáddal s kíséretében volt, midőn az a meghódolt országot öreg korában beutazta. Egy helyütt egy megáradt patakot gázolt át Árpád a lovával, de forgatagos helyre jutván, az örvény elkapta lovastól. Retel volt az első, aki utána ugrott és kimentette.
- Fiam - mondá Árpád -, ezt a szolgálatodat nem hagyhatom szó nélkül. Legyen ettől a pataktól kezdve minden föld a tied!
- De meddig? - vágott közbe a birtokszomjas Ethe.
- A legközelebbi patakig, amit majd útközben találunk - szabta ki az agg vezér találomra a birtokhatárt. (Egypár ezer hold ide-oda volt még akkor.)
Retel elfoglalta a birtokot és egy erős várat épített a folyóparton, melyet ős források Retelpataknak neveznek, csak később cserélődött ki a Retel elnevezés »Sáros«-ra.
A pataki vár sok kézen ment keresztül, míg a Rákócziakéba került. A Retel utódjaitól elcserélte I. Endre, akinek a felesége lakott ott szívesen, talán mert közelebb érezte magát onnan a hazájához Kiewhez. Azontúl hosszú ideig volt királyok lakóhelye. Itt született »jószívű« Erzsébet királykisasszony is: a későbbi kálvinista fészekben egy katolikus szent. Hosszú ideig bírták a Perényiek. Itt lakott Lorántffy Zsuzsanna, majd Zrínyi Ilona, történelmünk e két nagy asszonya.
A sárospataki vár fénykora a Rákócziak idejére esik. Ezeknek a főfészke. Kivált a II. Rákóczi Ferencé, kinek úgyszólván fejedelmi székhelye volt; itt tartott országgyűlést is, s fényes leventék, udvart képezve, nyüzsögtek a komor falak közt.
Itt fejeztette le őfelsége 1708-ban Bezerédj Imrét, aki elárulta a kurucok ügyét. Derék vitéz volt. Mindenki sajnálta. S noha fejét vették a pataki várban, a babonás nép mégis azt beszélte, hogy a nagy hős élve záratott sírjába, mert tetemei fölött megmozdult a föld.
Ez a hír annyira terjedt s kedvetleníté a népet, hogy a fejedelem megnyittatván a vártemplom ajtaját, kiemeltette s kinyittatá hajdúi által a Bezerédj oda temetett koporsóját:
- Íme, lássák kegyelmetek, hogy két darabban vagyon őkigyelme.
Régebben a pataki vár volt a Rákóczi család kincsesháza is. A »vörös torony«, melyet még V. István király építtetett, tele volt arannyal, ezüsttel. Az Erdélyben uralkodó Rákócziak ide szállították megtakarított pénzecskéjüket, mint biztos helyre. Az elmés erdélyi urak emiatt nevezték el »Erdély vizikátorá«-nak a várat; mert a vizikátor kihúzza a testből a nedveket, a vörös torony pedig kihúzta Erdélyből a pénzt.
Ezerhatszázhetvenben eredeti módon dézsmálta meg a Rákócziak aranyait egy kollégiumi diák.
Fogott valahol egy csókát s azt oly ügyesen kitanította tolvajnak, hogy mindennap kétszer szállt föl a vörös toronyba, s egy kis nyíláson át beröpülvén, minden alkalommal egy koronás aranyat hozott ki csőrében a gazdájának.
Mikor már a nebuló aranyai jócskán fölszaporodtak, agyonütötte a csókát s ő maga elköltözött végképp Patakról.
De a csóka bizony nem bírt kihordani annyit, amennyit a Rákócziak behordtak.
S viszont a Rákócziak nem bírtak összegyűjteni annyit, amennyi elég lett volna II. Rákóczi Ferencnek.
Amit a csóka meghagyott, elszedte a kétfejű sas. Az a madár, amely a labancok zászlóin feketedett.
A háború költségei annyira fölemésztették a Rákóczi magánvagyonát, hogy »Erdély vizikátorának« az ura így szólt egy ízben panaszkodva az erdélyi rendeknek:
- Még talán ez a mente sem az enyém, ami rajtam van.

A SZEGEDI VÁR
A szegedi vár már az Árpádházi királyok alatt megvolt s a vegyesházbeli királyok korában fontos szerepet játszott. Hunyadi János, Mátyás király gyakran megfordult benne. Régebben Borbála királynő, Zsigmond neje, farsangolt falai közt, Szegeden akkoriban nagy számban levő főurak képezvén udvarát.
A mohácsi vész után 1526-ban egész Szegedig portyázván a török, a várat is megostromolta s megrongálá.
Azontúl omladozni kezdett… pusztult, mállott, senki sem törődött vele, míg végleg elfoglalván Szegedet 1542-ben a török, néhány év múlva újra építette a romvárat. Erről az építésről énekli Tinódi:
Csuda bölcsen ractác…
Elest algiut sokat szörszete be az várban,
Kinek mássa nincsen mongiak ez országban.
A régi vár elpusztulásának egy Pribék nevű magyar ember az oka, aki a budai basának, Mehemednek, titkára volt s egyszer valamikor a szegedi tanács által megbüntettetett.
A szegediek szelét vévén annak, hogy Mehemed uramnak foga a Tisza-Duna közti vidékre is vásik, egy négy tagú hódoló küldöttséget menesztettek Budára, mely megkérlelje. E küldöttséget Zákány István uram vezette s benne voltak Tsötörtök László Somlyai Pál és Budai István uraimék.
Sok láda szárított halat s gyönyörű szőnyegeket vivének a basának, ki is nyájasan fogadta, őket, mondván:
- Legyetek nyugodtak, Szegedet pártfogásomba veszem, és semmi bántódása nem esik.
De alighogy kitették lábukat a budai várból, belépett a basához Pribék s elkezdett neki szemrehányásokat tenni:
- Hidd meg, uram, ha ezek hazaérnek, soha többé Szeged a tied nem lesz. Pedig fogalmad sincs, mennyi kincs van ott. A szegediekben nem szabad bízni. Ravaszok, megcsalnak mindenkit. Otthon nevetni fognak rajtad.
A gyenge elméjű Mehemed szót fogadott, elfogatta a szegedi urakat s kivégeztetvén őket, Pribék tanácsára Szeged ellen indult.
Volt a basának egy vitéz agája: Hubias. Szemefénye a török hadseregnek, délceg, olajbarna arcú dalia. Az a hír járta róla, hogy gyaur golyó nem fogja. Őt küldé Szeged ellen Mehemed.
Nem sok ellentállásra talált. A szegedi polgárok kalmárnépek valának, nemigen értettek a fegyverforgatáshoz. Főbíró uram ugyan felkötötte a fringiát s kidoboltatta az utcákon, hogy aki a városát szereti, helyt álljon, de csak igen kevés fegyveres gyűle a vár elé. A legtöbben szétszaladtak, amerre bírtak, de leginkább Temesvár felé, ahol Losonczy parancsnokolt derekas számú csapatok felett.
Az odamenekülő szegediek kérelmére Losonczy rögtön útnak indított egy segélyhadcsapatot, melyet Kis Kampó vezetett. Kis Kampó meg a magyar seregnek volt szemefénye, legjobb vitéze. Tábortüzeknél estenden mindig arról disputálgattak a katonák, melyik a különb legény: Hubias aga-e vagy Kis Kampó?
Most íme megjött az alkalom, hogy eldőljön.
- Megyek én - kiáltá Kis Kampó, mikor meghallotta, hogy Hubias aga is jelen van Szeged ostrománál.
Elindultak, mentek Szeged mentésére, útközben sehol meg nem pihentek, pedig meglehetős csípős éjszaka volt (éppen utolsó farsangkor), s az út sáros, lucskos. Hanem ennek az éjszakának volt egy más baja is, a csípősségén kívül: éppen éjféltáján elkezdett virradni - mégpedig nyugot felől. Egészen világos lett. Majd apró fekete hernyók röpködtek a levegőben.
- Szeged ég! - zúgták a katonák.
Valóban nem volt már mit menteni, mire odaértek. Lángokban állt az egész város. A tornyok ledőlve csonkán meredeztek az égre, a füst terhes barna felleg gyanánt kavargott, beláthatatlan messzeségre takarva el az eget. Irtóztató látványa volt a pusztulásnak.
Forduljunk vissza! - követelte a sereg. - Nincs itt nekünk már semmi dolgunk.
- Megálljatok! - mondá Kis Kampó az elkeseredés dühével. - Hadd legyen valami nyoma, hogy itt jártunk.
S ezzel beugratott Csella nevű pejkancáján a Tiszába s átúszván a folyamot, a vár elé nyargalt, harsány hangon kiáltá:
- Hej, törökök! Ha olyan vitézek vagytok, küldjétek ki nekem Hubias agát. Hadd mérkőzzünk össze egy szál kardra!
Azon melegiben szaladtak tízen is megmondani Hubiasnak:
- Egy magyar katona átúszta a Tiszát, veled akar verekedni.
- Vakmerő kutya lehet, ha átúszta. Bizony nem térek ki előle.
Ezzel Hubias is lóra ült s elébe ment a magyar daliának kivont karddal.
Összecsaptak. Szikrázott a két nemes acél, minden ügyességöket elővették a bajvívók, de csak nem bírtak egymásban kárt tenni.
- Ki vagy? - kérdé az aga meglepetve az ellenfél remek vágásai által.
- Akárki vagyok - szólt Kis Kampó nyugodtan -, fölösleges a bemutatás, mert mi úgy sem találkozunk többé ebben a világban egymással. Egyikünk itt marad.
- Ám legyen!
S ezzel újra egymásra rohant a két levente. Jó szerencse, hogy elkapta a fejét Kis Kampó, mert menten szörnyet hal vala a Hubias rettentő csapásától. De Kis Kampó sem volt rest, visszavágott hatalmasan, s ha a Hubias lova félre nem ugrik a gazdájával, bizony nem tudom én, mi lett volna.
Egy negyedóráig tartott már a harc, a lovakról, a vitézekről csurgott a verejték, de vér nem, míg végre Kis Kampó egy cselvágással végighasítá Hubias váll-lapockáját. Magasra, szökött fel a friss vér, Hubias kezéből kiesett a kard.
- Rád ösmerek. Te Kis Kampó vagy - hörgé a török aga.
- Te pedig rögtön a Mahomed próféta vendége leszel a paradicsomban - szólt Kis Kampó s olyan ádáz erővel sújtott felé, hogy feje legott elvált törzsétől.
Ezzel be nem várva, míg a szájtátó várnép üldözőbe venné, újra beugratott a Tiszába s nagy »éljen!«-rivalgások között úszott ki övéihez a túlsó partra.
A szegedi várban török basák székeltek azontúl egészen a török iga lerázásáig. Ekkor levették a bástyatoronyról a félholdat, és a kétfejű sas került helyére. Török helyett német őrség s német várparancsnokok. »Németajkú törökök.«
Lassankint veszteni kezdé hadi jelentőségét is a szegedi vár, melyet urunk II. Rákóczi Ferenc ostromolt utoljára, s csak a szegediek álmodoztak még felőle, hogy hátha megint feljő a delelő napja s úgy lesz, mint valaha régen, mikor még Zsigmond király, Hollós Mátyás tanyázott benne.
»Fog még itt király lakni!« mondogatták, és igazuk lett.
Csakugyan lakott, pedig jó sokáig, még egy király. A »zsiványok királya«, Rózsa Sándor.
A hajdan híres várból börtönöket csináltak, nagy bűnökért elítélt rabok számára. E falak közt, melyekbe bele volt építve a szelídség jelvénye, a híres kőbárány, a leghajmeresztőbb kegyetlenségek történtek Ráday alatt, aki itt tartá véres törvényszékét az alföldi haramiák fölött.
Végre a város újjáépítésekor Ferenc József király a városnak ajándékozta a várat - háztelkeknek. S most fényes paloták emelkednek helyén, kacéran nézegetve magokat a szőke Tisza lomhán suhanó vizében.

KIRÁLYOK VÁRA
(Visegrád)
Ami most a »mandátum«, az volt régenten a vár. Minden szegény ábrándozó fiú álmaiban ott szerepelt végpontnak a vár. A középkori karrierhez mintegy hozzátartozott alacsony viskóból elindulni egy szál karddal s sok viszontagságok után egy várat szerezni.
Pedig az nem volt éppen kis feladat, a királyt kivéve, kiről fel is maradt a közmondás: »Könnyű a királynak várat szerezni.« A főurak, e hatalmas oligarchák, sokszor maguknak éltek, de okvetlenül a királynak haltak. A fiskus kezébe sűrűn hullottak a várak, kivált hadjáratok idején, a kihalt nemzetségektől.
Más ember fiának azonban nehezen ment a várszerzés, mert vagy építeni kellett, mint Bebek Máté uramnak, aki a XIII. században annyi pénzt talált a Krasznahorka alatti téren, hogy egyszerre hét várat épített belőle, vagy kapni kellett a királytól, vagy elvenni haddal olyantól, akinek van, vagy pedig beleházasodni valami várba.
Ez utóbbi volt a legkönnyebb. Ezt csinálták az emberek, mióta a világ van, a legszívesebben. Még olyan hatalmas család is, mint a Habsburgok, házassággal szerezték országaikat, s innen a találó mondás: »Bella gerant alii, tu felix Auatria nube!« (Hadakozzanak mások, te szerencsés Ausztria házasodjál.)
Visegrádhoz még könnyebben jutottak a magyar fejedelmek, a honfoglaláskor itt találták készen. Visegrádot, mint a neve is mutatja, a tótok építették, mégpedig nem oly értelemben, ahogy ezt most Budapest felől szeretjük tréfálkozva mondogatni: nem mint napszámosok, hanem mint urak. Régenten tótból lefordítva »magas vár«-nak, latinul »altrum castrum«-nak fordul elő az okmányokban. Semmi kétség, hogy már ezer év előtt is ott állott azon a fönséges bércen, mely a Duna tükrébe nézi magát s mely regényes hegyektől körülvéve, a szelíd természet bájával telt öbölből nyúlik fel merészen az égnek.
A szép királyi vár egy alvárral és egy védvárral volt biztosítva, úgy hogy sok ideig bevehetetlen várnak tartották, mint később Komáromot.
Ámbár a várak bevehetetlensége minden időben csak illúzió volt, s legjobb e tekintetben a Bem filozófiája:
- Ha bevehetetlen a vár, akkor úgysem veszi be az ellenfél tőlünk, ha pedig beveszi, akkor nem bevehetetlen, tehát visszavehetjük tőle.
Visegrád leginkább a vegyes házbeli királyok alatt virágzott. Az Árpádok is sokszor megfordultak ott, sőt Salamon »ült« is benne másfél esztendőt. A tornyot, ahol el volt csukva, maig »Salamon tornyá«-nak nevezik.
De legjobban szerette ezt a helyet Róbert Károly; aki a vár aljára pompás palotát épített, s állandóan benne lakott. Egész palotasor volt akkor Visegrádon; a főuraké, kik a királyi udvar fényét vetélkedve emelték.
Oláh Miklós érsek, ki már csak Mátyás halála után láthatta Visegrádot, mint szemtanú elragadtatva ír róla: »Bámulatra méltók voltak a függő erkélyek, a dísz- és vadaskertek, az alabástrom- és márványmedencés szökőkutak, melyeket múzsák szobrai vettek körül. Négyszáz szobája volt a laknak, világraszóló fényben úszó. Az istállók márvánnyal vagynak bevonva. A vártemplom három alabástrom-oltárral és egy ezüstsípú orgonával ékeskedik.«
Ebben a templomban nem tud imádkozni Arany János szerint a királyné. Olvasóját honn feledte.
- Eredj fiam, Klára! megtalálod a térdeplőn, ha nem, a dívánon.
Zách Klára elment, de az olvasó helyett ott találta az udvarlót, a királyné fivérét, Kázmér herceget, Lokietek Vladiszlav lengyel király fiát, aki gyalázatba ejtette.
Felbőszült e gaz csínyen, melyben része volt a királynénak is, az apa, Zách Felicián, s berontott éles kardjával a királyi termekbe, ahol háznépével éppen ebédnél volt Károly király.
- Életed a lányért, Erzsébet királyné! - s feléje sújtott. A királyasszony sikoltva hárítá el kezével a vágást. Négy ujja leesett.
- Gyermekemért gyermek! - ordítá a feldühödt főúr és a királyfiaknak rohant.
De szerencsére felugráltak a király emberei az asztaltól s felkoncolták a derék öreget, mielőtt esetleg kárt tehetett volna a kis Lajosban, akiből Nagy Lajos lett.
1335-ben olyan pompát látott Visegrád, aminő még se azelőtt, se azóta nem volt Magyarországon. Kelet-európai értekezlet volt Károly királynál. Megjelentek: János a cseh király számos vitézével, III. Kázmér lengyel király a mesés fényű lengyel urakkal, Rudolf szász herceg, Boleslav liegnitzi és Vladislav lancritzi hercegek, bíborba öltözött csatlósokkal, úgyszintén a német lovagrend meghatalmazottjai: Hadi játékok- s udvari ünnepélyeknek nem volt vége, hossza. A castelai püspök ilyen nyilatkozatra fakadt: »Aminő Visegrád, olyan csak a paradicsom lehet.«
Visegrádon tartották királyaink, ami a legféltettebb javuk volt: a koronát és a kényes rabjaikat. Ide tette fogságba I. Lajos a Nápolyi hercegeket, Mátyás király pedig a Podjebrád cseh király fiát és Vitéz János esztergomi érseket.
Sőt úgy is esett, hogy ahol a korona volt elcsukva lakattal, oda került maga a koronás fő is, lakat alá.
1401-ben, ápril 28-án, Budán a rendek Zsigmond király elé járultak, szemére hányván törvénytelenségeit.
- Hát mit akartok velem tenni? - vágott közbe türelmetlenül Zsigmond, elunván a hosszadalmas panaszkitöréseket.
- Fogollyá teszünk - mondá a nádor.
- Itt vagyok, fogjatok meg, de ne beszéljetek annyit.
Így került a visegrádi fogságba Zsigmond, ahol egy félszázad előtt rútul bántak el a szegény II. Károllyal, kit a Forgách Balázs csákányütéseitől vérbe fagyva, félig holtan szállítottak Budáról Visegrádra.
Erzsébet királyné a rabhoz küldé udvari orvosát, hogy az mindennap küldjön csatlóssal Budára üzenetet a sebesült hogylétéről.
»Sebei nem gyógyulnak. Nem él meg.« - Ez volt az első üzenet.
A második, harmadik üzenet is ez volt, csak napok múlva fordult meg a dolog.
»Sebei gyógyulnak. Megél.«
A szegény doktor, aki nem értett a politikához, komolyan vette a maga gyógyítását, meg sem álmodhatta, hogy most már éppen azért nem él meg. Egy éjjel megfojtották börtönében.
Mátyás halála után, mint minden, Visegrád is hanyatlani kezdett. Ulászló alatt elpusztult a négyszáz szobás palota. II. Lajos már csak annyira becsülte, hogy egyik szeszélyes percében 1518-ban odaajándékozta - a szakácsnéjának.
Nimbuszát veszté a fönséges fellegvár is. A két következő zavaros században sokszor cserélt urat ő, a »bevehetetlen«. Hol elfoglalta a török, hol ismét visszavették tőle. Éppúgy vándorolgatott, mint az apró pipogya várak, míg végre I. Leopold, mert bizony őfelségének nemigen telhetett a magyar várakban valami nagy öröme, kiadta a rendeletet, hogy »szét kell hányni Visegrádot«.

A VÁRAK KIRÁLYA
Ha Hunyadi János nem tett volna semmit, csak azt, hogy ő nevelte Mátyás királyt, már azért is híres lenne.
Vagy ha nem csinált volna egyebet, mint hogy ő építette fel Vajdahunyadot, már abból is ráismernénk, hogy nagy embernek kellett lennie, aki koránál magasabban szárnyalt.
De hát Hunyadi János csinált még egyebet is. Szent István királytól kezdve le egész Deák Ferencig, keresztül-kasul nyitogathatjuk, fürkészhetjük Clio fiókjait, míg egy olyan nagy alakra találunk, mint Hunyadi János. Azaz, hogy nem találunk.
Minden csodálatos, ami az ő keze nyomát viseli. Még ez a vár is, mely a Zalasd vize feletti sziklán kevélyen hirdeti a középkor fényét, művészetét és ízlését.
Szinte megismerni, ki mit épített e kolosszális tündérszépségű várból.
Ezek a karcsú tornyok, e remekei a csúcsíves építészetnek, ezek a szép cirádás erkélyek, e klasszikus kidudorodások, ezek a Hunyadi Jánoséi.
A rendetlen, összegyömöszölt bástyák, erődök szembosszantó melléképületek a Bethlen Gábor manupropriája, meg a többi tulajdonosoké.
Mert sok kézen járt a vár. Mátyás király fiára, Korvin Jánosra hagyta, ki itt tartá egyszerű udvarát, melyben Fráter György is apród volt.
Corvin már ekkor mondogatta, felismervén a fiú nagy tehetségeit:
- Keserves lesz még ez a te buksi fejed Erdélynek, ha idejekorán le nem szelik.
Corvin halálával nejéé lett a vár, majd zálogképpen (tizenkétezer forintban) az enyingi Törökökhöz jutott, ezek kihaltával a fejedelemre, Bethlen Gáborra szállt.
Egy Bethlen-leány (Katalin) révén, aki a kalandos Zólyomihoz ment férjhez, Zólyomiaké lett Vajdahunyad, kik apa és fiú fejedelemségre vágyván, börtönből börtönbe vándoroltak s nóták útján a vár kézről kézre járt.
Apafy Mihály uram őnagysága »holmi tartozások« fejében Thököly Imrének adta.
De Zólyomi Miklós sem pihent s a portánál örökké mozgatta a maga dolgait.
Apafy uramra nemegyszer reccsentettek rá. Egy eredeti levél fenn is maradt.
Atyámfia!
Zólyomi a fényes portánál panaszkodott, hogy Hunyad vára Thökölynél van. Barátom uram, ez nem illet. A dicsőséges szultán parancsa, hogy Zólyominak minden vagyona visszaadattassék. Ezt tehát megértsd.
1667. június 15-én.
Kara Musztafa, kaimakám.
A jámbor természetű Apafy (akivel ilyen hangon beszélgettek a szultán vezérei) ijedten rohant Teleky nyakára a levéllel:
- Lássa Teleky Mihály uram, mit cselekszik.
És Teleky Mihály uram látta is - mert ő jól tudta azt, hogy Kara Musztafa levele csak annyit jelent: »Küldjetek ismét egy kis pénzt.«
Vitte is rögtön a levelet Thökölyhez.
- Láthatja kegyelmed, mit kell csinálni.
Thököly is látta; mindjárt összecsomagolt egypár zacskó aranyat s küldte Telekynek, Teleky pedig Musztafának, visszatartván maga számára is valamicskét.
Így ismétlődött ez igen gyakran, míg végre Zólyomi halálával teljesen háborítlanul székelt Hunyadon Thököly, fényes udvart tartván ott német őrséggel. Hogy miből állt az akkori »fényes udvar«, mutatja a hunyadvári lajstrom, amely szerint a várnak az őrségen kívül a következő személyzete volt: Egy várnagy, egy gazda, egy rationista, kulcsár, káplán és egy diák. Ezek valamennyien ezerkétszázkét forintba kerültek évenkint.
Talán fölösleges mondani, hogy Thököly Imre is nótába jutott, s a vár Apafyé, majd az Apafyak után a kincstáré lett.
Minden gazdájánál sok viszontagságot állott ki, de megaláztatást csak ennél. A kincstár ugyanis 1852-ben a bezirkereket szállásolta el a Hunyadiak büszke várában.
A modern idők nem nagyon kedveznek a váraknak. Szerepük elmúlt, mert hasznuk elmúlt. A legerősebb sasfészkek is leomlottak. Idők foga, háborúságok zivatara, emberek közönye, gondatlansága, királyok taktikája sok vár elpusztulását okozta.
Vajdahunyad is sokszor járta már a végét. De hatalmas megalkotója olyan talizmánnal látta el, hogy minduntalan felújult. A nagy Hunyadi művészetet hagyott lehelni a kövekbe.
A kövek szilárdsága nem mentette volna meg Hunyadot, de a művészet lehe parancsolón hirdeti rajtok: »Nekem meg kell maradnom.«
Áll is romjaiból régi fényére, formájára visszahozva. Talán éppen szakasztott olyan, mint új korában. Alant a kis Zalasd patak csörög rejtelmesen. Fenn a szép tornyok, fülkés bástyák csalóka igézetbe fogják a vándort.
Mohón tapad szeme a cikcakkos, százféle ablakokra, hogy nem jelenik-e meg valamelyikében Hunyadi János, sisakos fejével, vállára boruló hullámos hajával, vagy a szelíd arcú nagy asszony, Szilágyi Erzsébet, előkiabálva valahonnan a gyerekeket: »Laci, Matyi, hol vagytok?«

A CSÁK FÉSZKE
(Trencsén)
A Vág mentén fölfelé haladva Beckón túl kitágul a szilaj folyam völgye, óriási hegyek szinte egymásra látszanak dőlni körös-körül keretnek, míg végre Kosztolnánál meredek sziklán megvillan egy hatalmas romvár: Trencsén.
Itt székelt valamikor a leghatalmasabb magyar úr, Csák Máté, aki fittyet hányt a királyoknak és a törvénynek.
A romtömkelegben egy-egy kövön a Thurzó-címer látszik, egy másikon a Forgáchok koronás nőalakja domborodik ki, amott a Hunyadiak hollója röpköd, majd egy Zápolya- vagy egy Illésházy-címer.
A kövek elbeszélik némán, hogy kik voltak ennek a várnak az urai.
A vár udvarán van egy 76 ölnyi mély kút. Ehhez is tapad egy történet.
Trencsén urainak mindenük volt, ami a szívüknek, szájuknak tetszett. Csak egy hiányzott, s azt még Csák Máté sem tudott teremteni. Nem volt a váruraknak vizük. Azt nem adhatott nekik a király, a szikla pedig nem akart adni. Pedig ugyancsak bizgatták elégszer.
Szapolyai István, aki 1475-ben kapta meg a várat, egy portyázásából nagy zsákmánnyal tért meg. Sok lábasjószágot és törököt fogott. Mind a kettő kész pénz; mert a lábasjószágnak jó ára van, és a rabokat is kiváltogatják apródonkint.
A rabok között volt egy gyönyörű leány, Fatime; szelíd, finom, tartásban, modorban előkelő, elbájoló. Nagyon megtetszett Szapolyainénak, Hedvig tescheni hercegnőnek. Elkérte férjétől a hölgyei közé.
Rá néhány hónapra előkelő török úr, Omar basa fia jelent meg Trencsénben a várúrnál, hogy a török rabokat szeretné kiváltani.
- Azt igen okosan teszed. Olcsón engedem őket.
Megalkudtak az összegben, de a török ifjú még így szólt előbb:
- Szeretném azonban látni, hogy mit váltok ki.
- Nézd meg hát előbb a portékát.
Levezette a rabokhoz. Az ifjú elhalványodott s remegve kérdé:
- Csak ennyi?
- Nos igen.
- Mind itt van?
- Mind.
- Ő tehát meghalt! - kiáltá kétségbeesetten.
- Kicsoda?
- Az én jegyesem, Fatime.
- Nem, a feleségemnek ajándékoztam.
- Őt akarom kiváltani, uram.
- Az lehetetlen. Amit egyszer feleségének ad a magyar ember, azt vissza nem veheti többé.
- Annyi aranyat adok érte, amennyit nyom - esengett a bég.
- Elég aranyam van.
- Száz arabs lovat hajtok érte az udvarodra.
- Elég ménesem van - felelte ridegen Szapolyai.
- Hát mid nincs?
Szapolyai nevetett.
- Vizem nincs, jó muzulmán. Fakassz nekem e kősziklából vizet, s én odaadom nemcsak Fatimet, de valamennyi rabot ingyen.
- Add rá a nemesi szavadat.
Ezzel nekilátott az ifjú és a rabokkal három hosszú évig vájta a kősziklát mindig mélyebbre, mélyebbre, lankadatlan erővel, szívóssággal, míg végre az emberi akarat előtt meglágyult a kő is, és víz buggyant fel a mélységből.
Szapolyai szavát állta. A rabokat szabadon ereszté. A bég testileg megtörve e szemrehányó szavakkal vált meg tőle:
- Vized már van Szapolyai, de szíved nincs.
A Szapolyaiak akkor vesztették el Trencsént, mikor a trónra jutottak. János királytól ostrommal vette be Ferdinánd vezére, Baracskay Pál.
Ferdinánd odaadta zálogba Thurzó Elek országbírónak, a Thurzóktól a Forgáchokhoz származott, míg végre az Illésházyaknál állott meg hosszú évszázadokig.
Sok vidám, rózsaszínű napja volt Trencsénnek: lagzi, menyasszonyvárás, kendőadás. Itt adatott férjhez Mária, I. Lajos leánya, luxemburgi Zsigmondhoz. Itt várták a magyar főurak Podjebrád követeit, Mátyás jegyesét s fogadták mesés pompával. Itt jegyeztetett el Szapolyai Istvánné leánya, Szapolyai Borbála, Zsigmond lengyel király részére.
A sötét napokból is kijutott. »Álgyúk sokszor dördülének, falak sokszor repedének«, különösen Illésházy István idejében, akitől el is kobozta a várat Rudolf császár és odaajándékozta a bécsi kereskedőjének, Henkl Lázárnak.
A Csák Máté vára Henkl uramnál!
Minden várúr arcát megfesté a harag és szégyen. Maga Bocskay István azt üzentette Trencsénbe, hogy egy rőffel fogja onnan Henklt kiverni. (Milyen boldog idő, mikor még csak egy Henkl volt. Most már ezer van.)
1605-ben ostrom alá fogta Bocskay a várat és csakhamar bevette.
Jó politikus volt, így gondolkozott:
- Most már kinek adjam? A saját embereim közül valamelyiknek? Ezeknél mindig a Pandora szelencéje lesz. Ejh, odaadom a régi urának, Illésházynak.
Legott is ültette nyeregbe a csatlósát, keresse fel levelével Illésházyt. A levél így szólott:
»Bevettem Trencsént. Kegyelmedé volt, hát nem adhatom én sem másnak.«
Mire visszaírt Illésházy:
»Nagyságodé volt a vár, most nagyságodé a várúr.«
Hű barátja lett Bocskaynak ezután, s nagyban elősegítette céljait, mert Trencsén vár nagyeszű ura úgyszólván a Csák Máté hatalmát érte el, roppant népszerűsége és diplomáciai ügyessége által.
Egyszer meglátogatta Mátyás főherceg Trencsénben s bizalmas beszélgetésben elárulta, hogy király szeretne lenni.
- Tegyen meg fenséged előbb nádorrá, és akkor király lesz - mondá Illésházy.
A főherceg mosolygott.
- Az egy kicsit nehéz. Hanem ön tegyen meg előbb királlyá és akkor nádor lesz.
Illésházy meghajtotta magát.
- Ám úgy is jó.
Nemsokára király lett Mátyás főherceg, s nádor 1608-ban Illésházy.
Nem volt tréfadolog sem az egyik, sem a másik - de mégis könnyebb volt Illésházynak királyt csinálni Mátyásból, mint Mátyásnak Illésházyból palatinust.
Mert Illésházy protestáns volt, s a protestánst akkor szívesebben ültették máglyára, mint a nádori székbe.

BECKÓ VAGY BOLONDÓC
(Beckó vára)
Zsigmond király idejében a hatalmas Stibor vajda volt a legbolondabb okos ember (akit pillanatnyi szeszélyek vezettek néha a legkomolyabb dolgokban). Ellenben Beckó volt a legokosabb bolond.
Óriás birtokain vadászatot rendezett Stibor vajda egy napon. Hasonlóan az indus nábobokhoz, a Vág melletti kiskirály is ezerekre menő hajtókkal, százakra menő társzekerekkel és roppant vendégrajjal verte fel az őserdők csöndjét.
Szájhagyományok szerint egy ebédre éppen azon kopasz szikla alatt települt meg a vidám társaság, melyen később az ország legszebb vára állott. Derült hangulatba hozta a vajdát ebéd alatt a házi bolondja, a virgonc eszű Beckó.
- Vajon mit csinál most Zsigmond király? - tűnődék a főurak egyike, mire azt felelte a bolond:
- Adósságot.
Bezzeg kitört erre a hahota mindenfelé.
A nyitrai püspök a hatodik kupa bornál azon kezdett sopánkodni, hogy miért nem hisznek a zsidók a Krisztusban? Abba is beleszólt Beckó:
- Ugyan hogy is hihetnének ott a fiúban, ahol az apa örökéletű?
Talált a felelet, ez is, az is. Úgy szórta Beckó a szikrákat, mint a legnemesebb kő a színeket. Mindenki bámulta. Maga Stibor vajda el volt kápráztatva.
- No, Beckó - monda -, ma nagyszerű voltál.
- Az szoktam lenni - felelte mosolyogva a bolond.
- Hálás leszek hozzád - folytatta Stibor.
- Nem szoktál az lenni - vágott vissza a bolond.
A vendégek gúnyosan mosolyogtak a gazda rovására, ami kissé felbosszantá Stibort.
- No hát, kívánj valamit!
- Jól van, jól. Én azt kívánom, építs nekem erre a sziklára itt fölöttünk egy várat; szebbet Visegrádnál.
És néhány nap múlva csakugyan elkezdődött az építkezés, vésték a kemény sziklába az alapokat.
Persze Stibor vajda kitalálta az építkezés legokosabb módját, az igazi közmunkát: aki a hegy alatt ment el, lett légyen az lengyel kereskedő, vándorló legény, vagy bárkinek a jobbágya, azt befogták és tíz napig dolgoznia kellett, hogy aztán tovább mehessen. Ha szekéren jött, vagy lóháton, annál jobb, mert a szekérnek és lónak is hasznát lehetett venni az építés körül. Még az átutazó urak és úrasszonyok sem voltak kivéve; egész kíséretükkel ott marasztották nyolc napig. Ha már bolondnak épül a vár, hadd legyen egészen bolond az építési módja is.
Egypár év múlva fölépült a vár, olyan fényesnek, elragadónak, hogy a »legszebb«-nek tartották az országban. Stibornak magának is nagyon megtetszett, mikor először meglátogatta az immár várúrrá lett Beckót.
- Te Beckó, nekem ez a vár nagyon tetszik.
- Elég csinos.
- Cseréljük el, Beckó.
- Mit adsz érte?
- Annyi aranyat, amennyit te magad egy zsákban elbírsz és egy másik várat.
- Nem bánom, cserélek egy föltétel alatt: legyen a vár a tied, de viselje az én nevemet.
Ez a vár építésének meséje. Így lett halhatatlanná Beckó. De a mesének folytatása is van, mely szomorú véget szán Stibornak.
Ott lakott Beckón, itt tartá fia lakadalmát is Szechen Katalinnal. Egy álló évig és egy napig tartott a dáridó. Az első napon nagy kegyetlenséget követett el Stibor; egyik szolgáját, aki kedvenc vadászebét megütötte, ledobatta a szikla tetejéről a mélységbe. Az utolsó napon (éppen egy évre rá) ebéd után pityókosan ledőlt a várkertben a gyepre szundikálni. Mérges kígyó mászott elő a bokorból és kivájta az alvó főúr szemeit. Stibor fölriadva az irtóztató fájdalomtól, őrülten futott a sziszegő kígyó elől, amely üldözte. Futott, futott világtalanul… aztán meg röpült; mert arra a helyre érve, ahonnan a szolgát ledobatta, lezuhant és szörnyű halálát lelte.
Roppant birtokait fia örökölte, akiben 1434. évben kihaltak fiágon a Stiborok, s Beckó az alsólendvai Bánfyaké lett királyi adomány útján. Ostromló had nemigen nyugtalanítá Beckót, mert erős is volt, hozzáférhetetlen helyen is állott, mindössze egyszer próbáltak szerencsét az Ibrahim budai basa arra kalandozó hadai, de Bánfy Kristóf benn a várban föl sem vette, gúnyos levelet dobatott le az ostromlók közé:
»Jó reggelt kívánok kegyelmeteknek mind közönségesen, ha sikerül a várat bevenniök, kalapot emelek kegyelmetek előtt.«
Biz az nem sikerült. Eltakarodtak szégyenletesen, s a gyönyörű sziklavár a »bevehetetlenség« hírébe esett. Zajtalan, békés fészek volt, hol nyugodtan írhatta Bornemisza uram a Bánfyak protektorsága alatt az ő református prédikációit.
Még tán ma is állana Beckó, ha a Bánfyak lendvai ága ki nem hal, s a vár nem kerül hat atyafira. Amit az ellenség nem bírt véghezvinni, megtette a hat tulajdonos. Közös lónak túrós a háta, közös épületnek becsurog a fedelén.
A beckói várban, melyből egy-egy hatodrész illetett meg egyet, senki sem lakott, senki sem javított semmit többé. Villám ha lecsapott, szél ha valamit letépett, idő amit megrongált, az úgy maradt.
Lassankint rom lett; de olyan rom, mely még ma is mutatja Stibornak királyi fényűzését: a kőbe vésett Stibor-címerek, a művészi faragványok. Sőt a festők ecsetjét is igénybe vette a hatalmas vajda. Az ivóterem düledék falain még most is jól ki lehet venni két képet, egy táncoló medvét a vezetőjével s egy oroszlánnal vívó lovagot.
A rege szerint két holló röpköd szüntelen az omladék fölött. E két holló Stibor és gonosz neje Dobrochna, akik arra vannak elátkozva, hogy őrizzék a várat, míg egészen egyenlővé nem lesz a föld színével.

CSÓKAKŐ
(Kata és Éva)
Fehér vármegyében, Csurgó és Mór között fekszenek a Csókakő romjai.
Csókakő várának is érdekes regéje van. Miként adta oda Zsigmond király… de nem vágunk a krónika elé, mely eléggé mulatságos, még ha nem igaz is.
De igaz is lehet. Én legalább, ha akarom, valamennyiben hiszek, ha nem akarom, egyben sem hiszek.
Mert valamennyi donációs történet közt a legismertebb, legnyilvánvalóbb a Mária királynő adományozása, aki azt kiáltja a Kis Károlyra rohanó Forgácsnak:
Vágd fiam, Forgács,
Tied lesz Gymes és Gács.
Nos, igen szép, de mégsem egészen valószínű, hogy őfelsége ráért volna ebben a borzasztó pillanatban versben beszélni.
Már ennél mégis igazabb lehet a Csókakő története, mely a Zsigmond alatti török háborúkra ereszkedik vissza.
Háborút viselni akkor is nagy mulatság volt; olcsóbba is jött, de némi üggyel-bajjal bizony akkor is járt.
Ma egy sürgönyt kopogtatnak le s »berukkol« mindenki. Valaha nehézkes parancs ment violaszín pecsét alatt. Hát még a Zsigmond idejében? Ha katona kellett, semmit sem firkáltak, hanem fegyvereseket gyűjteni útra menesztettek egy kardot, hogy kergesse össze a többit.
A kard aztán elment. Herold hordozta véresen az országban, és gyűltek a hadak a zászló alá.
Hát mondom, háborúra készült a király, s a véres kardú heroldok szigorúan hirdették a nemesi kúriákon:
- Aki József-napra nem lesz a táborban, fejét és jószágát veszti.
El is ment mindenki a kitűzött napra, kivált a dunántúli nemesek, várurak ültek nyeregbe roppant számmal. Mert hát úgy volt felállítva a kérdés: »fej vagy nyereg«. S a fejét mindenki jobban szereti, mint ahogy utálja a nyerget.
Somogyban például mindössze két jámbor nemesről verte a hír, hogy magokat a hadból kivonják, erdőkön, padlásokon bujdokolnak.
A somogyi várispán kerestette is darabontjaival a két gyávát. Azok látták is őket felbukkanni hol nyomukba voltak, hol elveszítették; lápokban, ingoványokban; elfogni nem bírták. Az egyik nemesnek Berkészi Balázs volt a neve, a másiké Berkészi István.
Annál jobban csodálkozott Apul a várispán, mikor a táborba érve, Zsigmond melegen szorongatta meg a kezét:
- A kend vármegyéje a legkülönb. Az egyetlen, melyből az utolsó szálig minden ember bejött.
Nagy zavarban volt Apul.
- Nem lehet az, uram. Két otthon maradt gyámoltalanról én magam is tudok. Az egyik Berkészi István, a másik Berkészi Balázs.
- Márpedig nekem nem így jelentették.
- Akkor bizony félrevezették nagyságodat.
- Majd mindjárt meglátjuk - szólt Zsigmond s legott parancsolá Csupor alvezérnek: szólítsa név szerint a somogyi hadat, ha közte van-e a két Berkészi testvér?
Kis idő múltával jelenté Csupor Pál:
- Igenis, itt vannak, nagyságos királyom.
Zsigmond nevetve mondá Apulnak:
- Úgy látszik, kendet vezették félre, Apul uram.
- Már úgy lesz valahogy - dörmögte az röstelkedve.
Bosszankodott. Egy kis kudarcnak is beillett az eset. Mégsem lehet azt így hagyni. Menten a táborból küldé Mihály nevű apródját haza a várnagyához, azzal a paranccsal, hogy példásan büntesse meg azokat, kik a Berkészi-féle híresztelésbe befolytak s őt fölültették.
Lóra ült az apród, ment hol ügetve, hol sebesen, ahogy a ló bírta, de mire hazaért Budáról Somogyba s ott elvégzé Kristóf várnaggyal a dolgokat, aztán mire megint Budára visszajött s onnan, kérdezősködések szerint, mindenütt a Duna folyása mellett a tábor után ment, mikor végre elért Galambócra, majd Nikápoly alá, már akkor vége volt a háborúnak. Csak a diadal-lakomára ért jókor.
A fényes győzelem örömmámorba hozta a királyt: madarat lehetett vele fogatni. Ami csak zsákmány és üres birtok volt az országban, mind kiosztogatta azok között, akik kitüntették magokat.
Mihály apród az urát sietett felkeresni.
- No, mi újság otthon? - kérdé Apul.
- Az az újság, uram, hogy Berkészi uraimék most is otthon ülnek a sutban. Azaz bujkálnak kukoricaföldeken, pincékben és barlangokban.
- Az lehetetlen.
- Szemeimmel láttam mind a kettőt. Üldöztem is őket Kristóf várnaggyal.
- Megfoghatatlan - dünnyögé Apul s ment egyenesen a királyhoz, hogy elmondja neki.
- Nadragulyát evett kend - pattant fel a király -, hogy mindig ezen a két emberen lovagol. Nemcsak hogy itt vannak, hanem ki is tüntették magokat derekasan; jó harcos mind a kettő. Csókakő várát nekik szántuk.
Apul zavartan csóválta a fejét.
- És mégis… engedje meg királyi nagyságod, hogy színről színre lássam őket.
- Nem bánom. Ugorj, fiam Perényi - fordult az apródhoz -, intézkedjék a vezér, hogy a két lovag a sátorunkba jöjjön.
Két alacsony, zömök vitéz lépett be a királyhoz nemsokára.
- Berkészi Balázs és István vagytok?
- Azok vagyunk.
- No, látod, Apul! Derék lovagok vagytok, hűségteket, bátorságtokat ím: megjutalmazzuk. Tiétek és utódaitoké Csókakő vára és uradalma. Hanem most már húzzátok föl sisakrostélyaitokat, hogy szemtől szembe megismerkedjünk.
A két levente habozott.
- No, mi az? Le azzal a sisakkal! - parancsolá a király türelmetlenül.
A sisakokat levették; két szép harmatos női arc tündöklött elő a mogorva páncélmezből, s gazdag hajfonatok hulltak a harcosok vállaira.
- Ahá! - kiáltott fel Apul. - A Kata meg az Éva asszony. Jó napot, kedves húgocskáim. Hát ehhez is értenek kegyelmetek?
- Kegyelem, kegyelem a férjeinknek!
Csodálkozásában alig bírt szóhoz jutni az uralkodó, majd végre e szavakkal fordult az urakhoz:
- Amely országban ennyi bátorság van a női szívekben is, ott fölösleges büntetéseket szabni a gyávaságra (aztán a nőknek intett, hogy lépjenek közelebb). Ti pedig, vitézlő asszonyok, megkapjátok, mint ígértem, Csókakő várát és uradalmát. Férjeitek életben maradnak a ti kegyelmetekből, de nevük örök időkre elenyészik, kitöröltetve a nemesek jegyzékéből, s a két családnak a ti nevetek alatt lesz folytatása a jövőben.
Így lettek a Berkészi István uram maradékai az asszony neve után Kathák, a Berkészi Balázs uraimé pedig Evvák.
Az összegyűlt főurak lelkes »éljen«-nel helyeselték a király szavait, míg ő mosolyogva fűzte karjára a két vitéz menyecskét.
- Ez a csata az asszonyoké volt. Menjünk, elvezetlek benneteket méltó társatokhoz: Rozgonyinéhoz; ha ugyan megtaláljuk hamarjában - de ahol látom ni előcsillanni… a tengerzöld ruháját.

FOGARAS
A hagyomány szerint Apor László vajda építette Fogaras várát 1299-ben. Ugyanaz az Apor, akinek a lányába beleszeretett Ottó magyar király. A vén Apor oda csalogatta koronástól. Aztán elfogatván, bezáratta várába, a koronát pedig ott tartotta magánál.
Mozgalmas történeti események fűződnek ez ódon, sajátságosan sima falakhoz.
Fölelevenül a múlt ide belépve. Íme a nagy terem, ahol annyi nevezetes országgyűlés folyt le. Amott, abban a szögletszobában feküdt a ravatalon I. Apaffy Mihály 1690. ápril 15-én. A kápolna is ép még. Ide jártak imádkozni Erdély fejedelemasszonyai. (Mert e vár sok ideig volt a fejedelemnők tulajdona.) Éjszakkeleti részén vannak a földalatti börtönök. Sok úri lakó volt ezekben is. Itt senyvedt Haller János, Cserey János, a makacs Béldi Pál. Fényes és szomorú képek egymás fölébe torlódnak.
De Fogaras, pusztán mint épület, történelmi érdekessége nélkül is, méltán leköthetné a magyarok figyelmét, mert ősváraink egyik legszebb példánya.
Hosszú, fölszedhető híd vezet a várba a víztartón át. A vár fala négyszögletben foly körül. Minden szögleten egy bástya, hat ágyúra való. Építhette Apor eredetileg, de a többi gazdák is toldották, újították. Látszanak a falakon a Báthoriak sárkányfogai, imitt-amott a Bethlen Gábor hattyúi.
A szép Fogaras várával egy nagy uradalom is járt, a »Fogaras földe«; valóságos hercegség. A XVI. században a Nádasdyak kezén találjuk, kik Fogarasföld örökös urainak címezék magukat. Nádasdy Annának keze révén jött a vár Majláth István birtokába.
Nyugtalan lelkű ember volt Majláth István. Zápolya őt és Balassa Imrét nevezte ki Erdély vajdáivá, de rövid időre Ferdinándhoz csaptak át.
Zápolya most sereget külde ellenök s ostromolni kezdé Fogaras várát Török Bálint. A vár erős volt, nevetve hányt Majláth fittyet az ötezer ostromlónak. Szégyenszemre vissza kellett vonulnia a királyi seregnek.
Zápolya most országgyűlést tartott Tordán, megidéztette a pártos vajdákat, s miután nem jelentek meg védekezni, hűtlenségi pört akasztott a nyakukba.
Balassa megijedt. Kegyelmet kért. Meg is kapta. Majláth ellenben azt üzente dacosan:
- Tessék, mérkőzzünk össze! (s behúzódott erős várába).
Zápolya dühbe jött s nyomban megindult Budáról nagy sereggel Fogaras alá, majd megtanítja ő Majláthot; azonban meghalt útközben Szászsebesen, 1540. július 21-én. Majláth határozott szerencsében volt, mindegyre merészebb lett és nagyravágyóbb.
Maga hirdetett most már tartománygyűlést Segesvárra s ott ismét fölvették Balassával a »vajda« címet Ferdinánd részére. »Özvegyasszonnyal, gyerekekkel kikötni nem nagy virtus.«
Hanem az özvegyasszonynak jó pártfogója akadt: a szultán, aki nyomban leküldé Erdélybe a nikápolyi basát, Bala béget, az izgága főúr ellen. Majláth ismét behúzódott az ő »Fa-garasába«. (Egy fagaras, amelyik többet ér az ország valamennyi rézgarasánál.)
Az ostromot megkezdé Bala bég, de csakhamar belátta, hogy a vár bevehetetlen az ő seregével s fogyatékos ostromszereivel.
Nem csüggedett azért, ügyes észjárású ember volt. Valahol kerített magának egy fickót, aki azelőtt bent a várban szolgált Majláthnál: az ajánlkozott neki jó pénzért hasznos felvilágosításokat adni. Som Ferencnek hítták az illetőt.
Som uram roppant csodálkozott, hogy Bala bég mindenről kérdezé a világon, csak a vár berendezéséről, erejéről, az őrségről nem. Mert Som uram sok várban, sok hadikalandban megfordulván; szakember volt az elárulásokban. Bala bég minduntalan Majláth István uramról tudakozódék s annak a bolondságain, apró-cseprő cselekedetein látszott pompásan mulatni. Hogy néz ki? Szeret-e csinosan öltözködni? Vannak-e furcsaságai? Gőgös-e a magatartása?
Som uram sokat tudott róla beszélni, de egyszer mégis kikottyantotta:
- De hát mire való mindez néked, kegyelmes Bala basa? Ne beszéljek inkább a várról?
- Nem szükség, édes fiam. Szó a mi szó, neked bizalmasan megmondom, Majláth István uramból én erdélyi fejedelmet szeretnék csinálni.
Egyéb sem kellett Som uramnak. Jól sejtette Bala bég, hogy ezzel a hírrel nyomban a várba megy, hogy két kulaccsal dolgozó ember őkegyelme, de éppen ilyen kellett most neki.
Somot csakugyan beeresztették a várba (lehet, hogy éppen odatartozó volt), s elmondotta Majláthnak a basa megjegyzését. Olyan szút eresztett be a hiú főúr fejébe, mely ott erősen kezdett rágcsálni, s mikor az ostromló basa követet küldött hozzá, hogy szeretne vele négyszemközt beszélni, Majláth megindítá az alkudozást e találkozás tárgyában.
»Kész vagyok elmenni - üzené Majláth -, de mivel biztosítasz, hogy nem vagy rossz szándékban?«
»Kezeseket küldök be - üzente vissza Bala bég -, négy török főtisztet, köztük az édes testvéremet, Hasszán béget.«
»A kezesek nem elég - folyt tovább az alkudozás -, hanem esküt is tégy, hogy bántódásom nem lészen.«
Bala bég megesküdött ünnepélyesen az alkoránra tett két ujjal, a Majláth két követe, Horváth Péter és Boér György előtt:
- Esküszöm Allahra és Mohamedre, az ő szent szakállára, hogy én Majláth Istvánt, míg ez a nap az égen jár, egy ujjal sem bántom.
Nem volt már semmi kétely. Július 22-én elhagyta a várat Majláth. A hídon ott várta a négy kezes, aranyos ruhákban, drága kócsagos turbánokban.
Mikor Majláth kijött a kapun, azok egyenként lépkedtek be rajta. A kapu becsapódott utánuk.
Majláth gyors léptekkel sietett az ostromló táborba, a vezéri sátor felé; tele tüdővel szíván a friss reggeli levegőt. Mert még korán volt. A nap csak az imént kelt föl a hegyek mögül s üdítő fényt lövellt szét, nem lankasztó forróságot, a vezéri sátort elönté olvasztott arannyal, ragyogott, villogott a kopják hegyén.
Bala bég eleibe jött messziről s megölelte, megcsókolta, úgy vezette be a sátorába. Egész nap etették, itatták nagy fejedelmi bőkezűséggel, a basa bókokkal és szép szóval tartotta, s valahányszor közbeszólt Majláth, hogy »térjünk a tárgyra, mert vissza szeretnék menni«, a basa elszomorodott, hogy olyan rosszul érzi magát nála, és mindig az lett a megállapodás, hogy elég hosszú a nap, majd ráérünk a dolgunkat megbeszélni, - hiszen nem sokból áll az.
Pedig biz az elég sokból állt, mert mihelyt a nap lealkonyodék, belépett a sátorba két csausz, és lefogván Majláth István uramat, kezdték kedélyesen megkötözni.
- Hát ez az esküd? - ordítá dühösen a vajda.
Bala bég egykedvűen fonta át kezeit mellén.
- Arra esküdtem, édes fiam, hogy addig nem lesz bántódásod, míg ez a nap az égen jár, - de nem kötelez immár semmi, miután a nap lealkonyodott, győződj meg róla magad is, édes fiam, ha majd kivisznek innen, mert nem szeretném, ha a jellememben kétkednél.
- Hát a kezesek? - hörgé Majláth.
- Azok bizony egyszerű jancsárok, akikért nem érdemes búsulni.
Így jutott fogságba Majláth István, ott is halt meg Konstantinápolyban a börtönben.
*
Két évtized múlva egy másik Majláth István támadt Békés Gáspárban, egy Lugos vidéki köznemesben, kibe sok nagyravágyás és erős kalandortermészet szorult.
Békés bejövén Erdélybe, hol nagyon megkedvelte a fejedelem, föltette magában: »Ez a Fogaras enyém lesz egykor.« Majláth István fia, Majláth Gábor ült akkor benne.
Békés megkörnyékezte, elhitetvén vele, a jámborral, hogy előbb-utóbb elfogják, mert atyja bűnében részesnek hiszik; legjobb lenne, ha eladná az uradalmát s kimenekülne a külföldre.
A gyámoltalan Gábor szót fogadott, harmincezer forinton odadobta a fejedelemnek Fogarast s kifutott az országból.
Célját érte Békés; a fejedelem neki ajándékozta Fogarast. Most már Erdély leghatalmasabb nagy ura lett, s föltette magában: »A fejedelmi süveg is enyém lesz egykor.«
S majd csakhogynem teljesedett be. Békés éppen a prágai udvarnál mulatott, mikor János Zsigmond meghalt 1571-ben s őt ajánlta halálos ágyán utódjának. Annyira szerette.
Váltott lovakon sietett haza Prágából, de akkorra már meg volt választva az új fejedelem: Báthori István. Bevette magát most Fogarasra s mint egy kiskirály packázott a fejedelemmel, pártot gyűjtvén magának.
A fejedelem mindenféleképp próbálta hűségére bírni a pártost, de Békés egyre dacolt, míg végre Bánffy György vezérlete alatt sereget küld Báthori Fogaras ellen. Tizenkilenc napig folyt a kemény ostrom, de most az egyszer sikerrel - mert Fogaras inogni kezdett, s maga Békés is csak éjjel menekült, posztóba bevont patájú gyors lovakon.
A szekeren, melyet a négy ló nesztelenül húzott, egy nagy hordót szállítottak. Abban a hordóban kuksolt beszegezve Békés Gáspár, a trónkövetelő.
Kifutott Prágába, de nemsokára visszatért még egyszer, gyűjtött sereggel, azonban Kerelő-Szent-Pálnál csatát vesztett.
Így jutott Fogaras a fejedelmek birtokába s maradt is véges-végig, t.i. II. Apaffy Mihály haláláig. De csakis fejedelmeknek való birtok is volt az. Magányos úri embernél valóságos Pandora szelencéje; harminchárom mérföldnyi területével könnyen kísértetbe hozta az embert, hogy valami egyébnek kívánkozzék, mint a kis erdélyi udvar egyik alázatos csillagának.
A telhetetlen, vakmerő emberre mai napig azt mondják Erdélyben:
- Hová megy őkelme? Kerelő-Szent-Pálra!

DRÉGELY
Szép helyen áll. Jobbra az egymást sűrűn váltogató hegy-völgy képezte hullámok fölött látni Nógrád csúcsát, a Dunára dűlő hegyeket, Naszály széles bérceit, a környék menkőfogóját, Szandát, a bujáki magaslatokat s a sötét Mátrát. Innen át balra kéklenek a besztercei hegyek, melyek félkörben kanyarodnak le a csábrági hegycsoport délkeleti sarkáig a vár elébe.
Hogy mikor épült Drégely, teljesen a homályba vész. Először bukkan fel a neve, midőn Albert király odaajándékozta Dénes esztergomi prímásnak. Azóta a prímások birtoka s igen jó karban tartják. Bél Mátyás szerint két várból állott, a külsőből és belsőből. A belsőbe kősziklából vájt oly szűk ajtó vezetett, hogy ha két őr elállotta, sem kijönni, sem bemenni nem lehetett rajta. Az udvaron száz öles, kőből kivágott kút adta a vizet, a várak eme becses italát.
1552-ben Ali, a vitéz budai basa, bevévén Veszprémet, győzelemittasan ígéré szultánjának:
- Addig meg nem nyugszom, míg Egert is be nem veszem.
A szultán visszaüzente neki:
- Az lesz a legszebb boglár győzelmi koszorúdon.
Tehát Egerre fájt az Ali foga, de előbb Egernek a segítő várait kellett meghódoltatni, hogy aztán nyitva legyen az út. Drégely ellen indult.
Drégelynek abban az időben két parancsnoka volt: Szondy György és Békefalussy Gergely. Az utóbbi szerencséjére nem volt otthon, vagy hogy szerencsétlenségére, mert ma talán az ő nevét is költők balladái tennék fülbemászóvá, dicsővé az utódok előtt.
Szondy volt csak otthon. Mihelyt az ellenség érkeztét megtudta, összehívatta a várbéli asszonyokat, gyermekeket.
- Ti pedig készülődjetek fel és hagyjátok el a várat, hogy semmi se legyen útban, hogy semmi se puhíthassa meg szíveinket.
Szedték a cók-mókot asszonyok, gyerekek, csak két kis apród, Szondynak kedvence, veté magát a vezér lábaihoz: hagyja őket mellette.
- Nem lehet - mondá szigorún a vezér -, mert nehéz napok jönnek, nem nektek, gyermekeknek valók. A várat nem adjuk oda, csak a halálunk után.
- Mégis engedj minket, jó bátyánk, melletted! - könyörgött a két szöszke fiúcska.
- Jó, hát maradjatok, kedves cselédkéim! - s homlokon csókolta mind a kettejüket.
Másnap már ott volt az ellenség, nagy hévvel kezdvén az ostromot, ámbár mint Tinódi énekli: »Négy álgyúja, hat tarackja neki csak vala.«
Nemigen lehetett jól fölkészülve, mert az első ostromok nem sikerültek; sok török veszett el s egészen hasztalanul. A hatalmas falak sérthetleneknek látszottak. Már-már kifáradt az Ali türelme, midőn sátrába jelentkezék Piger nevű oroszfalvi varga.
- Mit akar a kutyahitű gyaur - kérdezé a basa kedvetlenül -, talán az én bőrömet akarja kicserezni?
- Erővel veled akar beszélni, kegyelmes úr - mond a szolgálattevő tiszt, Tahir aga.
- Mondd neki, hogy nem érek rá. Beszélje el neked, mit akar.
A varga elégedetlen volt odakünn a válasszal.
- Sok idejébe fog az a basának kerülni, hogy most rá nem ér.
- Közöld velem, jó ember, a dolgodat.
- Úgy? Láttad már te azt, vitéz aga, hogy egy turbánt valaki a lábára húzott volna szandálnak?
- No, azt ugyan nem láttam.
- Hát én sem mondhatom el a lábnak, amit a fejnek szántam.
Az aga dühbe jött. »Ejnye pokolra való tisztátalan állatja!« s kihúzta a handzsárját: »mindjárt a fejedet viszem be a fejhez.«
Szerencsére éppen a basa jelent meg az ajtóban, s inté, hogy eresszék be a vargát.
- Mit akarsz? Röviden beszélj!
- Hatalmas basa, tudd meg, hogy az én apám kőműves volt, ő építette a vár egy részét.
- Boszorkánymester volt, mert úgy építette a falakat, hogy a faltörő kos, az ágyúgolyóbis nem árt nekik.
A vöröshajú varga vigyorgott.
- Okos ember volt az én apám, mert egy helyütt olyan gyengére építette, hogy egy óra alatt tönkre tehetnéd.
- Ne fecsegj nekem itt apádról, gaz kutya, hanem mondd meg, hol az a gyenge hely.
- Igen, uram, de ez nekem az örökségem. Beláthatod, hatalmas vezér…
- Mindent belátok. Annyi aranyat kapsz, amennyi a bőrödbe fér, ha igazat szóltál. Esküszöm neked Allahra.
A varga megnevezte a kapu fölötti tornyot, leírta annak építési gyengeségeit s fontos rendeltetését a várbeliekre nézve: megjelölte pontosan a helyet, ahonnan, mint a kártyavár, rögtön összeomlik.
- Jól beszélsz, varga. Miféle származás vagy?
- Német vagyok.
- No, hát csak maradj itt a táborban; megkezdjük az ostromot a te fecsegésed szerint; ha nem jól talál elsülni, arra az esetre is megkapod az útravalót.
Nyomban nekiszegezteté Ali az ágyúkat a kaputoronynak… és igazat mondott a varga: a torony, melyet kétségbeesetten védelmeztek Szondy katonái, kis idő múlva összeomlott, maga alá temetvén Szondy sok katonáját s legvitézebb alvezérét: Zoltait.
Ezzel el volt dőlve a vár sorsa. Ali csodálkozott, hogy Szondy nem adja meg magát. Várt egy kis ideig, aztán megsajnálta: »Kár volna azért a derék vitézért. Nosza, küldjetek el az oroszfalvi papért.«
Márton, az oroszfalvi pap, nagy diplomata lehetett, mert nemcsak Szondyt értesítgette fehér kendő lobogtatással az ellenség állásáról, hanem az Ali bizalmát is bírta.
- Eredj te becsületes pap Szondy Györgyhöz, az én képembe. Mondd meg neki illő szavakkal, hogy kár volna az ő életeért, adja fel a várat, ha már nem védhető. Amíg védhető volt, bizony nem üzentem. Vitéz a vitéztől nem kívánhat gyávaságot, arra nem biztatja, de mire való az oktalanság a hősködésben?
Elindult Márton pap, Szondy jó kedvvel fogadja.
- Éppen te kellesz most, Márton, jó barátom. Az ég hozott ide.
- Az ég hozott, de Ali küldött. - S átadta az üzenetet saját rábeszélő tehetségét se kímélve.
Szondy a fejét rázta.
- Ali becsületes ember, hanem én is az vagyok. Az üzenet, amit hoztál, nem ér semmit, hanem azért mégis jó, hogy eljöttél. Meggyóntatsz bennünket, akik még életben maradtunk. Talán csak nem veszi az egyház rossz néven - tette hozzá a rettenthetetlen hős tréfálkozva -, hogy a török követnek gyóntunk meg.
Mikor az oroszfalvi pap meggyóntatta a várbelieket, még egyszer megkérdé:
- Semmit se üzen kegyelmed Alinak?
- De igen. Naplemente előtt ott lesz az üzenetem.
Azzal elbocsátván Mártont, teljesen elkészült vitézeivel a halálra. Ami becses, értékes dolog volt a várban, olyan, mely valamiképp az ellenség erejét növelné, összehordatta az udvaron egy garmadába és meggyújtatá, szép, kevély paripáit elővezetteté és egyenkint által döfte. Ne üljön azokon soha ellenség.
Majd kiválasztott a sok közül két török foglyot, felöltözteté őket drága ruhába és sok ajándékot adván nekik, rájok bízta két apródját.
- Menjetek Alihoz, mondjátok meg neki nevemben, hogy én a halálra készülődöm, nevelje fel két kis apródomat kemény katonáknak. Jobb kézre nem bízhatnám.
Ali naplementig türelmetlenül várta az üzenetet. Észrevette a nagy füstoszlopot, mely a vár udvarán gomolygott. Vajon mi lehet az? Végre jelentették, hogy valami küldöttség közeleg a várból, két férfi, mindegyik egy gyereket vezet.
Mikor Ali megérté a várkapitány üzenetét, kibuggyant szemeiből a könny s végigfolyt hosszú, deresedő szakállán. Odalépett a két fiúhoz, megsimogatta őket gyengéden és a sátrába vezette.
- Fölnevellek benneteket, úgy, ahogy ő akarta, kemény katonáknak, keresztényeknek, magyaroknak.
Most aztán megindult a roham teljes erővel a vár ellen, minden oldalról. A halál órája ütött.
- A résekhez, vitézek! - vezényelt Szondy, kemény tűzzel fogadva a tóduló ellenséget. - A falakra! a falakra!
Felosztotta kisded elszánt seregét, hogy ide is, oda is jusson belőle: »Menjünk a másvilágra, de egy-két törököt mindenikünk vigyen!«
Ő maga a kapuhoz rohant a legbátrabbakkal. Úgy küzdött, mint egy Kinizsi. Egy golyó a térdét találta. Féltérdre rogyott, de a kezének nem volt semmi baja; jobbra-balra osztogatta vele a sebeket.
Mind erősebben hangzott az »Allah«, egyre halkabban a »Jézus«, míg végre teljesen elhalt az utóbbi név, halálos hörgéssé válván a haldoklók ajkain, csak az »Allah« harsogott egyedül. Allah maradt a győztes.
Szondy is ott feküdt holtan a várkapu előtt, sebekkel elborítva Fejét épp most viszik Ali elé.
- Íme, itt a várkapitány feje!
Ali katonásan tisztelgett a fejnek.
- Derék vitéz volt - mondá a meghatottságtól reszkető hangon s kezével az átellenben levő hegyre mutatott. - Temessétek el oda, testével együtt, tűzzetek a sírjához gerelyt és zászlót!
S azóta ott a hegy tetején aluszik a nagy hős, világhírű Zrínyi Miklósnál egy csöppet sem kisebb, sírját vad méhek döngik körül s nevét édes dalok ültetik át szívekből szívekbe, emberöltőkön keresztül, világvégéiglen…
Elesvén az őrség, Aliék vonultak be a várba, de a törökök savanyú arcot vágtak, mert zsákmányolni való nem volt.
- Uram - szólt a varga, odafurakodva a basához -, most már engem is elégíts ki!
A basa megvetőleg nézett az árulóra s intett két csausznak.
- Amit ígértem, megkapod. Azt ígértem, hogy annyi aranyat kapsz, amennyi a bőrödbe fér. Üssétek agyon tehát és nyúzzátok meg. Majd meglássuk, mennyi fér a bőrébe.
A csauszok megfogták az oroszfalvi vargát, kapálózott, csikart, rúgott, harapott, de hasztalan, a basa parancsát teljesíteni kellett.
Varga uram bőrét lenyúzták, kikészítették, s a basa megtöltvén színültig arannyal, elküldé a majszterné asszonyomnak Oroszfalvára.
*
Drégely negyven évig maradt török kézen, mígnem Pálfy Miklósnak vér nélkül sikerült visszavennie: a török őrség, közeledtének hírére, elfutott, szabad prédának hagyta.
Sőt, mint akkoriban mondták, a vár negyven év alatt váracsot szült. A törökök Drégely védelmére egy »Palánka« nevű kisebb várat építettek egy szomszéd hegynyelven, az Ipolyhoz közel. Most ez is a Pálfy kezébe jutott.

GÚNYVÁR
Szép dolog a virágbeszéd, sőt a legyezőbeszéd is divatban volt egy időben az előkelő szalonokban, de mi ez mind a várakkal való beszélgetéshez képest.
Ezt a nagyúri mulatságot megcsinálta János Zsigmond király 1562-ben.
A székelyek tettek a tűzre rossz fát. Mikor kardra került a viszály I. Ferdinánd és János Zsigmond közt, a székelyek Ferdinánd mellett nyilatkoztak. Leginkább a pixidárusok, akik Ausztriától remélték megszorított kiváltságaik helyreállítását.
»Nem kell János Zsigmond!« Ez a kiáltás zúgott végig a székely bérceken.
Össze is gyűlének a vajai rétre vagy negyvenezeren, a nagytermetű Pálfalvi Nagy György vezérlete alatt.
- Halál János Zsigmondra és az urakra!
Még akkor nem sok ideje múlt a Dózsa-lázadásnak. Nagyon öreg emberek még emlékeztek rá. És a fiatalok szerették volna megkóstolni.
A király ellen indultak; közben zsákmányolva a nemesi portákon. Hanem a király sem aludott, ellenök küldé az oláh származású Majláthot, aki Marosvásárhelynél szétverte a felkelőket.
Rossz napok jöttek most a székelyekre. Kiváltságaikat még kisebbekre szorítá a király, és a nagytermetű Pálfalvi György sem maradt olyan nagytermetűnek; megkisebbedett egy fejjel. Nemkülönben a többi főnökök, kik szintén halállal lakoltak a segesvári országgyűlés határozatából.
De a gyúanyag még mindig ott maradt a székely földön, a kifolyt vér azt el nem oltotta. János Zsigmond, hogy a további lázongásokat megfékezhesse, két várat épített, egyet Udvarhelyen, egyet nem messze attól, Várhegyen.
Az egyik várnak azt a nevet adta: »Székely támad«, a másik várnak azt a nevet adta, »Székely bánja«.
Egy pasquil kövekből rakva, bástyákkal erősítve, tornyokkal ékesítve, nehéz ágyúkkal fölszerelve!
A két vár tehát nagy szálka volt a székelység szemében. Elég volt említeni őket, hogy arcukba kergesse a vért.
Sokáig nem lehetett a szégyent tűrni. 1599-ben az egyik gúnyvárat (a várhegyit) széthányta a haragra lobbant székelység úgy, hogy kő kövön alig maradt.
Az udvarhelyi fészek sokkal erősebb volt, csinosabban, gonddal építették: imitt-amott most is látszik a falakon egy-egy megkopott, elmosódott farkas (a Zápolyák címere), néhol pedig az Izabelláé: a kígyó.
De ha százszor erősebb lett volna is, addig nem nyughattak a vitéz székelyek, míg az a farkas rájok vicsorította a fogát és a kígyó nyakuk körül látszott tekerődzni.
Nekiestek egy nap az udvarhelyi várnak is és lerontották, de nem valami nagy szerencsével, mert a lécfalvi országgyűlés rájok parancsolta: »építsék fel újra!« Építsék fel a saját szégyenüket. Keservesen esett az a téglahordás.
János Zsigmond halála után az álladalomé lett a vár, majd II. Rákóczy György adta azt Kemény Boldizsárnénak ötezer forintban. Később a Gyulai családé lett, míg végre Pekry Lőrinc kuruc vezér haragjában lebontatta székelyek által.
Romjai ma is állanak, de a székely már nem bánja. Ami seb volt valamikor, most kellemes emlék. Régi neve is már a regéé. Egyszerűen »csonka vár«-nak hívják. Farkastej nő az udvarán s kígyó csúszik a gyom között - mintha a János Zsigmond címerállatjai szerepelnének itt még mindig.

SÓVÁR
Eperjestől délnyugotra épült Sóvár, egy oly nevezetes hegyen, melynek sóforrásai vannak. A krónika szerint az itt ásott sóból hozták a tótok Árpádnak a meghódolás jelét.
Minden várhoz elég történeti rege tapad, magyar zamatú regék, és nem afféle »fehér asszonyok«, akik közönségesen minden európai várban kísértenek, nyíllal lelőtt trubadúr szelleme, az ablakból kiugrott várkisasszony nyugodni nem tudó lelke, börtönben igazságtalanul agyonnyomorgatott hősök árnyéka. Ezeket hagyom én a holdkóros poétáknak.
Egyes apró históriák érdekelnek engem, a Thurzó György lakadalmi meghívója Lietava várába, melyet lóhátas dobosok hirdettek szerteszét:
»Hivatalos rá mindenki s egy álló évig tart.« (Az öreg elődök is értették ám az úri tempót.)
Kisvárda várában az utolsó Krucsay lefejeztette a feleségét, mert az anyának érezte magát, s a Krucsay családra egy jóslat nehezült; hogy az utolsó Krucsay el fogja az országot árulni. Krucsay Márton uram tehát azt gondolta: »Én az országot ugyan el nem árulom, hadd legyek hát én az utolsó Krucsay.« Nem is lett a jóslatból semmi.
Palota várában (hol Újlaki volt az úr) egyszer az igazságos Mátyás is megfordult, akinek kedvenc eledele, a csuka is ott volt a fogások közt; a várúr nagynehezen fogatott nehány csukát Csóron. A csuka máját azonban nemcsak a király szerette, hanem a paskorta szakácsné is, minélfogva máj nélkül adta fel a halat az asztalra. A király behívatta ebéd közben s megkérdezé:
- Hol van ennek a csukának a mája?
A szakácsné elvörösödött, de csak egy percre, pergő nyelve gyorsan talált mentséget:
- Csóri csuka, nincsen mája.
Mire a király éppoly hirtelen felelte:
- Palotai pálca, nincsen száma.
Vártól várhoz ugorva, mindenütt megvillan egy megemlékezésre érdemes valami. Csak egy-egy morzsa mindenütt. De összerakva mégis a múltak hű képét egészíti ki.
Most azonban maradjunk egyszerűen Sóvárnál, melyet László király 1285-ben Miczbán Simon fiának, Györgynek adományozott, aki nemcsak a tatárok ellen küzdött vitézül, hanem Ottokár cseh királynak is hátához szabdalta a kardját.
Nagy vitéz volt, lantosok énekelték tetteit, melyek közt nem a legutolsó, hogy Konrád német császárt is megkergette.
- Urad vagyok - szólt Konrád, mikor a csata hevében Miczbán Györggyel összeütött.
- Eb ura vagy, fakó! - szólt vissza Miczbán s leütötte a császár fejéről a sisakot s még fakó színű hajából is szelt le éles acéljával egy ostorhegyre valót.
Szerette volna játékul hazavinni a gyermekeinek, de még akkor nem voltak. Bezzeg lettek azután.
A krónika ezt ilyeténformán adja elő:
Egyszer alamizsnát jár vala kéregetni egy koldus asszony Sóváron. A várúrasszony igen kegyes és jószívű perszóna vala, ki szívesen osztott szegényeknek alamizsnát - de a koldusasszony két gyermekét, újszülött csecsemőket, ringatta éhségtől kiaszott karjain. Ikrek voltak az ártatlanok.
Az iker-szülést a kor, és így Miczbánné is, becstelenségnek tartotta.
- El szemeim elől, gyalázatos teremtés!
- Kegyelmes asszony! nincsen maradásom sehol, még a kőről is elkergetnek, ha fejemet oda hajtom.
- Üldözzenek a vadak is, még viharban se legyen nyugodalmad. Szolgák, kergessétek el!
Az elkergetett nő átokra emelte föl a kezeit:
- Hét gyermeked legyen, Miczbánné, egyszerre…
Az átok megfogta. Miczbánné hét gyermeket szült. Restellte a dolgot kimondhatatlanul. Egyet kivéve, dajkáját a többi elpusztításával bízta meg.
A dajka azonban megsajnálta a hat szép gyermeket, egy halász gondjaira adta és visszament jelenteni, hogy mind a hat fiút vízbe dobta.
A szerencsétlen anya, ki a szégyennél inkább a gyilkosságot választotta, soha nem mosolygott többé.
Rémképek üldözték, látta fuldokolni gyermekeit, s ilyenkor úgy tetszett, mintha a halál megmaradt egyetlen fia, Simon, után nyújtotta volna ki fagyos kezeit.
- Nem, nem adom - sikoltott álmában éjjelente.
Keserves esztendők teltek el. A lelkiismeret folytonosan kínozta, sokszor volt azon a ponton, hogy férjének mindent bevall, de bátorsága hiányzott.
A kis Simon nőtt, jól tudott bánni karddal, kopjával, kitűnően lovagolt s a tudományokból is vett ki annyi részt, amennyit akkor a magyar úrfiak kivettek. (Biz azzal nemigen lehetne manapság doktorátust tenni.)
De ehelyett az első ünnepélyes tornát pompásan megvívta, minek örömére nagy dáridót csaptak Sóváron.
Miczbán szerette a halakat. A legszebb darabokat halászták ki, s majd két mázsa volt a préda, amit egy deli halászlegény nagy könnyűséggel vitt a vállain.
A csatlósok próbálgattak néminemű fegyverjátékot, mikor a halat átadta a halászlegény, s ő is megemelt egy kopját.
- Tedd le varjú azt, ami a sasnak való - mordult rá a csatlósok hadnagya, -, nem értesz te ahhoz.
- Hátha értek, nagy jó uram.
- Gyepre állj akkor! Hozzatok lovat a fiúnak!
A lovászok egy tüzes, makrancos paripát vezettek le s előre is jót nevettek, hogy milyen kedélyes tréfa fejlődik most.
Egy elfutott Simon úrfiért s a többi urakért. Mire ezek lejöttek, a fiatal halászlegény már hat harcedzett csatlóst terített a porondra. A ló meg báránnyá szelídült alatta.
Ekkor maga Simon úrfi ült nyeregbe, s fél óráig hasztalan küzdöttek egymással. Miczbánné ránézett a halászlegényre s feltűnt neki, mennyire hasonlít Simonhoz.
Abbahagyatta a vitézi játékot s fölhívatta magához. A fiú elbeszélte, hogy még öt testvére van otthon, kik mind ilyen erősek s kiket vele együtt a kapivári remete tanított tornára.
Miczbánné legott kérdőre vonta a dajkát, s az mindent bevallott, hogy a hat fiút egy halász gondjaira bízta s gondolva, az anya szíve egykor hogy meglágyul, felügyelt nevelésökre.
Mondani is alig kell, hogy Miczbánné mindent bevallott férjének, aki harag helyett szívből örült a hat szép daliának.
Rögtön Sóvárra hozták mindnyájokat, a halásznak nemességet eszközöltek ki, s tőle származnak a Halászok.
Miczbán hét fia, hét nemzetség őse lett, éspedig a Csapy, Bocskay, Szötér, Ráskay, Eszényi, Kövesdy és a sóvári Soós őse. (Ez a legutolsó familia még ma is él. )
1525-ben Sóvárt Katzianer János generális a Zápolya pártján levő Sóvári családtól Ferdinánd császár részére foglalta el, de 1528-ban visszakapták.
A vár nemsokára Zápolyáé lett, kitől Ferdinánd elhódította s 5521 aranyért az eprejesieknek zálogba adta. A besztercei országgyűlésen ismét a sóváriak kapták meg.
Végre 1547-ben császári paranccsal lerombolták.

EGYÉB ELBESZÉLÉSEK
1889
KIS HÍJA, HOGY KRITIKUS NEM LETTEM
1889
A jó isten tudja, hogy mire van nekem tehetségem. Annyi bizonyos, hogy ez a cím furcsának látszik az olvasó előtt: »Kis híja, hogy kritikus nem lettem.« Mintha a zerge mondaná magáról: »Majdnem jáger lett belőlem.«
De olyan az élet, ezer furcsaság szövi át. S kivált az újságíró, mint háborús időben a katona, egy egész évre való élményen esik keresztül mindennap.
Vagy kilenc éve lehet, hogy a »Pesti Hirlap«-ban dolgozom. Ah, hogy tovaröppent az a nap, mikor először ültem a mostani asztalomhoz, s a szerkesztő rám nézett hidegen, közömbösen: »Hát önre mit bízzak? Próbálkozzék meg a hírrovattal!« Nem volt bennem valami nagy bizalma. Akkor még fiatalok voltunk én is, a lap is. Pláne a lap, egészen a gyermekéveit élte, éppen akkor ment át a fogzáson, a csikófogai elhulltak s újak nőttek helyette.
Kilenc év sok idő egy ember életében, de hát még egy lapéban! Több mint száz kötet barnállik a polcokon, amiket mind mi írtunk össze! Istenem, mennyi tenger betű! S e tengerben mennyi esemény eltemetve…
Ha úgy délutánonként néha unalomból lapozgatok bennök, hogy elétárul a múlt, aranyos porral behintve. Csak kilenc esztendőről van szó, s mégis mintha már a múlt század elavult pergamentjei között turkálnék. Minden lapról emlékezetembe villan valami - apró diadalok, apró örömök, apró keserűségek. Aprók, de igaziak.
Most bent ülök a parlamentben (mert az ócska nagy íróasztal, amely mellé kilenc év előtt telepedtem, oda is elvitt engem), de az országot rázkódtató politikai viharokra vissza nem tudok gondolni oly borzongva, mint a mi bárányfelhőinkre.
Ah, milyen rettenetes nap volt az, mikor a Ghyczy Kálmán halálát hoztuk szép kövér betűkkel, meleg hangú nekrológgal. Kitett magáért a reporter, kivált stiláris szempontból; az egész közleménynek csak az az egy baja volt, hogy az öreg Ghyczy maga is elolvasta jó egészségben. Leverten, szemlesütve jártunk az utcákon. Maga a »gyilkos« reporter hetekig nem mert mutatkozni.
De bezzeg megdobban a szívem a kevélységtől, ha egy-egy olyan közleményre fordítok, ahol »mi« hoztuk az első értesítést. Sok van olyan. Tarkán mosolyog le az elsárgult papírról… Ni, ni, ez meg itt egy cikk még a szegény Kakujay Gyula tollából.
Ő vezette a közgazdasági rovatot. Jószívű, becsületes fiú volt, de én mindig azzal bosszantottam, hogy rossz nemzetgazda. Erről folyt az örökös disputa.
Gyenge testalkatába belekötött valami nyavalya és elvitte. Derék jó öregünk (mert »jó öreg«-nek híttuk) szépen elaludott örökre, egy tavaszi hónapnak éppen az utolsó napján.
Persze hogy én ezt is felhasználtam argumentumnak:
- Hát nem mondtam mindég, hogy nem spekulatív szellem. Ha még huszonnégy óráig húzza a betegségét, fölvehette volna a jövő havi fizetését is.
Víg atmoszféra van a redakcióban. Ott még a halált is kifigurázzák. Nem is jár az oda gyakorta. Hogy a lánglelkű költőért: Reviczky Gyuláért mégis bekopogtatott az idén, talán az az oka, mert ő maga váltig hívogatta a verseiben. Nem jó a halálnak udvarolni.
Az őskorban t. i. a legrégibb évfolyamokban furcsa dolgokat látna a mai olvasó. Képeket.
Képeket a hatalmas lapban, mely ma az egész országot elözönli s a legkiválóbb intelligencia szükségleteit elégíti ki. Hja, fiatal korában Deák Ferenc is verebeket fogdosott…
Úgy van, képekkel jelentünk meg, minden héten kettő jött s ezeknek az én barátom, Pulszky Károly volt a mesterük. Ő válogatta ki s írta hozzájuk a szöveget.
Egyszer a Hogarth választási képei jelentek meg. Egy egész ciklus; eleven mozgalmas, csoportok, tömérdek alakkal. Pulszky Károlynak egy délután el kellett sürgősen mennie a redakcióból, rám bízta a Hogarth-képet.
- Írd meg, kérlek, helyettem.
- Nem értek én, fiam, a képekhez, amikben te olyan nagy szakértő vagy.
- Ej, írj, amit akarsz. Néhány sort. Valami se hideget, se meleget. A szövegnek meg kell lennie.
Szétcsaptam a begömbölyített kartont a fél kezemmel s amit laikus szemekkel egy pillanatra láthattam a képen, leírtam ilyenformán: “Választók jönnek a falvakból, akiket az úton elfognak a kortesek s viszik a kocsmákba, ahol különböző pártok tanyái vannak. Az »Oroszlány« kocsma kapujánál a szobaleány áll s olvassa a napi vagy talán inkább az éjjeli bevételeit. A háttérben az elmaradhatatlan katonaudvarló kacsingat rá s nyújtja feléje a kezét stb.”
Reggelre így jelent meg a képszöveg. Bezzeg nagy haraggal csörtetett fel Pulszky Károly.
- Hol jártál iskolába? - kérdé zordonan, szemrehányón.
- Rimaszombatban, Selmecbányán. De mért kérdezed?
- Nem a Brockhaus Lexikon számára, ne félj. Csak azt akartam megtudni, hogy hol nevelik olyan rosszul a fiatalságot.
- Mi bajod? Nem értelek.
- Kompromittáltál, szerencsétlen! Bolondokat írtál a képről.
- Hiszen mondtam, kérlek, hogy nem értek hozzá.
- De ki hitte volna a tudáshiány ilyen rettenetes mértékét! Botrány! A közönség nekem fogja tulajdonítani az egész sületlenséget, mert névtelenül jelent meg s a többieket én írtam.
- Bele nem halsz te abba!
Mind nagyobb-nagyobb dühbe jött az én tisztelt barátom, csapkodott a kéziratokkal és hadonászott a kezeivel.
- Nem szobalány az, te balek, hanem Anglia alakja, ki a pénzt olvassa, amibe a választások kerülnek. De neked persze fogalmad sincs az allegóriákról. Nem baka az (Oh, mindjárt megpukkadok mérgemben), nem katona az, hanem a római pápa a tiarával fején, aki Anglia felé nyújtja kezét.
Nemsokára feljött az öreg Pulszky Ferenc is, akinek elpanaszolták a nagy lapszust. Az öregúr közömbösen mondá:
- Tanulatlan mester kész hóhér. Minek bíztátok rá a dolgot, úgy kell nektek.
Ezalatt apródonként az én vérem is felforrt, s inkább kötekedési szándékból odakiáltottam:
- De hátha úgy van a dolog, ahogy én leírtam.
Gúnyos nevetés támadt erre, Károly azonban még mérgesebb lett s nyomban szalasztá a szolgát a múzeumba angol és német Hogarth-magyarázatokért.
Egy óra múlva jött meg Samu egy nagy nyaláb könyvvel.
- Hollá! Ide velök, ide velök!
Felütik az egyiket, mely még Hogarth életében jelent meg, elkezdik olvasni hangosan. Hát egyszer csak elfúl a Károly hangja. Mi ez itt? Meg van ez bolondulva?
Hát bizony az egykorú magyarázó is szobalánynak látta Anglia alakját és angol gránátosnak a római pápa őszentségét.
Nosza, hol a másik könyv? De a másik, harmadik és mindenik szakmunka csak azt erősítette meg, amit én leírtam.
Hallgatagon néztek egymásra a Pulszkyak.
Arcomat elöntötte a »diadal« derűje s kevélyen lépkedtem a Pulszkyak felé, gonosz malíciával érintve Károly vállát és dölyfös önérzettel vetve oda:
- Okos familia vagytok ti, Karcsikám, - de a képekhez csak én értek.
Károlyban volt annyi szellem és taktika, hogy ő is elnevette magát és sohasem haragudott többé e »felülkerekedésért«, amely végre is nem erősít meg egyebet, mint azt, hogy a vak tyúk is talál néha búzaszemet. Sőt egypárszor azóta megtette velem azt a tréfát, hogy mint képtárigazgató tanácsot kért tőlem képek dolgában.
Kedves, bohókás idők voltak ezek. A redakció a győztes részére állt s erőnek erejével engem akartak küldözni a képtárlatokra műkritikusnak.
A szerkesztő így szólott jóakaratú hangon:
- Végre megtaláltuk benne, hogy mire van talentuma. Az igaz, hogy sokáig kerestük.
Végre már magam is bele kezdtem nyugodni, hogy mint »piktor-ölő« futom meg újságírói pályámat, midőn megbetegedett az én tisztelt barátom, Törs Kálmán, aki kedves, élénk, leírásokat hozott naponkint az »Országházból«. Ez volt lapunkban a sáfrány.
Egy napon csak nekem esik Légrády Károly.
- Tudod, mit gondoltam? Bemehetnél ma a Házba s megírnád Törs helyett a karcolatot.
- Furcsa ötleteid vannak. Értek is én ahhoz!
- Próbáld meg!
Addig nógatott, ösztökélt, hogy megtettem az ő kedveért, mígnem aztán apródonkint ott rekedtem, hozzászoktam a karzathoz, hová most a földszintről is szeretettel nézek fel mindennap. Mert hiába, aki egyszer megkóstolta az újságírói kenyeret, édes az annak örökké.
Ami a huszárnak a szeretője, lova és mundérja együttvéve, az nekünk a lap. A fészek, hol csipogni kezdtünk, ahol a szárnyunk megnőtt. Meleg az és puha is, bár kietlennek gondolná a közömbös szemlélő. Ma sem érzem én magam otthon sehol a világon, csak ennél a füstös, ócska asztalnál, a Pesti Hirlapnál. Áldja meg az Isten ezt az öreg asztalt!
Íme, ez annak hű históriája, hogy műkritikák helyett a karcolatírásba bonyolódtam. Pedig egy hajszál híja volt már, hogy nem lettem tudóssá a Hogarth-képek révén.
No, de nem panaszkodom; így is elég jól ütött ki. A t. Házról írt tudósítások gyorsan tették ismertté a nevemet.
Ha ugyan azok tették; mert furcsa a közönség. Engedjék meg, hogy elpanaszoljam…
Nemrég vidéken bemutatnak egy tanárnak.
- Igen, igen - mondja tűnődve -, emlékszem, olvastam már a nevét… olvastam, igen, igen… Hol is csak? Hol is csak?…
Türelmetlenül mohón keresgélt emlékei közt, egypárszor megütögetve tenyerével a homlokát, mintha mondaná: »Édes eszem, ne kötekedj.«
Végre vidáman kurjantott.
- Aha, emlékszem már, hol olvastam a nevét.
- Ugyan hol?
- A »Függetlenség«-ben volt, hogy egy forintot tetszett adni a Göczl kardjára.
Én bizony nem emlékszem már rá. De az sohase megy ki többé az eszemből, hogy voltaképpen mennyit ér nekünk az a titulus: »ismert nevű írónk«.
VERÉB PÁL TRAKTÁBAN
1889
Mindig irigyeltem azokat a világfiakat, akik a szerelmi kalandjaikat mesélik. Kedves csemege a teához, hallgatni is mulatság, de elbeszélni élvezet. Átélik még egyszer.
Hanem iszen, ha dicsekedni akarnék… én se voltam jobb bordában szőve a többinél. Nekem is van ám eltitkolni valóm a feleségem előtt, abból az időből, mikor még a »Zuglóban« laktam fiatalkoromban, egypár esztendő előtt.
Nyári lakást béreltem volt ki a Zuglóban egy földszintes csinos villában, melynek ablaka a búzaföldekre nyílt, ami fővárosi embernek nagy gyönyörűség; véges-végig a nyitott határ, ameddig a szem ér, s ha hűs szellő lebben, látni a búzát, ahogy az a kalászát dajkálja… Mintha millió pesztonka állna, hajladozna ott sűrű sorban. Hátulról a kerti fák lombjai zúgnak s a házfedélre felkúszott rózsák körül ezer meg ezer méh zümmög a kalászoknak altató dalt.
A »Zugló« (hogy ne törje fejét rajta a geográfiában járatlan olvasó) a városerdő elhagyottabb része, túl a »Fuit« sírkövön és a Hermina-kápolnán. Jóval olcsóbb és kellemesebb hely a Hermina-úti villasornál, hol reggeltől estig szól a körhinták kintornája, bomlik a komédiásbódék dobja, cintányérja, s ideget öl a »Vitéz László« rikácsolása. E pokoli zsinat kiegészítő alkatrészei a cirkuszok, Paprika Jánosok és a lövöldék, melyeknek figurái rémítő zajjal csörömpölnek, ha eltalálja őket a céllövés. Közbe Afrika erdeinek unatkozó exkirálya is bődül néha az állatkertből.
A néphumor a »siketek villái« nevet adta az ideépült nyári kastélyoknak, föltételezve, hogy csak siket ember meríthet magának bátorságot itt keresni nyári pihenést. Olcsóbbaknak mondtam a zuglói villákat, de voltaképpen csak a nyárspolgároknak olcsóbbak, akik dolgaikat elvégezve, napszálltakor hazaballagnak a városból s otthon családjaikkal töltik az estét, tele tüdővel szíva a zöldbeli levegőt, melyet ez urak még akkor is élvezni tudnak, ha már egyszer megfizették, midőn Kőbánya felől fúj a szél.
De a magamszőrű embernek, aki nappal és este ott él, ott mozog két puskalövésnyire a Redoute körül, aki éjfél után gondol a hazamenetelre, a Zugló villái drágábbak az ostendei nyaralásnál is. Gyalog ilyenkor nem lehet hazamenni, nem is bátorságos az erdőn keresztül, még a bérkocsisok is ugyancsak kéretik magukat (a borsos fizetésen felül), míg nekiindulnak az éji útnak.
Általában sohase nyaralnék többé életemben a Zuglóban. Persze, önök ebben nem hisznek. Mert a nyaralás az elégedetlenség költészete.
A nyaralók váltig morognak-zúgnak. Ha olyan helyre jutnak, ahol hűvös van, elnevezik az állapotokat »pénzen vett tél«-nek, ha meleg van, az akkor »eben guba«.
Itthon közönségesen Árpádot szidják:
- Rossz helyen tett le bennünket. Télen nagyon hideg van, nyáron nagyon meleg van. A tél nyolc hónapig tart. Tavasz nincs. A nyár kiállhatatlan, tele van zivatarokkal… Nem tudtak volna az eleink egy kicsit odább menni!… (De persze türelmetlenek voltak már, hogy az áldomást megihassák.)
Egy bizonyos, hogy a mennyei hatalmak arzenálisa itt felettünk van valahol; az égi háborúhoz szükséges szerek, a dörgésre való pléhek- és villámokkal felszerelve, mert itt néha nyáron négyszer is kitör naponkint a vihar, zeng az ég, kavarog a felhő s hasadoznak ki a mennyboltból az izzó vörös pántlikák…
Ilyenkor van aztán messze a Zugló.
Azon a bizonyos éjszakán is (amelyről szó lesz), cudar fergeteg támadt éjfélkor. Megnyíltak az ég csatornái s a szél üvöltve nyargalt végig az utcákon, rázta a cégtáblákat, csapdosta a nyitva felejtett ablakokat, néha ideghasító csattanás jelezte, hogy az égiek egy-egy követ hajítottak el.
- Hé kocsis, mennyiért visz ki a Zuglóba?
- Istenkísértés lenne, uram. Nem vállalkozom rá.
Sorba jártam a bérkocsisokat, kik a Redoute kapujába húzódtak nagy csuklyás köpönyegeikben. Csak nagynehezen szánta rá magát az egyik.
- Isten neki! Tessék felülni!
- Mit kíván odáig?
- Maga az úr fogja meglátni, mennyit érdemlek - dörmögte az ázott köpönyeg.
Beültem, a bárka megindult ugyan, de a két gebe minduntalan megbicsaklott, kivált, mert csillámló jégdarabkák kezdtek cupogni.
- Jól megoldták ott fent a mogyorós tarisznyát - vélte a kocsis kedvetlenül.
A két ló meghorkant az Andrássy út elején, sehogy sem akartak indítani.
- Talán mégse menjünk ki, uram.
- No, az volna szép. Mindenáron haza kell mennem. Hajtson!
A kocsis jó ember volt, engedett. A lovak, valószínű, rossz embernek deklarálták maguk közt, éppen amiatt, hogy engedett és őket is rábeszélte ostorával.
Csak lassan lépést haladtunk; bosszúsan vettem észre, hogy nincs szivarom, pedig a csintalan út unalmát jó volna agyonfüstölni. Ej, no, hol lehetne most szivart kapni! Egy országot egy szivarért! Az Andrássy út azonban ki volt halva. Sehol egy nyitott kávéház, sehol egy járókelő lélek. A víz patakként zuhogott a sima faburkolaton. Szuroksötétség honolt. A lámpákat, melyek körül még tegnap éjfélkor pajkos muslincák adtak bált táncoló rajokban, összetörte a jég s kioltogatta a szél. Az üzleteket is nyilván az üvegesek iránti ellenszenvből csukták be oly hamar.
Hop, hó! Ahol ni, egy kivilágított dohánylevél!
- Kocsis, hajtson jobbra a nyitva levő trafik elé, az Erzsébet körúton.
A bolt, melybe beléptem, csak félig dohánytőzs, a másik részében likőröket, sonkát, szalámit is tartanak. Csinos, barna nőcske ült bent egyedül, mélyen elmerülve valami olvasmányba. Szép pisze orra volt s eleven bogárszemei, melyeket szinte bosszankodva emelt fel rám, hogy megzavartam.
- Mi tetszik?
- Regalitászt kérek.
- Barnát vagy világosat?
- Maradjunk a barnánál.
Míg a szivardobozért felnyúlt a felső polcra, észrevettem, hogy szép nyúlánk termete van s hogy a könyvecske, amit olvas: a »Frivol akta«. Bocsánatot kérek t. írótársaimtól, hogy már a beszély-alakjaimmal is a saját könyveimet olvastatom. (De hadd legyen egy kis öröme kiadómnak.)
Frivol akta, hm… Érdekes leány, hm… (Persze, az írónak mindjárt érdekes.) Ezzel most beszélgetést kellene kezdeni, hm…
- Cudar időnk van, kisasszony.
- Hány darab?
- Öt. Ilyen időre rég nem emlékszem.
- Az ám! - szólt vontatottan. - Esik még?
- De még hogy!… Persze, maga észre se veszi a nagy olvasásban? Mit olvas?
- A Frivol aktát.
- Jó?
- Nagy imposztor lehet, aki írta.
- Szereti a regényeket?
- Nagyon.
- Hát akkor tegye be a könyvet és csináljunk ketten egyet. Két személy éppen elég hozzá.
Szép fehér fogsora megvillant a bíbor közt, nevetésre szétnyílt szájában; kövér kis kezeivel afféle pajkos mozdulatot tett, mely beillett fenyegetésnek.
Mindez felette biztatónak látszott. Az ördögbe is, ebből csakugyan nőhetne valami kaland. A csiklandozó legendáknak egész raja van az írói világban, hogy a toll imitt-amott mézes nyíllá vált a kollégák kezében, szíveket megsebzett. Bizony, egy kis efféle szerencse rám férne. Ki tudja, hátha éppen előtte állok… Csak az az átkozott drága kocsi ne várna rám ott künn a fergetegben.
Ni, itt is jön már értem a türelmetlen kocsis.
Benyitott s megrázta köpönyegét, egész pocsolya támadt alatta.
- Adj’ isten jó reggelt!
- Mit? Már reggelt mond?
- Az idő nem ül veszteg, ténsuram.
- No, no, megyek már, de mit is akartam mondani… Nem iszik egy kis pálinkát?
- Mért ne innám? - szólt nyájasan.
A bolt tündére felugrott, töltött neki egy kupicával, mialatt időt nyertem vele fecsegni.
- Mindig ilyen sokáig van nyitva a trafik?
- Néha tovább is.
- Persze, sok az éji vevő.
- Az Andrássy úton nagy a forgalom éjjel is, s a kivilágított dohánylevél egész reggelig hoz vevőket.
- A dohánylevél és a rózsa a dohánylevelek közt.
- A rózsa nem eladó. A rózsa nem hisz a férfiakban.
- Nem hisz a férfihűségben? Lehetetlen!
- Ön talán hisz?
- Hogyne! Be is bizonyítom. De igyék még, öreg, egy kupicával. Iszik még?
- Kétszer kaszálják a rétet - szólt mosolyogva a kérdett, ami azt jelentette, hogy iszik még.
- Hogy hívják?
- Veréb Pálnak.
Levette gyűrött kalapját s ráncos, rézvörös homlokáról hátrasimította őszbevegyülő üstökét. »Az vagyok én, Veréb Pál« - ismétlé nagy alázatosan.
- Nem tesz az semmit. Gyújtson rá. Vegyen ki a skatulyából szivart. Úgy ni! Aztán, hátha még elférne egy kupicával.
- Háromszor iszik a magyar! - felelte Veréb és felhajtott még egy pohárnyit a szeszből.
- Hát igen… Hol is hagytuk el? Én hiszek az örök hűségben, kisasszony, hiszek az örök szerelemben. Magam is élő példája vagyok.
- Ne mondja!
- Hallgassa meg előbb az esetemet… de üljön, kérem, közelebb. Hol volt, hol nem volt, Eperjesen volt, diákkoromban, hogy beleszerettem valami Izsépy Eszterkébe, nagy kék szeme volt, afféle nedvben úszó szem. Arca, ha nevetett, meghorpadozott igézőn. Nem volt azon más hiba, csak hogy az orra egy kicsit meg volt görbülve fölfelé, úgyhogy ilyen időben, mint a mostani, becsurgott volna rajta az eső… Veréb, ha éhes kend, lásson hozzá a harapnivalókhoz, és tán iszik még egy gyűszűvel.
- Négy fertályt szokott az óra ütni - szólt kenetteljesen az öreg, kiből, úgy látszik, minden numerus kipécézett egy jeles mondást.
Mennyei megelégedéssel fogott a falatozáshoz. Emiatt ugyan maradhatok még. Veréb már az ördögé, csak ez a kis ördög lenne már az enyém.
A bolt hátterében két leeresztett almazöld függöny jelezte, hogy ott egy fülke van. Kedves kis fészek lehet. Bizonyosan ott áll a hófehér ágyacska, duzzadó puha vánkosok… hanyagul rájuk dobva a csipkés hálórékli.
- I. E. Ezt a két betűt faragtam az iskolapadokba, az élőfákba az erdőben. Izsépy Eszter volt első szerelmem, s mikor aztán Selmecre mentem, nagyon el voltam keseredve, azt hittem, a szívem hasad meg az én Eszterkém után (aki erről persze semmit sem tudott). Hetekig, hónapokig rá sem néztem női lényre, kivévén a háziasszonyomat, Katkai Pálnét; sovány, mélyen üregeikben ülő szemű asszony volt, roppant előre álló állcsonttal; váltig csodálkoztam a kosztos gazdámon: hogy volt lelke elvenni ezt a rút jószágot… De hát jöjjön még közelebb!
- Csak nem ülhetek az ölébe. Innen is meghallom, mi történt azután?
- Az történt, hogy egyszer csinos fiatal leányt pillantok meg a templomban, kinek nem volt sem piros kerek arca, mint Eszterkének, sem gödröcskéje, hanem éppen úgy kunkorodott az orra, mint azé, fölfelé. Annyi, mint a fodorminta, beleszerettem az orra miatt.
- Csapodár! És még maga mer beszélni?
- Majd a végén ítéljen, menjünk tovább. Ráérünk. Azaz, hogy… tyűh, három óra! Mindjárt virrad. No, mindegy, igyék még, Veréb bácsi! Öntsön magának, amennyit akar!
- Olvasatlanok a csillagok! - jegyzé meg az öreg, a kezeit vígan dörzsölve.
- Margitnak hítták az új ideált. Hosszúkás, halovány arcú leány egy lencsével a balszeme alatt, ami sokat levont.
- Ugyan! Hisz a lencse még szépít.
- Hagyja el, főzeléknek sem szeretem.
- Hja, persze magának az kellett volna, hogy lencse helyett legalábbis valami szamóca legyen a balszeme alatt.
- Sok verset írtam akkoriban Margithoz, megénekeltem haját, fülét, az orrát pláne hexameterben is, de a lencséről egy betűt se szóltam, s mégis mikor aztán ott kellett hagynom Selmeccel együtt Margitot is, Pesten jogász koromban, az első lencse, melyet asszonyarcon láttam, rögtön rabbá tett… Maga gúnyosan mosolyog. Pedig lássa, ez voltaképpen még mindig Izsépy Eszter.
- No persze, persze…
- De ebben az alakjában már Szabó Katicának nevezik. Kedves kis zsuzsu. Fürge, élénk, merész tekintetű, finoman erezett homlokkal, kurta, szöszke kosztros hajjal, olyan szúróssal, mint a kalász toklásza.
- Természetesen ennek is volt valami hibája.
- Eltalálta. Volt egy szépségbaja neki is, az, hogy nagyon előre állt az állcsontja, de mindegy, beleszerettem en bloc, úgy amint volt.
- Vártam már ezt a meglepő fordulatot.
- Az most jön. Egypár év múlva ismét visszaszármaztam selmeci lakosnak, s képzelje csak, kiért rajongtam ott most?
- Margitért.
- Oh, dehogy! Margit már közömbös volt rám nézve. A rút Katkai Pálné gyújtotta meg szívemet, mert neki is olyan kiszögellő állacskája volt, mint Katicának. Ő emlékeztetett reá a legjobban. A logikai sorrend megvan az örök szerelemben.
- Gyönyörű egy logika!
- Lássa, ez az átszármazási teória, melyet én fedeztem fel.
- A csélcsapok számára.
- Amelynek segítségével örökké hű maradhat az ember. Igaz, vagy nem?
- Nagy habókosság!
- Meglehet, de én hiszek benne, érzem, hogy amint kegyedet nézem most elragadtatva, még mindég első kedvencemnek, Izsépy Eszternek hódolok, mert hiszen a szép Katkainénak éppen ilyen pisze orra, éppen ilyen darázsdereka volt, mint a magáé.
S ezzel vakmerően átfogtam a vállainál, hogy magamhoz szorítsam.
- No, mi az? - szisszent fel haragosan s kitépvén magát a kezemből, berohant a fülkébe.
Utána szaladtam, feldöntve széket és edényeket az útban.
- Vissza! - kiáltá ingerülten, kipirulva. - Vissza, csúf ember! - S becsapta az ajtót orrom előtt. (Nem is vettem volt előbb észre, hogy elcsukható ajtó vezet a fülkébe.)
Kővé meredve álltam meg, tehetetlenül, röstelkedve, míg az öreg Veréb egykedvűen szörpölgetett, dúskált.
- Csinos fehérnép - motyogta. - Becses kis kutya. Vállas, gömbölyű, nem afféle szattyán-portéka. Hiszen majd kijön az.
Magam is reméltem. Mert nem is olyan nagyon szigorúan hangzott az a »csúf ember« szó. A szerelmesek szótárában az édes szavak közé van bejegyezve. Az ember nem tudhatja róla, hogy mit akar. Olyan nagyon bolond két szó az.
Nosza, rimánkodásra fogtam az ajtónál, gyöngéden kopogtatva.
- Megharagudott? Jöjjön ki, béküljünk ki. Egy ujjal se nyúlok magához többé. Szánom-bánom a vakmerőségemet. Csak egy percre lássam még szép arcát. No, jöjjön ki, kérem!
Semmi felelet. Némi elfojtott nesz hallatszék belülről, mintha susogna, mintha magában beszélgetne. Vagy az is lehetséges, zokog odabent. Meg van sértve szegényke!
Még lágyabb, hízelgőbb szavakat kerestem össze, de arra se felelt. Most már elvesztettem türelmemet, nagyot ütve öklömmel az ajtóra.
- Fizetek!
Az öreg Veréb a fejét csóválta a fordulatnak.
- Még esik ám odakint, téns uram.
E föllépésre kis vártatva csakugyan megzörrent bent gyengén a kilincs, s megnyílt az ajtó. Szívem megdobbant. Üde fuvallatot éreztem besurranni a belépővel.
Ah, a kis madárka hát mégis kijött a kalitkából!
De egy tekintet rá - s ijedten tántorodtam hátra. A kis madárkának bozontos szakálla volt, hosszú bibircsókos orra s a meztelen lábain két gyékény-papucs.
- Hát mi volt? - kérdé durva, álmos hangon. - Szép, hogy az embert nem hagyják aludni.
- Az ördög költötte fel - vágtam közbe ingerülten. - Annak van magára szüksége.
Ásított egyet előbb, csak azután felelte:
- Persze, a feleségem körül mulatságosabb legyeskedni.
Nagy bütykös ujját betette egyik felső foga alá s gúnyolódva reszelgette meg vele, ami népies nyelven azt jelenti: »Hiába koptatod a csizmádat!«
Felszámítottuk az elfogyasztott holmit, s kisült, hogy Veréb uram nagyon egészséges gyomrú ember, hála istennek. Hatalmasan dúlt és pusztított. De már mindegy. Ami történt, történt. Kár nemcsak pénzben, de időben is. Hiszen már reggel van. A tejesszekerek végigrobognak az utcán, itt-ott hallik a boltok leereszkedő vasfüggönyeinek zörgése. Csak a vihar és eső nem állt még el. A kudarc feszegette idegeimet, talpam alatt égett a föld.
- Menjünk, Veréb, menjünk!
- Hová? - kérdé az öreg csodálkozva.
- Hát a Zuglóba.
- A Zuglóba? Minek?
- Meg van maga bolondulva?
- Én? Miért?
- Hát nem fogadtam én meg?
- Engem? Nem tudok róla semmit. Itt a boltban láttam a tisztes úri személyét először.
- No, ez szép história. Hát nem maga az én kocsisom, aki idáig hozott a Redoute-tól?
- Én ugyan nem, de a szegény megboldogult édesapám, isten nyugosztalja, az volt valamikor kocsis is Nagyváradon.
- És ki maga voltaképpen?
- Mondtam már, hogy Veréb Pál… a bolti őr itt a környékről.
Ez az egyetlen komolyabb kaland, mely egyhangú életemből kitarkállik. S erről az egy kalandomról is elmondhatom, hogy sem általánosságban, sem részleteiben nem sikerült.

EGYÉB ELBESZÉLÉSEK
1890
KÜLÖNÖS VEVŐ
1890
I. Bevezetés
Jó szívvel ajánlhatnám e kis históriát Flammarion Kamillnak, az Urania szerzőjének is, ha egészen a magamé lenne, de hát ez különös bolond dolog.
Sokféle elbeszélést olvashattak már. Olyat, amelynek két vége van, olyat is, amelynek egy vége sincs.
Megesett már az is, hogy két elbeszélésből írt meg valaki egyet, de hogy egy elbeszélést csak ketten írhassanak meg, az eddig elő nem fordult.
Erckmann és Chatrian együtt dolgoznak, az igaz, egyik talán a mesét gondolja ki, a másik az előadás művészetével járul hozzá, de a mi elbeszélésünk utalva van arra, hogy ketten mondják el; ahhoz egy író nem elég, még ha Shakespeare volna sem.
Én tehát mindenekelőtt két írót kerestem ez elbeszéléshez. Lészen pedig az egyik Bocsoki József uram, pomázi illetőségű zsellérember; a másik író pedig, szorultságból, hadd legyek én.
II. Bocsoki József előadása
Még azt mondja a főtisztelendő úr, hogy nincsenek kísértetek! Hát mi lett volna akkor a Milutin Jócó esete, aki látta éjfélkor megnyílni a, sírokat, amint azokból nagy fehér kutyák keltek ki, éktelen csaholással csörtetve a falu felé? Az se közönséges dolog, mikor a Hupiné asszonyom utolsó óráján csak elkezdett ott fent a padláson eszeveszetten táncolni a hamus hordó kalamajkát, s amint a pitvarban valának beteglátogató népek, egyszer csak közéjök csapódék, borzalmas zörejjel, egy óriási rög… gurult, gurult a földön, semmire mállva a fal mentében, mintha pusztán álomlátás lenne… De hatan vagy heten látták, hallották és Hupiné asszonyom e percben adta ki lelkét az Úrnak.
Hát arról vajon tud-e a tisztelendő úr, hogy tavaly éppen a pünkösdi szentbeszéde alatt lövést hallott a siket Mihók Bence s ijedten szaladt ki a templomból: »Hol lőttek?« Sehol. Ki hallotta? Senki. Kinevették. S íme, harmadnapra megjött a bús hír Olmütz városából, hogy a Matyi fia agyonlőtte magát tegnapelőtt déltájban.
De itt vagyok élő példának én magam… Érdemes, hogy meghallgassák kigyelmetek, mert ahány kukoricaszem ezen a csöven, annyiszor teszem le a hitet, hogy szó szerint igaz, amit mondok.
Az egész falu tudja, miből pénzeltem, éldegéltem azelőtt. Egy kis szűzdohánykával jártam-keltem erre-arra… Ahol egy ezüstkupakos tajtékpipa megakadt a környéken, az mind az én szántóföldem volt. De most már abba kellett hagynom…
Egy hang (közbeszól): Meghiszem kendnek, mert szigorúbb ám most a törvény, Jóska bácsi.
Törvény ide, törvény oda, fiam!… A törvény olyan, mint a papiros-sárkány, akinek a madzagját a nagy urak fogják, ott csapkod, kóvályog papírszárnyaival a levegőben, de miatta a szegény apró madarak is bízvást röpködhetnek, ha nem félénkek, - vagy fölötte, vagy alatta.
Nem a törvény, de a magasabb hatalmak végett hagytam én abba végképp a dohánycsempészetet. Aminthogy éppen azt beszélem most kigyelmeteknek.
Néha egész Budáig elvetődtem. Biztos vevőim voltak ott a hivatalnok urak közt.
Egyszer is Buda felé megyek, mendegélek a fehérvári úton, vagy tíz font dohánnyal a hónom alatt.
Verőfényes nyári nap volt. A budai házfedelek arany színben úszva csillogtak, nevettek, mikor beértem. A természetben fenséges nyugalom volt, valami félelmetes álomszerű csönd. Éppen egy kis kert mellett vitt el az utam. A fák levelei mozdulatlanul fityegtek a gallyakon, mintha nem is igazi fák volnának, hanem csak festve. A kertet egy patak szeli körösztül… Úgy terpeszkedik el a fák között, mint egy óriási giliszta. Talán az is volt, csak én néztem pataknak, káprázó szemmel.
Egy nagy fekete kecske-bak állt a kerítés mögött s rám nézett mereven, kísértetiesen. Mekegett is valamit, utólagosan úgy rémlik, mintha ezt lehetett volna kiérteni: Ki, ki, ki! Bocsoki!
Mert beléptem a kertbe, minthogy egy pajta volt a kert innenső szélén, s a pajta előtt egy papképű úr fel s alá járkált, valami igéket mormogva egy könyvből; észrevett messziről s emberi hangon szólított meg:
- Mit árul, bácsi?
- Izét - feleltem tartózkodva - egy kis izét. - A szokott titokteljes kacsintással magyaráztam meg bővebben.
- Ha jó az izé, veszek. Jöjjön kend!
Mondom, a kertbe léptem. Egy kis szélfuvallat rázta meg e percben a gallyakat fázékonyan. Összeborzadtam, mintha elkárhozott lelkek bús sóhaja suhogna a fák és füvek között. Hiszen legalább ne felejtettem volna keresztet vetni magamra. De édes istenem, ki gondolt volna olyasmire, fényes nappal.
A pajta gádorjában egy kandúr macska meresztette rám izzó, vörös szemeit. Huh, de borzasztó volt! Még most is remeg minden porcikám, ha rá gondolok.
De akkor észre se vettem. A borotvált képű úr sürgetve tuszkolt előre:
- Erre, erre, utánam, ott bent nézzük meg a portékát.
Megkerültük az épületet, hátulról mentünk be a pajtába, melynek arról az oldalról nem volt se kapuja, se fala. Ugyan bolond kőműves építhette.
- No, lássuk most, bátyókám, azt a plántát!
Gyanakodva vonogattam a vállamat, mivel még két másik úr is ott settenkedett.
- Menjetek a pokolba! - szólt az én vevőm, s a két úr rögtön eltűnt valami furcsa kerítések mögött.
Most aztán kibontottam a dohánykát.
Tetszett neki a színe. - Csak nem muskotály? - kérdé.
- De bizony van közte az is.
Még egypár kérdést tett: nem-e valami nagyon erős? Hát csak nem üti a földhöz az embert. Nem-e lesz nagyon nyirkos? Eszébe sincs a makrancosság, úgy ég az, mint a parancsolat. Kifogásolta, hogy nagyon vastagok a csutkái. Nem tehetnek arról a dohánylevelek, de meg ez a csutka omlós, mint a rakéta a pipában. Félek - mondja -, hogy nagyon pattog. Pattog - mondom -, de nem lő.
Így beszélgettünk magunk közt, nyájasan. Egy kicsit drágállotta.
- Mennyit akar venni?
- Csak nehány csomót; a legjavát.
Kezébe vette az egész nyalábot, hogy kiválassza.
Ekkor (sohasem fogom elfelejteni, ami most történt) kénszag ütötte meg az orromat.
A vörösszemű macska előjött valahonnan és nagy robajjal felugrott egy asztalkára. Hihihihi! mintha nevetne.
Úgy tetszett, valami reccsen alul a lábainál.
Rémülve láttam, hogy a föld mozdul egy helyen.
A vevő felkiáltott:
- Jaj, jaj, én már megyek.
- Hova megy, ténsuram? - hebegtem, de az utolsó szót már belém fojtotta a rémület, mert a föld csakugyan megnyílt s egy szempillantás alatt (akár hiszik kendtek, akár nem) elnyelte a vevőmet. Még láttam kezében a dohányt, amint a hóna alá szorította, még láttam vállait, fejét, amint fogyott, ment, szállt alá a poklokra…
Megdermedtem, lábaim megrogytak, reszketve mormoltam a miatyánkot (jó szerencse, hogy eszembe jutott e szörnyű percben), aztán mihelyt összeszedhettem magamat, futottam az átkozott helyről, ahogy csak lehetett.
Künn vihar rázta a fákat, forgószél hömpölygette a pelyheket és papírdarabokat, egy denevér, kip-kop, az arcomba ütődött (hess, pokol fajzatja!), a fekete kecskebak gúnyosan mekegte: Ki, ki, ki! Bocsoki!
A templom tornyában delet kongatott a harangozó. Remegve, roskadozva tántorogtam hazafelé a fehérvári úton. A harang utánam zúgta:
Bim, bum! Bim, bum! A te vevőd a sátán volt.
Az volt (isten engem úgy segéljen), ő volt és máig is adósom még a tíz font árával.
III. Az én előadásom - és egyszersmind az elbeszélés vége
Mindazon kísérteties történetek között, melyeket életemben összeolvastam, hitelesen vallom és bizonyítom, hogy a Bocsoki József uramé a legigazabb, mert az tényeken alapszik.
Bocsoki uram csakugyan dohányt vitt a hóna alatt Buda utcáin. Ment, mendegélt a fehérvári úton, míg végre egy kerthez jutott (a Horváth-kerthez).
A kertben van a budai aréna. Az aréna előtt egy kópé színész magolta a szerepét.
Kieszelvén, hogy Jóska bácsi dohányt árul, becsalta a színpadra, ahol is jelen volt még két gézengúz, akik felösmervén a szituációt, a kellő pillanatban elnyelették a süllyesztőn álló társukat az anyafölddel - már persze a dohánykával együtt.
…Valami az, hogy milyen ravasz, pihent eszük van ezeknek az imposztor komédiásoknak!
HOVÁ ÉR AZ EMBER?
1890
Amint nő, öregszik az ember, úgy idomulnak vágyai, ízlése, rokonszenve. Kisgyerek-koromban a kocsisokat irigyeltem. Mikor ott láttam a Jancsit a bakon a pattogó ostorral, megdobbant a szívem: »Oh, be jó volna kocsisnak lenni!«
Később a diák-években, emlékszem, mikor nagybátyámnál, aki szolgabíró volt, egy tárgyalást hallgattam, amint bűnösöket vallatott, az öregúr ki akart küldeni:
- Eredj, fiacskám! nézd meg odakünn a konyhában, sütik-e már a palacsintát?
- Engedj kérlek, bácsi, bent maradni.
- Ahá! Tetszik a mulatság ugye, lurkó? Nos, valld meg, mi szeretnél inkább lenni: szolgabíró-e vagy hajdú?
- Legjobban szeretnék zsivány lenni, hogy engem is vallatnának.
Néhány év múlva már a királyságra támadt gusztusom, sok katonám lenne, arany trónuson ülnék, s a professzorom térden állva magyarázná a sinust-cosinust.
Mire a bajuszom serkedzett, a bálok előtáncosi szerepére vásott a fogam. Ezek a csinos, karcsú fiúk olyan átkozottul kapósak a szép kisasszonyok között. Milyen időszak ez! Arany kavicsból van a göröngye annak az útnak, mely a rozmaringos kis ablakhoz vezet. De bizony ebben sem volt szerencsém.
Ráfanyalodtam tehát az íróságra. Mert valami az! Olyan szép leányt írhatok magamnak, aminőhöz kedvem van. Össze is írtam egy egész háremet; a papírmező szántása közben találkoztam imitt-amott a dicsőséggel, de a boldogsággal nem.
Ej, hát mire is vágyakozzam még?
Talán édes dolog lenne bent ülni a parlamentben, törvényeket hozni, immunitással takaródzni, belekotyogni a szónoklatokba, szavazni, protegálni, tervezni, intrikálni, gomblyuk-betegségeket gyógyítani és kapni.
Átestem ezen is, s amint jön az életnek borongós, bágyadt ősze, jönnek az ezüst szálak a haj közé: »Helyet, uraim, helyet nekünk«: szétoszlik az illúziók színes köde. Alszanak, szunnyadnak már a vágyak mind, csak egyetlenegy van még ébren: »Szeretnék egészséges ember lenni.«
Ez az egy reális pozíció van. Minden címek közt a legnagyobb, minden állások közt a legelső. De persze, csak ilyenkor látja be az ember, mikor már a doktorával kezd tanácskozni arról is, ami a szabó dolga: »Érdemes-e nekem, orvos úr, még egy új öltözetet varratni?«
Nem irigylem én már se Bismarckot, se Tisza Kálmánt, se Rothschildot s ha mégis felülkerekedik a gonoszabbik természetem, irigységem az amerikai férfiakra irányul, akik egy-egy orvost vehetnek el feleségül.
A SZEMÉRMES ASSZONY
1890
Az első ebéd
Maky István előkelő földbirtokossal ösmerkedtem meg e nyáron egy cseh fürdőben. Az öregúr a leányával, özvegy Maky Máriával volt ott. A férj is Maky volt. A Makyak a felvidéken nagyon elterjedt familia, mely nagyra tartja magát. Verses közmondás zengi felőlük a Vág mentén:
Mihelyt Maky,
Mindjárt valaki.
Lőn, hogy az öreg Maky, aki nagyon megszeretett időközben, egy reggel így szólt hozzám:
- Sürgönyt kaptam az este, egypár napra Bécsbe kell utaznom; addig magára bízom a leányomat, uramöcsém.
- Nagyon meg vagyok tisztelve.
- Hiszen tudja, hogy ezek a fehérnépek mily gyámoltalanok egyedül! Hadd ebédeljen uramöcsémékkel.
Ezek az »uramöcsémék« két barátom volt: egy kormánypárti képviselő és egy szolgabíró. A képviselő jó víg ember, aminők a képviselők szoktak lenni, a szolgabíró pedig egy szellemes, tanult fiú, aminők a szolgabírák nem szoktak lenni.
Az öregúr elutazott, és Mária csakugyan a mi kezünkre került. A kompánia lázas örömben úszott. Hogyne! Leendő asztaltársunk volt a legszebb az egész fürdőn. Hajlékony nádtermet, koromfekete haj, nagy, nedves kék szemek, melyek szemérmetesen lesütve is ragyogtak, villogtak. Hát még azok a duzzadt, élveteg ajkak, a barackvirágszín arc, gödrösen. Ugyan, hogy volt kedve meghalni annak a bolond Makynak!
- No, ez nagy fogás, gyerekek! - mondom a pajtásoknak.
- Becses kis kutya, hagyta rá a képviselő. Erős meggyőződésem, hogy jól fogja magát érezni köztünk.
Szavajárása volt az »erős meggyőződésem«. Erős meggyőződésem, hogy ma eső lesz. Erős meggyőződésem, hogy az éjjel jól fogok aludni. Erős meggyőződésem, hogy ez a tej meg van keresztelve stb. (A képviselő sok erős meggyőződésen ment át naponkint.)
- Kívánatos is, hogy a menyecske hozzánk szokjék és megszeressen bennünket. Igyekezzünk minél mulatságosabbak lenni.
*
Az első ebédnél a közönséges illemkérdések és a köznapi »hogy érzi magát«, »mit álmodott«, »hol sétált« után, melyekre Mária kimérten, feszesen válaszolt, a képviselő kezdte mulattatni.
- Pompás időnk van. A fenyvesillat szinte mámorító. Én egy kilóval híztam nyolc nap óta. És maga hogy érzi magát?
- Én csak ötszáz grammal vagyok jobban - felelte Mária, szende tekintetét felemelve a tányérjáról.
S aztán, hogy a párbeszéd meg ne törjön, ő is az időhöz nyúlt. Ez az ős forrás, amelyből az a nagy »semmi« táplálkozik, amit etikett-diskurzusnak neveznek.
- Ma valószínűleg vihar lesz!
- Miből gondolja?
- A sötétlő felhőkből.
- Mégsem olyan sötétlők, mint a szemei…
- Ugyan ne mondja! Hát azt hiszi, hogy nem lesz ma vihar?
- Merek is én magának ellentmondani. Elhiszek mindent, de persze elvárom, hogy aztán maga is higgyen nekem.
- Önző!
- Csak számító. Az embernek előrelátónak kell lennie. Minden dologgal jár valami, mindennek megvannak a természetes következményei. Ha ma, hogy egy közelfekvő példát mondjak, vihar lesz, holnap akkor valószínűleg almásrétest eszünk.
- Miért ennénk mi azért holnap almásrétest?
- Mert a vihar le fogja verni ma a fákról az éretlen almákat s az összes vendéglősök étlapjain ott lesznek hasznosítva holnap a rétesekben.
Mária mosolygott, s az ő mosolya olyan volt, mintha a napfény szaladgálna az abroszon.
Majd felém fordult, s anélkül, hogy rám nézne, kérdé:
- Tegnap láttam magát a tombolánál, nyert-e valamit?
- Ah, igen! Egy csont-órát s tetejébe egy érdekes kalandot.
- Ej, ej! - dünnyögte gépiesen.
- Az asztalok mind el voltak foglalva - hát egy szőke angol nő mellé ültem.
- Én »angolná«-nak mondom az angol nőket - elméskedett a szolgabíró.
- A nőt természetesen nem ösmertem, de ez a tomboláknál nem tesz semmit, mert itt a »hozzá való ülés« joggal minősíthető az etikett szubtilitásai szerint »mellette való állásnak«.
- Mindenekelőtt szép volt-e? - kíváncsiskodék a mameluk.
- Igen szép volt és szórakozott. Néhányszor vettem észre, hogy a kikiáltott számokat nem hasította fel finom vékony ujjacskáival a billetáiból. Meg nem állhattam, hogy több ízben ne figyelmeztessem: »A 47 már kijött, mylady.« »No, most megint nem tetszett észrevenni a 83-at!« Ezen a réven kezdtünk beszélgetni. Dicsértem a kijátszandó tárgyakat, hogy igen szépek, mire megjegyzé: »Valóban, de nekem legkivált egy kis csont-óra tetszik a tárgyak közt, azt szeretném megnyerni.«
- Az a csont-óra csakugyan csinos volt - jegyzé meg Mária élénken.
- A véletlen azt akarta, hogy én nyerjem meg - folytatám -, de a szerencse nem volt udvariatlan a mylady iránt sem, ő is nyert egy fa-legyezőt és egy bronz gyufatartót. Mindamellett sóvárogva, majdnem búsan nézegette órámat, szinte megsajnáltam s önkénytelenül szaladt ki a szájamon: »Ha tetszik, mylady, cseréljünk.« Mosolygott, nem bírt ellentállni a kísértésnek. »Jó - szólt röstelkedve -, odaadom mind a két tárgyamat.« »Egyik se kell« - feleltem nevetve. »Egyik se? De hát akkor mit adjak én a csont-óráért?« Hozzá hajoltam kissé s vakmerően súgtam: »Óráért órát csont-óráért pásztorórát.«…
Csrrm!… csörömpölt közbe mérgesen egy leejtett kés és villa a tányéron.
Mária csapta le indulattal s elvörösödött arccal, villámló szemekkel pattant fel:
- Uram! kíméljen meg az ilyen pikantériáktól…
Hangja bántón, lesújtón süvített a levegőben. Mindnyájan összenéztünk. Én ajkaimba haraptam, rendkívül bántott a dolog. Kínos, megtörhetlen csönd támadt, csak a szolgabíró motyogta néha, hogy »hüm«, mire a képviselő csendesen visszasóhajtotta: »hja«.
Egy árva hangot sem ejtettem ki többé az egész ebéd alatt, mérgemet magamba fojtva. Mária lesütött szemekkel ült az asztalnál és szintén hallgatott.
Ilyen rosszul végződött az első ebéd. Hanem iszen megállj, szemérmetes asszony, ezt nem viszed el szárazon.
*
Délután bizalmas konferenciát tartottunk, milyen rendszabályokat kellene foganatosítani Mária ellen. Reménylem, e konferencia részletei nem fognak kiszivárogni. (Hiszen csak egy képviselő volt jelen.) Az összeredmény úgyis nyilvánosságra jön a beszélyke végén.
Második ebéd
Másnap a paradicsommártásnál elfintorította orrát a képviselő:
- Ejnye, de gyalázatos mártás! Ezek a csehek semmit se tudnak főzni. Higgye meg, nagysád, hogy jó paradicsommártást csak egy helyen lehet kapni - Rómában. Múltkor, amint ott voltam…
- Úgy? - mondá Mária szórakozottan - és látta ön a pápát?
- Ettem is belőle. Fölséges jó íze van. Vagy úgy, a pápát méltóztatott kérdezni? Sajnos, nem láttam, mivel éppen akkor beteges volt őszentsége. Hanem a San Pietróban mindennap misét hallgattam. Csodatemplom; akinek el van durvulva a szíve, csak egyenesen oda menjen. Szent Péter apostol szobrának lábai előtt valóságos ihlet szállott meg. Eszembe jutottak bűneim… az országgyűlési beszédek… a hocholás… Apponyi Albert, Károlyi Gábor, Polónyi Géza. Úgy éreztem, hogy az ő bűneiket is le kell imádkoznom. Le is imádkoztam; éppen csak azért maradtam tizenkét napig az örökvárosban, de nem tudom, hogy elég volt-e? Minden reggel 7 órakor ott ültem a keresztényvilág első templomában; magam se hittem, hogy olyan édes a vallásosság ihlete. Amint fönt a templom orgonája megzendült, mintha valami világosság támadt volna bennem. Tisztán láttam mindent visszafelé. Egészen a gyermekkorig visszaemlékeztem. És ez kimondhatatlanul jól esett. Eszembe jutott falunkban az öreg plébános úr. Még mikor eljártam harangozni a toronyba a búcsúsoknak. A gyónás, az áldozás. Azután meg ami rosszat cselekedtem világéletemben. Nagyon bűnösnek éreztem magam. A nagyszerű choral; a tömjénfüst, a freskók a boltozaton; a miséző kardinálisok; a szegény szentatya, akit a háládatlan olaszok fogoly gyanánt őriznek… Nem is hinné el, hogy meggyóntam az összes bűneimet egy barátnak… de ez már Flórencben volt. Addig bírtam elcipelni bűneim terhét; ott már szabadulni kellett tőle. Az igaz, hogy valami 25 Miatyánk volt a penitencia, de öttel még meg is toldtam. S azután, ahol csak kiszállottam, legelső dolgom volt a templom. Nem, hogy a képeket és szobrokat bámuljam, hanem hogy imádkozzam. Bensőleg, áhítatosan imádkozzam. Legutolsó volt Velencében a San Marco. Ott Szent Márkus apostol hűlt tetemei nyugosznak…
Őnagysága közbevetette, hogy az talán nincs bebizonyítva elegendőképpen. A képviselő azonban tartotta magát. Neki ez is »erős meggyőződése«. Elbeszélte, hogyan hozták át Márkus apostolt Alexandriából, s micsoda fölemelő gondolat az, ha az ember a velencei templom aranyos mozaikja alatt társaloghat az égiekkel. Úgy belebeszélte magát e szent dolgokba, hogy a feketekávénál már majd hogy nem ebédutáni imádságra került a dolog.
Kegyeletes hangulatban oszlottunk széjjel s mindenkinek az arcán ott ült a megilletődés, hogy ilyen ájtatos lélek ül velünk egy asztalnál.
Őnagysága ezen a napon egyszer se mosolygott, - dicséretére legyen mondva.
Harmadik ebéd
A harmadik napon még a leves előtt megnézte az étlapot a szolgabíró és haragosan fakadt ki:
- Micsoda őrült árak ezek! Egy rumpsteak 1 frt 50 kr. Hát keresztények ezek az emberek! Közönséges gazok, csalók. Mi ennek az oka? S mi lehetne ez ellen a segítség?!
- Egy nádpálcás hajdú odaállítása a korcsmáros háta mögé, mikor az árakat befirkantja.
A szolgabíró megbotránkozva nézett a képviselőre, ki e megjegyzéssel zavarta.
- Nem, barátom. Egy sokkal egyszerűbb dolog kellene, hogy az emberiség megjavuljon.
- Hát mi van már egyszerűbb a nádpálcánál?
- A vallás, barátom, a vallás… méltóztassatok elhinni, mindazon korszakok becsületesek és ragyogók voltak, melyekben a vallás uralkodott.
- Azt akarod ezzel mondani, hogy Szent István király korában 20 kr. volt a rumpsteak ára?
- Ti csak tréfáltok, elfásult szívek… (s ezzel Mária felé fordult a szolgabíró.) Higgye meg nagysád, a hit lelki szükséglet, ha megbolygattuk összhangját, pokollá tettük a földet.
A szép Makyné kelletlenül biccentett a fejével s aztán szájához vitte a zsebkendőjét, spanyolfalnak egy ásításhoz.
De a szolgabíró folytatta rendületlenül:
- Én, aki a nép között forgolódtam és ismerem a népéletet, nagyon jól tudom, hogy a hit a makacs lelkek fészke, a nyomorultak vigasztalása és a szenvedők egyetlen fegyvere. Volt-e olyan idő, mikor az emberiség a vallás balzsamát nélkülözhette? Hajlandó volt inkább a legképtelenebb eszméket elfogadni, hogysem vallásos ösztöneit kielégítés nélkül hagyta volna. Érdekes az a fejlődés, amelyen az isten-eszme idők folyamán keresztülment. A kavics, az agyag, a fétis, a bálvány, a csillagok, a nap, a tűz mind játszotta már az istenszerepet és mindegyik a szenvedők vigasza volt. Képzeljen el nagysád egy szegény ókori perzsa munkáscsaládot, mely az istenénél melegedett, annál főzte meg a levesét s ebéd után leborult a hamvadó parázs elé, hogy megköszönje neki a levest… Az isten-eszmével természetes, hogy összefüggött a halhatatlanság eszméje is. Mert mi hasznát vennők az istennek, ha számunkra örök életet nem biztosítana? Az ember sokkal magasabban álló lénynek hiszi magát minden egyéb teremtménynél, ő az úr, a többi szolga, amelyeket kedveért teremtett az úristen. Ő még az élettel sem elégszik meg, mi több, a sírból is kitör és új életet kíván. Milyen lesz ez az élet? Az megint a fantázia dolga. Az egyik anyagi örömöket keres, a másik lelki nyugalmat, a harmadik kész inkább az állatokba bújni, csakhogy a halhatatlanságot maga részére biztosítsa. S higgye meg, az emberiség nagy alkotásai mind a vallás történetéhez fűződnek. Egyiptom piramisai, amelyeknek terméskövei nemzedék vérével vannak összeragasztva, egy-egy vallásos hajlam megnyilatkozásai. Az a hatalmas fáraó, aki millióknak korlátlan ura volt, sírboltot épített bennük magának, hogy midőn kiszáradt tetemeibe idővel vissza akar jönni a lélek, a kutya vagy a krokodil teste helyett kényelmesebb lakóhelyre találjon. Van-e valami magasztosabb cél, melyért életét, az ifjú szív örömeit oly könnyen áldozná föl a gyarló ember, mint amit eléje a vallás kitűz? A világ minden részén bármely időben találni fog idegen földön jámbor utasokat, kik elhagyták a családi otthont, a boldog fészket, a szerelmet s mezítlen lábbal tapossák a meleg homokot, hogy a keresztnek újabb híveket szerezzenek és ezek a mezítlábas, rongyos bolyongók boldogok és gazdagok voltak hitükben. És manapság, higgye el nagysád, manapság is a hit a legnagyobb jótevője az embernek. Igaz, szemmel nem látjuk jótéteményeit, mert a Hit nem küldi adakozásait a Pester Lloydnak, hogy kinyomtassák nevét a bankárok közé, de az egész világ tele van adományaival… Kivált nagy csapások idején. Majd meglátja nagysád, hogy fölmegy megint a vallás ázsiója nálunk a vármegyénél is, a tekintetes dzsentriben, amint eljön az új özönvíz, az új Szodoma és Gomorra, az új Szalmanasszár és Nabukodonozor; az állami adminisztráció…
Így ment ez egészen a pecsenyéig…
Mária nagy szemeket meresztett hol rám, hol a képviselőre, hol a szolgabíróra, gyanakvólag, mintha fürkészne. Sejteni kezdett valamit.
Negyedik ebéd
Negyedik napon azt üzente a szobaleányával, hogy migrénje van, hogy ma bent a szobájában ebédel.
Aha, már unatkozik! (Még csak most? fogja mondani az olvasó.)
Magunkra ebédeltünk, s késő uzsonnáig folyt a víg trics-tracs balett-amazonokról, pletykákról, kalandokról.
Nem volt jelen asszony; hát kedvünkre lehettünk az asszonyok között.
Ötödik ebéd
Mária megjelent az ebédnél, pompásan nézett ki virágos barèche ruhájában, fehér kabátban, sárga szalagos matrózkalappal a fején. De a magaviseletében volt valami durcáskodás, hangjában egy kis dac.
A társalgást a szolgabíró kezdte, szidva a lapokat, amik örökké hazudnak.
Minthogy a mai nap az én számomra volt jelölve, legott közbe kellett vágnom.
- A hazugság, barátom, relatív dolog. Akárhányszor válik igazsággá és az igazságból lesz hazugság.
- No, ennek a példáira igazán kíváncsi vagyok.
A képviselő is a fejét rázogatta.
- Én a hazugságok emlőin nőttem fel a politikában; egész életünkben azt csináljuk, hogy a farkast a bárány köntösébe öltöztetjük s farkasnak maszkírozzuk a bárányt, de azért mégsem merném állításodat aláírni.
- Igen, mert nem ösmeritek, sose tanulmányoztátok a szentek életét. Ott van például Magyarországi Szent Erzsébet, aki ételneműeket vitt egy kosárban szegényeinek. Kérdi tőle fösvény, kegyetlen férje: »Mit viszel, asszonykám, ebben a kosárban?« »Rózsákat, édes uram« füllentett zavarában Erzsébet. »Hadd lám őket!« szólt gyanakvólag Thüringiai Lajos. »Nem! Nem!« ellenkezék Erzsébet s el akart rohanni a kosárral. »Asszony, megcsalsz!« kiáltá ez vadul s felrántotta a kosárról a leplet erőszakkal - s íme rózsák voltak benne.
- Nos, mit akarsz ebből kihozni?
- Azt, hogy az égi hatalmak a hazugságot is igazsággá változtathatják. De főleg azt akarom bizonyítani, hogy a szenteknek milyen nagy hatalmuk volt. Gyönyörű pozíció. De később ezek is egyre romoltak. Ott vannak például az anachoreták, a legelső szentek, de látom, hogy ez nem érdekel benneteket…
- Dehogy nem, dehogy - mondják egyszerre a szolgabíró és képviselő -, csak beszélj kérlek.
- Ezek az anachoreták ott éltek Líbia sivatagjain és nem étlap szerint étkeztek, hanem mustár-gyökereken táplálkozának; pecsenye gyanánt pedig a sáskát ették. Keresztelő Szent János nagyon szerette ezt az ételt. Pompásan tudták készíteni, összesajtolták, mint most a sonkolyt szokás. Gourmand-ok az anachoreták között is voltak… Macarius például a tüskés levél iránt volt előszeretettel. A későbbi szentek már többet engedtek meg maguknak. Roppant érdekes dolog ez a hanyatlás; Stilita Simon már megkívánta a főtt ételt. Szeretett lenni szent is, de szeretett jóllakni is. Egy oszlopon ült és ott várta, míg az arrajárók ennie adnak. A későbbi szentek még jobban elvilágiasodtak, szomorú ez a folytonos décadence. A későbbi szentek azt mondták: »Minek éppen a gyomrot kínozni: hát nincsenek az embernek más testrészei is?«, s vesszőzni kezdték magukat. Divatba jött a flagella és cilicium.
- Mi volt az? - kérdé a képviselő élénken.
- A cilicium egy szegekkel kivert öv volt. Nem valami kellemes viselet, akadt is rá reformátor nemsokára, Assisi Szent Ferenc. Assisi Szent Ferencnek nagyon érdekes az életrajza, majd mindjárt elmondom. Assisi Szent Ferenc kitalálta, hogy elég a testnek a sanyargatására a szőrruha. Így ment ez lejjebb-lejjebb, elannyira, hogy a mai szentek már virágos barèche-ruhát viselnek, puha fehér selyem ujjaskát és sárga szalagos matróz-kalapot…
- Csrrm - csörömpölt közbe mérgesen egy leejtett kés és villa a tányéron.
Mária csapta le s félretolván tányérját, fölszisszent:
- Egy szót se többet! Nem tűröm tovább! - S indulatosan toppantott a lábával.
Mindnyájan összenéztünk.
Újra bekövetkezett az ötödnap előtti kínos csönd, de csak egy-két percig.
Makyné észrevette, hogy helytelenül cselekedett; játszi mosoly hasadt ki ajkain s békülékenyen fordult felém:
- Hát mért nem beszél?
- Assisi Szent Ferencről?
Elnevette magát.
- Ugyan ne bolondozzanak! Folytassa inkább, amit a múltkor kezdett…
- Csak nem a csont-óráról? - kérdém félénken.
- De, de - szólt halkan és lesütötte szemeit szemérmetesen a tányérjára. - Mit felelt aztán az angol asszony?
AESKULAP AZ ALFÖLDÖN
1890
Szegény nagybátyám a hetvenes években praktizált a hajdúvárosok egyikében (mondjuk álnéven Hajdú-Lucaszéknek). Orvos volt s engem is orvosnak taníttatott. »Ez a legjobb pálya, kedves öcsém, mert a haláltól mindenki fél, márpedig ritka ember, ki a halált elkerüli.«
Ő maga se tartozott e ritka emberek közé, meghalt mintegy tizenkét év előtt a karjaim közt. Nehány nappal halála előtt így szólt hozzám:
- Érzem, hogy meghalok, mindössze három-négy napom lehet még hátra. A halál gondolata nem fáj, mert ritka ember, ki a halált elkerüli (ez volt a szavajárása); az bánt csak, hogy ezt a nehány napot nem oszthatom fel úgy, amint akarnám.
- Miért ne? Hátha megpróbálná a nagybácsi. Nem lehetnék benne segítségére?
- Szamár vagy. Én úgy szeretném felosztani a hátralevő napjaimat, hogy minden száz évben fölkeljek a síromból egy napra, és átröpüljek hazám fölött. Mert vágyom ugyan már a pihenésre, de az örökös elmúlás nem lenne oly kellemetlen, ha apróbb »dózisokra« osztaná a gondviselés. Egyszerre megsemmisülni borzadályos, részletekben ellenben mulatságos lenne.
- Van benne valami.
- Terringette! Milyen érdekes út lenne az, végigröpülni az Alföld felett például háromszáz év múlva. Kecskemét Versailles-já dagad, Szeged már akkora, mint Párizs, Debrecen a London ábrázatját veszi fel. Mekkora fény, milyen haladás, minő csodák!
- Mit érne vele, kedves bátyám! Csupa idegen városokat látna elterülni maga előtt.
Az öreg elsárgult, ajka körül bágyadt mosoly jelent meg.
- Ne hidd azt, gyerek. Fogadjunk öt forintba, hogy Debrecent elhagyva, legott felkiáltanék: »Nini, hisz ezek a hajdúvárosok!« Mert a hajdúvárosok sohasem változnak meg.
Nagybátyám utolsó ötlete (mert az öreg elmés ember volt, s mint a maró lúg, úgy csepegett szájából néha a gúny) fel se tűnt akkor, de most kezdem már valójában átérteni. Most, mikor már én is odacseppentem a hajdúvárosokba.
De hisz éppen ennek akarom elmondani a történetét. Úgy volt a dolog, hogy mindjárt a nagybátyám temetése után felhívatott a polgármester a városházára, tudtomra adván az egész szenátus előtt, hogy »minekutána az eddigi orvosdoktor ezután már senkit se gyógyíthat, ő maga minden néven nevezendő földi nyavalyájából kigyógyulván, annakutána a városi hatóság atyailag gondoskodni akarván a göthösökről és a patikáriusról: mindezeknek következtében engem szemelt ki nagybátyám utódjának«.
- De hisz az lehetetlen - dadogtam elfogódva.
A polgármester rám se hallgatott, a szenátorok felé fordulva, humorizált.
- Mert, hogy Havran Alajos uram (a patikárius) élhessen, ahhoz főképpen az szükséges, hogy mi haljunk. Hm… hogy mit? Mit is tetszett kérem mondani?
- Hogy az egész dolog rám nézve megtisztelő, de merőben lehetetlen.
- Nem akarja elfogadni? Harmincezer lélek és egy doktor! Gondolja meg, doktor úr!
- Sőt inkább el akarnám fogadni, de akadály van…
- Nem értem. Ha maga akarja és mi is akarjuk? Hajdú-Lucaszék nem ismer akadályokat. (És a polgármester úr kevélyen ütött a mellére.)
- Az a baj kérem, hogy én még csak tanuló vagyok, negyedéves orvosnövendék. Még egy évem van hátra az egyetemen a diplomáig.
- Ez már más - pattant fel a polgármester -, ezen kellett volna kezdeni, de lássuk csak - tette hozzá jóakaratúlag -, hátha kigondolhatnánk valamit. Mit szólnak hozzá kegyelmetek?
A szenátorok összenéztek. Koltai Mihály közbeszólt nyersen:
- A polgármester úr nyakára kötöttük a kolompot, hát kolompoljon. Kegyelmed adjon hangot!
- Én azt hiszem, hogy csak két mód van, amennyiben ugyanis ragaszkodnánk a doktor uramöcsém derék személyéhez.
- Nevezetesen…
- Vagy mi várunk., vagy az egyetem siessen.
Faragó János uram megtörülgette a nagy tömött bajuszát és bölcsen imígy szólott:
- Nem célirányos se az egyik, se a másik mód, mivelhogy amit a gereblye négyszerre föl nem vesz, azt bizony ötödszörre is a réten hagyja. Amit négy álló évig meg nem tanult a doktor uramöcsénk, azt ugyan az ötödikben sem fogdossa ki a professzorok fejéből. Legjobb lesz hát a doktorkát most mindjárt ide ragasztani, és hogy a nemes városon ne essék méltatlanság a hiányzó ötödik esztendő miatt, az orvosi diurnumokból egy ötödrész levonandó lészen, punktum. Igaz-e vagy nem?
Annyira igaznak látszott a Faragó uram okoskodása, hogy immár a többség erre hajlott, midőn határozottan kijelentettem, hogy csak úgy fogadhatom el az állomást, ha megvárják, míg diplomával jöhetek.
Egy kis vita után elfogadták ezt a föltételt, s én egy hét múlva már mint Hajdú-Lucaszék megválasztott orvosa utaztam el egy évi szabadsággal az egyetemre, tanulmányaimat befejezni.
*
Aki tőlem szövevényes mesét, csodakalandokat vár, az keressen magának más mesélőt. Én egyszerűen praxisomat írom le, hogy háromszáz év múlva a lucaszéki doktor-utód elolvashassa s összehasonlítást tehessen: Ezer ördög! Hát már háromszáz év előtt is úgy volt!
Nem önöknek írok én, tisztelt páciensek, hanem annak a nehány kollegának, akik a posztomat öröklik.
Egy év múlva, a tél elején költözködtem be székhelyemre. A felsősoron béreltem ki egy csinos házikót évi negyven forintért. Az első napok ismerkedéssel teltek el, meglátogattam a polgármestert, a református papot, a jobbmódú embereket, egyszóval bejelentettem magamat, hogy itt vagyok; jöhetnek a betegek.
A polgármester nem a diplomámat kérdezte, ha megvan-e, hanem hogy tudok-e kalabriásozni.
- Bizony fogalmam sincs róla.
- Pedig még milyen fiatal! - dünnyögé kedvetlenül, mintha csak azt mondta volna: »Hát mit fog maga akkor csinálni egy egész életen keresztül?«
A tiszteletes úr a tarokk iránt érdeklődött. Értek-e a tarokkhoz? De én bizony ahhoz se értek.
- Hja persze, persze - szólt kedélyesen -, akinek az emberölésben van módja, az nem szorul az időölésre.
Pedig dehogynem. Már egy hét is elmúlt, s még nem jelentkezett páciens.
Bosszankodva lógáztam a lábamat délutánonkint a patikában, hova sokan járnak fecsegni, s mikor egyszer egyedül maradtunk a gyógyszerésszel, meg nem állhattam panasz nélkül:
- Mondja csak, Havran úr, hát nem szoktak ezek a hajdúk betegek lenni?
- Türelem, fiatalember, türelem. Bizonyára ők is alá vagynak vetve az emberi porhüvely romlandósági törvényeinek, de csoportosan, mint a ludak, s az év bizonyos szakaiban. Egyenkint nemigen teszik.
- Hogy értsem én azt?
- Hát kétszer egy évben. Farsangkor és a gyümölcsérés, vagyis inkább az éretlen gyümölcsök idején. Farsangkor a bevert fejeket és bordákat kell reparálni, nyáron pedig a gyümölcstől megromlott gyomrokat. Ilyenkor az egész város beteg. Nyugodjék meg, domine spektábilis, mert mi kétszer szüretelünk egy évben.
Csakhogy mind a két szüret jó messze volt még. Éppen a tél elején jártunk. A hó leesett volt már, s a végtelen róna szemvakítón fehérlett, csak a város közelében néz ki úgy a mező, mint egy iromba macskának a kiterített bőre; fekete foltok elcseppentetve a havon; disznópörkölések nyomai.
Minden fehér volt, az ég, a föld; s az ég- és a földnek egyforma ruhája mintegy testvérekké teszi őket; közelebb hozza egymáshoz, mint a csillagászok teleszkópja. A kigyúló csillagról esténkint szinte találgatni kell, hogy nem-e a gulyás akasztott valami lámpát a kútgémre? Télen a természet megteríti fönséges fehér abroszával azt a végtelenségig nyúló asztalt, nyáron azután rátálalja a tömérdek ennivalót.
A nagy fehérségből csak a tó vize válik ki, az is fehér, de olyan színben, mint az olvasztott ólom. Ezt a tavat hívják »Ballag«-nak. Évről évre nagyobb, - tehát ballag: csakis éppen ő teszi; minden egyéb mozdulatlanul áll Hajdú-Lucaszéken.
De bent a városban bezzeg nem fehér semmi; lucsokká keverődött össze a hó a sárral, s olyan dagasztótésztája lett belőle az ördögöknek, hogy pokol abban járni. Az utcák csak helyenkint vannak kövezve, de ez még rosszabb, a kiálló hegyes kövek miatt; a fuvaros gazda ijedten inti a felső küllőkig sárban hurutyoló kocsin az ostoros gyereket: »Vigyázz, kölyök, az isten szerelmeért rá ne hajts valahogy a kövezetre.« Emberi lábaknak valamivel szilárdabbra kinyomkodott helye csak a sövények és házereszek alatt van, ahol bagaria-csizmákban a kerítés-lécekhez kapaszkodva át lehet istenkísértésből hatolni. Az az idő ez az Alföldön, míg a komoly fagy be nem áll, amelyet azzal fest a paraszt-ecset: »ölbe viszik ki ugatni a kutyákat.«
Az egész város csöndes aluszékony ilyenkor. A »Bika« előtt (mert a Hajdúságban nem a sas és oroszlán az ideális állat, de a bika; méltóbb, hogy róla kereszteljék el a fogadót) egy-két furmányos szekér ácsorog; a róluk lehullott szénamorzsákon vígan kaparásznak a vendéglősné tyúkjai.
Bent az ivóban nehány szál ember fogyasztja a »buckai vinkót«. Ha nem csalódunk, a helybeli borbély, Gyurkovics János neve napja van, azt tartják most. Nemes Nagy András csizmadiamester felköszönti szépen:
- Az isten éltesse, komámuram, az…
Itt megakad s keresi hihetőleg »az emberi kor legvégsőbb határát«, de sehogy sem tud ezen bölcs kifejezésre ráakadni, minélfogva pótolja ilyképpen:
- Éltesse addiglan, míg a nap, hold és a csillagok világítanak.
Mire visszavág az elmés borbély:
- Hagyja el kegyelmed. Hogy fog aztán halálom után a Marci fiam sötétben borotválni.
- Ne búsuljon, sógor - biztatja az alsóvárosi kántor, a »fülemile-torkú« -, akkorra be lesz már vezetve a gáz az officinába.
Gáz Hajdú-Lucaszéken! Hahaha! Ez már olyan ötlet, hogy érdemes utána mindjárt most megtartani a jövő évi János-napot is.
Ami kis élet van még a Bikán kívül, az részben a »Népkör«-be szorul, hol a kaputosok az újságlapokat búvják; a cukrászdában a fiatalabb tintanyalók lógázkodnak naphosszat, míg ellenben a kovácsműhely a józanabb politikusok kaszinója. Itt a hatalmas pörölycsattogás zajában pöfékölnek a lucaszéki Deák Ferencek, távol az újságok hazudozásaitól, a tiszta forrásból merítenek. Akármit fecsegnek a menkő nagy budapesti papírlepedők, mégis csak innen lehet az igazságot leszűrni.
Fuvarosember messzeföldről jövő, megáll patkoltatni, vagy igazítani valamit a szerszámon. Biz azt nem eresztik kikérdezetlenül:
- Hová való, földi?
Vagy ide, vagy oda! valamit csak mindig mond. Megesik, hogy néha a Dunántúlt mondja; vagy Erdélyországot.
- Ej no, hát mi újság, arra maguk felé?
Míg a vas vörösödik, addigra rendszerint megered a szó az atyafiban s fel van hordva a pipázó »pógárok« elé a másik országrész sok nevezetes dolga. Itt esett, ott esett egy rettentő rablás, hajmeresztő gyilkosság. Ez már csak jobban tudhatja, mint a pesti újságíró, mikor egyenesen onnét jön.
A gyilkosságok és a különös esetek, a »Napi hírek« helyettesei. Most aztán a közgazdasági rovatra kerül a sor:
- Milyen ott a termés?
Végre következik a politikai »entrefilet«:
- Hány forinton veszik kendteknél a zabot?
A »zab« a növények Bismarckja. Ő mondja meg, lesz-e háború vagy nem.
Ha olcsó a zab, az a békét jelenti, a drága zab hadikészülődést. Huszárok lovának vásárolják össze. (Fecseghet az újság, nem kell rá hederíteni.)
A kovácsműhely még azért is mulatságos, mert minden helyi pletyka idejön a legelőbb. Ki verte meg a feleségét, ki jár jegyben, kinek van pöre és kivel, ki jött haza tegnap részegen stb. Itt minden ember talál olyat, ami érdekli. Még az orvos is.
Ott hallottam egy nap délutánján, hogy Szomorné asszonyom kiejtette kezéből a csecsemő gyerekét. Talán bele is hal a korpásfejű. Annak a hírét is meghozták, hogy Kótyi Mihály uram nagy beteg. A sírásó beszélte, aki a szétrepedt kapáját járt összeforrasztani. Mosolygott a gazember, sürgetve a kovácsot: »Még ma szükségem lehet a kapára.«
Helyes, nagyon helyes. Íme, hát közeledik az igéző pillanat, melyről annyit álmodik öt évig az orvosnövendék: az első páciens, az első recept, az első honorárium…
Szívem dobogni kezdett. Hazasiettem. Éreztem, hogy hívatni fognak. Két beteg egyszerre! Milyen szerencse! Ha a tulajdon feleségem volna a gondviselés, sem kívánhatnék tőle többet egyszerre, mint hogy ikreket szüljön.
De hiába vártam otthon egész estig, nem jött senki. Türelmetlenségemben elküldtem a szolgámat puhatolózni.
Gyuri kedvetlen arccal tért vissza késő este.
- Nos, mi van a betegekkel?
- Beszéltem a Szomorné pesztonkájával.
- Csakugyan leesett a gyerek?
- Csakugyan, de azt mondja a pesztonka, hogy a gyerek nem akar orvost.
- Hogy akarhatna, te szamár, ha nem tud még beszélni. Hát a másik?
- Kótyiékról azt hallottam félfüllel, hogy bevárják, míg a természet segít az öregen.
- Mit a természet! Hát mért nem mondtad, bikfic, hogy a természetnek nincs diplomája. Hogy mer a természet beleavatkozni a praxisomba? Micsoda szemtelenség az tőle?
Sok sületlenséget fecseghettem össze bosszankodásomban, mert Gyuri legény alázatosan vonogatta a vállát, szidtam a várost és a tavalyi »szerencsét«, mely ide juttatott.
Éjszaka vízióm volt; megjelent szegény nagybátyám. Egy felhőn ülve röpült el felettem és rám kiáltott:
- Hogy érzed magad, fráter, a hajdúk között?
Kevéssel a virradat után felköltöttek. A mindenes jött értem Kótyiéktól. Hát mégis… mégis.
Sietve rángattam magamra a retyerutyámat. Esernyő is kellett, mert szakadt az eső.
- Menjünk - mondám az ott künn didergő, zömök termetű, kerekképű, süket aggastyánnak. - Nagyon rosszul van a gazda?
- Alighanem közel jár már őkelme Földvárhoz.
- Miféle Földvárhoz? - kiáltám az öreg fülébe.
- Ahova mindnyájan eljutunk, én is, más is, még talán a tekintetes doktor úr is, deszkát árulni.
- Ahá értem már, az öreg eszerint nehéz állapotban van?
- Egyet szólt már annak a kakukk a tavalyi évben, fogadni mernék rá.
- No, hát csak siessünk. Messze van a ház?
- Hiszen ha lehetne sietni ebben a szutyokban. Csak imitt van egy hajításnyira.
Csakugyan nem lehetett sietni. A bagariacsizma le-lemaradozott a lábamról, mikor ki akartam húzni a térdig érő sárból, mely már sűrűsödni kezdett, mint a harmadnapos lekvár; még szerencse a visszajövetre, hogy egy kicsit meghígítja a zuhogó eső. Az ernyőmmel a szél birkózott, kapkodta, tolta visszafelé.
Már egy félóráig mentünk, mikor türelmetlenkedni kezdtem:
- Hát mégse vagyunk ott?
- Odább van, kérem alássan.
- Messze?
- Nem messze.
Befordultunk jobbra egy hosszú utcának, abból balra egy ákácfánál, másik hosszú utcának. Mindez igen soká tartott s véghetlenül unalmas és fárasztó volt. Ruhám teljesen tönkre volt téve.
- Ej, öreg, maga bolondít engem. Mondja meg, hol van az a ház?
- Odább van, kérem alásan.
- Odább! Mit ért az »odább« alatt? Nem evett nadragulyát? Egy hajításnyira mondta először a Kótyi-portát, s íme már egy órája megyünk, vagy mászunk inkább, a lábam átfázott, kezeim összedermedtek, nem bírok velük a kerítésekbe megkapaszkodni. Hát mondja meg nekem most már, ki tud akkorát hajítani.
- Ki? Hogy ki? - tűnődött az öreg pipáját szürtyögtetve. - Hát az óriások talán tudtak, akik az emberek előtt laktak itt.
- Ne fecsegjen bolondokat - feleltem bosszankodva. - Az óriásoknak több eszük volt, hogysem itt Hajdú-Lucaszéken lakjanak. Hanem mondja meg tüstént, merre van a Kótyi-ház, mert én egy tapodtat sem megyek addig.
- Szemben van a Szabóék pajtájával.
- Hát a Szabóék pajtája hol van?
- Srét a Kovácsék granáriuma mellett.
- Nekem az utcát mondja és a házszámot. Végre is tudni akarom. Mit makacskodik kend?
- Nincs itt az utcáknak, uram, semmi nevük, úgy híjjuk azt a tájékot, hogy »kutyogató« és a házakon sincsen numerus.
- No, már az más. Akkor csakugyan nem mondhatja meg.
Sok viszontagság után (miután egyszer el is estem s manupropriámat odanyomtam az anyaföld kovászába) végre megérkeztünk egy kis fehérre meszelt házhoz.
- Ez az - mondá az öreg. - Itt vagyunk, tensuram.
- No, valahára!
Amint beléptem az utcaajtón, négy nagy komondor kutya ugrott rám, talpaikkal besározva, ami még talán tisztán maradt öltönyömből. Az egyik beleharapott az újdonatúj köpönyegembe és leszakította az egyik végét, a másik is félelmetesen vicsorgatta a fogát.
- Segítség! - kiáltám. - Segítség! Hej emberek, senki sem jön ezeket a kutyákat elkergetni? Hát maga, vén gazember, mért nem mozdul?
- Csintalanok egy kicsit, ugyebár? - szólt a nagyothalló apóka, egykedvűen tömögetve a kiégett pipát.
A pokoli ugatásra és kiáltozásaimra egy fiatal, pirospozsgás menyecske jelent meg a pitvarajtóban.
- Csiba te! Ne te! Huh, huh! Ne bántsátok a doktort! Hozzá ne merjetek nyúlni, ne bántsátok! Hej, Bodri! Ej. Cifra!
Az ajtóbul nem mozdult, karcsú derekát meggörbíté kissé, kékes kötényét fölfelé hajtogatva lóbázta feléjök, amit a kutyák tetszés szerint vehettek vagy csillapításnak, vagy uszításnak.
Hanem a szöveg ellen nem emelhetek kifogást, mert az határozottan pártomat fogta.
- Eltakarodtok, zsiványok! Karikába essék a nyakatok. Nézze meg az ember ezeket a veszett állatokat. Ne adjon rájok semmit, doktor úr, jöjjön be lelkem, ne féljen. Nem rosszból teszik ők azt! Nem tudják azok kérem alássan, hogy kicsoda.
S ezen létániát elkiabálva hátrafutott az ólak felé.
Nagy nehezen sikerült a pitvarig hatolnom, ahova beugrottam egy bátor iramodással.
Szűk és homályos zug ez, vaskos kemencével, melynek nyílása előtt halomnyi tűz pislog ki a szürke hamu alól, a belső szögletéből létra nyúlik fel a padlásra meredeken, közepütt pedig kormos, alacsony ajtó nyílik be a szobába.
Azaz, dehogy nyílik; éppen az volt a baj, hogy sehogysem tudtam kinyitni; hasztalan kotorászva kezemmel a kilincs után. Hát meg van ez az ajtó babonázva?
Az öreg, aki utánam kullogott, nevetve figyelmeztetett, kínlódásomat megsokallva:
- Azt a kis patkányfarkat rángassa meg, nagy jó uram!
Az ám ni! Csak most vettem észre a madzagot, mely belülről egy lyukon átvezetve leleményesen fityegett alá.
Az ajtó felnyílt s kitárult a várva-várt színhely: az első páciens és házanépe.
Valamivel volt csak kellemetlenebb ez a hely a pokolnál. Csuklani és prüszkölni kezdtem egyszerre. Fülledt, poshadt levegő fojtogatott; megsűrűsödve piszkos, sárgás színt játszott. A rohadt káposztától és a penésztől kezdve minden bűz képviselve volt itt. Az atmoszféra egy-egy atomja megromlott ételszagokat hömpölygetett az orrom alá, melyek gyors egymásutánban váltakoztak különböző ernyedt anyagokkal. Nem levegő ez, de a Belzebub kocsonyája. Emberi testek kigőzölgését véltem belélegzeni, majd megszárított birkabőrök nehéz, fullasztó aromája csapott meg, melyet mintegy kalmírozni látszott a terpentin átható kipárolgása…
Hja, itt sohasem szellőznek. A nyílhatatlan táblájú ablakokat ősz végén körültapasztják télire, nehogy levegő illanjon be a nyílásokon.
A beteg ott feküdt nyögve egy tarka kanavász ágyban, egy csomó öregasszonytól körülvéve, akik különböző füveket hoztak.
Rendszerint azzal kezdődik az orvosi segély, hogy »mutassa a nyelvét«, azután következik az ütér és a többi: de itt, tudtam már a nagybátyám elbeszéléseiből, egészen más az első szükséges teendő.
Odaléptem tehát az ablakhoz és a fehércsontos aeskulapi botommal kilöktem az üveget. Darabjai csörömpölve hullottak szét, s ezüstös fehér kévében ömlött be a friss levegő.
- Juj, juj, juj! Megfagy a szegény gyámoltalan - sikoltozának az asszonyok.
- Fogják be azt a lepénylesőt - förmedtem rájuk haragosan -, mert mindjárt kikergetem innen. Hiszen ebben a szobában az egészséges embernek is meg kell halnia, nemhogy a betegnek. Melyikök Kótyiné?
- Én vagyok az - szólalt meg egy koros, szikár, gránátos termetű nő, kötényével törülgetve a szemeit. Így hozza ezt magával az illedelem.
- Mióta beteg az ura?
- Egy hete múlt tegnap.
Megvizsgáltam a beteget, a nyelve tele volt fehér lerakodással, az ütere lázt mutatott.
- Mije fáj?
- Mindenem - lihegte bágyadtan.
- Mi az a minden? Fáj az orra?
- Nem.
- No, lássa. Hát a szeme?
- Az sem.
- No, lássa. Ösmerje be legalább, hogy bolondokat beszél.
Kótyi uram behunyta a szemeit és a fal felé fordult, annak a jeléül, hogy mindent beismer. Nyögött és nem felelt, többet.
- Mit gondol, Kótyiné asszonyom mitől jött ez a baj?
- Hát úgy volt az, megtisztelem alásan…
- Csak röviden.
- Hogy ennek a mi sógorunknak, Buga Domokosnak egy eladó lucernás-földje volt tavaly Szent Mihálykor a »Berkenyés« dűlőben, tán tetszik is tudni, hol van, mert szemrevaló szép darab föld….
- Nem tetszik. Csak íziben.
- Hát azt mondom az én jó uramnak, éppen künn ültünk a padkán, a ház előtt: »Te Mihály, (mert csak »te Mihálynak« szólítom, mivelhogy, akár csúfság bevallani, akár nem, ő a fiatalabb kettőnk között) vegyük meg azt a lucernást a sógortól«. Mire visszafelelte az uram. »Az ám, ha bolhával lehetne érte fizetni, mert az neked van«, mert tréfálkozó csintalan az én emberem, míg az irháját bírja. Hiába hánykolódol apjuk, mert én megmondom az igazat a doktor úrnak. Én nem veszem a lelkemre, hogy valamit eltagadtam.
- Csak a dologra, jó asszony, a dologra.
- Odább fonogattuk a beszélgetést, pénzünk az igaz, nincs, de van a Tüskés kománknak, aki tegnapelőtt adta el a kétévi termését a debreceni gabonás-zsidónak, hátha, mondom, kölcsön kérnél tőle annyit, amennyin a földecskét magunkhoz lehetne ragasztani. A pénzt apródonkint visszafizetnénk majd, s a földecske megmaradna. Vedd fel, öregem, az ünneplő mándlit s eredj át, ösmerem Tüskés uramat, megemberel, meglásd.
- Egyszóval adott pénzt…
- Adott, lelkem, adott. Mindjárt is hazahozta a szegény uram. Hát jól van, megvettük a földecskét Bugáéktól, kifizettük becsületesen, el is vetettünk benne tavaszkor, mert a lucernát azonközben kiölte belőle megkövetem alásan az aranka. Ugyan galambom, doktor úr, maga okos, tanult ember, könyveken hízott elméjű, nem tud valami szert ellene?
- Megmondtam már, hogy ne fecsegjen annyit ide nem tartozó dolgokról. Így is a guta kerülget már.
- Egy árva szót se szólnék, mert minden rendben volna, az emberem sem nyomná most az ágyat, őt meg az ágy, ha a gonosz gerjedelmek hatalmukba nem ejtik Tüskés János uramat. - Szemet vetett őkelme farsang óta a menyecske unokámra, arra a csinosra, akit odakünn tetszett látni. S még hagyján, ha csak legyeskedésnél marad a dolog. Az unokámnak persze, hogy nem kellett a vén legény, magaviseletével mindenképpen lohasztotta. De a tűz is csak mind nagyobb-nagyobb, ha a szél oltogatja… Hát a minap mi nem történt a Bilaék lakodalmán? Az történt, hogy Tüskés uram fölhevülve az italoktól, meg az unokám ragyogó szemeitől, odaszól neki önfeledten, egész hangosan a lakodalmas nép előtt: »Csókolj meg, Zsófi, csókolj meg.« Mire Zsófi nevetve mondja: »Nincs egyéb kívánsága?« Tüskés felugrik, átkarolja a derekát: »Nosza, ne vonakodj - hörgi -, elengedem apádnak egy csókért az intereseket.« Unokám ríva fakadt, énbennem is kigyulladt a méreg. Az egész városnak kikiáltja, hogy adósai vagyunk. Még csak a kidoboltatás van hátra! Mondom az uramnak: »Betelt a pohár, te ember!« (Kótyiné asszonyom csípőre vágta a kezeit, harcias ívben a könyökét, úgy illusztrálta az akkori haragját.) Forgósadta, Mihály, ez már sok! Ezt a gazember Tüskést ki kell fizetni, készülődj, de szaporán, vásár van Debrecenben, adjunk el mindent, nem bánom én, ha a viganómat is, de fizessük ki a zsiványt. Az én gyerekem fejére ne rakjon csúfságot senki sem. Úgy is lett, kivezettük az istállóból a tehenet, a Kajlát, a Fecske csikót és a tinót, Gombost. Elhajtottuk szegényeket. Záporesőt sírtam, mikor a kapun kivezették. Szegény barmocskáim sose térnek vissza. Amint nem is tértek. Ott ácsorogtunk velük szomorúan a marhapiacon, étlen-szomjan messze be a délutánig. A tehénkét, az igaz, még délelőtt megvette a penecsei takács, valami Bujdosó Ferenc nevű. Adós is maradt a gazember tíz forintunkkal, azt hallom felőle, nem valami nagyon derék ember, ami azonban a Fecskét illeti, annak jó gazdája akadt, hátas lónak vette meg a cserenyi ispán (cukrot fog a Fecske enni), hanem a tinócska ott árulta szegény a petreselymet majdnem uzsonnáig, míg végre honnan-honnan nem, előbukkant egy nagyfejű, kacskakezű mészáros és alkudni kezdett a tinóra. Ötvenre tartottuk, negyvenkettőt ígért. “Vágjuk el azt a nyolcat, legyen negyvenhat” - így az uram. “Nem adok többet negyvennégynél” - így a mészáros. “Kell a tenyerem vagy nem kell?” Intek a gazdámnak, mire belevág a markába: “Legyen hát, de áldomással.” “Jól van, de hol igyuk meg?” - feleli a mészáros. “Menjünk, mondom, az Arany-Sarlóba, az ide közel van.” De az ördög súgta a mészárosnak a lacikonyhát, oda telepedtünk hárman a sátor alá s a szegény uram megéhezve, nagy mohósággal evett meg egy tál kövér cigánypecsenyét, - hát attól jött ez a baja.
- Hála istennek, csakhogy már megjött. Féltem, hogy még legalább két óráig kell várnom a gyomorrontására. Adjon most szaporán egy kis tintát.
- Tintát, aranyom? Hol vegyem én a tintát?
- Nem írhatom meg a receptet az öklömmel. Hát nincs a háznál tinta?
- Volna iszen, volna, de azt a Palika vitte el az iskolába. Mert úgy nézzen meg engem a tekintetes úr, hogy ámbátor huszonkét fogam hiányzik a harminckettőből, és menyecske unokám van, az egyik gyerekem, a Palika, még iskolába járó.
- Küldjön el hát a tintáért!
Azalatt időm jutott megmosni a kezeimet s lekaparni a sarat ruhámról.
Éppen harangszókor megjött a Palika a kalamárissal. Zsófi, ki érte ment, már útban találta, de viszontagságteljes körülmények közt. A kalamáris és a Palika szöszke feje nem volt egész, mind a kettő be volt törve. Egy kis verekedést hevenyésztek hazajövet a hajdú-csemeték.
A Palika fejéből csepegett a vér, de a tintatartóból nem jött elé többé semmi nedv, az már kifolyt útközben.
- Jaj, szegény pulyácskám! - sikoltott fel az anyja, a vér láttára -, jaj, ki bántott? Huh, hát verekedtetek! No, semmi az, édes, megmosom, bekötöm. Katonadolog az! Úgy, a Nagy Istvánék gyerekeivel verekedtél? No, képzelem, mekkora léket ütöttél a fejükön, szívecském… Mit, hogy te voltál a gyengébb? Ejnye akasztófáravaló vakarcs, hol van az a seprő? Add csak ide, Zsófi!
- Ne a seprőt keressék, de ahelyett adjanak legalább egy ceruzát, mert a tintatartóval nem boldogulunk.
- Talán lesz a Pali zsebében. Keresd meg beste kölyke! Ha találsz, nem bántalak, megkegyelmezek.
A fiúnak tetszett a békeföltétel, addig-addig keresgélt, tapogatta magát, míg végre valahol a mellény-bélés alatt talált egy darabka - griflit.
- Jó lesz-e? - kérdé Kótyiné.
- Dehogy lesz, dehogy. Hiszen nem lehet ezzel papirosra írni.
- Akkor hát mégis ide azzal a seprővel!
- Akkor hát mégis jó lesz - vágtam közbe, a gyermeket megsajnálva -, a palatáblára írom fel a receptet.
- Úgy, úgy, édes tekintetes úr, mert ha palajbászt találtunk volna is, papírt bizonyosan nem találtunk volna a háznál… Nem lehet az embernek, lelkem, mindene.
.......
Kifáradva (mintha egész nap kubikoltam volna), ügettem hazafelé. A városháznál a polgármester úrral találkoztam, aki Faragó szenátorral beszélgetett a kapuban.
- Honnan jön, doktor úr, így átázva, mint az ürge?
- Kótyiéknál voltam.
- Nagy út ilyenkor.
- S mennyi kellemetlenség jár vele!
- No, de a honorárium.
- Mennyi is az? - kérdém. - Szabályozva van?
- Igenis szabályozva. Egy látogatásért ötven krajcár jár - mondá a polgármester.
- Lehetetlenség! - dadogtam elsápadva.
- Behajthatóság esetén - tette hozzá a város feje.

EGYÉB ELBESZÉLÉSEK
1891
EGY VADÁSZPÁLYA ELEJE ÉS VÉGE
1891
Mióta Coppée megírta rólam a »Scènes Hongroises« előszavában, hogy mekkora nagy vadász vagyok, azóta nincs semmi nyugtom és pihenésem. A legjobb ismerőseim azzal állítanak meg az utcán: »Mikor küld már nekünk is nehány nyulat?« Mások viszont vadászatokra hívnak, nem győzöm magam kimentegetni; pedig már eddig is elég sok olyan jó tulajdonságot fogtak rám a barátaim, amiknek hiányát folytonosan takargatnom kell. No, de legalább ennek az egynek a terhét lerázom magamról.
Nem voltam én vadász sohasem.
Ámbátor némi sikerekkel dicsekedhetném. A tiszttartó kisasszonyai (akik azóta öreg asszonyok valahol), mikor diákkoromban hazakerültem a vakációkra, velem járkálgatva a faluban, egy fehér verebet pillantottak meg egy pajta tetején.
A fehér veréb nagy ritkaság, megöregedett, megőszült, bizonyára tapasztaltabb a többinél, valóságos Deák Ferenc lehetett a verebek között.
A szép kis Mariska így szólt hozzám:
- No, híres, üsse le azt a verebet, ha tudja.
Szó nélkül vettem föl egy követ, a veréb felé hajítottam, s a szegény kis állat holtan pottyant a lábainkhoz.
Az öreg Filcsik, aki a kapuajtóból nézte az eseményt, biztatólag kurjantott fel:
- Biztos kezed van, fiacskám. Jó vadász lesz belőled valaha!
Mariska és Panni elsápadtak a holttest láttán.
- Menjen maga, csúnya gyilkos!
Én pedig diadalittasan, kipirult arccal álltam ott, mint egy hős.
- Nos, kell-e még több?
- Jaj, ne, ne! Jaj, ne bántsa őket szegényeket!
Remegve, összetett kézzel kértek a kis golyhók, mintha szentül hinnék, hogy a lég összes szárnyasait kipusztítom, ha nekilátok.
Egy más alkalommal (de később vagy két évvel) nagyobb siheder koromban ijedten ront be a szobába Gilagó Marci (az a vén cigányprímás, aki Szücs Palinak húzta).
- Mi a baj, more?
- Hamar, hamar fogjon azs urficska puskát. Ellensig van a faluban.
- Ki? A muszka?
- Hej, dehogy a muszka!
- Hát a német?
- Annál is vesettebb.
- Kicsoda, micsoda?
- Egy valóságos vesett kutya szaladgál azs utcákon.
- Hát aztán? - feleltem flegmával. - Annak is elkel egy kis testmozgás. Hadd szaladgáljon.
- Azs ám; csakhogy a rajkók is ott saladgálnak!
- Jól van, jól, Marci, de az apám nincs itthon, nekem pedig még nem volt kezemben soha puska, nem is merem elsütni, nem hogy célozni tudnék, de ha te akarsz rálőni a kutyára, hát odaadom.
Gilagó Marcinak égnek állt minden hajaszála arra a gondolatra, hogy ő bánjon el a fegyverrel.
Künn az utcán kusza kiáltások, vad riongások verték fel a falucska csendjét. Egy csomó ijedt asszony befutott az udvarunkra.
- Jaj, úrfi, úrfi, ha istent ösmer!
- Nagy keresztényi cselekedetet visz véghez!
Éppen akkor olvasgattam egy keresztes hadjáratokból merített regényt, Balduin vitéz cselekedeteit. Hatott rám ez a szó. Isten neki, a kereszténységért mégis érdemes tenni valamit.
Dobogó szívvel vettem le a szögről a megtöltött puskát, s a kapu oszlopa mellé húzódva, célba vettem a cikcakkosan futkározó ebet, melynek szemei villogtak, s szája egy ujjnyira tajtékzott fehéres, lilaszínbe játszó habban.
Egy durranás, a kutya keringeni kezdett és - összeesett. Éppen a koponyáját találtam el.
Gilagó Marci lelkesülten kiáltott fel:
- Mit, hogy nem tud lőni? az Úristen is csak egy kicsikét tudhat jobban!
Nimródi hírem e perctől kezdve meg volt állapítva. Apám kimondta a szentenciát. »Erdész lesz belőled. Elviszlek Selmecbányára.«
Az öreg Filcsik megsimogatta a fejemet, mikor találkoztunk, s nagy prosopopeával mondá a vele menő kántornak:
- Ezért a gyerekért sok pénzt megadna a király, mert ez - fogadni mernék a bundámba - minden ellenségét lelövöldözné apródonkint.
Messzire híre ment. A harmadik faluban lakó gróf is megtudta s a legközelebbi hajtóvadászatra engem is meghívott.
Apám büszke volt. »A család emelkedik«, hangoztatá fennen egynehányszor. Anyám azt felelte: »Ne kevélykedj a gyermekben előre, mert én nem akarom, hogy az állatok hóhérja legyen.« Apám visszafelelt: A Veresek nem értik az effélét! (Veres Mária volt anyám, az ebecki Veresekből.) A Veresek sohase voltak még grófi vadászatokon! A Veresek voltaképpen nem is vadászok. A Veresek voltaképpen rókák. A rókák és a vadászok közt pedig még igen sok a különbség.
E kedélyes kötekedések igen gyakoriak voltak az én édeseim közt, s hol ez egyik familia kerekedett felül, hol a másik - de azért grófi vadászaton csak én voltam.
Bár ott ne lettem volna!
A nagyhírű vadász, Pétery Muki bácsi mellett állottam a kékkői erdőben. Az öregúr éppen a vadász-kalendáriumot töltögette a fejembe, hogy mikor milyen vadra kell lőni, amint egy fogoly-csapat, krcs, krcs, nagy csikorogva fölrebbent.
- No, lőjj hamar közéjük!
Fölemeltem a fegyvert, drum-brum. A füst eloszlott. A fogoly-kakas sértetlenül menekült el összes cselédségével, de egy hajtó, aki pedig egészen oldalt állt és éppen nem a foglyok irányában, velőt rázó sikoltással rogyott össze.
A vérem jéggé fagyott. Se szólni nem bírtam, se előre menni. Szerencsére hozzászaladt Muki bácsi és konstatálta, hogy nincs nagyobb fajta baj, csak egypár serét-szem ment a lábába, katonadolog az egész. Gúnyos mosoly szaladgált az öreg tömött bajusza körül, s nyugodt malíciával lépett hozzám, megveregetve a vállamat:
- A hajtók is ki vannak véve, édes öcsém, ilyenkor az őszi hónapokban. Ezt elfelejtettem volt neked mondani.
Elvörösödtem szégyenletemben, s amint a legelső völgymélyedésbe lebocsátkozhattam, ahol senki sem ügyelt reám, megszöktem a vadásztársaságtól, elindulva egy gyalogúton hazafelé.
Az est különben is küszöbön volt. Szerteszét a füveken reszketett már a homály, mint a meg nem aludt kocsonya. A dűlőút mentén magányos kőrisfa áll, a »Vilma-majornál«. Messziről úgy nézett ki két félreálló ágával, mint egy kiterjesztett kezű óriás kísértet. Ijesztő árnyéka megnagyobbodva feküdt kiterítve a mezőn.
Amint közel értem a kőrisfához, látom, hogy egy fehér veréb ül rajta, szakasztott olyan, aminőt én ütöttem agyon valaha. Csrip! csrip! csipogta szemtelenül. Csrip! csrip!
Úgy tetszett, mintha gúnyolna! Nem bírtam róla levenni a szemeimet. Igen, szakasztott olyan veréb! Vagy hogy talán éppen az! Hátha a lelke…
Összerezzentem.
- Hess, te cudar!
De a fehér veréb meg se moccant.
A puskámnak meg volt töltve az egyik csöve: rásütöttem, de az én verebem föl se vette, ott maradt és csiripelt.
Halálos félelem vett rajtam erőt. Elkezdtem lélekszakadva futni a kísértet elől, mert semmi kétség immár, hogy az a fehér veréb lelke.
Csrip! csrip! hangzott utánam, amerre futottam, a fákról, a garádok mélyedéséből, a házak ereszeiről és mindenünnen.
A fehér veréb lelke velem röpült látatlanul a levegőben.
*
Meglehet képzelődés, vízió volt az egész, - de azóta nem vettem puskát a kezembe, nem voltam soha vadászaton és kerülöm a vadászokat is - az egy becsületes stüszi vadászt kivéve.
HÁNY ÓRA?
1891
Ma a képviselőház órája felől az a hír terjedt el, hogy rosszul jár; pedig fontos terminusaim voltak a nap hátralevő folyamára: hát elhatároztam, hogy valami perfekt órához igazítom a magamét. E célból megszólítom a folyosón Tisza Kálmánt, aki beszélgetésbe volt merülve Busbachchal:
- Kegyelmes uram, hány óra?
Tisza szórakozottan felelte:
- Egy bizonyos, és ez az, hogy dél elmúlt.
Hanem e szerint persze mégse tudtam az órámat megigazítani.
Szerencsére éppen arra fut Hegedüs Sándor.
- Hány óra, Sándorkám?!
- Mindjárt, mindjárt! - kiáltá szaladás közben és még most is szalad, ha azóta meg nem állott.
Megfordultam a sarkamon, a miniszteri szoba felé lépdegélve. Útközben szembe jön Szapáry Gyula gróf.
- Kegyelmes uram, hány óra?
A miniszterelnök mosolyogva felelte:
- Hát már ezt is én mondjam meg?
Ezen a réven se tudtam meg tehát az időt, de hiszen ott ül egy szögletben László Mihály, majd megmondja az.
- Hány óra, Miska?
Miska barátunk gyanakodva nézett rám.
- Hm - szólt óvatosan körültekintve. - Mért kérdezed éppen éntőlem? Kérdezd meg Gajáritól.
Csakugyan ott közel mesélte legközelebbi vadászkalandjait Gajári. (Mert a vadászkalandokat Beksicstől sorba öröklik a Nemzet szerkesztőségében.)
- Ödönkém, lelkem, hány óra?
Gajári, az örökké kedves és udvarias Gajári minden gondolkodás nélkül feleli:
- Mennyit parancsolsz?
Mire kielégítetlenül fordulok a mogorván föl s le sétálgató Tibádhoz, hogy hány óra.
- Tudja a fene!
No, már látom, hogy itt semmire se megyek, s megfogom a korridoron Apponyit.
- Ugyan mennyi idő lehet most?
Apponyi kiveszi az óráját s így szól:
- Tekintettel arra, hogy tegnapelőtt 10 óra 20 perckor igazítottam meg az órámat a politechnikum órájához, de már tegnap déli 11 órakor kilenc perc differencia mutatkozott, föltéve, hogy e differencia permanens jellegű, jelenleg még nincs egészen egy óra; de miután e differencia valószínűleg fokozatos, mert a differenciák fejlődésképesek, véleményem szerint, a konkrét esetet véve, ugyanazon eredmény jön ki, in ultima analysi, hogy még nincs egészen egy óra.
Ebből se lettem okos. Mégis csak jó lesz a magam pártbelijéhez fordulni. Ni, ahol döcög Kőrösi Sándor.
- Hány óra, Sándor bácsi?
Öreg bátyánk elkeseredve dünnyögi:
- Nekünk már azt se mondják meg!
Ott hagytam az elkeseredett szittyát, s előtaláltam Jókait.
- Hány óra, Móric bácsi?
Jókai tréfás kedvében volt.
- Hát órád vagyok én neked? Járok, ütök, de nem mutatok.
S ezzel jól hátba ütött és tovább ment.
A föld is rengni látszott e pillanatban. Szilágyi Dezső jött fújva, lihegve.
- Kegyelmes uram, kérlek, hány óra?
Rám nézett lesújtón és felförmedt:
- Miféle szamár kérdés ez?
Igaza volt. Persze, hogy szamár kérdés, most a reformok küszöbén.
Elsompolyogtam, és a sok közömbös hideg alak közt csak az egyetlenegy Lukács Béla nézett rám nyájasan, ismerősen.
Végső kísérletül megszólítottam:
- Méltóságos uram, hány óra?
Gondolkodott, kihúzta óráját, rátekintett, majd hirtelen visszacsapta a födelet.
- Ha éppen akarod - szólt habozva -, megkérdezhetem Barosstól.
…Baross azonban már elment volt az ülésből.
*
Egy szó, mint száz. Az egész ülés alatt még annyira se bírtam vinni, hogy megtudjam pontosan, hány óra van, e titkolódzó, diplomatizáló, begombolt pártban; s azért csodálkozom én a Linder György ügyességén, ki naponkint egy kosár kulisszatitkot tud összegyűjteni éppen ezen a mezőn. Valami különös, csodálatos talentum ez az övé!
A REHABILITÁLT VÁROS
1891
Korpona városa kettőrül volt híres eddig: a borárul, melyet font számra árulnak télen, ha befagy, és egyik követjéről (még a pozsonyi diéták idejében), aki a »Halljuk, halljuk«-ra olyasvalamit felelt magyarul, ami a női olvasókra nézve latinul van.
Pedig hát történt ott egyéb is; mikor Bercsényi Miklós uram a bányavárosok felé közelednék, a korponai bíró, Krametz Mihály uram őkegyelme, ahelyett, hogy ellenszegült volna a vitéz generálisnak, eleibe méne a városi magisztrátus élén s két fehér ruhába öltözött deli szűz bíbor vánkoson vitte a város kulcsait.
Régi praxis volt ez Korponán. A városi árvaleány gyerekekből a tanács neveltette a csinos ábrázatúakat politikai célokra.
Mert a város alá sűrűn kalandozó basák és bégek becsületes, jámbor férfiak valának, akik rendszerint azt mondták ilyenkor:
- Vigyétek a kulcsaitokat a pokolba! Hanem a lányokat majd csak én viszem el a mennyországomba.
Mert abban van a, differencia az igazhivők és a gyaurok közt, hogy a gyauroknak valamennyinek egyetlen mennyországot ígér az Isten, a haláluk után, míg ellenben Allah minden mohamedánusnak már életében egy-egy külön mennyországot engedélyez. A paradicsombeli, a tubafával, az már csak pótlék.
Hanem a generális Bercsényi nem úgy tett, mint a basák és bégek. Átvette a kulcsokat a vánkosról, meghallgatta Krametz Mihály uram dikcióját, azután elmondta neki, hogy mit kíván: húsz társzekér kenyeret, öt szekér szalonnát, száz darab szarvasmarhát és négyszáz birkát; majd a bokrétát vette át a szűzektől, de már ezektől azt kérdezte, hogy ők mit kívánnak?
A szőke (mert persze szőke volt az egyik) lesütötte a kék szemeit szemérmesen; a barna, a szebbik, fölemelte a fejét dacosan:
- Rendelje el nagyságod, hogy Korpona városa rendes orvost tartson.
- Talán beteg valaki? - kérdé a generális.
A leány elpirult, de nem szólt semmit.
- Talán a szeretőd beteg?
A leány biccentett a fejével. - Hagymázban fekszik.
- Ezer ördög! - hökkent meg Bercsényi Miklós - csak tán nem uralkodik a hagymáz?
- Az most nekünk a legkegyetlenebb urunk - felelte a leány -, s egyetlen orvos sincs a városban.
- Álljanak hátrább kegyelmetek! - parancsolá a vezér, aztán a szőke leány felé fordult: - Hát teneked, fiam, mi a kívánságod?
- Én pallosjogot kérek a városnak.
- Pallost? Mi végre? Kit gyűlölsz te olyan nagyon?
- Azt, akit olyan nagyon szeretek, aki megcsalt, aki elment a labancokhoz, mert a kapitány felesége után bolondul, aki elárulta a várost s akinek a vérét szeretném folyva látni.
Bercsényi kérdőleg tekintett a magisztrátusra.
- Miféléket fecsegnek ezek a gyerekek?
Krametz Mihály uram egész a derekáig hajtotta meg ravasz nagy fejét.
- Nem lenne pedig rossz, méltóságos főgenerális uram. A halál megregulázásának miatta.
- Hogy érti kegyelmed?
- Hogy a nemes város kezében legyen a hatalom, kiadni azokat a halálnak a pallos által, akikre az nem vágyik, s visszatartani tőle azokat a felcser által, akiket a halál le akar kaszabolni.
Bercsényi mosolygott. Ő már alkalmasint pedzette, hogy a pallos és a felcser voltaképpen egy ugyanazon szakmában dolgoznak. Mosolygott, de mégis teljesítette a szűzek kívánságát. Staféta ment a fejedelemhez a pallosjog iránt, s a tábori orvosok közül egyet ott hagyott Korponának, maga a városban meg se szállva a hagymáz miatt, ami szerfelett ínyére volt a magisztrátusnak. De iszen, nagyeszű ember Krametz Mihály uram!
Egy-két hónap múlva megjött az okmány Sárospatakról: a jus gladii. Nagyra volt vele Korpona! Hogy fog ő most fittyet hányni Körmöcnek, Selmecnek!
Alig várták, hogy előadja magát valami eset. Krametz Mihály uram türelmetlenségében már szinte maga izgatta az embereket:
- Hát már semmi se lesz? Hát már nem ölnek itt meg senkit? Aludttej foly az ereitekben? Való is nektek a pallos, ti szamarak! Ártányok nyakára keleti gyöngy.
Addig-addig zsörtölődék, türelmetlenkedék őkelme, míg egy napon megjött II. Rákóczi Ferencnek egy parancsa, hogy miután a korponai bíró, Krametz Mihály, a fejedelem hadait bolonddá tette a hagymáz nevű ragályos betegség álhírével, hogy azok onnan gyorsan elvonuljanak, árulónak tekintendő, bírói székétől legott elmozdítandó lészen, és miután Korpona városnak jus gladii adományoztatott, cito, citissime a törvényszék elé állíttassék Krametz Mihály, hogy méltó bűnhődése legyen mindenek okulására.
No bezzeg, most már ki lehet próbálni a jus gladiit. Az átkozott doktor, akit Bercsényi otthagyott, feljelentette a fejedelemnek az ártatlan szűzek szájába adott csalást, mely pedig annyiszor vágta ki már a nemes várost.
Hát mit tehessenek? Összeült a tanács ítélni a bűnös felett. Csupa jámbor mesteremberek. Meskó Ferenc, a tímár, Komár József, a gyertyamártó, Czibulya József lakatos, Zwikkel György, Walter Konrád és az újonnan választott bíró, Palojtay Kristóf.
Árulónak halál a díja. Világos a törvény, kimondták a halált rab Krametz Mihályra. Könnyű dolog eddig, de most jön már a borzadalmas része: a vér. Ehhez pedig nem voltak szokva, nem filiszternek való dolog az; Meskó uram mester volt az állati bőrök kikészítésében, Komár uram a faggyúval tudott bánni, de vérben csak az új bíró, Palojtay Kristóf dolgozott volt, mészároslegény korában.
A halálítélet végrehajtása elől meghőkölt valamennyi.
- Hiszen pallosunk sincsen! - ellenveték némelyek.
- De ha pallosunk volna is, hol vegyük hozzá a hóhért?
- Hát mi az ördögöt csináljunk? Ki vállalja magára az intézkedést?
De bizony senki se bolond, hogy a felesége meg a gyerekei meg se csókolhassák soha jóízűen.
Végre is, hosszú tanakodás után, az lőn a megállapodás, hogy a vádlottat a tanács elé vezették. A bíró felolvasta előtte a halálos ítéletet és a markába nyomta:
- Itt a szentencia, Krametz Mihály uram. Ezzel menjen kegyelmed vagy Kassára, vagy Pozsonyba, aholott előmutatván a hóhérnak, ennek következtében törvényesen feje vétetik. Megértette kegyelmed?
Elment-e Krametz Mihály magát lenyakaztatni valamerre, a krónika nem kutatja, csak annyit mond szűkszavúan, hogy a fejedelem, értesülvén a nevetséges esetről, elvette vala Korpona városától a jus gladiit, - mivelhogy azt maguk ereszték ki a kezükből, vele élni nem tudának.
Mindezt nagyon szégyenlette eddig Korpona városa, kétszáz hosszú esztendő óta, pedig talán egy szó sem igaz belőle, furfangos krónikások ráfogták; mindegy, ő maga mindent elkövetett, hogy idők moha befedje, hogy senki se tudja, évkönyveiben nyoma ne legyen, csacsogó poéták rá ne bukkanjanak.
De én mégis megtaláltam. Csakhogy olyan szerencsés pillanatban, mikor már nem Korpona városát teszi nevetségessé. Az ősmesékben az elátkozott csónakos kiugorhat a vízparton, s az marad bent a kalamitásban helyette, aki ráült a sajkájára.
Korpona kimászott a komikumból: akadt, aki beült a csónakjába, aki elvállalta tőle: a képviselőház.
Most készül számára a törvényjavaslat, hogy tagjai felett átadassék a jus gladii a kúriának. Életlen lévén a pallosa, de meg a hóhérok hiányában is, kénytelen volt fejvétel helyett szabadon ereszteni annak idején Hoitsy Pált, gróf Széchenyi Pált és gróf Károlyi Gábort.
Okulván ezeken, éppen úgy cselekszik, valamint hajdan Korpona, kezébe fogja nyomni ezentúl a vádlottaknak a házszabályokat:
- Menjetek, gyerekek, ezzel a könyvecskével a kúriához, az majd kitekeri a nyakatokat!
Váltig mondom én azt, nincs olyan bolondság a világon, aminek ne akadna utánzója. És végre is engesztelékeny a gondviselés. Kellett, hogy a szegény Korponát is rehabilitálja valaki.
A NÉGY LÓ LEGENDÁJA
1891
Szép asszony-királyunk, Mária Terézia alatt még csak nagyon embrióban voltak a lóversenyek. Az epsomi és a longchamp-i gyep még akkor igazán csak gyep volt; üde zöld fű termett rajta, nem csengő-bongó arany. Széna a lovaknak és nem borostyán.
Minálunk pedig, azt hiszem, legföljebb az előzködés lehetett meg a mai versenyekből. Az előzködés az ősapa. Már talán Árpád is előzködött útközben a vezérekkel. A magyar népben eszerint mindig benne volt a lóversenyek bacillusa. Mikor a vásárról hazafelé jönnek a parasztjaink szekereiken, mérföldnyi területen folynak a lóversenyek. Gyű, Tündér! Gyű, Pajkos! A gazda közibe vág a két griffnek: »Hadd lássuk, hol termett több zab!« De az ellenfelet is biztatják a kocsiban ülők. »Ne sajnáld a lovat, mert nem püspök!« Az országút fölvert porfelhőjében az egész vonalon fakó fogatok rohannak, riasztó kurjongatások közt. Ezer meg ezer verseny dől el minden percben.
A királyné fülébe eljutott az új élvezet híre messze földről, és meg is csiklandozta. Mert az asszony asszony, még ha korona van is a fején. Elhatározta, hogy Bécsben is divatba hozza. Természetesen sikerült. Mert a korona korona, még ha asszony fején van is.
Beszélték az angol lordokról, hogy egyenesen avégből nevelnek lovakat, hogy előzködjenek, arabs vért eresztve beléjök. Hogy a westminsteri herceg mesterségesen soványítja magát és a lovászait a ló kedvéért, hogy könnyebbek legyenek a hátán. Pedig hát mi élvezet van abban, ha az egyik ló hamarabb ér be a csóvához, mint a másik? Hiszen szükségképpen elsőnek kell lenni valamelyiknek.
Laxenburgban volt az első efféle verseny. Gróf Nádasdy uram, a vitéz generális rendezte és báró Feldeck, aki Londonban járt őfelsége megbízásából, hogy szögről-végről kieszelje a futtatások mivoltját. Pünkösd másodnapjára tűzték ki az ünnepélyt, mely zárt körben folyt le. Csak a legmagasabb uraságok vehettek benne részt.
A felséges asszony lázas érdeklődésben égett; minden követ, fát megmozdított a siker érdekében, még fiát, József főherceget is megbiztatta, hogy jelenjen meg ott akkorra a lovaival.
- De ha nincsenek lovaim - felelte mosolyogva a főherceg, ki jobban szerette a könyveket.
- Meg kell tenni - mond a királyné szigorral.
Nem volt menekülés.
A királyfinak szót kellett fogadni; s lett belőle kínos udvari jelenet, emberöltők emlékezetében soha el nem mosódó.
Jött a kitűzött nap, pünkösd másodnapjának délutánja. A királyné sátort veretett a laxenburgi pázsiton, a tavaszi napfény a sátor aranyos kopjáin tört meg és a vitézek csillogó ruházatán. A királyasszony palotahölgyeivel a sátorból nézte az érkezőket, hogy arcát a napfény meg ne süsse. Mert még mindig őrizte az arcát, melyről azt énekelték volt a poéták, hogy barackvirággal festik be reggelenkint a tündérek. (Hanem bizony a tündérek festéke már réges-régen kifogyott a tégelyből.)
Rendre érkeztek a lovagok, a Lobkowitzok, Kolowratok a három agyarú Kinskyek, a Kaunitzok hímzett sörényes oroszlánnal, a paripa gránátszín takaróján. Jött Starhemberg János hókafejű lován. De még a lovásza is vezetett hármat. Mind tüzes arabs faj, a vér szinte lüktetni látszik a bőrük alatt.
Az urak félkört foglaltak a sátornál, míg a jelt a császárné megadja, s akkor lóra kapnak, a második jelnél egy sorba verődnek. Mikor harmadszor is összeveri a piciny tenyerét, akkor megindulnak.
De még várni kell a királyfira. A királyfi elkésett. Ni, amott jön! Most bontakozik ki a kanyargó útról a kíséretével. A csatlósok négy lovat vezetnek utána.
Suttogó moraj kél. Csodálkozó szisszenés, hullámzás. Imitt-amott titkon illetlen nevetgélés.
Az emberek egymásra néznek, majd a lovakra.
- Ah, ah! Ezek a lovak!
Csakugyan furcsák voltak. Az egyik sovány elcsigázott gebe, csak úgy zörögnek rajta a csontok, a hátulsó ballábára sántított, de az egészséges lábait is alig bírta emelni. A másik ellenben szilaj mén, mely rúgott, kapált és senkit sem hagyott fölülni a hátára.
Mintha csak ellentéte volna ennek a harmadik paripa, egy kihízott lusta állat, mely mozdulni se bírt a renyheségtől. Nemes alakú, formás lovacska volt a negyedik, de mind a két szemére vak.
A királyné idegesen vonta kérdőre a herceget: íves szemöldjei ráncokba vonódtak.
- Mi akar ez lenni, József? Miféle állatok ezek?
- A vásárban válogattam őket össze.
- Mondhatom, értesz a lovakhoz - jegyzé meg haragosan. - Ezekkel akarsz te előzködni az urak pompás paripáival?
- Éppen nem - felelte József -, hanem a politikai helyzetet akarom velök fölséged előtt feltárni.
- Halljuk! - mond a királyné félig gúnyosan, félig kíváncsian. - Halljuk, mi okosat gondolt ki megint a mi szeretett fiunk?
- Az elcsigázott sovány gebe a nép; a féktelen szilaj paripa a papság…
- Hallgass, hallgass!
De a királyfi arcát elöntötte a melegség, kékes hamuszín szemeiben megcsillant a bátorság; nem tudott hallgatni többé, vakmerően folytatta:
- Az elhízott renyhe ló a nemesség…
- Ah - szólt a királyné csípősen. - Nagyon elmés vagy, József. Nos, mit kell még hallanom a negyedik lovadról, a vakról?
- Bocsánat fölség, a szavamért. Az te magad vagy, aki nem látod, ami körülötted történik.
…Eddig a hagyomány a »kínos jelenetről«. Így volt, igaz vagy nem, ki tudná megmondani, de bármiként történt, a királyfi (kiből II. József lett) jól összeválogatta a maga négyes fogatát, mert egy bizonyosan igaz, hogy ez a négy ló sebesen vitte őt kunyhótól kunyhóig a népek szívébe.
Még ma is mesélgetik okoskodó parasztok falusi lakadalmakon, vagy a szüreti tüzeknél csigért iszogatva a nagy császárnak szatíráját, mely akkor egészen igaz volt, s mely még ma sem bír átváltozni egészen nem igazzá.
EGY MAGYAR NEMES ÉS HÁZATÁJA
1891
Bevezetés
Egypár év előtt, meghítt a nagybátyám, keőmezei és sóvárnoki Soós János úr az ő »vendégszerető úri házához« (Ipsissima verba) falura.
Megírtam neki, hogy elmegyek, de Vácra küldjön elébem kocsit, ekkor és ekkor stb.
A kitűzött nap elindulván, váltig töprenkedtem a hajón, mint akadok rá a János bácsi fogatára; sem én nem ösmerem a kocsist, se ő engem. De az se tudhatja, hajón jövök-e vagy vasúton?
S íme, ahogy a parton kiszállok és szétnézek, a sok száz kocsi közt (éppen országos vásár volt), egyszer csak elém ugrik egy zömök fürge legényke s leemeli illendően a kalapját:
- Én viszem a tekintetes urat.
- Hát ki maga?
- A tekintetes Soós uraság kocsisa. Név szerint Faragó János, megkövetem alássan.
- És hogy ösmert rám? - kérdém kíváncsian. - Hogy tudja, hogy engem visz?
A legényke egy összegyűrt papirost suhogtatott meg a markában.
- Mappa van nálam az ábrázatáról.
- Mappa! Énrólam! Meg vagy bolondulva?
Pedig csakugyan igazat mondott. A »Vasárnapi Ujság« azon száma volt nála, mely az arcképemet közli.
- A tekintetes asszony adta ide, hogy azt mondja, erről ösmerek rá a tekintetes úrra.
Okos emberek ezek a régiek! gondoltam magamban és fölültem a csézára.
Az urambátyám lovai
Estefelé értünk Sóvárnokra; jól vitt a két pejkó. Három óra alatt tettük meg a különben négy órányi utat.
Legelső dolgom volt, amint átestem az atyafiságos összecsókolózásokon, leróni hálámat a lovak iránt. Örömet okoz a magyar embernek, ha a fogatját megdicsérik.
- Pompás lovai vannak, János bácsi.
Az öreg kedvtelenül morgott valamit.
- Igazi táltosok - fontam odább -, tüzesek, talán zsarátnokkal eteti őket?
Az öregúr fájdalmasan sóhajtott.
- Nem az enyimek, édes öcsém.
- Hogyan? Nem a bátyámé?
- Az ármádiából valók! - folytatá mélabúsan. - Afféle honvéd-lovak.
Leült az asztalhoz, nagy fejét lehajtotta s szórakozottan dobolt ujjaival a tölgyfaasztal cirádás lapján, csak néha szakadt ki belőle egy-egy félmondat:
- Honvéd-lovak… Milyen gondolat, hogy a császár lovait én tartsam kosztban. S ezek a kosztot megdolgozzák! Hm! A kormánynak vannak eszméi. De miről is beszéltünk? Igen-igen, hogy a kormánynak vannak eszméi.
A Mari húgocskám
Máli néni ezalatt fölhozta az uzsonnát. Egy kis kávét, jó bivalytejet és tepertős pogácsát.
- Egyél, öcsém, míg a vacsorát elkészítem. Mert biz az lassabban megy, mióta lányom nincsen, aki segítene.
- Az igaz, nini: Hol van az én Mari húgom?
- Hát nem hallottad, rossz ember? Hiszen már egy éve férjnél van a szegény lélek.
- Mit, férjnél? A kis Mancika! Aki az én térdemen üldögélt még a minap.
Máli néni az ő édes meleg hangján tett szemrehányást:
- Szép »a minap«. Tizenkét év előtt! Nem szégyelled magad, gonosz csont. Ránk se gondoltál volna. Hej, tizenkét év előtt, akkor még más világ volt.
- És kihez ment férjhez a Marika?
- Kihez? - mordult fel az öregúr. - Hát azt is a császár ármádiájából vettem neki kölcsön, mint a lovakat.
- János, János! - kérlelé a férjét asszonynéném.
- Hallgass, Málcsi. Ami úgy van, az úgy van. Katonatiszt, punktum. Én tettem le érte a kauciót, punktum. A királynak is vannak eszméi, punktum.
S ezalatt mérgesen suhogtatta a pipaszárát a levegőben, mintha láthatatlan alakokat ütögetne.
A palánták és a körorvos
Vacsora előtt még körülvezettek egy kicsit a kertben. »Míg a szolgáló megterít« - mondá Máli néni. - János úrnak azonban nem volt ínyére, jelszava lévén: »Minél kevesebb mozgás.« Lomhán tipegett utánunk a bozóttal, labodával fölvert utakon. Virág sehol se volt a kertben, csak egypár szamóca piroslott a cserjék közt. Távol egy nagy tábla kukorica suhogott rejtelmesen. (Suhoghatott is, mert nagy titkot tudott).
- Hát a nagy fák innen hova lettek, amiken egykor fészket szedegettem? A vastag tölgy meg a jegenyék?
- A fa az erdőbe való, fráter - szólt János úr kordialiter, majd hozzátette kelletlenül -, vagy a tűzre.
- Barbár nézetek!
- Ahhoz te nem értesz. Miután az erdőbe át nem vihettem őket, először, mert nincsen erdőm, már eladtam, másodszor, mert ha erdőm volna se fogamzanának meg, kivágattam őket a tűzre.
- Az ugyan nagy kár volt!
- Ej, bolondság! A gazdálkodásban mindent ki kell aknázni. Eleget tartottak már hűvösséget nyaranként, illő volt, hogy melegítsenek is télen át. A fa is elunja, fiacskám, az egyforma szolgálattételt. Aztán én csak a plántákat szeretem. Nekem is van egy kedvenc plántám, az anyjuknak is van egy. Untig elég az.
- No, már azokra a plántákra kíváncsi vagyok.
- Az enyimet meg nem mutatom - mondá az öreg hamiskásan hunyorítva a szemével -, az ott van eldugva a kukorica közt. Pszt! Nem látsz valahol fináncot a kerítés mögött? Mert mindjárt rátenné a kezét a király. Hanem a nénéd plántája ehol van.
S botjával odadöfött egy növénybokorra, mely a lésza mellett díszlett szétlapulva, mint egy sündisznó, csakhogy zöld sertékkel, melyek hosszabbra és vastagabbra nőve szeszélyes alakban fonódnak össze.
- Miféle növény ez?
- Ez a bűvös baziliszkusz-fű, öcsém, amely mindenre jó a világon. Ezt egy lesti tóttól vette a nénéd ezelőtt tíz évvel, nyolc köböl tiszta búzán. Úgy nézd meg azt a bokrot, hékás, hogy ez a fél vármegye patikája. Mert ha állat, ember rosszul lesz, megbetegszik és már semmi se gyógyítja meg, ezt dugjuk a fülébe az állatnak, s az embernek herbateát főzünk belőle, annyi mint szentírás, hogy kigyógyul. Nagy kincs ez a növény. Egy ember hál mellette puskával éjszakánként. Ha olyan bolond nem volnék, milliomos lehetnék belőle.
- De hát akkor itt doktor sincsen a környéken?
- Van egy körorvos; de olyan szegény, mint a templom egere. A parasztokat a feleségem gyógyítja, a doktor csak az urakhoz jár, akik nem hisznek a baziliszkusz-fű erejében. Csakhogy az urak után meg nem él a doktor.
- Hogy-hogy? Hiszen éppen megfordítva hinné az ember.
- Ej, dehogy! A parasztok szidják a doktort, de fizetik, az urak pedig nem fizetik, de honorárium fejében »per tu« lesznek vele.
- Tessék vacsorálni jönni! - hangzott a szolgáló harsány hangja.
Az urambátyám lapja
Vacsora után áttért a beszélgetés a sajtóra.
- Milyen lapot járat urambátyám?
- Ez idő szerint semmilyet! De tudván érkezésedet, valami négy nap előtt előfizettem a »Hon«-ra. Ma tán el is hozza már a postás.
- Hisz a »Hon« már nincs is meg.
- Úgy? Akkor az »Ellenőr«-re.
- Csakhogy az sincs!
- Lehetetlen! - szólt János bácsi jámbor képpel. - Akkor hát nem is tudom. Átadtam a pénzt a postamesternek, hogy egy kormánypárti lapot rendeljen meg; az ördög tudja jobban, mifélét.
Még időnk se volt másra fordítani a beszélgetést rúdját, mikor jött a postás egy köteggel az »Egyetértés«-ből.
- No, hát itt a lap! - kiáltott föl az öregúr élénken. S fölrakván pápaszemét, egész találomra kihúzott egy számot s elkezdte olvasni a vezércikktől kezdve lefelé egész addig a sorig: »felelős szerkesztő: Csávolszky Lajos.« Élvezett. Izzadság csurgott az arcán, míg a harisnyát kötögető Máli néni apróra vette velem a vidék összes eseményeit. Váltig vártam, mikor fog fölszisszenni az öregúr: »Ejnye, ezer ördög! Ez a postamester engem bolonddá tett«. De nem. Szép csendesen letette a kiolvasott lapot és a pipáját kezdte tömögetni.
Én törtem meg a csendet:
- Nos, mit mond az újság, János bácsi?
- Kotyog. Ügyesen kotyog.
- Hát erre prenumerált?
- Erre - felelte nyugodtan.
És ezt felelte volna, bármelyiket kapja is. Azt felelte volna a »Magyar Állam« láttára; azt a »Nemzet«-re, azt a »Hirlapok«-ra. Erre prenumeráltam, erre hát.
S míg ti, jámbor újságírók, töritek a fejeteket bent a szerkesztői irodákban, hogy megadjátok lapotoknak a helyes irányt, a tetszetős beosztást, beleöntitek az egyéniségteket, belelehelitek az üde hangot: addig az öregúr kiveszi a lapcsomagból az öt nap előtti számot és azt mormogja a végén, hogy »elég ügyesen kotyogtok«.
A terhek törlesztése
Lefekvés előtt bejött a szobámba az öregúr a gyertyával (amit a néni otthon önt faggyúból üvegcsövekbe) s elpanaszolta, hogy nagyon sok a kiadás, a katonatiszt sokat költ.
- Behozza azt a jó sóvárnoki föld.
- Behozná, öcsém; nem panaszkodom ellene. Bár ő se tenné. Nem is teszi; ámbár tehetné - mert nagy terheket tettem rá. Sok van rá betáblázva. S ezentúl már csak minden öt évben törleszthetek.
- Úgy! Minden öt évben?
- Akkorra szoktam adni a terminusokat. De nem elég… Nem elég! - sóhajtott fel szomorúan. - Végem lesz, öcsém, végem lesz, ha csak a szerencse különösen be nem ütne.
- Persze, egypár jó termés.
- Ej, dehogy. Az nem segít. Hanem három-négy követhalál még kiránthatna.
- Miféle halál?
- Hát a követek halála hehehe (és jóízűen nevetett). A királynak is vannak eszméi. A kormánynak is vannak eszméi. Nekem is vannak eszméim. Azonfelül van népszerűségem is. S ha követválasztáskor odaállok valahova, ahova akarok, érted, és aki mellett akarok, érted, akkor azé a mandátum, hékás.
- Igenis, értem már.
- A követválasztás azelőtt, mikor még én is szamár voltam, és föllépegettem, mindig egy csomó terhet hozott a birtokra, most mindig levesz egy csomó terhet. Hát nem igazságos ez így? Mert velem kell a jelöltnek beszélni, hm. Csakhogy ritkán van… öreg, beteges hazafiakat szeretnék kapni, akik gyorsan halnának egymás után…. De már álmos is vagy, amint látom, aprók a szemeid. Eloltsam a gyertyádat? Itt a víz, ha inni akarsz, ott a csengettyű, ha valamire szükséged van. Vagy beszélgessünk még?
- Nem, nem elég lesz. Mert hisz nekem is megvan már a mappám a János bácsi ábrázatáról.
A NINIVEI KORMÁNYBIZTOS
1891
Semmi sem szaporább a kormánybiztosoknál. A fű csak akkor nő, ha esők vannak. A kormánybiztosok attól is nőnek, ha esik, attól is, ha szárazság van. Így árvíz-biztosok, amúgy ínségügyi biztosok. Annyira szaporodnak, hogy az ország lakosait bízvást két osztályba lehet sorozni: kormánybiztosok és nem kormánybiztosok. Valamint az élettelen tárgyakat is meg lehet jelölni mint kormánybiztosságokat vagy mint nem kormánybiztosságokat. A töltések, sáskák, selyembogarak például kormánybiztossági objektumok. A cserebogarak nem. Vannak kétes tárgyak is, mint például egy odvas fa vagy egy hegy. Az odvas fákról és a hegyekről nem hallottuk eddigelé, hogy kormánybiztosaik volnának. De ez is csak addig lesz, míg a hegyek a szaporulat kedveért rá nem adják magukat a tűzokádásra.
Egyébféle kormánybiztos ellenben bőven található hazánkban. Van már villa-kormánybiztos, fíloxéra-kormánybiztos, borászati kormánybiztos. Vannak ismeretlen folyamok és patakok ismerős kormánybiztosok keze alatt, és vannak ismerős nevű folyamok ismeretlen nevű kormánybiztosokkal.
Az ember feje szinte gőzölög tőlük. Mindenütt látja őket - ahol nem kell lenniök. Vannak faültető kormánybiztosok és tövisirtó kormánybiztosok, s még sincsen minden betöltve, mert kormánybiztosokat irtó kormánybiztosok is elkellenének.
Lassankint beleszokik az ember s mindent ebből a szempontból tekint. A levegőt, a felhőt, a napot, a szeleket, az egész mindenséget. Amint tegnap is fölnéztem a szabadelvű körbe és nem találtam ott senkit (még Urbanovszky se mutatkozván a láthatáron), kivettem zsebemből a bibliai történetet, mivel sátoros ünnep lévén, a kis fiamnak vittem haza, leheveredtem egy dívánra s elkezdtem belőle olvasni »Ninive városának történetét«, melynek itt adom a hiteles szövegét:
Jón. I. II. III. IV. Rész.
Ninivé felette igen nagy város vala, mellynek a’ kerületi három napi járó föld vala. De ennek a’ városnak a’ lakosi istentelen emberek valának, és az ő gonoszságok mind az égig fel-hata. Parantsolá azért Jehova Jónás Prófétának, hogy menne Ninivébe és azokat intené a’ megtérésre. De Jónás nem fogadá a parancsolatját, hanem hajóra ülvén, szalad vala. Amiért az ég nagy szelet küldött utána, a mely a hajót végelromlással fenyegetné.
Megrémülvén ezért a hajósok, sorsot vetének, ki legyen bűnben közülök, és a sors a hajó oldalában aludó Jónásra esik, kit fölkölte a kormányosmester, mondván, hogy a sors ráesett. Ő pedig akkor megvallá gonoszságát, engedetlenségét, sőt azt is tanácsolá maga nékiek, hogy őtet a tengerbe vetnék, és így meg fogna a tenger tsendesedni. Meg-ragadván azért Jónást ki-veték a’ hajóból a’ tengerbe, és azonnal meg-szünék a’ tenger az ő háborgásától. Készített vala pedig a gondviselés egy nagy halat a’ tengerbe, a melly Jónás Prófétát mindjárt el-nyelé; és vala Jónás annak a’ halnak gyomrában három nap, és három éjjel. Kiálta azért Jónás ez ő nagy szorultságában, és keserűségében az Úrhoz. Parantsolá azért ő Felsége a halnak, hogy Jónást sérelem nélkül a szárazra ki vetné. Midőn tehát Jónás meg-szabadúlt vólna, elméne Ninivébe és ott kiabálá az utczán, hogy a város negyven nap múlva elfogna sülyedni. Midőn pedig annak a városnak lakosai penitencziát és böjtöt tartának vala, a mennyei hatalom elváltoztatná a gonoszt és Ninivé városát nem veszejté el.
A próféta ekkor a halált kívánta magának, a miért prófétziája be nem teljesedik immáron, s ebben a nyughatatlanságában annak okáért kimenvén a városból csinált magának künn a mezőkön egy hajlékot, hol az alatt élne, míg meglátná mint lenne a városnak dolga. Midőn pedig a nap a Jónás fejét megsütötte volna, nevele ottan egy tököt, mely felfutván a kunyhójára, a maga leveleivel árnyékot tarta. De ennek folytán támadt vala egy féreg a mely minekutána a töknek tövét megrágta volna, a tök elhervadott. Jónás tehát ismét a halált kívánja vala békétlenségében stb.
*
Csodálatos, az örök szép történet, amint elolvastam, nem tette rám a régi hatást. Az istentelenség szállott-e meg, vagy a klub atmoszférája okozta-e (mert hiszen harmadfél száz mameluk lehelete kóvályog e termekben), hogy eszem rögtön átgyúrta a dolgot a mai kaptára s Jónást nem voltam képes valódi prófétának venni, hanem úgy tetszett nekem egy percre, bizonyosan az ördögök incselkedése folytán, hogy Jónás voltaképpen senki egyéb, mint egy képviselőtársunk, aki kormánybiztosi minőségben küldetett ki Ninivébe.
Úgy, úgy! Hiszen az egész történet ismerős tegnapról-tegnapelőttről.
Lássuk csak reális világításban.
Hogy ím Ninive lakosai rosszalkodának, az Úr maga elé hívatja a diplomata hírben álló Jónást:
- Hallod-e, próféta! Leutazol azonnal Ninivébe, megfékezed és megtéríted ott a lakosokat hozzám.
- Milyen minőségben menjek? - kérdé Jónás.
- Mint a mennyei kormány biztosa.
- És milyen hatáskörrel? (Bizonyára ezt se mulasztotta el Jónás megstipulálni.)
De vagy a hatáskör nem volt ínyére, vagy az állás, lehetséges az is, hogy mint szenvedélyes pozőr csak taktikázott, midőn rendre emelé a kifogásokat.
- Számot kell vetnem körülményeimmel.
- El kell menned, Jónás!
- De meggyőződésem, elveim…
Ilyenformán szokás ez, mert aki sokra tartja magát, azt mások is sokra tartják - s ebből áll az igazi politika.
De a világ gondviselője nem tágított.
- Akarom, tehát menned kell.
- Legalább gondolkozási időt kérek, uram.
A gondolkozási időt megkapta Jónás, de lelke az engedetlenségre hajlott. Vakmerő dacolási viszketeg lakta szívét, vagy meglehet, nem lakta egyéb, mint egy kis taktika. Ha elfogadom a verebet, a túzokok a többi prófétáknak jutnak. Fölszáll tehát egy hajóra, hogy kikerülje a Ninivébe való kiküldetést. Egyszóval, elment utazni.
De a mennyei kormány haragra gyullad a frondőr ellen és nagy szelet küld a hajó után, mely paskolja a hullámokat, hogy azok paskolják a hajót, hogy a hajó fölzúduljon Jónás ellen. (A mennyei kormány is sok indirekt eszközzel dolgozik.)
A hajó népe elrémül s kutatja, az égi haragnak okozója ki légyen. Jónás próféta ravasz úr egy kicsit, amint kiveszem a történetből, alvást színlel a hajó egyik oldalában, teszi magát ártatlannak és közömbösnek, de mihelyt rájön a kormányosmester, hogy őmiatta dühöng a zivatar, egyszeribe belátja, hogy teljesen egyre megy már, akár tagadja a dolgot, akár nem, tehát beáll bátor és önfeláldozó embernek:
- Igenis, hajósok, én vagyok az ok. Ne keressetek mást! Oppozícióban voltam az ég ellen s innen a mennydörgős vihar ellenem. Tiértetek, a népért halok meg, mert nem akartam lemenni Nivinébe a várost megsemmisíteni.
(Meg vagyok róla győződve, hogy egy kis demagóg ízt se sajnált a próféta úr ezen beszédtől, melyet én nyilván fantáziám segélyével is csak kivonatolok.)
Volt »halljuk, halljuk«, képzelem, de »éljenzés« nemigen lehetett, mert Jónás imigyen folytatta:
- Azért hát ne sokat tanácskozzatok, jó hajósok (látta, hogy eszök ágában sincs tanácskozni), fogjatok meg és dobjatok be egyenesen a tengerbe, hogy lecsendesedjék.
Hát persze, mert a hajón nem maradhatott s egyebüvé úgyse dobhatták.
Jónás úr igazi típusa volt az eszélyes opportunistáknak.
A hajósok átnyalábolták és behajították a tengerbe. Hurrá! A tenger nagyot loccsant, s mindenki azt hihette volna, hogy a Jónás próféta földi karrierje be van ezzel végződve. Nem lesz már ebből soha kormánybiztos! De nem az történt. A mennyei gondviselés egy nagy halat küldött, amely hirtelen elnyelte a prófétát.
Ott volt szegény a hal gyomrában három nap és három éjjel, míg végre a harmadik éjszakán beadta a derekát (ott úgyse lehetett többé kiegyenesíteni) s felfohászkodott a mélységes tenger fenekéről az Úrhoz, hogy immár nem leszen többé oppozícióban. Még elég szívósság volt tőle. (Helfy egy napig se állta volna meg ebben a halban.)
A mennyei gondviselés megparancsolá rögtön a halnak:
- Vesd ki Jónást a partra sértetlenül.
A hal nem is tett semmi ellenvetést. Még tán örült is rajta, hiszen nagyon alkalmatlan lehetett neki így emésztetlenül.
Jónás tehát újra akcióképes lett s most már elvállalta a hivatalt. Ment, meg sem állt Ninive városáig, hol is erősen ráijesztett a nemes városra, szerte kiabálva az utcákon:
- Negyven nap múlva el fog a várostok süllyedni, ti gazemberek!
A ninivei lakosok legott a jobbik eszükhöz nyúltak ez erélyes föllépés következtében s folytonos imádkozásokkal és alázatossággal sikerült a gondviselést kiengesztelniök.
Tudtukra adatott égi jelekben a »kegyelem«.
De a lakosok nem elégedtek meg ezzel. Újra fohászkodának:
- Mit ér nekünk a kegyelem, ha Jónás a nyakunkon marad. (A kormánybiztosok denique már akkoriban se voltak népszerűek.)
Jónás ezalatt szintén nem pihent. Tele volt panaszokkal, duzzogással: hogy őt a mennyeiek dezavuálták.
Természetes, a hivatalos tekintélye meg volt csorbítva. Ha egyszer kimondta, hogy Ninive elsüllyed negyven nap múlva, hát tessék mármost elsüllyeszteni! Az, hogy a város megtért, megjavult azóta, neki semmi. Az ő tekintélye az első dolog, nem a közügy.
Látta ebből a mennyei kormány, hogy a Jónás állása tarthatatlan ezentúl; de bizonyos tapintattal kellett a dolgot elintézni. A hivatalos tapintatot tehát nem most találták föl itt a klubban; örök az; a világ kezdetétől való.
Míg a dolog elintézése függőben volt, Jónás kihurcolkodott a városból (nyilván az utcai kraváloktól tartott) s egy hajlékot csinált magának kinn a sivatagban. De a már említett tapintatnál fogva a gondviselés oly tikkasztó nyári hőséget bocsátott ama helyre, aminő még sohase volt: mintegy meg akarván adni Jónásnak a módot, hogy »éghajlati és egészségügyi tekintetből« beadja lemondását.
De Jónás nem akarta a dolgot elérteni. (Ilyenkor a próféták is nagyon nehéz fejűekké válnak.)
Hanem ahelyett fogta magát, elültetett a hajléka mellett egy tököt, mely felfutván hatalmas indáival és széles leveleivel a kunyhóra, lehetőleg hűvösen tartá azt.
De a mennyei hatalom se pihent. Tromfra tromf! Hirtelen küldött egy férget, mely a tök gyökereit megrágta és az árnyékot adó levelek elfonnyadtak.
Ez már aztán annyira világos intés volt, hogy Jónás is észrevette magát s nehéz szívvel kiszakadt belőle az a bizonyos »saját kérelem«.
Ez volt az első kormánybiztos működésének története.
Jónás próféta megérdemli, hogy fölfedezve benne az első kormánybiztost, ha már a hal gyomrából is kijött, én is kivegyem őt az ezer év előtti ködből, és az azóta mesésen elszaporodott kormánybiztosokat egy ősapával ajándékozzam meg, ki sokban hasonlított hozzájok és sok precedenst teremtett a számukra.
Csak éppen, hogy a napidíjat nem bírtam a bibliatörténetből előhámozni.
AZ ÚJ KOR CSODÁI
1891
I. Szipka az alkotmányban
Ha valami lemásolni valóm van, egy jámbor gyorsirodai díjnokkal szoktam végeztetni, akit a képviselőházból ösmerek. Ha nem csalódom, Hupka Ferencnek hívják.
- Hogy mennek a dolgai? - kérdém a minap.
- Nem panaszkodhatom - felelte vidáman, nagy fejét fölemelve az írásból -, ámbár nagyon rám jár a gólya.
- Mennyinél tart?
- Az ötödiknél.
- Nem tréfadolog. Öt cipő, öt kalapka, öt kifli a reggelihez. S mennyi ehhez a fizetés a Ház gyorsirodájában?
- Amiatt ugyan éhen halhatnának, ha egyebem nem volna.
- Igaz, hallottam, hogy egy szőlője van.
- Igen, Szentendrén, de az szót sem ér, megette a filokszera. Hanem van egy tajtékszipkám…
S ezt olyan hangon mondta, mintha Aladin beszélne az ő csodalámpájáról.
- Egy tajtékszipkája?
- Az tartja fönn a családomat. Az az én dominiumom. Nem kell se szántani, se vetni, hanem azért biztosra terem.
- No, ilyen különös tajtékszipkát magam is szeretnék látni.
- Semmi sem könnyebb annál - szólt s kivett a zsebéből egy tokot, melynek belsejében bíboros barázdában nyújtózkodott a nevezetes tajtékszipka.
Ábrázol pedig egy meggörbített női kart, a kar felső részébe a szár jön, a kéz öt ujja ellenben tulipán-kelyhet tart, ahova a szivart kell dugni. Csinos kis szipka, és gondosan van kiszíva barnára.
- És hogy jövedelmez ez magának?
- Ki szoktam játszani a képviselő urak közt minden hónapban. Negyven szám forintjával, havonkint negyven forint.
- De hiszen megnyeri valaki.
- Aki megnyeri, visszaadja. Így tart ez tizenöt esztendeje. A képviselő urak tudják már. Mikor elviszem a nyerőnek, rendesen azt mondja: »Hagyjon békét, Hupka úr, visszaajándékozom magának.« Tradíció ez már a Házban.
- De hátha mégis akad valaki egyszer és átveszi?
- Az lehetetlen! Nem akadhat. Mert mindig egy nagy gavallér nyeri meg, aki gazdag és nem dohányos.
- Úgy már értem.
A szipka csakugyan örök. Új kormányok, új parlamentek jönnek, mennek, de a szipka marad. Új ház épül föl, új ezredév virrad az alkotmányra, új eszmék, új gondolatok foglalkoztatják a honatyákat, a régiből mindent elsöpör az idő, de a Hupka-szipka matematikai pontossággal bukkan föl minden hónapban a Ház folyosóin - jelezve, hogy a biblia híres olajos korsója ma se mese.
II. A halhatatlanok
Egy vén honvédet szeretnék beprotegálni hosszú évek óta a honvéd-egylet korifeusainál. Lótok-futok, beszélek az érdekében majd minden évben a főbbekkel, Harkányi Frigyessel, Nedeczky Istvánnal.
Harkányi Frigyes mosolyog ilyenkor és elmond egy anekdotát, de honvédemen ez nem segít.
Nedeczkynél azonban ennyit se bírok kivinni. Harkányi legalább minden évben új anekdotát mond és mosolyog, de Nedeczky István se nem mosolyog, se anekdotát nem mond, hanem minden évben ezt az egyet feleli:
- Várjatok egy kicsit, míg a honvédek megritkulnak!
Tehát persze vártunk, azaz, hogy az öreg honvédem várt (mert nekem nem kerül nagy megerőltetésembe). Türelem, türelem. Hiszen nem tarthat sokáig. Harminc és néhány esztendeje már a nagy csatáknak. Ma-holnap ritkaság lesz a honvéd. Hely ürül, bizonyosan ürül…. No már kis szíve van ennek a nemzetnek, hogy a melegéből még a hőseinek sem jut egyszerre, hanem csak egymás után. S úgy sem elegendő.
Vártunk és sürgettük a dolgot évről évre. Mindig ugyanaz a reményteljes közbelépés részemről, mindig ugyanaz az eredmény: »Várjatok még egy kicsit«, csak a Harkányi anekdotája mindig más.
Az idén végre a negyvenkettedik esztendőbe léptünk. Negyvenkét év előtt kik daliák voltak, hol kell már lenniök! Akiknek akkor az ágyúk bömbölése volt a zenéjük, ma már azoknak csak a méhek döngnek; de a nagy álmuktól bizony azt se hallják.
Újuló reménnyel vettem föl a fonalat. Megszólítom Harkányi Frigyest. Tisztelt képviselőtársam mosolygott és elmondott egy anekdotát.
Ohó, hisz ez egy régi ismerős! T. i. az anekdota. No, hála istennek! Megörültem. Ez jó jel! A Harkányi adomái elfogytak, hát a honvédek hogyne fogytak volna el!
Sietve kerestem föl Nedeczkyt, újból előadva neki a dolgot.
- Várjatok egy kicsit - mondá -, míg a honvédek megfogynak.
- Ej, hát mikor fogynak már meg? - kérdém türelmetlenül.
- Úgy értem, hogy hátha talán mégis megfogynak egyszer, ámbátor nem bizonyos - szólt flegmával.
- De Pista bácsi, hiszen már nem lehetnek sokan, hiszen már negyven éve múlt!
Az öregúr vállat vont s kedélyesen simogatta meg tömött, huszáros bajuszát.
- Hja, nem az esztendők teszik. A derék nem fél az idők mohától.
- Úgy? És mennyi a mai létszám?
- Meglehetősen állunk - szólt az öreg úr elgondolkozva. - Harmadéve éppen annyi honvéd volt, mint ahány a forradalomban az isaszegi csata után…
- Lehetetlen az! És az idén?
Pista bácsi a kezeit dörzsölte:
- Meglehetősen állunk. Most körülbelül annyi van, mint az isaszegi csata előtt. Az elesetteknek is megkerült a nagyobb része.
- De hisz az lehetetlen.
- Mit tudod te azt? - förmedt rám. - Hát sohase hallottál a Csaba vitézeiről semmit sem?
Megfordult és ott hagyott rágódni az ős szittya legendán, a Csaba vitézein, akik soha el nem múltak.
Ejnye, de roppant kár, hogy ez se maradt meg már mesének. Hogy a modern kor irtja a fákat és a meséket. A tündérek és gnómok szétfutnak a fejszecsapások zajától s sziklarepedésekben, meghasadó hullámokban eltűnnek örökkön-örökre.
III. Aki nekem lop
Tudvalevőleg (de aki nem tudná, itt hozom tudomására) én novellákat is szoktam írni (s éppen ezeket másolgatja a föntjelzett Hupka Ferenc). A novellákban sok gyönyörűségem telik, s így el van érve a cél.
Mert novellákat írni, csak kétféle célból lehet. Az egyik az, ha maga gyönyörködik bennök az ember. Még az is megbocsátható, ha azért írja valaki, mert a nagyközönség gyönyörködik bennük. De a legtöbb író valami harmadik célból írja a novellákat, s ezt sohasem bírtam kifürkészni, hogy mi lehet.
Én, mint mondom, a magam mulatságából írom a novelláimat, de emellett megvan a külső siker is, mert az újságok már húsz év óta neveznek »tehetséges fiatal író«-nak (az örök fiatalságot e novellák szerzik nekem).
Egy idő óta a német könyvpiacokra is eljutottak, s csodálkozva láttam a német lapokban a recenziókat, hogy a titulusom külső országokban megnőtt »jeles író«-nak.
- Sic!
Nem hogy örültem volna e dolognak, inkább elfogott a keserűség:
- Hát járja ez? Hogy én itthon csak tehetséges író vagyok, odakint pedig »jeles«? Hát mit vétettem én a magyaroknak? Ha megfordítva volna, még érteném, hogy egy gazdagabb irodalomban néznek kevesebbnek, egy szegényben többnek. De hogy Rothschild nagy bankónak tartsa a tízforintost, Kernyeszegi János urambátyám pedig aprópénznek, az már kihoz a sodromból.
Hanem e bosszúság mellett fölütötte bennem fejét a csodálkozás is. A magyar kritikák azt írják t. i. rólam: »Van benne elevenség és humor.«
A német kritikák azt írják: »Magas filozófiai észjárás jellemzi.« (Mármint engem.)
- Hm! Ezt mégis sokallom egy kicsit. Ez csodálatos! Ezt én sohase tudtam magamról. Ergo, vagy én vagyok szamár, vagy a német kritikusok azok. De minthogy én filozófus vagyok, hát bizonyosan ők a szamarak. Mivel azonban ők azért szamarak, hogy engemet filozófnak tartanak, hát ennélfogva mégse vagyok filozófus. Mi az ördög vagyok hát? Nem bánom, akármi, csak filozófus ne legyek.
Ilyen gondolatok közt hányódva, elhatároztam felkeresni a fordítómat, az ország tízezer Kohn Mórjainak egyikét. Hogy engem ne fordítson többé, mert engem a németek nem értenek.
Tudakozódtam felőle, hol lakik s miféle ember.
- Az egy különös teremtés - mondák -, kleptomániában szenved.
- Mi az?
- Egy, az irodalomban gyakran előforduló betegség.
- Miből áll az?
- A lopás szenvedélyéből. Amint megfogja a tollat, minden tinta-bemártásra meglop valakit.
- Azaz plagizál.
- Nem egészen, mert a plágizáló rendszerint egy egész művet lop. De az ön Kohnja egy közönséges szarka, aki csak egyes morzsákat lop, ahol valami fényeset talál, s beszúrja a magáé közé.
Világosság kezdett derengni a fejemben.
- Lehetséges-e - kérdém -, hogy az efféle betegségben sínylődő akkor is lopjon, ha nincs belőle semmi haszna?
- Azt hiszem, lehetséges.
- Hogy másoknak is lopjon, ha rájön a nyavalya?
- Igen különös jelenség lenne, de megtörténhetik.
Rohantam könyvszekrényemhez: kivettem egyik németre fordított kötetemet s elkezdtem mohón olvasni, a vizsgálóbíró lázas türelmetlenségével.
…S ím, micsoda vakító fény tárult elém. A bagdadi mesés kék barlangban nem hever annyi kincs, annyi drágakő, mint szétszórva e lapokon.
S ezt mind az én Kohn Mórom lopkodta össze a számomra.
Shakespeare egy élce tündöklik a kiscsoltói bíró szájában; Borcsa asszony, aki tyúklevest visz a mezőre Csoszogó Jóska bátyánknak, Schopenhauernak a gondolatait fűzögeti elméjében útközben, Taine és Kant eszméivel diskurál a korcsmában Szabó Ferenc nótárius uram. - Ni, itt is egy fényes gondolat! Ezt Danton mondta a francia nemzetgyűlésben. Most a Jutka mondja a fonóban.
Minden meg volt előttem magyarázva. Európa összes írói meg vannak lopva. Annyira benne volt a tolvajlás láza a fordítómban, hogy még énbelőlem is lopott: a munka elejéből a hátuljába, a hátuljából az elejébe.
Letettem a könyvet és rezignáltam. Minden tisztába hozatott.
A németek rehabilitálva vannak, kritikusaik nem szamarak, én pedig nem vagyok filozófus, s kész örömest elhiszem most már az olajos korsó és a Csaba vitézei után azt a bizonyos hitregei alakot is, aki bőrt lopott imitt-amott, hogy abból a szegényebbeknek csizmát vegyen.
Hanem a csizmát én ugyan fel nem húzom.
SZOMORÚ SZÉP ASSZONY
1891
Be kell vallanom őszintén, hogy egyszer engem is lefőztek a fürdőtulajdonosok, akik tudvalevőleg elsősorban is az elő- meg az utószezont ajánlják minden fürdőzni akaró úrnak és asszonyságnak. Azt hirdetik derűre-borúra, hogy ebben a két időpontban a kúra a legsikeresebb. Az előszezonban virágzanak és üdébbek a fák, meg illatosabb a levegő. Az utószezonban pedig nincs olyan rengeteg meleg, mint a kánikulában és így a test fogékonyabb a gyógymód iránt.
Nem tagadom, bizony én beugrottam, és az előszezonban gyógyíttattam magam holmi képzelt betegség miatt, s rájöttem, hogy az az idő nem annyira a betegnek, mint a fürdőtulajdonosnak használ, akinek ilyenkor minden szobája üres; míg az igazi szezonban - amely rövid ideig tart - el van foglalva mind. Most persze tudom már, hogy az előszezonban miért illatosabb a levegő, és az utószezonban miért fogékonyabb a test a gyógymód iránt.
Abban az időben és abban a fürdőben, amelyben erre a tapasztalatra tettem szert, dacára a fák virágzásának s a lég gazdag ózontartalmának, igen kevesen voltunk. Talán mindösszevéve tízen. Egy szomorú szép asszony, akinek igen rejtélyes betegsége volt, és akinek az ajkán hosszú ideig nem láttam mosolyt. Egy úr, aki a gyomorbaját gyógyította, de aki minden ételből három porciót vágott be, kijelentvén ilyenkor mindig, hogy mennyire örülne a mamája meg a Zsófika húga, ha látná. Egy másik úr, aki igen hosszú és igen unalmas történeteket mesélt el, és egy harmadik úr, aki a fogait vicsorgatta, kijelentvén, hogy igen jó kedve van. Meg még néhány különböző úr, akik nekifeküdtek a kuglizásnak, s diadalmi kiáltásaikkal minden élő állatot elriasztottak a közeli környékről, odacsalva azonban egy impresszáriót, aki a megszökött vad indiánjait kereste, és aki a hangok után szentül hitte, hogy ott csípi el őket.
Máskülönben meglehetősen unalmas volt az élet. Sétáltunk, társasjátékot játszottunk, szellemes csevegést folytattunk éspedig annyi eredménnyel, hogy minden megerőltetés nélkül képesek voltunk a szezon vége felé már egymás után tizennégyszer is ásítani.
Engem leginkább az a szomorú szép asszony érdekelt, akinek szomszédja voltam az asztalnál és aki a szomszéd szobában lakott. Érdekes arca halavány volt és unott kifejezéssel bírt. Szemei álmodozók voltak, és szinte ráborultak a szemhéjak. Akkoriban meglehetősen jámbor fickó voltam, és foglalkoztam a lélektani állapotokkal, gondolom azért, mert érdekeltek az asszonyok, és azt hittem, hogy olyan rébuszt fejtek meg, amely eddig még mindenkit félrevezetett.
Ebben a folyton szomorú és egyformán szép asszonyban azt csodáltam leginkább, hogy egy csöppet sem volt hiú, és eszébe sem jutott, hogy kellesse vagy tetszesse magát. Reggel fölvette magára a kényelmes pongyola ruháját, és abban járt egész nap, egész héten át. Míder nélkül, virág nélkül, minden szalag és csipke nélkül. A haját egyszerűen kettéválasztotta és lefésülte, pedig ez nem állt jól neki. Vett egy széles karimájú, ott font szalmakalapot, és azt viselte. Ma is mernék fogadni arra, hogy akkoriban egyszer sem nézte meg a tükörben magát. Annyit sem törődött a saját énjével, mint a fürdőtulajdonos, aki ekkor már minden világi gyönyörűségről lemondott, s világítótoronynak akarta előléptetni az orrát.
Pedig hát, hogy tovább is őszinte legyek, könnyen észrevehette, hogy tetszik nekünk. A patikus esténkint majd megfulladt a fuvolázástól, amint az ablakon az ő szobája felé hajolva, erős szuszogással fújta az ábrándos nótákat, mit sem törődve azzal, hogy az erőlködés után rengeteg mennyiségű malátacukrot kellett elfogyasztania vérfagyasztó köhögési rohamai miatt. A segédszolgabíró, aki azt hitte, hogy a tekintetében bűverő van, bámulatos tökélyre vitte a szemmeresztéseket, míg a pokoli étvággyal bíró gyomorbajos képes volt arra, hogy a legjobb falatokat neki engedje át.
Fuvolázás, szemmeresztés és udvariasság mind nem ért semmit. Annyi hatással sem volt a szép asszonyra, mint arra a sovány csirkére, amit a fürdőtulajdonos mindennap megmutatott, jelentvén, hogy az a mi számunkra hízik egy kitűnő kirántottcsirke-ebéd erejéig, amit azonban később ő maga evett meg vacsorára, elhitetvén velünk, hogy elvitte egy róka.
Amint múltak a napok, az asszony mindegyre szomorúbb lett. Halaványabb az arca, unottabb a tekintete és még gyűröttebb a ruhája, amit folyton viselt, és amely egyáltalában nem mutatta vissza a szép termetét. Kérdeztem tőle, hogy beteg-e? Azt mondta: nem. Vallatóra fogtam a doktort, aki megcsóválta a fejét, és kijelentette, hogy nincs remény. Ha jól emlékezem, előrehaladt tüdővizenyőt konstatált.
Órákig ültem olykor mellette, és igyekeztem olvasni a tekintetéből. Amit azonban kiolvastam, az semmi sem volt más, mint az, hogy én is terhére vagyok.
Egy alkalommal szóba került köztünk a ruha. Azután a nők, kik óriási nagyságú megrakott kufferekkel mennek a fürdőkbe, magukkal vivén rengeteg ruhát, kalapot, cipőt, napernyőt, meg minden más egyebet. Ekkor történt, hogy hosszasabban beszélt velem. Elmondta, hogy ő is hozott magával két ilyen rengeteg kuffert, meg tíz kalapskatulyát, úgyhogy a szobájában alig tud mozogni ezek miatt a tárházak miatt.
Kételkedni voltam bátor, amire ő azt mondta, hogy menjek vele a szobájába. Persze, hogy kaptam az alkalmon, és siettem fölkísérni, végtelen irigységére a patikáriusnak, aki úgy vélte ellensúlyozni az én szerencsémet, hogy amíg bent voltam a szép asszonynál, addig ő folyton kihajolt az ablakából és szuszogtatta a fuvoláját.
Hát a szomorú asszony nem tréfált velem.
Óriási kofferek voltak a szobájában egymásra rakva, míg a kalap- meg a napernyőskatulyák számot tettek volna egy kereskedésben is. Valami kicsit fölmelegedett, amíg elébem tárta a kincseit. Elmondta, hogy ez a ruha milyen szabású és hol készült. Leírással kísérte a bemutatott kalapokat, föl is próbálva egy-kettőt futólag, csak azért, hogy jobban lássam.
- De hát, az istenért, miért nem viseli? - kiáltottam föl.
Végtelen közönyösséggel adta meg a rövid választ:
- Minek?
Azután elrakott mindent, s az a pillanatnyi derű is, amely a mutogatás közben látszott az arcán, eltűnt.
A negyedik héten már igen rosszul nézett ki, és olykor-olykor láza is volt. Erősen fogyott, halaványodott, és látszott rajta, hogy gyöngül. Az orvos erősebben kezdte csóválni a fejét, s nekünk mindnyájunknak megeredt az orrunk vére. Úgy néztünk ki, mintha az ajtón kopogtatott volna már a halál, amely őt magával viszi.
- Rosszul van? - kérdeztem tőle meghatott hangon.
- Unom magam. Lehet azonban, hogy beteg vagyok, noha semmi fájdalmat sem érzek.
- Mit mond az orvos?
- Hagyja.
Ez időben többször láttam, hogy kint ült az erkélyen, és szemeihez illesztette a látcsőt. Nem a hegyeket nézte, nem a fenyvesekben gyönyörködött, és nem is ragadta el a regényes vidék. A messze kanyargó poros utat nézte, amely a fürdőbe vezetett.
Ekkor kezdtem sejteni, hogy értem a szomorú szép asszony baját.
Vár valakit, aki nem érkezik. Bizonyára valami csinos fickót, akivel itt van találkozója, aki majd lázzal gyógyítja a lázat, aki majd biztos orvosságot hoz a tüdővizenyő ellen, és akinek nem kell fuvolázni, hogy hatást érjen el és érzelmet fakasszon az ő szívében.
Kezdtem igen egyszerűnek találni a dolgot. De némileg komikusnak is, mert eközben az orvos kötelességének tartotta, hogy a veszélyes helyzetről értesítse a férjet. Nevettem arra a gondolatra, hogy a férj majd éppen akkor érkezik meg, mikor az a fickó, aki fuvola nélkül is, meg szemforgatás nélkül is boldogul.
Bolond história lesz ez, annyi igaz.
És én is kiültem az erkélyre, és én is szemem elé biggyesztettem egy messzelátót.
Egy napon körülbelül egy időben vettük észre azt a fogatot, amely a hegyoldalról leereszkedve, a fürdő felé vezető útra fordult, s ha lassan döcögve is, közeledett felénk. Mikor azzal tisztában voltam, hogy a kocsi vendégeket hoz, kezdtem szemmel tartani az asszonyt és világosan láttam, hogy halovány arcán kigyúlt a láng, s hogy a szemeiben valami csodálatos fény csillant meg.
- Azt a mindenét annak a fickónak - gondoltam magamban -, az tudja csak, hogy milyen szép ez az asszony! Minket a haloványsága, félig csukott, kifejezéstelen szeme is elragadott, pedig hát akkor szép csak igazán, mikor gyulladni kezd.
Igen természetes, hogy mikor a vendéget hozó kocsi megállt az épület előtt, már ott álltam én is, hogy hadd nézzek a szemébe annak az atyafinak, akit olyan nehezen vártak, és aki beteggé tudott tenni egy csinos asszonyt.
Hát a kocsiból egy kopasz, sánta lábú öreg úr szállt ki a feleségével együtt, aki fiatal volt, és aki igen elegáns útiruhát viselt.
A szép asszony ott álldogált mellettem, egészen megváltozva és ragyogva egész szépségében.
- Ismeri őket? - kérdeztem tőle.
- Nem.
Majd utána tette:
- Vége a kényelemnek. Meglássa, hogy ez az asszony már az ebédhez átöltözik.
Úgy történt. Az új fürdővendég átöltözött és kifogástalan ebédtoalettben jelent meg az étteremben.
Szétnéztem a szomorú asszony után, hogy igazat adok neki, hanem hát nem láttam sehol.
Nehány perc múlva azonban kinyílt az ajtó, s derült arccal, fényes, ragyogó szemekkel, mosolyogva lépett be, ruganyosan, olyan pompás, olyan elragadó ebédtoalettben, hogy az a másik asszony majdnem fölkiáltott.
Ettől az időtől kezdve a szép asszony nem volt többé szomorú. Beszélt, csevegett, kacagott, tréfált, pajzánkodott és hízott és virult.
Azzal a másikkal együtt mindennap nyolcszor öltözködött át.
Mikor pedig a férj aggódva, rémülve megérkezett, akkor már ő ragyogó virágjában volt, mert hát - hangsúlyozta az orvos - a fürdőnek kitűnő gyógyereje és fölséges levegője van.
Én pedig ekkor jöttem arra az igazságra, hogy hajh, az asszonyok mégsem a férfiak kedvéért öltözködnek.
AZ ALKONYAT
1891
Ösmertem az öregurat, mikor még ragyogott. Mikor a dicsőség teljes verőfénnyel öntötte el alakját. Akkor is képviselő volt, nagy szónoklatokat tartott, amikre »öt percnyi szünet« szokott következni. A kirakatokban látható volt az arcképe, a folyosókon orákulum gyanánt adták szájról szájra az elejtett mondásait. A lapok minduntalan belekeverték mindenféle kombinációkba s addig-addig jelölgették, hogy végre miniszter lett; excellenciás úr.
Ott ült egy darabig, két vagy három évig a piros székben. Sok okos dolgot csinált, de a tettek nem tetszenek annyira, mint a szavak. A népszerűség kezdte elhagyni az öreget; ő pedig még azokból a népszerűség édes emlőin nőtt régi emberekből való volt, akik nem tudnak megélni a ringató dajkájuk nélkül.
Megesett vele az a hallatlan eset, hogy beleunt a miniszterségbe, leköszönt és újra beállott nagy embernek.
Sehol sem olyan nehéz dolog az, mint éppen minálunk. Mert egyebütt az ellenzék padjaira ül a visszalépő államférfi; az elvesztett népszerűségi tőkéjét azoknál szerzi vissza, akik apródonkint elszedegették.
De itt nem lehet; egész múltját meg kellene tagadnia, ha oda ülne: nincs más választása, mint gyalog tovább tolni a kollégák szekerét, amelyen ő is rajta ült előbb. (Azért is ritka az olyan, aki a szekérről szívesen lelépne.)
Az öregúr azért még »nagy« volt. Hiszen megmaradt a »kegyelmes« címe és a nagy múltja. De a nagysága egyre halványult.
Beszédjei még olyan impozánsak, mint azelőtt, csak a hatás nem olyan impozáns többé.
Az első döfést az elnök adja meg neki: a legközelebbi nagy beszédje után nem függeszti fel az ülést öt percre.
Az első időkben még tíz-húsz ember kíséri haza az ülésből. Boldog, akinek a karját nyújtja a nevezetes aggastyán, s végigmehet vele az utcákon, apró öreges járásával gyöngéden lépést tartva. Sógora, öccse, akik szintén képviselők, alig juthatnak hozzá.
Az utcákon még visszanéznek utána a járókelők és suttogják egymásnak:
- A volt miniszter!
Később már csak a sógora és az öccse kísérgetik.
Egyszer azután ezek is kezdenek elmaradozni.
Pedig most már igazán rászorulna, hogy kísérjék; szemei meggyöngültek, nem lát jól; hallását elvesztette, nem hallja a kocsizörgést a háta mögött; hangja is elgyengült, elvesz a Ház-beli zajban, ha felszólal. De minek is beszél! mi az ördögöt akar még az öreg?
Ami előbb a dicsőségben való sütkérezés volt, az most kellemetlen kötelességévé válik. Sógor és unokaöcs egymásra hagyogatják:
- Ma te kísérd kérlek haza az öregurat. Én nem érek rá.
Egy évig eltart még ez a felosztása a hazakísérgetésnek, de egy év múlva aztán egyik sem ér rá.
Még egy darabig akad jó ember, de azt már keresni kell.
- Kérjük meg Chorint vagy Bossányi Lacit, hogy kísérje haza az öreget.
Néha senki sem akad, s ilyenkor kedvetlenül morogják:
- De minek is jön már az öreg a Házba? Mit keres itt? Nem tud otthon ülni?
A legfiatalabb képviselők, kiket a kegyelet még könnyebben melegít át; e naiv lelkek, kikről minden hímpor még nincs lereszelve, még néha-néha együtt kullognak az öregúrral, de a leggyakrabban egyes-egyedül ballag az utcákon, botjára támaszkodva, tévedező szemekkel bámulva lába elé, hogy valamibe el ne botoljék s szorosan meglapulva a házak falainál, hogy valami szekér agyon ne gázolja.
A lealkonyodott napnak ilyen szomorú az útja.
A PLUTÓ
1891
Sok megfoghatatlan dolog van a nap alatt, de semmi sem rejtélyesebb - dicsértessék a Jézus Krisztus -, mint a Plutó esete.
Gyerekkoromban magam is láttam a Plutót. Nagy, tizenhat markos, vékony lábú, finom növésű kanca ló volt, olyan fekete szőrrel, mint a korom.
Hogy került a falunkba, honnan szerezte Csabay Mihály, sohasem derült ki, pedig eleget kérdezték még a bírói székről is.
- Ezer forintos ló! - mondogatták a környékbeli urak, akik gyakran látták Csabayt hetykén ülve a fekete paripa hátán.
Ezer forintos ló Csabaynál, a szegény korhely nemesnél, aki ötven forintot se látott soha egy rakáson. Titokzatos mogorva ember volt, alig érintkezett az emberekkel. Mióta a katonaságtól hazakerült, apró viskójában lakott, egy tehénkét tartott (Mili volt a neve) s maga kapálta meg három-négyholdas földjét. Honnan, miből szerezte volna az a Plutót?
Plutó! De miért Plutó? Ki adta neki ezt a furcsa nevet?
Egyszer a Török Jánosék nagyobbik gyereke, az, akinek két ballába van, megkérdezte tőle:
- Miért híjják azt a lovat Plutónak, Mihály bácsi?
Az obsitos katona rávetette kísérteties üvegfényű szemeit:
- Ehehe - vigyorgott. - Azért, mert a Plutó istállójából való.
Majdnem ijesztő külsejű ember volt, torzonborz hajjal, tüskés lelógó bajusszal, széles bibircsós arccal, - csak a termete volt egyenes, daliás. De rejtélyessé a különös szokásai tették.
Sokszor két napra is bezárkózott kis vityillójába, éjjel-nappal füstölgött a ház födele, mert kémény nem volt a házán s a füst a zsupokon keresztül talált ki utat. Ilyenkor folytonosan főzött odabent valamit; de ugyan mit főzhetett, mert ételt ebédkor, vacsorakor özvegy Barcza Gáborné Pataki Erzsébet hozott neki és az ablakon nyújtotta be. Az emberek azt beszélték, hogy ez a Pataki Erzsébet volna a szeretője. De csak nem evett maszlagot ez a csinos, barna asszony!
Máskor pedig hetekre eltűnt Csabay a faluból. Híresztelték, átjár a szomszéd Bácskába korhelykedni. Értett az iváshoz.
Egyszer hetyke bácskai fiúk, hírhedt nagyivók, hajdani katonapajtásai, lefogták volna a bertóti csárdában, hogy igyék velök, ha mer, s midőn egy nap és egy éjjel ittanak már folyvást, és lankadtan hunyorgattak immár a pajtások, Csabay Mihály odaszólt a korcsmárosnak:
- Hozzon kend még friss bort és friss bácskaikat!
De azért a Plutón úgy ült utána, mint a parancsolat, egy cseppet se ingadozott, s a fekete kanca úgy vitte, mint a forgószél. Ezenközben egyre különösebb részletek szivárogtak ki a Plutó felől.
Körmöczy Mártonné látta egyszer a lészanyíláson keresztül, hogy a volt huszár főtt burgonyát és egy tál túrós csíkot vitt be az istállóba: »Ej no, milyen ló az, amelyik emberek főztjéből táplálkozik?«
Ennek a hírnek a kapcsán összeszedte az emlékezőtehetségét Berkenyés János, a szomszédban lakó tímár, s esküszik rá, mint a vereshagyma, hogy a Plutó tavaly télen a Luca-nap éjjelén került Csabayhoz, mert még előtte való este egyedül itatta a Milit (a tehenet), míg másnap, Luca-napkor délben már egy lovat is vezetett a váluhoz, »akármi legyek - mondja Berkenyés János -, ha nincs a dologban valami ördöngösség«.
Isten tudja, hogy volt, de többen erősítették, hogy a Plutó - csak álljatok oda közel a fejéhez - kénköves szagú füstöt fúj ki a száján és orrlyukain. Valami csodálatos az.
A parasztok fecsegésébe belevegyült az urak találgatása; lovag Podrovszky Leopold, az új megyefőnök szemet vetett a Plutóra. Egy négyest szeretett volna összeválogatni, olyat, aminő hajdan valamikor volt a főispán nevezetű megyefőnököknek, s ezer forintot ígért a Plutóért Csabaynak.
- Nem adom a Plutót sehogy - felelte Csabay.
Lovag Podrovszky nem az az ember volt, aki egykönnyen lemondott volna a kívánságairól. Különben se szerette az egyenes utat. Megbízta tehát a járási főnököt, Klamarik Ede urat, hogy ő perszvadeálja a korhely obsitost, de az csak rázta a nagy rút fejét.
- Nem adom a lovat a császárnak sem.
S most indult meg a találgatás. Miért nem adja? Mi oka lehet rá? Különösen Berkenyés, a tímár bosszankodott. Oh, a szamár, a szamár! Hiszen előbb-utóbb úgyis hozzám kerül a Plutó bőre.
De a bőrcserző még hagyján, beszéljen a varga amit akar, nagyobb hiba volt az, hogy a járási főnök sikert szeretett volna felmutatni a megyei főnök előtt, tehát így gondolkozott magában:
»Ha nem adja pénzért, elvesszük tőle ingyen. Mert hát végre is hol vette, kitől vette és miből vette? Hiszen csak a bolond nem látja, hogy a tíz ujjával szerezte a lovat.«
Nosza, megidézte Csabay Mihályt iziben s még ma is megvan, sokszor volt kezemben azóta, az esetről fölvett jegyzőkönyv:
Fölvétetett Hámfalván 1852. augusztus 20.
Mi a neve? Csabay Mihály rékási lakos, kiszolgált katona.
Hány éves? Negyven.
Mi a vallása? Római katolikus.
Nős? vagy nőtlen? Nőtlen.
Volt-e már büntetve? Igenis egyszer. Lólopásért.
Hol vette a Plutó nevű lovat? Ezen kérdésre a következőket vallja: Múlt évben körülbelül ősz elején a szomszéd helységben Kálnán voltam, meleg nyárias idő volt, a Patakiék házában künn az udvaron az öreg Patakiné feküdt az eperfa alatt dunyhákban. »Mi baja, öreg néni?« - kérdém, mire nyöszörögve felelte az anyóka: »Útban vagyok, fiam, a földbe.« »Hát a leánya merre van, hogy nem ápolja?«
»Erzse a városba ment a patikába - szólt Patakiné -, gyere, jó fiam te, igazgasd meg a vánkosaimat.«
Odamentem, fölráztam a párnákat, a derekaljat. »Adj valamit innom, aranyos gyerecském - mondá ismét -, nagyon tikkadt a gégém, s nem szeretnék szomjan érkezni a másvilágra.« Soha senki hozzám nem szólott még ilyen nyájasan. Levettem nyakamról a boros kulacsot s a haldokló boszorkány (mert annak tartották az egész környéken) jó nagyot húzott belőle, miközben megcsillámlottak hólyagosodó zöldes szemei: »Az én uram, a Plutó áldjon meg, édes fiam, de meg is fog áldani; hanem egyet cselekedj meg, jól ide hallgass: Luca-nap éjszakáján eredj ki éjfélkor a keresztútra, feküdj végig az úton s ne kelj fel, bármi történnék, bármivel ijesztenének, mert különben nagy bajod történik, hanem mikor egy fekete paripás ördög jön, ugorj fel a földről, taszítsd le az ördögöt, és pattanj fel magad a fekete kancára.« »Jól van, jól, asszonynéném«, feleltem nevetve és eltávoztam. Patakiné másnap meghalt s ahány csóka, varjú volt a környéken, az mind ott várta harmadnap a temető kapujában, a fákon, a karókon, a sírdombok rögeit ellepve. Élő ember még nem látott olyat.
El is felejtettem a dolgot egyelőre, hanem amint aztán a Luca-napja közelgett, egyre jobban furkálta a fejemet s elhatároztam, hogy csakugyan kifekszem a keresztútra. Jóval éjfél előtt fölvettem a bundámat a Mézgás dűlőbe tartva, ahol három út keresztezi egymást; lefeküdtem a hóra, várván, hogy mi fog történni. Mély csönd volt köröskörül, csak a rékási erdő zúgott balról, és jobbról a kálnai malom kelepelt.
Egyet kukorékolt egy rékási kakas, és a malom megállott, és az erdő fái meg se moccantak többé.
Szívem nagyot dobbant, a kakas szava az éjfélt jelenti.
Koromsötétség volt, felhők úsztak fönt, köd rengett lent, mint a kocsonya, olyan sűrű. Egyszerre éktelen robaj, ostorcsattogás, hámcsörgés keletkezett, mintha ezer vásáros jönne vágtatva, előzködve az utakon, pokoli zsibongással.
S mögöttem a hószemek mintha tűz-szikrákká váltak volna, villogtak, csillámlottak s megvilágíták messze az utakat, melyeken borzadályos látvány szakadozott ki a ködből.
Három holló repült el fölöttem süvítő szárnnyal, mint három nyíl. Ezek voltak a fullajtárok.
Utánok egy óriás szekér közelgett megrakva színültig fazekakkal. Ninini, hiszen ez az öreg Findura szekere. Az öreg Finduráé, aki az öregapámhoz szokott szállani s aki harminc év előtt halt meg. A lovak is ugyanazok; a szürke Beta, és a félszemére vak Pejkó. Az öreg Findura maga hajtja őket. De milyen őrülten vágtat.
- Hop hó! - lármázott az öreg messziről. - Ugorj fel, Miska fiam, mert agyontaposlak. Hallod‑e? Vigyázz! Szaladj, ha mondom.
De én csak összeszorítottam a fogaimat, behunytam a szemeimet, rá se hederítve a fazekasra, a gyermekkoromból ismerős hangjára.
A kocsi átrobogott fölöttem - s föllélegzék, mert már nem volt belőle semmi, rajtam szétmállott, párává lett.
De új veszedelem jött. Két sárkány vontatott óriási vasboronát, mely az egész utat befogta. A borona hegyes, éles szögeiről vér csöpögött.
A vasborona tetején egy borjúnagyságú macska ült, szemei helyén két izzó tűzgolyó.
- Eredj el az útról, Csabay Mihály édes fiam - kiálta rám a Patakiné hangján. - Én vagyok, a Patakiné nénéd Kálnáról. Én tanácsoltam neked, hogy ide jőjj, de most azt mondom, eredj el, ha jót akarsz!
Veszteg maradtam s a vasborona is úgy szaladt rajtam át, mint egy széláram.
Most aztán egy ördög következett, aki úgy tett, hogy az utat locsolja. Óriási hordót gurított nagy robajjal s abból tűz-lávát öntött az útra, akárcsak a palacsinta-tészta a pléhen, úgy futotta be a kékes láng az egész utat, amerre ment. Két szarvára két halálfej volt szúrva.
»Eltakarodsz onnan, Csabay Mihály! Eredj el, mert mindjárt szénné égsz.«
»Nem megyek« - sziszegtem és meg se mozdultam. Nem lett semmi bajom.
De most azután kicsi híja, hogy veszedelem nem ért, mert az ezredesem, gróf Hardeck jött kivont karddal egy század huszár élén nagy trombitaszóval. A száguldó huszárlovakról csak úgy szakadt a tajték.
Az ezredes reám kiáltott.
»Állj fel! Mozdulj, indulj!«
A pajtások hangját is felösmertem. Gernye Laci megbiztatott: »Ide mellém, Miska!« Jászai Ferkó a kulacsot kínálgatta, Komoróczy Muki torkaszakadtából jelentette: »Itt hozom a lovadat, ülj rá fel hamar!« S csakugyan ott volt vezetéken hajdani szürke lovam, a Sármány, testestől-lelkestől. Az óbester még egyszer rám rivallt mérgesen: »Ezer mennydörgettét, hát mégsem tápászkodsz fel? Kaszaboljátok össze a gazembert!«
Száz kard ugrott ki a hüvelyből, s már-már fel akartam kelni, de a bundám szerencsére odafagyott az út rögeihez úgy, hogy szinte nem bírtam belőle kifejtőzni s ezalatt elrohant a huszárság; semmi sem lett. Csak a kardsuhogás maradt meg a levegőben, azazhogy csak szélsuhogás.
Jaj, ugyan mi lesz még? Hátranézek, hát látom, hogy egy ördög üget egykedvűen, gyönyörű fekete lovon. Ahá ez az én lovam! No, most résen legyünk! Az ördög jött, de egy szót se szólt, a világért se figyelmeztetett volna, hogy keljek fel, mint a többiek. Csak a lova sörényét simogatva mormogta: Gyí Plutó, gyí Plutó!
Hanem én sem voltam rest, mihelyt hozzám ért a pokolbeli lovag, felugrottam a földről s egy iramodással fenn voltam a lovon, lelökvén kezemmel az ördögöt, aki az első érintésre lefordult és ömlő szurokká vált a földön.
A kanca meghorkant alattam, fölágaskodott első két lábával a levegőbe, aztán engedelmesen leszegte nyakát s szép csöndesen megindult a falu felé.
Így lett enyém a Plutó. Ezt vallom eskü alatt és nevem aláírásával erősítem
Ns Csabay Mihály.
Mikor a tollnok úr, név szerint Koricsánszky János, elkészítvén a jegyzőkönyvet, átvitte elolvasni az ámbituson üldögélő Klamarik úrnak (aki azzal mulatta magát, hogy kenyérmorzsákat dobálgatott a tyúkoknak), a tekintetes úr szerfölött megbotránkozék:
- Megbolondult maga, amice, hogy erre a sok hazudozásra nem sajnálta az állam tintáját és papirosát?
- Beírtam, amit vallott. Sajátszerű egy ember!
- Vigye el az ördög, hanem a lovat, azt magam szeretném elvinni, hehehe. Eressze a Csabayt, domine, de a ló ide hozandó; kurrentálni kell a hivatalos lapban, hogy hatvan nap alatt jelentkezzék a tulajdonos.
- Jól van jól, rogo humillime - hebegte Koricsánszky -, de a hivatalos lap nem jár a pokolba.
- Na persze. Az nem császári királyi terület, hehehe. Ugyan, ugyan, Koricsánszky barátom, vallja meg nekem, hogy egy kicsit hisz az ördögökben.
- Nem tartok már én a világon semmit se lehetetlennek.
- Annál jobb, amice, bizony még jobb - mosolygott egyre a bezirker -; ha csakugyan az ördögé volt a ló, az legalább nem jelentkezik érte, minek folytán eladjuk nyilvános árverésen és megveszi a megyefőnök úr őméltósága potom áron.
S elrendelé nyomban, hogy a Kiczka zsandár induljon Rékásra és hozza be a Plutó lovat mint bitang jószágot a zsandárok istállójába.
Kiczka zsandár indult, de Rékáson innen hívogatólag integetett feléje a kálnai malom; jószívű menyecske benne a molnárné, nem nagyon fiatal már, de édes a szája mint a tepedt szőlő. Már hogyne nézne be egy kis délebédre, meg egy kulacs borra, mikor az asszony szeme is fényesre köszörülődik a látásán.
Ott dőzsölt a zsandár, bor, szerelmi mámor, a sok kövér falat, minden úgy összejött, hogy az egészségtől duzzadó vérmes ember egyszer csak ebéd után lefordult a székről és meg volt halva. A szél ütötte meg, de az se lehetetlen, hogy Pataki Erzsók rontá meg valami boszorkánypraktikával, mert ott üldögélt mogorván egy zsákon Erzsók is az őröltetők közt.
Klamarik csak várta, várta Plutót egész estig, másnap délben pedig már türelmetlen lett, mikor végre hírül hozták a zsandár halálát.
- Az már más - jegyzé meg szinte megkönnyebbülve. - Ha meghalt, jogosan tette; nem követett el hivatali visszaélést. Valami komolyabb rendetlenségtől féltem.
Aztán mint aki egyszerre tudatára esik annak, hogy a bezirk minden eseménye, dolga azért hozatik az ő tudomására, mert elintézést igényel, szórakozottan mondá a tollnoknak:
- El kell temetni. Természetesen. Ami pedig a Plutót illeti, nyergeljen a lovas zsandár, a Majna Pali és haladéktalanul menjen érte!
Majna Pali indult, de ő sem jött vissza estére, sem másnap délig.
A bezirker urat ideges nyugtalanság lepte meg. Végre uzsonnatájt látta az ablakon, hogy egy rékási suhanc vezeti a Majna zsandár lovát, kantárjánál fogva gazdátlan nyereggel.
Hajadonfővel szaladt ki kérdezősködni:
- Nos, mi ez megint? Mi történt?
- Az történt, kérem alássan - felelte a suhanc -, amit a két holló előre megmondott.
- Miféle két holló?
- A Pávai Gergely uram hallotta, aki hétfőn éjjel jött haza a vármegye börtönéből s leült megpihenni Kálnán túl a határmezsgyén, őkelme hallotta, hogy két holló beszélgetett egymással pont éjfélkor; egyik a kálnai tornyon ült, másik a rékásin.
- Ostobaság! Ilyeneket nekem ne fecsegj!
- Pedig megtörtént kérem, mert ha rab volt is Pávai Gergely, azért becsületes ember ám, aztán úgy tessék fölvenni, hogy a rékási tornyon Csabay Mihály szokott holló képében üldögélni, a kálnain meg Pataki Erzsébet. Így beszélgetnek egymással. Minden gyerek tudja már azt. Magam is élő szememmel láttam…
- Mit, te golyhó?
- Hát egy hollót a tornyon.
- Jó, jó - nevetett Klamarik úr -, de mi történt a zsandárommal?
- Hiszen éppen arról volt szó. A rékási holló panaszkodott, hogy meg van idézve a tekintetes úrhoz, mire mondá a kálnai holló: »Ne búsulj te azon, nem lesz semmi bajod!« - Magamnak, meghiszem - ellenveté Csabay uram, vagyis a rékási holló -, de hát a Plutót nem veszik-e el tőlem a zsandárok? »Azon se búsulj te, biztatta a kálnai holló, mert Klamarik küld zsandárt kettőt is, de hiába küldi; az egyik zsandárnak kevesebb ideje lesz hozzá, mint kellene, a másik zsandár pedig azért nem veszi el, mert sokkal több ideje lesz hozzá, mint kellene.«
- Hóbortos mesemondás.
- Pedig szakasztott úgy esett, tekintetes uram, mert a Kiczkának csakugyan kevés volt egy kicsit az ideje.
- Hüm, az igaz.
- A Majna Palinak pedig túlságosan sok az ideje hozzá, mert úgy hasba rúgta tegnap a Plutó, mikor hozzá akart nyúlni, hogy eszmélet nélkül megfekszi az ágyat legalább karácsonyig.
Klamarik úr gondolkozóba esett.
- Furcsa! Igazán furcsa dolog ezzel a lóval. Hát még mit beszéltek a hollók?
- Elmondjam?
- Mondd el, fiam.
- A rékási holló még ezeket mondá: »S mégis félek a Klamariktól, hogy előbb-utóbb elveszi tőlem a lovat, hogy a megyefőnöknek juttassa.« Az ő baja lesz az - felelte a kálnai holló -, mert amikoron és ahol először megpillantja a Plutót, ott rögtön szörnyethal.
A járási főnöknek végiglúdbőrzött a teste, hosszúkás szeplős arca elsápadt, s homlokán halálos verejték gyöngyözött.
- Így mondta? - hebegte. - Igazán ezt mondta?… A Pávai Gergely hallotta?
Klamarik úr izgatottan sietett be a kancelláriába. »Jöjj utánam« - mondá a fiúnak. Ott bent néhány sort írt a rékási bírónak, Kelemen István uramnak, hogy rögtön fogasson be, jöjjön át egy kis barátságos beszélgetésre és hozza be magával Pávai Gergelyt is.
- Menj ezzel az írással, de meg ne állj sehol!
Aztán becsengette a hivatal-szolgáját, hogy gyújtsa meg a gyertyákat és hogy eressze le az ablak-zsalukat. Lóhátas embert ne eresszen az udvarra, s amint a rékási bíró megérkezik, azonnal tegyen jelentést.
Klamarik urat meggyötré a babona. Nyugtalanság, szorongó érzés fogta el. Fázott a gondolatra, hogy amint kitekintene az ablakon, éppen akkor jöhetne a Plutón valaki… Hiszen nagy bolondság, kolosszális egy bolondság, tudnak is a hollók beszélni, aztán az egyik toronyból a másikba, aztán hogy a Csabay lenne az egyik holló, Pataki Erzsébet a másik… Hahaha! És mégis, mégis. Van valami csodálatos a dologban. A Plutó megette a két zsandárját és még nagy szerencsétlenségeket okozhat. A Plutótól okvetlen meg kell szabadulnia. De ő már bele nem ártja többé a kezét. Hadd csináljon vele valamit a bíró. Annak úgyis nagy esze van. Azért úgyse nagy kár, ha valami baja esik.
*
Kelemen István uramnak csakugyan egy egész vármegyére való furfangos esze volt, de éppen azért ijedt meg nagyon a járási főnök levelétől.
»Ohó, engem nem csalsz lépre, bezirker uram. Én menjek a Pávai Gergellyel?… Barátságos beszélgetésre?« Éppen ez az egy szó ütött szeget a fejébe. Barátságos beszélgetésre és Pávai Gergellyel, a kiszabadult rabbal!
Mert nagy története van Pávai uram rabságának. Bíró uram benne a ludas.
Még tavaly, a csikorgó téli napokban történt, mikor a hatalom bosszúja az első friss lánggal dúlt, hogy idézést kapott a megyétől. Megérezte a rossz szagot, gondolta mi lehet, mert hát mi tagadás, az ő keze is benne volt a revolúcióban, már amilyen mélyen beeresztik az efféle kérges parasztkezeket.
Nagy előrelátással gondolta végig a következményeket, aztán zsebre gyűrte az idéző végzést s nyugodt, hideg arccal lépett be a falusi tanácsba, melyet úgy dirigált, mint egy imperátor.
Elintézvén a folyó ügyeket, hanyagul húzta ki az idéző levelet a zsebéből.
- Nini, még itt is van egy idézés a megyéhez csütörtökre… Alkalmasint a fuvardolgokban van megint galyibánk, hanem én nemigen mehetek be, mert bundám nincs, tegnap vitte el a szűcs igazítani. Kinek vagyon kegyelmetek közül jó bundája?
Amire rögtön hangot adott Pávai Gergely:
- Van nekem olyan bundám, mint a patyolat.
- No, hát akkor menjen be kend az írással a falu helyett aztán simítsa el a dolgot valahogy.
Pávai uramat megcsípte a hiúság bolhája, és elment. Nem adta egy vak lóért, hogy szerepelhet.
Mihelyest megmutatta a német iratot a megyeháznál, se szó, se beszéd, mindjárt vitte a profosz és belökte egy börtönbe. Ott ült a jámbor rabkoszton egész aratás utánig. Addigra azonban lecsillapodott a győzők haragja s amit eddig tettek, azt is bánni kezdték, úgyhogy a Pávai Gergely kihallgatása már az enyhe időkre esik, amikor a szabadoneresztés járta a nagyobbfajta bűnösöknél is. A vizsgálat csak úgy propter formam, fölületesen ment.
- Hát ön miért került ide? - kérdé a vizsgálóbíró az elővezetett Pávaitól.
Az csak a fejét rázta, hogy nem érti a német szót. A tolmács magyarázta meg neki: »Miért van kend itt?«
- Azért, mert új bundám van - felelte Pávai Gergely akkurátusan.
»Weil er neues Pelz hat« - adta vissza a felelet értelmét a tolmács.
A vizsgálóbíró elgondolkozott, aztán így szólt:
- Hóbortos egy fickó. Lökje ki, Johann!
Így szabadult meg a fogságból Pávai Gergely, s most a bezirker levelet írt a bírónak, hogy az rögtön menjen Pávaival Hámfalvára, egy kis barátságos beszélgetésre. Köszönöm én az olyan barátságos beszélgetést.
Kelemen uram azon melegében fogta a pennáját s megírta a járási főnöknek a lemondását a bírói tisztről s arról értesítette, hogy még ma elutazik a leányához a Dunántúlra. Haldoklik a szegény teremtés. (Be is fogott hirtelen, de a fiához utazott el a Nyírségbe.)
A tizedestől azonban odaüzent Pávainak, hogy a Klamarik járási főnök úr rendeletéből azonnal menjen Hámfalvára.
Gergely gazda, akin nagyon elnyűtt a ruha a fogságban, s éppen ma reggel vásárolt egy új kék dolmányt a »kecskénél«, keseregve mondá a tizedesnek a dolmány bolyhos kelméjét simogatva:
- Hát már nekem ezért is megint ülnöm kell.
Hanem hova-tovább meggondolta magát s megrakván a csíkos tarisznyáját eleséggel, kibújdosott el a hámfalvi járásból, a nádaskai erdőségbe. Különösen az hatott rá, hogy Kelemen uram kereket oldott, hogy most már neki nincsen patrónusa. Aztán nem lehet az kis dolog, ha a hatalmas Kelemen is kivette belőle a lábát. Szegény jó Pávai Gergely ott lappangott hetekig. Az unokái hordoztak neki nagy titokban eleséget.
Klamarikot pedig emésztette a méreg és a félelem. A sátán van a játékban, semmi kétség, nem is egy ördög dolgozik a Plutó mellett, de az egész pokol. A rékási bíró leköszönése is nyilván az ő műve.
Hiába vigasztalta magát a fölvilágosodott kor tanaival; fülébe csengtek hajdani prágai tanítójának szavai: »Nincs boszorkány, nincs ördög«, de hát akkor mi ez összevéve? (Hátha csak Csehországban nincs ördög?) Hiszen azt mondják, Magyarország sincs, s mégis szembe találkozik vele az ember mindenütt. Hátha csakugyan van ördög is.
Napokig töprengett, analizálta az esetet, hol így, hol úgy. Miért ne lehetne minden a maga rendjén való? A Plutó egy közönséges ló, mint a többi, a Csabay pedig egy közönséges gazember, mint a többi. Lopta valahol valami grófi ménesből s most az elpalástolásra rejtélyességgel, miszticizmussal veszi körül lovát is, magát is. Sokféle zsírral van egy-egy obsitos megkenve. Elkereszteli Plutónak s boszorkányságokat, bűbájt diktál be a hivatalos jegyzőkönyvbe. Mindez a legközönségesebb fifika. De lássuk most már a többit. A Kiczka zsandárt megüti a guta. Hát mi van abban? (Csak nem halhatott meg a kedvemért végelgyengülésben harmincéves korában?) Vérmes volt, korhely volt, utólérte a nemezis, punktum. A Majna zsandárt hasba rúgta a Plutó… Nos aztán? A zsandárnak hasa volt, a Plutónak lába volt, ergo megrúgta lábával a hasát. Sokkal nagyobb csoda lenne, ha Majna a hasával rúgta volna meg a Plutó lábát!… Dőreség! dohogta Klamarik úr ezerszer egy nap, de azért a verejték csurgott a halántékáról. Úgy van, úgy, minden szétfoszlik az elme boncoló kése alatt. Minden, minden. Mi is van még, mi is van? Igen, a hollók beszélgetése. (Megálljatok akasztófára való Fáy Andrások, majd ráncba szedlek benneteket!) Hiszen csak tudnám, ki terjeszti? Hátha maga az obsitos vagy a szeretője, olyan népies cipellőkbe bújtatva, amilyenekben járni szeret a babona Rékáson? Az egyik zsandárnak kevés lesz az ideje, a másiknak sok lesz. Igaz, hogy el van találva, mert eddig úgy történt, de vajon azt mutatja-e valósággal, hogy Belzebub diktál ott, vagy csak azt, hogy utólagosan, a hasbarúgási eset után, van kigondolva a rékási jóslat? Fogadni mernék száz osztrák értékű forintba, hogy a birhami erdőt is csak az a skribler indította meg, aki a Macbethet komponálta és csak azután, mikor már látott fagallyakkal felcifrázott katonafövegeket.
Hiszen semmi sem volna könnyebb, mint kipróbálni az efféle babonás legendák értékét, mint azt mondani Klamarik úrnak: »Vezessétek elém a Plutót, hadd tekintsem meg, - ti meg aztán nézzétek, hogy halok szörnyet.« Igen, igen, szemlét tartani a Plutó fölött, szembeszállni a babonával. És Klamarik úr meg is próbálná, ha nem éppen az ő személye volna kockán, vagy ha két élete volna Klamarik úrnak, hogy az egyikkel kísérleteket tehetne a fölvilágosodás érdekében.
De így meggondolatlanság volna, igenis, mert sok megfoghatatlan dolog van a nap alatt. Mit tudják azt a tudósok, hogy a kuvik mit kuvikol, hogy a bagoly miről huhog éjjelente, hogy a varangyos gyík hova kúszik, hogy a csillagokba mi van írva, hogy a békák mit kuruttyolnak?
Klamarik úr reszketett a gondolatra is, hogy a Plutót megpillanthatná; nem mert kimozdulni a szobájából azóta. Otthon nyomozta a rékási holló-legendát a beidézett lakosoktól, de csak mind jobban összekuszálódék az egész; Sarlay János látta a hollót a rékási tornyon ülni, de beszélni nem hallotta; Nagy Mártonné hallotta suttogva beszélgetni hétfőn éjjel Csabayt Pataki Erzsókkal, de egészen emberformát viseltek. Ami Pávai Gergelyt illeti, kisült a többi vallomásokból, hogy ő csak álmodta a dolgot hétfőn éjjel a határmezsgyén, ahova ledőlt pihenni, és csak mint álmot beszélte szerdán reggel, de midőn beteljesedett, akkor jött rá, hogy voltaképpen mégis a valóságban kellett hallania, mert be sem volt a szeme hunyva. De ha a legenda eredete nem hogy kidomborodott volna, sőt inkább elmosódék titokzatos ködbe ereszkedő gyökereivel, egyet mégis kisütött Klamarik úr, hogy miért bujdosott el Kelemen István uram.
Megörült a fölfedezésnek s nyomban meghízta Koricsánszkyt, hogy keresse föl Kelement, ha a föld alatt van is s nyugtassa meg a Pávai-ügy iránt, mondja el neki, miért volt meghíva éppen Pávaival s bírja rá a lemondás visszavételére.
Mert semmi sem lett volna borzasztóbb Klamarikra, mint üresedés esetén a bíróválasztásra személyesen elmenni Rékásra, s kiállani a pokol minden kínját, félelmét, hogy a Plutó a szeme elé kerül valahogy.
Ez a rettegés töltötte be egész lényét; éjjel nem aludt, nappal nem evett. »Egy országot egy mentő gondolatért«, kiáltozá a bajuszát tépdesve. Koricsánszky mindenféléket segített neki kitalálni.
- Legjobb volna visszamenni Csehországba.
- Ejh, ostobaság! Oda is eljöhet a Plutó. Mást gondoljon ki, amice.
- Egyetlen radikális szert tudok.
- Beszéljen amice, beszéljen.
- De roppant drasztikus szer.
- Nem bánom én. Elfogadom vakon. Becsületemre mondom, elfogadom. Mert ez a nyugtalanság, ez a kényelmetlen érzet rosszabb a gyehennánál.
- Szúrassa ki a spektábilis mind a két szemét.
- Maga egy nagy oktondi, Koricsánszky! Hol látott maga a történelemben ilyet?
- Hát II. Vak Béla nem volt vak?
- Vak volt, de nem volt járási főnök. Maga egy lelketlen ember, Koricsánszky, akinek természete Plutóhoz húz - maga is az ördögé, amice. Legelőször is arra gondol, hogy én távozzam, nem pedig arra, hogy a Plutót kellene eltávolítani; aztán, hogy én szúrassam ki a szememet, hát nem volna egyszerűbb, a Plutót szúratni le?
- Hiszen persze, persze, de ki meri azt elrendelni? Ki mer az ördöggel kikötni? Mert úgy áll a dolog, kérem alássan, hogy vagy nem ördög a Plutó és akkor kár olyan szép lovat leszúrni, vagy pedig ördög és akkor lehetetlen vele bírni.
- Éppen azért kell a Kelemen. Hozza nekem elő a Kelement. Még ebben az órában utazzék el utána!
Domine Koricsánszky szerencsével járt. A falu hatalmas diplomatáját megtalálta a Nyírségben s harmadnapra behozta Hámfalvára, hol a kölcsönös felvilágosítások után Klamarik úr előadta a Plutó-kérdést, feltárta kétségbeesett helyzetét, bepillantást engedett lelkébe, mely kínosan vergődik és habozik a hivés és a nem hivés között, és hogy semmit se bír kigondolni ellene.
Kelemen uram hümmögött, csóválta a fejét, szidta a sok babonás parasztot, akik a saját koponyájukban hizlalják a kísérteteket, de a másik szavával ráhagyta, hogy a Plutó azonban mégsem egészen tiszta jószág (s ájtatosan keresztet vetett magára). »Nem hiszem, hogy istentől való közönséges kanca szülöttje volna«, aztán sercentett egyet a foga között s mondá:
- Csak bízza rám a többit a tekintetes úr, mert a tekintetes úr okos ember, sokat tanult, sokat tud, tömérdek téglája van, de nem tud belőle építeni. Majd elbánok én a Plutóval.
- Van tán valami jó terve? - kérdé mohón.
- Majd kigondolok. Mert ha ló a Plutó, kitudom a faluból szépszerivel.
- De hátha nem ló? - szólt bele aggodalmasan a bezirker.
- Ha nem ló, akkor ördög. De én magam meg két ördög vagyok, tekintetes uram.
S hamiskásan mosolygott hozzá a nagy tömött bajusza alatt.
- Amice Koricsánszky - kiáltá lelkesedetten Klamarik úr -, írjon a megyefőnökhöz felterjesztést egy arany érdemkereszt tárgyában a bíró úr részére.
S háládatosan dörzsölte a kezeit.
Kelemen uram szabódott:
- Nem illet az meg engem, köszönöm a kegyes gráciáját, de ha Pávai Gergely kapná helyettem, nagyon megköszönném, nagyon megszolgálnám.
- De kegyelmed ezzel hasznos szolgálatot tesz a császárnak.
- De Pávai Gergely meg nekem tett hasznos szolgálatot.
- Jó, ahogy akarja! Írjon hát, amice, Pávai Gergelyt!
A falu hatalmas diplomatája helyeslőn bólingatott nagy, fésűs fejével, s aztán Koricsánszky felé hajolva, mintha a felterjesztés cifrán kanyargós betűit nézegetné, a tollnok vállára tette széles tenyerét, halkan dohogva.
- Amit mondtam, mondtam, János úr, maga lesz a bezirker.
*
Mindenféle csodák kezdtek történni Rékáson. A »negyven diófa«-dűlőben véreső esett a következő héten. De erre meg se mozdult a falu. A legokosabb emberek is csak azt mondták vállvonogatva: »Azzal locsolgat az Úristen, amije van.«
Mire aztán másnap nagy vihar kerekedék a falu fölött, rémítő fekete felhő kúszott az égen s apró békák kezdének belőle potyogni: »Ehol ni, istentelen rékásiak, ha nem vettétek kutyába se a véresőt, itt küldi a mennyei gondviselés a békákat.« De már ennek fele se tréfa. S ehhez járult még, hogy Berkenyés tímár állítása szerint a Plutó egész éjjel gúnyosan nyihogott-nyerítezett az istállóban. A Balogh Jánosék tehene vért eresztett tőgyeiből a tej közé. A falubeli lovak elkezdtek köhögni. Kiütött a keh és ragályossá vált. A község csevicés kútjából egy éj alatt eltűnt a savanyúság. Egymást érte a sok mennyei ujjmutatás és csoda. Kozma József uram egy fekete lovat vett Szabadkán, mire hazaért vele azon az esős éjszakán, reggel virradatkor nézi, nézi otthon, hát fehér lett mint egy vén kanári madár.
Az országút mentén azok a hatalmas koronájú nagy jegenyefák, melyek a faluba vezettek, jobbadán kiszáradtak az idén; csak utólag sült ki, hogy a Plutó dörzsölődött hozzájuk egyszer-másszor. Egy gyerek (a Kónya Ambrusék Pistája) Kisasszony-napkor megnémult. A szegény szerencsétlen szülei visszaemlékeztek rá, hogy egy reggel meghajította kővel a Plutót.
Ami sok, az már sok, nem lehetett tovább eltűrni.
Bíró uram összehítta a falusi tanácsot s a folyó ügyek közt föl volt véve az »ördög ellen való intézkedések« is.
Az elöljáróság nagy dolgokat mozgatott volt a múlt hetekben. Egy községi deputáció a mezőbíró Jászai Mihály vezetése alatt fent járt titokban Bécsben a császárnál, Klamarik ellen: hogy adjon nekik őfelsége Klamarik helyett szolgabírót, ha pedig azt nem adhatna, akkor legalább adjon más bezirkert.
A deputáció »gyenge« híreket hozott. A császár (mondhatom kendteknek, hogy csinos szőke fiatal ember) végighallgatta a sérelmeket, de semmit se ígért bizonyosat: »Majd meglátom, mondá, mit tehetek.«
A deputáció leverten tette meg e jelentést, mire közbevágott Kelemen István uram méltósággal:
- Ne búsuljanak kegyelmetek. Őfelsége sok dologban nemigen mozoghat szabadon. De ha a császár nem teheti, én tehetem (s önérzetesen ütött a mellére). Ha a császár nem adhat más bezirkert, hát majd adok én. Megértették kendtek?
A bizalom fénye csillant meg a szemekben. A törvénybíró, a templombíró és a mezőbíró áment bólintottak a fejeikkel. A tizedesek, kik az ajtónál álltak pálcáikkal, mint a római liktorok, áhítattal nézték a hatalmas ember mozdulatait; míg az egyik tanácsbeli, Sós Demeter, aki háttal támaszkodott a tanácsterem egyik szögletében álló kalodának, meg nem állhatta, hogy közbe ne kottyanjon:
- Meghiszem azt, ha kegyelmed akarja.
Azután a deputációt vezető mezőbíró olvasta föl írásból az útiköltségre vonatkozó számadásokat.
1. Pesten a füstösre (a gőzhajóra) szállván, személyenkint 3 frtot fizettünk, summa summárum 12 frt - kr.
2. Hajón élelmezés 1 frtjával 4 " -  "
3. Pozsonynál összevesztünk, kitettek bennünket a hajóból a partra, tanakodási költség a »Zöld Majomnál«, hogy mit csináljunk 2 " 40 "
4. Két szekeret fogadtunk, mivelhogy az összeveszett felek nem akartak egy szekérre felülni, summa 6 " - "
5. Bécsbe érve, kibékülési költség az »Arany Csillagnál« 5 " 30 "
6. Bécsben a császárt kerestük 2 " - "
7. Élelmezési költség két napig 32 " - "
8. Hazafelé indulván a füstösön billéták, item 12 frt - kr.
9. Pozsonynál ki nem tettek a hajóból. Ennek örömére áldomás 8 " - "
10. Hajón élelmezés 6 " - "
11. Pesten költségkímélés tekintetéből egész éjjel fennmulattunk, summa 20 " - "
Az egyes tételeknél sűrűn hangzott a »hüm«, de a »helyes« is. (»Hja, az ilyesmi költséggel jár.«) Csak éppen az utolsó pontnál csóválta meg a fejét Kelemen uram, összeráncolt szemölddel kérdezvén a mezőbírótól:
- Hogy értik kegyelmetek ezt a költségkímélést?
Amire csodálkozva nézett az öregbíróra Jászai Mihály uram.
- Hogy értjük? Hát úgy, hogy nem vettünk ki éjszakára hálószobát a fogadóban.
- Nagyon derék, nagyon derék - jegyzé meg a templombíró Mészáros Gáspár.
Kelemen uram se vetett eleibük több »diffikultást« hanem simán áttért a következő tárgyra, az ördög ellen való intézkedésekre. Nagy aktuális ügy volt ez, mely lázba hozta az egész falut. Ember ember hátán tolongott a faluháza körül. Az ablakokon tündöklő arcú kíváncsi menyecskék ágaskodtak be, az átellenes eperfákon egész raj gyerek ült visítva, hancúrozva.
S messze le a Korotnokiék kertjéig, túl a Cseresznyés-féle pincén, kandi emberek, vénasszonyok csoportosultak, akik mind türelmetlenül, bizsergő vérrel várták a tanács bölcsességét, de beleelőlegezték a saját véleményüket is.
- Meg kell őket égetni, punktum. Mint ahogy őseink tették Timicza Mátyásnéval, mikor az a lapáton lovagolt a sámsoni csurgóhoz.
- Lófarkára kell kötni a csecsés Erzsókot. Mégpedig a Plutóéra.
- Kerékbe kell törni az obsitost!
- Igen ám, ha nem volna nemes famíliából való. Pallos dukál a nemesembernek.
Bent a nemes tanács szelídebben fogta föl a dolgot.
Kerekes István konstatálván, hogy a községnek mindenféle oldalról való megrontásaért nemes Csabay uram Plutó nevű ördöngős kancája vádoltatván, végeztetik, hogy a nevezett kanca, a község elöljárósága által nyilvános vásáron eladassék, s hogy a tulajdonos kárt ne szenvedjen (nem lévén más cél, csupán a kárhozatos állat eltávolítása) neki az eladási ár hiánytalanul átadassék.
Miután ezt az ítéletet az egész tanács helyeselte, még az ellenzékeskedő Hamu Kristóf is, csupán azt jegyezvén meg, hogy célszerű volna, ha határozatba hozatnék, hogy lutheránus vevő olcsóbban kapja (mert nagyon haragudott őkelme a lutheránusokra), kitűzetett a jövő heti szabadkai vásár, amikor is mezőbíró uram felcihelődvén két esküdttel és négy vasvillás ember kíséretében, elviszi a Plutót eladni. Isten és a Szűz Mária legyen segítségükre.
Felvirradván a nevezetes nap, elindult a különös menet Szabadka felé. Csabay Mihály káromkodva fenyegetőzött utánok, mikor a Plutót kivezették. A mezőbíró elöl ment egy kocsin, magához kérvén a tisztelendő úrtól a szent füstölőt, melynek filigrán lánca kilógott a guba ujjából. Mellette ült az egyik esküdt, a kocsis mellett a másik. A Plutót Ács Jóska, a fiatalabbik tizedes vezette kötőféken, egy ág szentelt barkát kötvén a homlokára. Két oldalt a vasvillás emberek ballagtak mellette csendesen. A Plutó kevélyen lépkedett, szép okos fejét feltartotta, nagy szemei villogva jártak szerte a sokaságon, mely ellepte a kapuajtókat, a rozmaringillatos kis kerteket a házak előtt. Csak a temetőnél, mikor a kereszt mellett vezették el, horkantott fel kínosan s hatalmas farkával megcsapta a hátulsó vasvillást, a Gongoly Gyurkát, aki erre olyan sápadt lett, mint a halott.
De más említésre méltó azután nem is történt, egész Szabadkáig. S ott is jól ment minden. Tetszett a pompás ló, minden szem megakadt rajta; a becsületes bunyók majd megbolondultak érte, mondta is nem egyik: »Érdemes volna, hogy arany patkót verjenek a négy szubtilis lábára. Biz’isten, nincs különb egy kisasszonynak sem.« De amint arra került volna már a sor, hogy megvegyék, amint fejét, fogát nézegették a vevők, mintha csak valamit súgott volna nekik nagy titkon a Plutó némán odább álltak. Mezőbíró uram váltig vakarta a tarkóját. Mit mondhatott nekik az a ló? S kétségbeesve kérlelte az ördöngős jószágot: »Plutó, kedves Plutó, ugyan ne okoskodj! Eredj már, mit kötekedsz? Isten úgy segéljen, nem viszlek vissza Rékásra, akármit csinálsz. Engedj már, Plutócskám. Légy te az okosabb.«
A Jászai uram ékesszólása hatott-e rá, vagy mi, de éppen déltájban harangszókor csak ott terem egy sarkantyúcsizmás hetyke-petyke molnár ember, akkora ezüstgombokkal a dolmányán, mint egy dió.
- Hogy az a ló? - kérdi.
- Háromszáz forint, nemzetes uram!
- Rúgós-e?
- Nem rúgós.
- Vannak-e még csikó-fogai?
- Olyanok annak a fogai, mint az alabástrom.
- Adja ide a markát - szólt a nyalka molnár a mezőbíróhoz s odacsapta a tenyerébe a három százast.
Azzal mint a golyó felpattant a Plutó hátára, még a pakszust se kérte, csak a mellényzsebéből dobott le az elöljáróknak egy összegyűrt ötforintost.
- Igyák meg kendtek az áldomást a lacikonyhán.
- No, ez aztán derék, akkurátus ember! - szólt a mezőbíró. - Nézzenek körül kegyelmetek, ki lát meg leghamarabb egy borókát.
Boróka-ág elég integetett a láthatáron: őkegyelmeik meg is látták (mert hiába az összes növények és virágok közt ez a legkedvesebb a szemnek). Betértek s iddogáltak jó kedéllyel. Mert hát nagy dolog ez, nagy nap ez. Mikor a fekete posztóval bevont mesebeli városban levágta a sárkányt a rozsdás királyfi, ott is nagy lakomát adott az öreg király. Rékás nemkülönben nagy veszedelemtől szabadult meg a mai nap. Dicsértessék érte a Jézus Krisztus és a helység szentje, a határőrző Vendelin.
Már szinte uzsonna után volt, mire hazaindultak, az egyetlen szekérbe összegyömöszölve elöljárók és közönséges vasvillások, vidáman énekelvén az akkori új nótát:
Müller Gyula Nagy Naptára
Szerkesztette Friebeisz István
Ezernyolcszáz ötvenegyre
Emich Gusztáv betűivel
Énekelték torkukszakadtából lelkesen, szomorúan, dacos hangon, éppen úgy amint ők hallották a rékási uraktól. Mit tudták ők, hogy az egy kalendárium címe; s hogy ebben az egy dalban benne van mind az a száz nóta, amit eltiltottak… Olyan furcsa volt az, olyan nevettető, hogy sírva lehetett rajta fakadni.
Éjjel nagy vihar volt, eső esett, de különben is messze van Rékás Szabadkától, hosszú pihenőt tartottak a bertóti csárdában úgy, hogy csak reggel értek be Rékásra, egyenesen a Csabay uram portájára hajtatván, hogy átadják neki a háromszáz pengő forintokat.
Pataki Erzsébet ült az eszterhaj alatt a lócán s kolompért hámozott egy zöld mázos tálba, melyet két gömbölyű térdével szorított össze. Formás lábidomai ingerlően verődtek át az apró virágos perkál-szoknyán.
Be csinos, be kívánatos! De hát könnyű neki; olyan formát kér magának az ördögtől, amilyent akar. Piros rózsákat a hosszúkás arcára, hószínű almákat fehér kebelére, két fekete diót két szeme helyére.
- Jó reggelt galambom, húgomasszony.
- Hasonlóképpen kegyelmednek is, Jászai uram.
S gonosz mosoly szaladt át az ajka körül.
- Itthon van-e a gazda, húgomasszony?
- Ott van az istállóban. Kerüljenek arra kegyelmetek.
Jászai uram olyan jó kedvében volt, hogy nem átallotta odahajolni pajzánkodva a menyecske fölé és megcibálni a nyakán egy lecsüggő csitri hajfürtöt.
- Ne bolondozzon, mert megharapom a kezét.
- Ha nem félteném az üdvösségemet, Erzsi fiam, ha tudnám, hogy úgyis a pokolba jutok, én harapnék beléd, de mindjárt.
- Hát persze, hogy odajut kend - kötekedett vele a menyecske. - A mezőbírákra ott külön katlan van.
- Talán már láttad is? - kérdé hüledezve a mezőbíró.
- Forralják már a vizet - nevetett Pataki Erzsébet. - Hát hozott-e kend vásárfiát? Milyen volt a vásár?
A mezőbíró megelégedetten dörzsölte a kezeit.
- Maradhatós volt. Hála istennek, jól végeztünk. Vásárfiát is hoztam, mindjárt is átadom a gazdának.
S ezzel az istálló felé indult a többiekkel, de az ajtónál halott-sápadtra válva, tántorodott vissza.
… Ott állt a gazda a jászolnál és a Plutó fényes, fekete szőrét kefélte. Az pedig csendesen, megelégedetten ropogtatta a zabot s szelíden csapkodott jobbra-balra a farkával.
A rémület hangos kiáltásban tört ki Ács Józsefből:
- Seregeknek ura! Ne vígy minket a kísértetbe!
A többiek kővé meredtek. Maga pedig a gonosz boszorkány Pataki Erzsébet ott állt nem messze a hátuk mögött s vihogott, mint egy ördög. Ugrált a nagy örömtől s a combjait verdeste nevettében.
Igen, a Plutó otthon volt. Testestől, lelkestől a Plutó.
- Félre kellene verni a harangokat! - vélte Gongoly Gyurka.
De a harangok nélkül is gyűlt a nép. Villámgyorsan terjedt a csoda híre.
S a tömeg nem jött most haragba, hanem megadta magát. Mintegy meghajolt a végzet előtt, letette a fegyvert. Történjék az Úr akarata.
Amilyen ingerültek voltak egypár nap előtt Csabay ellen, most lecsillapodva még nyájas, hízelgő szavak mézével is kenegették őt is, Pataki Erzsébetet is. Mert még az ördög is imponál, ha egész, ha valódi erőt mutat.
Csak a vén Ugrainé mert csípős lenni:
- Ejnye, lelkem Erzsi, de korán kelhetett fel ma Kálnán a nap, hogy már ideértél. Vagy talán…
- No, csak mondja kelmed, amit akart. Itt háltam, ha éppen tudni akarja.
Nemsokára előjött Kelemen István is. Kevélyen lóbázta magát a Csabay háza elé; hatalmas léptei alatt szinte rengni látszott a föld.
Ónszínű arcán nyugalom ült. Még ez a nagy esemény se bírta kivenni a sodrából.
- Megfoghatatlan - morogta halkan mintegy magában. - A Plutó itt van megint! Végre is - folytatá a tanácshoz tartozó vének felé fordulva - egy ördöggel több vagy kevesebb, nem tesz nagy különbséget.
Aztán a mezőbíró jelentését hallgatta meg. Az még mindig elképedve, holt-halaványan dadogta el a szabadkai vásár lefolyását; a fiatal molnár, aki olyan hirtelen a tenyerébe csapott a három százassal, szép deli legény volt, ezüstgombos dolmányban. Az ugyan megjárta szegény. No, de majd eljön a három százasáért. Íme, átadom bíró uramnak.
Gongoly Gyurka odatolakodott a nagyfejűek közé, mert egy fölfedezés fúrta az oldalát.
- Nagyon furcsa haja volt a molnárnak, mintha egy lófark lett volna, mely fölfelé hajtva a túri süvegbe van gyömöszölve.
De már erre az Ács Józsi nyelve is megeredt; ő is észrevett valamit.
- A molnár csizmáin a patkó visszájára volt verve, úgyhogy a vásártéri homokban akképp látszottak a lábnyomai, mikor jött, mintha elmenő emberé lennének.
- A sarkantyúja pengésében is volt valami borzalmas, kísérteties. Úgy szólt, mint a lélekharang, de vékonyabban.
- Hüm, hát sarkantyú is volt a csizmáján? - kérdé az öregbíró, mintegy unalomból, azért, hogy kérdezzen valamit, aztán parancsolá Ács Józsefnek:
- Hajts ki nekem rögtön egy »forspontot!«
A fogat csakhamar előállott, s bíró uram átszaladt Hámfalvára. Útközben Kálnán megállott a kovácsműhelynél.
Kihívatta a kovácsot, Csuri Pétert.
- Mit parancsol, bíró uram?
- Venni szeretnék valamit. Eszembe jutott, e napokban emlegette valaki, hogy egy sarkantyút látott a keed műhelyében, szeretném megvenni a fiamnak.
- Bizony sajnálom, de a sarkantyú nem az enyim, úgy hozta valaki hogy fölverjem a csizmájára…
- Úgy? Valami menyecske?…
- Igen, egy menyecske.
- Úgy? Isten áldja meg. Hajts tovább!
Hámfalván már várta Klamarik úr; de a bíró komor ábrázatától megijedt.
- Mi történt?
- Hát az történt, uram, hogy mindnyájan elvesztünk. Az a ló maga a Belzebub.
- Mit csinált? - kérdé a főnök úr rémülten.
- Tegnap eladták Szabadkán, s amikor visszajött az elöljáróság, már megint ott volt a Csabay istállójában.
Klamarik úr fehér lett, mint a fal; a fogai vacogtak:
- Istenem, istenem, hát mit csináljunk?
Kelemen a vállait vonogatta; arca egészen el volt butulva, s a szemei ostobán pislogtak.
- Hát mit? Semmit!
- De nem úgy van az! - kiálta föl mérgesen a bezirker. - Üsse meg a mennydörgős mennykő az egész országukat, punktum.
Ezzel fölugrott, az íróasztalához ült s megírta a kérvényét, melyben sürgős áthelyezését, esetleg nyugdíjaztatását kéri.
Mire Kelemen István későn este hazaért Rékásra, már a lakásán várta a mezőbíró:
- Mi a baj, Jászai uram?
- Itt van már a molnár a pénzéért. Azért várom a bíró uramat, hogy átvegyem az összeget.
- Nos, és mit beszél a molnár?
- Hogy azt mondja, alig ment ezer lépésnyire a várostól, köddé vált alatta a ló s ő a puszta földön maradt egy fatuskón ülve.
- Bolond egy dolog. Hát visszaadjuk neki a pénzt, mit gondol?
- Kénytelenek vagyunk vele.
- Ahogy vesszük. Van nekem egy szerem, amitől a molnárnak örökre elmegy a kedve a saját pénzétől.
Jászai Mihály hitetlenül rázta a fejét.
- No, hát menjen vissza kegyelmed, s mondja meg, hogy az öregbíró azt üzeni neki: pénze készen várja, jöjjön el a pénzért, de női ruhában.
- El is jön, de mindjárt. Kerít valahol egy viganót, egy rica-kendőt.
- Ne törődjék vele, csak fogadjon kend szót. Amit mondtam, mondtam.
Mezőbíró uram kelletlenül tette (mert szó ami szó, gyerekes kötekedés ez), de mégis megtette, átadta a bíró üzenetét híven:
- Pénze készen várja, jöjjön el a pénzért, de női ruhában!
A molnár vörös lett erre a szóra, mint az égő fáklya, elment és vissza nem jött többé, se másnap, se harmadnap, soha többé.
Befejezés
De jó volna tudni, de érdekes volna, hogy mit döngnek a méhek, mikor a temető virágai között röpködnek. Virágok még tán nőnek az emberi csontokból, de van-e ezeknek méze?
Azok az apró bogarak, melyek a sír rögei közt járnak-kelnek, kibújnak, bebújnak, vajon mit gondolnak, hogy mire építik az emberek ezeket a hegyeket?
De egyre építik…
A temető szélén, félig bent a garádban (ahova a szentelt vízből már alig freccsent valami), két bedülledt sír van… Az egyiken egy muskátli nől a bozót között, piros virágát meghozza még, de minden évben kedvetlenebbül, kevesebbet.
Ezt még a híres Pataki Erzsébet gonosz keze ültette ide. (S mégis esik rá a harmat.) A Csabay sírja az. A másik az övé. Azon már nincs virág. De a vadméhek és a bogarak ide is eljönnek. Nem kevélyek ezek, nem is válogatók. Egy-egy fénylő zöld légy beleül a muskátli piros tányérjába és ringatja magát a suhogó szélben kedvére.
Gyalogút nem visz ide. Emberi nyom nem vezet a sírokhoz. Hasig ér ott a fű. Mert az állatok sem mernek arrafelé legelni. Hanem aztán Luca-nap éjjelén szörnyülködve meséli az újabb nemzedék, két falka fehér és fekete kutya viaskodik e sírok fölött. A fekete kutyák vannak többségben, de minden évben elmarad egyik. Foly, foly a harc évről-évre, s amíg a fehér kutyák nem győznek a feketék fölött, addig a két lélek ott ég a kárhozatban. Ha egyszer győznek a fehérek (és mondom: győznek, mert a feketékből évenkint elmarad egy) a boldogultak is megtisztulnak.
Úgy, úgy, az új generáció meséje ez.
Mert sok év elmúlt azóta; az egykori szereplők mind ott vannak már a »hegyek« alatt.
Itt van a hatalmas Kelemen István márványos sírkeresztje is. Még ő is meghalt. Éppúgy meghalt, mint Csabay. Belzebub nem volt elég erős, hogy itt tartsa Csabayt. S Kelemen István sem tudott kitérni a halálnak, hiába volt nagy diplomata.
Minden elmúlt, csak a Plutó-legenda él tovább és sohase fog elenyészni. Új és új színek jönnek hozzá folytonosan…
De hát mi is lett a Plutóból?
Híres lett, nevezetes állat lett, az egész megyében beszéltek róla. A megyefőnök még nagyobb kedvet kapott hozzá s nem egyszer nógatta Kelemen uramat:
- Hogy szerezhetném én meg azt a Plutót. Fölséges szép kanca! Hazaküldeném a morvaországi birtokomra.
A bíró is váltig biztatta ravasz mosollyal.
- Majd megjön az ideje annak is, méltóságos uram.
S már-már megjött. Mert az obsitos beteg lett, tüdőgyulladásba esett. Az obsitos amíg él, nem vál meg a lovától, bizonyos. De a baja halálos volt: már föl se kelt az ágyból. Pataki Erzsébet egy gyereket fogadott, aki gondozza a lovát, aki megitassa, aki kefélgesse, szénát, abrakot vessen neki. A Török Janira volt a Plutó bízva.
Egy pénteken éjjel beszaladt Erzse az istállóba.
- Gyere, gyere Jankó, haldoklik a gazda. Ecettel kellene dörzsölni a homlokát, szaladj hamar a korcsmába, ha még fent van a korcsmáros.
Mire Török Jankó meghozta az ecetet, az obsitos meg volt halva. Éppen az első kakaskukorékoláskor adta ki a lelkét.
Pataki Erzsébet sírt és a Csabay fekete ládájában kotorászott. Tiszta fehérneműt keresett.
- Fel fogjuk öltöztetni - mondá tompa hangon. - Nem félsz, Jankó?
- Félek - mondá reszketve a fiúcska.
Az asszony megszánta:
- Eredj hát ki, fiam, az istállóba és viselj gondot a Plutóra. Adj neki egy kis abrakot!
Jankó megkereste az abrakos tarisznyát a pitvarban, azután sietve futott az udvaron, hol ijesztő árnyak lebbentek, suhantak (ahogy ő képzelte), s hirtelen beugrott az istállóba.
Ott égett a négy táblájú lámpa a gerendán s megvilágítá a szűk odut. A Mili tehén kedélyesen feküdt az alomban s meleg párája megcsapta a fiú arcát.
De nini, hol a Plutó?
Megdörzsölte álmos szemeit s remegve ejté ki kezéből az abrakos tarisznyát.
A Plutó nem volt sehol.
A kötőféken, mely még csak az imént a Plutó fejét övezte, egy kopott seprő lógott.
*
Ki tudná, hogy történt? Belzebub vitte-e vissza a pokolba? Azazhogy átváltoztatta seprőnek? Mert hogy ím meghalt már a lovas, mire való volna a paripa? Vagy valamely más boszorkányság történt? Meglehet. Talán a bíró lopatta volna el a Plutót, a haláleset zavarában, a megyefőnök számára? Nem, az lehetetlen! Ej, ne is feszegessük a dolgot. Ne is beszéljünk többet róla - dicsértessék a Jézus Krisztus -, mert még elő is kerülhet.
Kavargó fekete felhőkben gyakran látják nyargalni a falusiak. Némely esztendőkben, sötét éjfélen, mondják, végigszalad a falun, lobogó sörénnyel, nyerítve. Ilyenkor mindig valami veszedelem jön a községre, tűz vagy döghalál. A felsővégről átrobog a mezőkre és a rétekre, s ami földet a hosszú fekete farka megseper, amerre fut, azon üszögösnek kényszeríti a kalászt, s ha nő is a fű ott, bárány nem eheti, s a tehén nem ad tejet tőle.
A BOÉR-LEGENDA GYERGYÓN
1891
Valószínű (sőt majdnem bizonyos), hogy valamikor fiatal ember volt Boér Antal is, sőt még gyerek is volt, vagy ebben a században, vagy az előtte valóban. No, de most már felnőtt ember, már a hatodik országgyűlésnek (innen visszafelé a hatodiknak) ő volt a legöregebb embere, a megnyitásnál korelnöke s azóta is mindig korelnök, sőt (ellenkezőleg Péchy Tamással) egyre biztosabbnak érezheti magát ebben az állásában.
A hatodik országgyűlés! Mikor volt már az? A hatodik generáció előttünk! Ki látta már azt? Az uramöcsémék, akik mint korjegyzők környezték, a legfiatalabbak, vagy aggastyánok már, vagy odakünn feküsznek a temetőkben szép fehér abrosszal betakarva télen, zöld selyempaplannal betakarva nyáron.
Hogy lett, mi módon lett ilyen öreggé a képviselő úr, érdemes volna tőle megtanulni, s ha tudnám, elmondanám, de hogy miképpen lett képviselővé az öregúr, azt is érdemes meghallgatni, s azt én el is tudom mondani.
A hatvanas évek legvégén (ebben a században), Kincses Kolozsváron lakott Boér bácsi s meglátván egyszer egy szokmányos székely fuvarost, nyájas hangon kérdi:
- Hova való kee?
- Gyergyóba, instálom.
- No, akkor éppen eltaláltam. Mondja meg kee a gyergyóiaknak, hogy tisztelteti őket az öreg Boér Antal, aki éjjel-nappal azon gondolkozik, hogy kellene Gyergyót talpra állítani.
Vagy elmondta az üzenetet a fuvaros vagy nem, az ő lelke rajta, ha el nem mondta. Boérnak mindegy volt, mert másnap a reggeli sétájánál megint talált a piacon gyergyói embereket.
- Hej, mondják meg otthon a gyergyóiaknak, hogy van itt Kolozsváron egy hű emberük, az öreg Boér Antal, aki, ha térdig koptatja is lábát, nem nyugszik, míg Gyergyóból nem csinál valamit.
S így ment ez nap nap után, hetekig, havakig, egész esztendőkig. Minden gyergyói székelyt megállított az úton, mindeniktől megüzente:
- Tiszteli a gyergyói népet öreg Boér Antal. Ébren, alva csak őrájuk gondol öreg Boér Antal. Nem pihen, nem nyugszik, míg úrrá nem teszi a gyergyói népet.
Szivárgott át az üzenet a csendes Gyergyóba. Az egyik is hozta, a másik is hozta. Hol itt gyúlt ki, hol ott, s ment, vándorolt, mint a bolygó fény. Egyik megtoldotta, a másik általgyúrta s szállt-szállt fülbül fülbe, hogy él Kolozsvárott egy öreg ember, bizonyos Boér Antal nevű, Gyergyó jótevője, aki pártfogásába vette a szegény székelyeket s nagy fényre emeli a tartományt. Áldja meg az Isten jártában-keltében.
Ez látta, az látta, Farkas Mihály uram beszélt vele, Bory Mihállyal kezet fogott (s azóta minden arannyá válik a kezében). Látta Dénes Péter, látta Köllő József és még nagyon sokan.
Legendák támadtak róla. Fonókban orsók pergése mellett, künn a pásztortüzeknél regéltek a csodálatos kolozsvári emberről, aki Gyergyót naggyá teszi.
Így néz ki, úgy néz ki. Hosszú szakálla van, nagy, hatalmas ember, mint a mesés Toldi, aki fákat tép ki könnyedén az egyik kezével.
Nem igaz, nincsen hosszú szakálla, alacsony, zömök ember inkább, csak a szemében ragyog valami csodálatos fény.
Mind, mind több köd vette körül az alakját. S egyre nőtt, nagyobb lett.
- Majd meglássák kendtek, hogy egyszer csak el fog jönni.
S azontúl várni kezdték…
…Ekkor jön, akkor jön! Hófehér paripán, aranyos ruhában.
S ha valami baj volt, ha felhő tornyosult Gyergyó felett, azzal vigasztalta magát a székelység:
- No semmi, él még az öreg Boér!
Ki légyen, mi légyen, fürkészve kutatták, hogy emeli ki Gyergyót fénylő úri polcra, a fantázia köpüjéből ezer aranyos szárnyú méh rajzott ki.
Hát úgy van az, hogy egy barlangban roppant kincseket talált őkelme, s a szellem, aki a karbunkulus kövekkel töltött hordón ült vala, így szólott:
- Vedd át, Boér Antal, de a felét oszd szét a gyergyóiak közt!
Nem így van! Másképp van! Ne fecsegjenek kendtek előre. Minden kitudódik, ha egyszer, talán már nemsokára, ide toppan Boér Antal.
S lőn, hogy a harmadik esztendő végével egyszer csak azt a hírt kezdték hordogatni a kolozsvári fuvarosok Gyergyóba:
- Tisztelteti Gyergyót öreg Boér Antal és hogy ő jön el majd ide követnek. Hogy valaki másnak oda ne ígérjék.
- No, csak az kellene!
Új fuvarosok új hírrel jövének:
- A következő héten itt lesz Boér Antal.
- No, az Isten hozza!
Néhány nap múlva Kocsy Pál kiáltotta el keresztülmenet a falvakon:
- Holnap útnak indul öreg Boér Antal. Holnapután itt lesz.
Hej, megmozdult erre minden élő lélek. Talpra most, székelység! Most mutassuk már meg, hogy fogadja Gyergyó az ő jótevőjét! Öltözzetek fehér ruhába, leányok! Üljetek szaporán nyeregbe, legények!
Így jött be Boér Antal Gyergyóba, ahol nem volt se ismerőse, se nexusa, s meglett 1872-ben képviselő oly lelkesedéssel, hogy Rothschild se bírt volna összehozni ellenébe tíz voksot.
Ha a székelynek két esze van, három van Boérnak. S három ember eszéhez három ember kora illő, méltányos járandóság.
A FIAMURAM LOVAI
1891
I. A rudas
A kis fiaimnak, mikor kimennek falura a nagyanyjukhoz és ott lovasdit játszanak, két kis lovacskájuk van. Az egyik mind a két szemére vak szegényke, úgy híjják, hogy Párniczky Pali.
Kocsisnak nem jó, mert ha a lovak ragadnak, vályún, fatuskón átugrálva, őmaga fölbotlik a szerszámokban; de annál jobb lónak, mert figyel a gyeplőrángatásokra, a »tülled«-re és a »hozzád«-ra, egyszóval hagyja magát kormányoztatni, amit az én fickóim különösen szeretnek benne s állandóan lónak használják, egy kis csengettyűt kötve a nyakára, mely egész a hasáig fityeg kócmadzagon.
A rudas lovacska (mert Párniczky Pali a rudas) nem született vakon, látta már a világot, de alig emlékszik rá, hároméves korában esett himlőbe és teljesen megvakult. Isten világáról igen keveset tud. A pajtásait sem látta sohasem, de azért megösmeri őket a tipegésükről, a csoszogásukról: »Ez a Laci, az a Berci!«
Kevés szavú fiucska, alig szól valamit, elmélyedő, gondolkozó, komor egykedvűségét csak akkor veti le, ha rajta van már a gyeplő, vígan ficánkol és nyerítez:
- Nyihihi! Nyihihi!
- Gyű, cocó, gyű!
Prüszkölnek, csörtetnek, rohannak, szinte dobog a föld. Rezseg tőlük az egész udvar, hápogva riadoznak a kacsák, csipogva gurulnak szét a gyámoltalan apró libácskák (némelyik azonban halálfia lészen a talpaik alatt), csak a komondor nézi nagy flegmával.
A ház öreg filozófját ki nem venné a sodrából semmi, csak ezek a szemtelen legyek ne volnának!
Hanem ezen se lehet változtatni, gondolja magában. »Hiszen azért adta a gondviselés ezt a légycsapót!« S jobbra-balra csapkod bozontos farkával szüntelenül.
Meg sem állnának a lovacskák és gazdáik talán a világ végeig se, ha közben nagymama nem hozná az abrakot, puha foszlós kalácsot és piros cseresznyét.
- Hó, hahó!
Itt a stáció. Álljunk meg, etessünk!
Nem mondja már a lovacska, hogy »nyihaha«, hanem azt mondja, hogy »ham«. Nyisd ki, Palkó, a szájadat!
A kis gazdák versengve tömik az abrakot a Palkóba, aki csak ott bent a szájában találja ki már, hogy mit eszik. - Ez a kalács, az a cseresznye. - Jaj de jó!
De hátha még azt látná, milyen szép a cseresznye! A szárával fülbevalónak alkalmas (tegyünk a lovacskák füleire is!), a magvából pedig golyó lesz, mely az összeszorított ujjak közül messze pattan, s ha a létrán gubbaszkodó cicát találja, az ijedten rohan el, mintha igazi lövés érte volna…
A cseresznyemagok vadászokat hevenyésznek a kocsisokból; pihenhet a lovacska. A nyerges ló, Marci maga is beállt vadásznak, de a rudas, a Pali félrevonul s hanyatt dőlve a nagy akácfa alatt, epekedve kérdezgeti az arra menő öregektől:
- Borul-e, bátyika?
Feltűnt nekem, hogy a szegény fiucska mindennap kérdezi ezt.
- Borul, fiacskám - feleltem neki egy ízben -, de miért kérdezed? Talán félsz a mennydörgéstől?
- Inkább szeretem - felelte ábrándos hévvel. - Oh, de mennyire várom. Mindig várom.
- Aztán mért örülsz úgy a mennydörgésnek?
- Mert akkor villámlik is. Oh, szép a világ, bátyika. Szeretem látni, ha csak egy kicsit is. Oh, be szép a világ!
- És a villámlásnál látsz!
- Látok egy csepkét.
- Igazán látsz?
- Olyan az, bátyika, mint mikor kicsike koromban gyufát gyújtottak a sötétben. Egy szempillantásig megcsillannak a fák, a házak és az emberek. Nagy gyönyörűség az!
- S egyébkor semmit se látsz?
- Semmit, semmit. Örökös éjszaka van. Olyan fekete, mint a szurok.
Tehát van még szeme, látna - de a világosságban van a baj. A ragyogó naptányér, amely sugár-kévéjével csak a földgolyóbis felét önti el, az ő két szeméig nem ér el; tűz-láng, mely egy egész falut elboríthat s éjjel is bevilágítja a mennyboltot, a Palikának nem mécses.
Micsoda hitvány fény lehet ez mindkettő a villámé mellett!
S mikor mindenki búvik, bevonul nagy vihar, égiháború idején a födél alá, még az oktalan állatok is remegve húzódván a félszerekbe, az ólakba, akkor a kis Palika előjön, leül a ház elé a padkára s vágyó, mosolygó arcát a haragos ég felé fordítva, várja, nagy szívdobogva várja, míg egy-egy gyufaszálat gyújt meg az istenke, keresztül-kasul húzgálva azt a firmamentumon.
Palika megilletődik a látványtól. Két fekete szeme, a két kiégett, holt planéta, él egy percig.
- Oh, be szép a világ! - susogja önfeledten.
De már ismét nem lát belőle semmit, semmit.
II. A nyerges
A nyerges ló, a béres kis fia, a Marci; lába, szeme hibátlan. A Marci erős, okos, jól lát, jól tud szaladni, de neki meg az a baja van, hogy a nyereg ott a hátán; púpos a szegény kis Marci. Úgy nőtt fel az istenadta, éppen mint a Toldi Miklós lova. Igazán érdemes elmondani. Hadd lássák azok az országigazító urak, hogyan terem a parasztember.
Mikor a Marci született, abban a pillanatban halt meg az édesanyja.
Az apja, Kópja Mihály, ahelyett, hogy sírt volna az egyik szemével az asszonyért és nevetett volna a másikkal a fiúnak, se nem sírt, se nem nevetett, hanem csak a fejét vakarta és káromkodott:
- Mármost mi az istennyílát csináljak ezzel a poronttyal? Vagy az anyja is élne, vagy ez se született volna.
Még az Istennel is pörölt, az öklével fenyegetve:
- No, ha csak úgy tudod dirigálni ezt a világot, abba is hagyhatnád, én öreg Istenem! Mi legyen ez tőled, hogy ide dobod ezt a kölyköt? Hát az öklömmel szoptassam?
A gyereket csakugyan alkalmatlan helyre hozta a gólya. Kópja Mihálynak mint béresnek hajnaltól estig dolga volt künn a mezőben, pesztonkára, dajkára pedig nem telt.
De hát a picinyke, ökölnyi Marcikát mégsem ölhette meg (mert becsuknák, felakasztanák érte), hanem az Istentől várta, hogy vegye vissza szegénykét, sorozza be az ő angyalai közé, hátha még valami hasznát is veheti ott fent; itt egészen fölösleges.
Abban meg aztán éppen semmit sem látott Kópja Mihály, ha egy kicsit segít is az Istennek.
A csecsemőt kitette hajnalonkint az eszterhaj alá egy teknőbe. Csak későn este tért haza, mindennap azzal a hittel, hogy meghalt a gyerek, hogy éhen halt meg. Mert jól jár, ha meghal. Pedig milyen szépen tud mosolyogni.
De a Marcika is ragaszkodott az élethez. Sírt-rítt, ordított a teknőben. A szép kényes parasztmenyecskéket, akik arra jöttek-mentek kosárral a hátukon villogó sarlóval a kezükben vagy filigrán gereblyével a vállukon, megállította a gyermeksírás; nekik is van otthon kicsikéjük - talán az is sír most; hamar átértették a helyzetet, megesett a szívük s bizony nem sajnálták kikapcsolni azt a pruszlikot…
- Gyere no, kis féreg, szopjál egy kevéskét.
És Marci szopott. Végig kóstolgatta a falu összes tejeit… Még a királyfinak sincs olyan változatos kosztja ebben a korban!
Olyan dologtalan gyerkőc vagy aggastyán is elég akadt, aki unalomból odaült néha a teknőhöz és lóbázta jobbra-balra, még tán dúdolt is hozzá valami altató dalt. Egyszóval nőtt a Marci.
A béres nem győzte a fejét vakarni csodálkozásában:
- Ez a gyerek csak nem tud elpusztulni!
Hogy vigyáz a gazdag a porontyára, és mégis meghal; elviszi a tejláz vagy az a nagy kőműves, aki azokat az apró dombokat építgeti a temetőkben: a difteritisz. Marcinak pedig kezdtek rendre kibújni a fogai. Ugyan mire valók? Mit fog velök enni?
Hát azt, amit a jó emberek adnak. Falun még vannak jó emberek. Marci megtanult járni, szaladgálni, anélkül lett pólyás gyerekből karonülővé, hogy valaha pólyákban lett volna s karonülőből gyorsan cseperedett föl pendelesnek, mert hisz úgysem volt kar, amin üljön.
A pendeles gyerek pedig már ember. Marci fölment egyszer a padlásra verébfészket kiszedni és leesett a létráról. A feje összezúzódott, a hátgerinc-csontja eltört. Élettelenül, véresen feküdt az udvaron.
A béres nem hívatott hozzá orvost:
- Hisz úgyis meghal. Lehetetlen, hogy meg ne haljon.
Egy zsuppot terített ki a fa alá, arra fektette a Marcikát és beüzent az ostorostól az alsó végre Gunyánéhoz, aki mosott rá:
- Mondd meg, fiam, a Gunyánénak, hogy tiszteltetem, mossa ki és vasalja ki íziben a másik kis inget, mert kell, hogy tiszta legyen az ing, amiben eltemetjük.
Eképpen intézkedvén, elment szántani. Gunyáné mosta az inget, a Marcika pedig nyöszörgött, jajgatott.
Jajgatott napokig, nyöszörgött hetekig, míg egyszer csak föltápászkodott, de már görbén, púposan, s csakhamar annyira összeszedte magát, hogy megint olyan fürge, tűzrőlpattant volt, mint a karika.
A béres nem győzte a fejét csóválni:
- Ez a gyerek csak nem tud elpusztulni.
Hanem az idén, mikor a kis fiaimat a nagyanyjukhoz vittem, csak nem láttuk sehol a Marcit, pedig mint hűséges lóhoz illik, ki szokott jönni jó messzire a gazdái elé.
A béres künn volt az udvaron és éppen egy faszöget alkotgatott a bicskájával, a járomlyukba valót.
- Hát a kis Marci hol van? - kérdem tőle.
A gyerekeknek is az volt az első szavuk: »Hol van a nyerges lovacskánk?«
- A Marci? - szólt egykedvűen a béres. - Odabent az istállóban haldoklik szegény pára. A szénatartóba fektettem le, a friss fűre. Alkalmasint már meg is halt. Az imént, mikor néztem, meg volt már egészen feketedve.
- Szent isten, mi baja lett?
Kópja Mihály vállat vont:
- Az Isten tudja - szólt könnyedén, nagy gonddal igazítva be helyére a járomszöget.
A kis fiaim sírva fakadtak, hogy most már angyal lesz a Marciból lovacska helyett; nagyanyjuk nem győzte őket vigasztalni:
- Ej, hát ne sírjatok, kedveskéim. Hiszen van még elég gyerek a faluban. Hozok nektek akár tízet is.
- Nekünk a Marci kell - mond makacsul a László. - Azon már nyereg is van!
- Úgy! Neked a Marci kell, szívecském? Ej, az a csúnya Marci! Nem szép tőle! Pedig még itt szaladgált délben, névnapot jött köszönteni hozzám s még evett is, de mennyit! Szabadjára hagytam a sok étel között.
A gyerekek mindenáron látni akarták még a haldokló Marcit. Bementünk az istállóba.
Csakugyan ott feküdt a szénatartóban felfordított, meghólyagosodott szemekkel, elkékülve.
Megtapogattam a homlokát; nedves volt. Ez már a halálverejték.
- Marcikám fiam, mi bajod?
Zavaros tekintetét reám vetette.
- Meghalok - suttogta tompán.
- Itt vannak a kis gazdák, Marcika. Itt van a Laci meg a Berci. Nem jössz velök játszani?
- Nem! - szólt elhalón és behunyta a szemeit.
De amint közelebbről megtapogatnám, megvizsgálnám, látni való volt, hogy a hasa fel van puffadva, mint egy tömlő, azaz mint két tömlő, mert a gatyamadzag (a pendeles gyerekből már azóta gatyás gyerek lett) mélyen bevágódván, kétfelé osztja a felfújt hast; hátha ez zavarja a vérkeringést. Ej no, hol a bicskám!
Nosza, előkerestem hirtelen és elvágtam vele a madzagot.
A fiú gyors lélegzetet kezdett szedni; nini, a kékesség múlik az arcáról…
Egy fél óra múlva már künn szaladgált az udvaron vígan, pajkosan, nyerítezve:
- Nyihahaha! Nyihihihi!
A béres nem győzte a fejét csóválni.
- Ez a gyerek csak nem tud elpusztulni.
A nagymama pedig az uzsonnánál tanulságos mondásokat faragott az esetből az unokáinak:
- Így járnak a torkosok! Marci sokat evett. Hét évig koplal és egészséges, egyszer lakik jól és meg akar halni. Úgy, úgy, akit koplalásra teremtettek az istenek, sohasem szabad jóllaknia.
De a gyerekek nem hallgattak a nagymamára, talpaik alatt égett a föld, mert egyre édesebben hangzott az udvarról a »nyihihi«.
- Gyerünk, gyerünk! Hol van az ostor, hol van a gyeplő!
… Tüsszög már, kapál már odakünn a púpos lovacska, meg a vak lovacska.
A BECSÜLETES ABDALLAH ÉS A ROSSZLELKŰ HASSZÁN
(Török történet)
1891
Ehhez a meséhez okvetlenül becsületes török neveket kellett választani, mert még mesének sem igaz nálunk, keresztények között. Hasszán még csak akadna, de már az Abdallahot okvetlenül hozatni kell egzotikus országból. Hasszán afféle szegénylegény-forma ember volt, akinek a lelkét sok tarka macska nyomta és a mekkai vásárokon, Allah bocsásson meg neki, enyves körmeivel sok értékes jószágnak adott lábat. A Bajram-ünnepeken, állítólag mint zsebmetsző foglalatoskodott a mecsetekben. Általában sok rosszat beszéltek róla. Mondták, hogy nyáron az erdőkben tanyázik és az útonállók mesterségét folytatja s fürge a tevéken utazó kereskedők kifosztogatásában. De mindezt álarcban teszi. Ezért nem került még horogra. Annyi bizonyos, hogy kétes jellem volt, de bizonyítani senki sem tudott. Üres szóbeszéd is lehet. Allah lát csak a vesékbe.
Mennyivel más ember volt Abdallah; nemes, nyílt jellem, akinek a jósága közmondásos, híre, neve szeplőtlen, tiszta, mint a ma kinyílt liliom fehérsége. Nyájas, szelíd, vallásos és adakozó volt. Maga a mekkai serif, El-Nazdram így szólt róla: »Abdallah a legtökéletesebb muzulmán, kibe Allah a maga lelkét küldé.«
Abdallahnak volt egy híres lova, a Rim, akit ő maga nevelt, etetett, itatott kis csikó korától kezdve, a sörényét fésülgette és fonta, szóval úgy szerette, mint ahogy az ember a szeretőjét szokta, vagy még talán jobban. Hanem szép is volt ez a Rim. Karcsú, délceg növésű, finom lábakkal, szép lámpásos homlok s az a fölséges fejtartás, akár egy kevély odaliszké. Hát még a különös színe; fekete volt, mint a fiókholló, de fehér és pej foltok rajta emitt-amott. Az egész környék csodálta a lovat, aki amellett oly gyors futó is volt, hogy szinte röpülni látszott.
- Ilyen lova nincsen a padisahnak sem - mondogatták szerte, kik a gyönyörű állatot megcsodálták.
A rosszlelkű Hasszán azonban mást mondott.
- Ennek a lónak az enyimnek kell lennie.
A rosszlelkű Hasszán ezt mondta s még aznap beállított Abdallahhoz.
- Tudod-e, miért jöttem hozzád?
- Allah vezetett ide, foglalj helyet.
- A lovadat akarom megvenni - folytatá az enyveskezű.
- Nem eladó - felelte Abdallah határozottan; amire Hasszán elszomorodék, rút, bozontos fejét lehajtotta csüggetegen s hosszú szakállán könnyek peregtek alá.
- Akkor hát el vagyok veszve. Jaj nekem!
Abdallahot nagyon bántotta a Hasszán elkeseredése, sörbetet hozatott neki s barátságosan kikérdezé:
- Mire kellene a ló?
- Egy haldokló rokonom Damaszkuszba hí betegágyához. Egy nagy örökségről van szó, jó Abdallah, amelyet elkanalaznak tőlem, akik a haldokló szemeit befogják. Sietnem kellene gyors paripán, de se pénzem nincs, se lovam. Reád gondoltam nagy szorultságomban; reád, kit a jószívűség mintaképének tartanak. Hittem, megesik rajtam s derék két fiamon, kiket ez az örökség boldoggá tehetne, a szíved, s eladod nekem a Rimet, melyért kész volnék visszatértemkor bármely árt fizetni az örökségből.
- Nem csalódtál a szívemben, Hasszán. Ím itt van kölcsön egy zacskó arany, vegyél magadnak alkalmas lovat és utazz el. Allah segítsen az úton és céljaidban! Örülök, hogy olyan derék fiaid vannak. Valóban olyan kitűnőek? szeretném őket ösmerni.
- Majd megösmertetlek velök, jó Abdallah.
Hasszán ajkaiba harapott, látta, nem boldogul ez úton, átvette a zacskó aranyat nagy hálálkodások között, de azért a ló megszerzéséről nem mondott le. Új és új terveket koholt ki.
Egy nap erőtlen, beteges zarándok érkezett Abdallahhoz, hogy kipihenje magát hajlékában. Mekkából jött, a búcsújáró helyről, s mindenféle szent ereklyéket hozott tarisznyájában, többi közt Mahomednek, az első kalifának zápfogát.
A zarándok elkezdett panaszkodni, hogy tovább immár nem folytathatja útját gyalog, elfáradt, megtikkadt, lábai fölsebződtek, s kénytelen megválni becses ereklyéjétől, a zápfogtól, hogy magán segíthessen.
- Mit kívánsz érte? - kérdé Abdallah.
- Add nekem lovadat érte.
Abdallah gondolkozott, aztán így szólt:
- Magam is belátom, hogy tested nem bírja ki az útat tovább gyalogosan; legyen meg tehát, fölnyergeltetem neked a lovamat.
A zápfog Abdallahnak maradt, a zarándok pedig felült a lóra és elvágtatott a Hasszán házába.
Az már az udvaron várta és dühösen riadt rá:
- Hisz ez nem az Abdallah lova, te szerencsétlen. Hisz ez nem a Rim. Az öreg gazember kijátszott minket!
A zarándok, aki nem volt más, mint a gonoszlelkű Hasszán nagyobbik fia, álszakállal és álhajjal, menten visszanyargalt Abdallahhoz.
- Megcsaltál a lóval, jó ember. Hisz ez nem a te lovad, nem a Rim.
- Természetesen - felelte Abdallah nyugodtan -, a szomszédom lovát vettem meg számodra. Éppúgy nem a Rim, mint ahogy a zápfog nem a Mahomed prófétáé.
Nehány hónap múlva Abdallah vásárra ment, léceket és gerendákat venni egy házhoz, melyet a helység szegényei számára építtetett.
Útközben egy hídnál jajgatást és siránkozást hall a híd alatt.
Leszáll a Rimről s kérdi hangos szavakkal:
- Ki nyöszörög ott alant?
- Én szegény szerencsétlen - kiálta egy hang -, nekitámaszkodtam a híd karfájának, a karfa letört, leestem és kitörtem a lábamat. Jó lélek, bárki légy is, Allah nevében segíts rajtam, ne hagyj elveszni nyomorultan.
A jólelkű Abdallah rögtön leszállt a híd alatti mélyedésbe s ott egy csinos fiatal embert látott mozdulatlanul elterülve.
- Nagyon fáj?
- Azt hiszem, mindjárt meghalok. Jaj, jaj!
- Jer, támaszkodj reám, magam mellé veszlek a lóra.
- Mozdulni se bírok, jó apó.
Az aggastyán kénytelen volt fölnyalábolni az ifjút, és ölben vinni nagy szuszogva a legközelebbi kunyhóig, ahol bekötözte s ecettel borogatta a lábát óránkint, s minthogy csakhamar leszállt az este, éjjel is ott maradt az ismeretlen beteg mellett, míg lovát, a gyönyörűséges Rimet, odakötötte az olajfához mely a kunyhó előtt, éppen olajszüret ideje lévén, hullatta érett bogyóit a szélben.
A beteg ifjú, ki Szelimnek mondta magát, lázasan lihegett fekhelyén, néha-néha a Koránból morogva egyes szép helyeket, amikre az öreg Abdallah ájtatosan bólintgatott; és addig-addig bólintgatott, míg egyszer csak bezáródtak ősz szempillái; öreg szemeit lenyomta Majmuna, az álom jótékony tündérnője, szelíd, puha kezével lágyan megsimogatva becsületes, ráncos arcát.
A lábatörött ifjú észrevette, felugrott fekhelyéről és kiosont.
Az okozott neszre fölébredt Abdallah is:
- Talán vizet akarsz inni, fiam? Mintha szóltál volna valamit?
De kérdésére nem jött felelet.
Abdallah elindítá tenyerét a sötétségben, hogy megtapogassa az ifjú homlokát, nem forró-e, de csodálkozva vette észre, hogy a fekhely üres.
A dzsinek űznek vele rossz játékot? Természetesen. Hiszen az ifjú meg sem moccanhatott törött lábával.
- Hej, Szelim, Szelim! - kiáltá és megragadván a szalmazsákot megrázta. - Hol vagy, Szelim?
Szelim nem volt sehol.
Az öreg felugrott és kirohant a kunyhóból. De későn. Szelim már akkor ott ült a Rimen, a kantár a kezében, a két lába a kengyelben.
- Hej, Szelim, Szelim, hol vagy, fiam?
- Itt ülök - szólt ez gúnyos hahotával. - Itt ülök a Rim hátán. Lefőztelek, vén szamár! Gyű, Rim!
A ló meghorkant a térd nyomása alatt, aztán megindult hetykén, délcegen, mint ahogy járni szokott, fejét hol levágva, hol felhajítva.
- Én vagyok a Hasszán kisebbik fia - kiáltá a lókötő messziről.
Az öreg kétségbeesetten futott utána.
- Megállj! Megállj egy szóra! Csak egy szóra!
- Nem vagyok bolond, apóka, hogy megálljak. Mondd el, amit akarsz a kádinak. Nem félek ám én a káditól.
De az öreg csak futott a vén lábaival lélekfogytáig, rogyásig.
- Állj meg, állj meg! - kiáltozá. - Nem akarom a lovat elvenni. Csak állj meg! Valamit akarok mondani. Allahra mondom, nem veszem el tőled a lovat. Csak hallgass meg!
Az ifjút megszúrta a kíváncsiság. Vajon mit akarhat mondani, ha a ló nem kell neki többé. Ez mégis különös egy ember.
- Nos, jól van, öreg, megálltam. Örömest teszek barátaimnak apró szívességeket. De ne gyere nagyon közel. Beláthatod, hogy a helyzet gyanakodóvá tesz egy kicsit. Állj meg te is s messziről mondd meg mit akarsz.
Az öreg Abdallah megállapodott néhány lépésnyire a lovastól s szelíd, nyájas hangon mondá:
- Ami megtörtént, megtörtént, csak arra az egyre kérlek, tartsd az esetet titokban, ne mondd el senkinek. Én is hallgatni fogok vele, mint a föld… Nos, megteszed?
- Mondtam már, hogy örömest teszek apró szívességeket barátaimnak. Hallgatni fogok, apóka. De valóban kíváncsi vagyok, miért kívánod ezt éppen te?
- Mert attól tartok, fiam, hogy ha ez az eset kitudódik, a jó emberek is elvesztik a kedvüket a jótékonyság gyakorlásától.
Így szólt az öreg, becsületes Abdallah és most már csendes léptekkel gyalog folytatá útját a városba, léceket és gerendákat vásárlandó ahhoz a házhoz, melyet a szegények számára kívánt építtetni falujában.
AZ ELKÉPZELT MÉZ
1891
No, ez már csak új téma lesz, elcsépeletlen és pikáns. A mi saját, külön szerelmeinkről. A közönségnek fogalma sincs róluk.
Érdekesek-e? Nem, csak furcsák. Az író - különben is azt szeretik önök mondani - kivételes lény, másféle vérből van. Igen, az ő szerelme is másforma.
De ne legyenek tévhitben, hogy a múzsával példálózom; én a földi szerelmeket értem a földi asszonyokkal, melyek azért mégis sajátosan a képzelet és a valóság között lebegnek.
Bocsánatot kérek az alábbi drasztikus kifejezésért, hogy a nyomtató ló száját nem lehet befogni; tetszett ugyanis a mennyei gondviselésnek minket igen közel tenni a szerelem forrásainak egyikéhez, persze a leghitványabbhoz, ahová csak az elhagyottak járnak (mint ahogy a csóka csak az ökörnyomból iszik). E forrás vékony, sovány, egészségtelen s környékén nincsen gyep, színes virág, csak hervatag petrezselyem.
A »Kishirdetések«-et értem, Vénusz pocsolyáját, amely a lap negyedik oldalán terül el, a Merkúrnak szentelt berekben. Itt rikító tavasz virít, folynak a titokzatos szavakba rakott korrespondenciák, randevúk, házassági ajánlatok, részint dévaj pajkosságból, részint, hogy a rovat minél élénkebb, minél gazdagabb és változatosabb legyen, mint agent provocateurök maguk a lap munkatársai is beleugranak a levelezésbe.
Néhány éve múlt már, hogy a kishirdetések közt ott volt lépnek ez az egy sor is: »Egy fiatal költő levelezésbe szeretne bocsátkozni egy szellemes hölggyel.«
Az aradi posta hozta az első levelet a »fiatal költő«-nek. A kiadóhivatalban sejtették, hogy »otthoni csinálmány« a hirdetés, felhozták a levelet a szerkesztőségbe, ott hányódott napokig az ollók és a kilyukasztott lapok között.
Rózsaszín levél volt, a boríték hajtásán egy szárnyát kiterjesztő galambbal. Olyan szép kis ügyes levél volt, hogy megszántam.
- Melyitek az a »fiatal költő?«
Egy vézna, nyomott arcú munkatársunk mondá:
- Én volnék, ha volnék.
Feltörte a levelet, átolvasta, aztán szó nélkül dobta le a padlóra.
- Ohó, Gyula barátunk! Hát Ámor urat hívogatjuk, aztán így bánunk azokkal, akiket küld?
- A szokott Flórika felel. Hiszen ösmered? A negyvenes évek Flórikája, aki lelkesül a költőkért - szólt azzal a gúnyos fitymáló mosollyal ajkain, amely sajátja volt.
- Szellemes-e?
- Nem éppen-éppen, de elég kellemetes libácska lehet.
Fölemeltem a levelet és átolvastam. Azon bájos levelek egyike volt, aminőket csak nők tudnak írni. Egy-két szeretetreméltó vétség a helyesírás ellen s egy csomó naivság, e kedves tavaszi rügyek. Flórika álnévvel ajánlkozik, hogy ő kész posta útján (a mama tudta nélkül) csevegni a fiatal költővel s mindjárt fecseg is ízelítőnek vagy három oldalnyit puszta semmiségekről.
- Válaszolj neki, szegénynek!
- Ha ráérek - szólt a fiatal költő -, szeretném az igazi nevét megtudni. Különben ostobaság az egész.
Csakugyan válaszolt neki az igazi neve alatt, mely már jól hangzott az irodalomban. (Tíz forintot fizettek egy-egy verséért a szépirodalmi lapok.) Néhány hét múlva sűrűn folyt a levelezés »Tóth Mária« kisasszonynak címezve. A leány igazi neve is megkerült már.
Eleinte mindég elreferálta nekem a kapott levelet, egy idő óta nem szólt semmit. Magam hoztam fel egyszer.
- Mennyire vagy már a Flórikával?
Elpirult és vontatva mondá:
- Ostobaság az egész.
De az »ostobaság« gyors növekedésben volt. Gyula barátunk teljesen átváltozott, arca mintha kigömbölyödött volna, szinte csinos fiú lett, szemei ábrándosan csillogtak. Bizony még megérjük, hogy boldog ember lesz belőle, aki az örök szomorúságra született.
A levelezés egyre folyt, de most már titokban csinálta. Ott künn a folyosón adta át a szerkesztőségi szolgának: »Adja fel ajánlva, Samukám!« Valamelyik nap egy csomagot küldött: a verskötete volt benne, a »Magány«. Ajkairól eltűnt a kesernyés vonás, s új költeményeiből derűs ég mosolygott, tele vonatkozással az ismeretlen ismerősre. Egyszóval halad a szegény fiú, úton van a »verem« felé. A rózsákkal kibélelt verem felé.
- Mennyire vagy már, Gyula pajtás?
- Semennyire - szólt elkomolyodva.
Aha, most már nyakig benne van a veremben.
Nem említettem többet, csak magamban mosolyogtam a szegény poéta-gyereket, aki egy női nevet kap és azt felruházza saját ízlése szerinti termettel, arccal, szemekkel, aztán bolondul érte…
Sok-sok hét elmúlt, a levelek egyre jöttek-mentek, ha egyik elmaradt egy napra, akkor barátunk nyugtalan, izgatott lett, szurkált, gyilkolt haragjában (mert ő vezette a színi-rovatot). Hanem egy nap vidáman toppant be a redakcióba, kicsípve mint egy gigerli, új kalappal, új nyakkendővel, piros szegfűvel a gomblyukában.
- Hát téged mi lelt?
Egy percig habozott, hogy szóljon-e, aztán egyszerre a szólásra határozta magát s kitörő bőbeszédűséggel hadarta:
- Jön. Itt lesz ma. Látni fogom.
- Kit?
A Marit… A Flórikát. Eljön, az anyjával. Vagy hogy itt is van már. Légyottom van délután. Akarod, hogy neked is bemutassam?
Barátságosan veregette meg a vállamat, mint akivel valami nagy kegyet kóstoltatnak.
- Nem bánom…
- Mit, hogy nem bánod? Elhiszem. Délután háromra van a találkozás a Lloyd-épület előtt, a sósfürdőbe menő kocsiknál. Isteni lesz, barátom.
- És hogy ösmertek egymásra?
- Fölségesen van kicirkalmazva minden. Az én gomblyukamban egy piros szegfű lesz, az ő hajában is egy piros szegfű, a kalapján pedig kék pántlika. Mindezt előre elvégeztük levélben. Gyönyörű kombináció! Mari a sósfürdőbe megy anyjával, s a társas kocsira mi is felülhetünk. A többi aztán az isten dolga.
- Jól van, elmegyek.
*
Halad a világ, gyerekek! Valaha (húsz év előtt) az elbeszélés e stádiumán élceken törtem volna a fejemet, amiket a sófürdői omnibuszokra szórjak, mert létezett-e novella anélkül? S milyen kitűnő alkalom! Összes alakjaim az omnibuszra fognak ülni, még magam is. De ez idők elmúltak. Az írók nem vadásznak többé seregélyekre, hanem medvékre és oroszlánokra. A becsületes pékek, kiket apáink humora úgy mutatott be, hogy ők egyre vastagodnak, míg a sóspereceik vékonyodnak, már múmiák. A pékeket felváltották az omnibuszok. Az omnibusz-lovakat felváltották a tanfelügyelők; a tanfelügyelőket felváltották a miniszterek. Ma már csak miniszterbe érdemes kiereszteni a fullánkot.
Azért hát egészen simán lehet elmondani, hogy amint ott álltunk délután háromkor, egyszer csak kibontakozott a járókelők közül egy sovány vidéki asszonyság, zöld krispinben egy fiatal, cingár lánykát vezetve kezén.
- Ez az! - szisszent fel Gyula izgatottan.
- Ej - szóltam -, sok kék pántlika van a világon.
- Érzem, hogy az - suttogta. - Nézd, nézd, egyenest ide tartanak; a piros szegfű is ott van a hajában.
Valóban, kenderszín hajában ott piroslott a szegfű. De nem is piroslott aztán más. Bágyadt, halavány teremtés volt, fejletlen, vékonyka, nagy ábrándozó kék szemekkel. Egyéb szép nem is volt rajta.
Felültek az omnibuszba; mi is felugrottunk utánuk. Gyula átellenbe ült ideáljával, én pedig a mama mellé kerültem. A kocsis bevárta, míg teljesen megtelik a kocsi, ami igen lassan ment. Szerencsére odajött Korongi színész, a híres komikus.
- Hej, kocsis, indulunk-e már?
- Az úr az ötödik. Ha nyolcan leszünk, indulunk. A tréfás kedélyű Korongi is felült, de a hatodik ember sehogy se akart megérkezni.
A mama az esernyőjével játszadozott.
- Milyen unalmas ez a várakozás - szólt rekedtes elfojtott hangon leányához, ki lesütve tartotta a fejét s lopva vetett egy-egy pillantást Gyulára. A szegény fiú odavolt az izgatottságtól és örömtől.
- Cudar szeles időnk van - szóltam most én, valami társalgást akarva kezdeni, de senki sem felelt. A mama rám nézett, aztán elfordította a fejét.
A színész kivette az óráját, ásított s aztán leszállt a nyitva levő ajtón. Mindnyájan kétségbeesve néztünk utána; hiszen most már megint csak négyen leszünk! Megint később indulunk!
Korongi átidomította a kalapját odalent, felhúzta a kabátja gallérját feljebb s fejét behúzta a lapockái közé s újra odaszólt a kocsishoz vékony hangon, közbe-közbe köhécselve:
- Mondja csak jó ember, maga szállítja az utasokat a sósfürdőbe?
A kocsis, aki flegmával pipázott a bakon, mogorván mondá:
- Ha nem vak az úr, hát láthatja a kocsin felírva.
- Mikor indulunk?
- Mindjárt, mihelyt még két személy jön. Az úr a hatodik. Csak üljön fel, öregúr.
De Koronginak eszeágában sem volt felülni, magkerülte a rozzant bárkát, mialatt arca alakja ismét más formát nyert és a másik oldalról lépett a kocsis mellé:
- Dicsértessék a Jézus Krisztus! Mennyiért visz a sósfürdőbe?
- Húsz krajcár - szólt a kocsis -, csak tessék üljön fel, tisztelendő úr! Hála istennek, mindjárt megtelik a kocsi. Korongi felült, de csak azért, hogy ott bent lesimítsa haját a homlokára, ahogy a dandyk viselik, mire leszállt kinyújtott nyakkal, akár egy gém s hosszúkás, meredeken leszelt arccal, előre nyújtott állal, raccsolva kiáltván a gyanútlan kocsisra:
- Mikkorr indul a szekérr?
- Mindjárt, nagysága! Mindjárt most - s gyorsan előrántotta az ostorát. - Gyű, Beckó, gyű Márta!
Beckó és Márta makacskodtak egy darabig, de aztán mégis csak kipiszkálta belőlük az ostor a kötelességérzetet.
Ekkor jött lihegve egy péklegény a tele kosarával.
- Hollá! hollá! A sósfürdőbe!
- Elkésett; de ha tán ide mellém ül fel a bakra. Hova viszi azt a sok kiflit?
- A fürdőbe!
A Lánchídnál megállott az omnibusz; a péklegény megütközve kérdé:
- Valami baj van?
- Régi baj. Hídpénzt kell fizetni.
- Ej, no! - szólt a péklegény. - Hát nem olvas kend újságokat?
- Mire volna az?
- Hát nem tudja kend, hogy a tarka ló nem fizet vámot?
A kocsis meghökkent, mert Beckó és Márta tarkák voltak. Fiatal korukban bizonyosan hintót húztak: egyformaságukon látszott, hogy valaha gondos úri szem keresgélte őket együvé.
- Igazán? Az országgyűlés hozta a törvényt?
- Nem tudom, ki hozta, de arra a hitet is leteszem, hogy a tarka ló nem fizet vámot.
- Mennydörgettét! - kiáltott fel. - Ha én ezt tudom. Mennyi pénzt pocsékoltam már el. Ezek a gaz vámőrök nem figyelmeztetik az embert!
S hangosan csapkodta meg a lovait.
- Hahó! hó! - ugrott eleibe a vámőr. - Miféle dolog ez?
- Tarka ló nem fizet vámot - felelte emberünk önérzettel, a péklegényre pislantva.
- Nem ám - szólt kacagva a figurás péklegény -, mert a gazdája fizet helyette!
- Bolond az úr! Tegye máskor lóvá az öregapját! - dohogott az együgyű ember, előkeresgélvén mellényzsebéből az aprópénzt, de aztán maga is okosabbnak látta nevetésre fordítani: »Persze, a gazda fizet, nem a ló!«
Bent a kocsiban némaság honolt, a színész egy újságlapot vett elő s apróknak mutatkozó szemeivel nagy kínnal fogdosgatta össze a táncoló betűket; a mama a hatosokat csörgeté zsebében, míg Gyula lopva nézte-nézte hölgyét, anélkül, hogy megszólítani merné, míg végre a rázós kocsin egy zökkenőnél kiesett a szegfű a kisasszony hajából.
Gyula felhasználta e pillanatot, érte nyúlt, de a másik kezével leejtette ügyesen a saját szegfűjét és a fölemelésnél elcserélte. No, ez jó ötlet volt. A vézna kis teremtés észrevette a csalást s édesdeden elmosolyodott. Szinte szép volt e percben. Könnyed fejbiccentéssel köszönte meg a lovagias szolgálatot s aztán haja helyett kebelére tűzte a virágot, a Gyula virágját, miközben arca kigyúlt, mint a fáklya.
A színésznek is tetszett a kis intermezzo, összegyűrte lapját, és kihajította az omnibuszablakon.
- Festeni való tájék! - szólt hanyagul, amint kibontakozott a Kelen földje.
- Munkácsy ecsetjét érdemelné - feleltem, talán csak azért, hogy mondjak valamit.
- Éppen most olvastam Munkácsyról, hogy a Mozart halálát festi.
- Festhet az már akármit. A Krisztussal megalapította a szerencséjét örökre.
- Igaz - mond a színész. - Azzal, hogy leszedte róla a palástot és csak egy fehér inget hagyott rajta.
- S főleg, hogy azt a kis aranyos sugarat is levette, ami a feje fölött volt. Nagy dolog az,… nagy dolog.
- Kétségtelenül az tette úrrá.
A krispines asszonyság megbotránkozva fészkelődék helyén s talán keresztet is vet magán, ha e percben egy nagy zökkenés és reccsenés föl nem ráz mindnyájunkat.
Az omnibusz kereke eltört (de szerencsére már közel a sósfürdőhöz), a nagy, idomtalan jármű féloldalt dűlt, a kocsis káromkodva ugrott le a bakról:
- Ilyesmi is csak velem történik!
- Jaj, jaj! - sikoltott az asszonyság holtra ijedve. - Gyere, leányom, szálljunk ki! Mindjárt tudtam, hogy az Isten büntetése el nem maradhat ilyen beszédekre. Pogányok közé keveredtünk, gyermekem!
- Mama! Ugyan, mama!
Mindnyájan leszálltunk, kifizetve az obulusokat a kocsisnak.
- Hát a többiek? - szólt az bámész szemeket vetve az omnibusz belsejébe. - Hol van a többi három úr?
- Miféle három úr? - csodálkozék Korongi.
- Hát a pap, meg az úrfi és a köhögős öregúr?
- Nem láttunk mi, lelkem, egy fiát se ezekből.
A kocsis szemei bambán meredeztek szerte, fejét csóválta, fülét vakarta.
- Ilyesmi is csak énvelem történik - dohogta keserűen. - Elszunnyadtam a bakon. Isten úgy segéljen, megesküdtem volna, hogy színről-színre láttam az urakat…
Gyalog kellett mennünk most már egy darabon a fürdőig. Az ősz hangulatos köde borongott a kies mezőn. A fű színe kezdte magát átjátszani a sárgába, a puszpáng fehér pihéi rengve szálltak a keresztül-kasul guruló ördögszekerek után; melyek úgy tűntek fel, mintha ezer meg ezer óriás pók szaladgálna egy óriási pergamenen, lila színben.
Az út nem lett volna kellemetlen, ha a tegnapi eső apró tócsákba nem gyűlik imitt-amott, amiket el kellett kerülni.
Az egyik ilyen tócsa pláne olyan hosszan feküdt keresztbe, hogy szinte nem lehetett kikerülni. A leány, aki elöl ment, félénken méregette szemeivel. Zavartan, habozva állt meg; felemelte a szoknyáit, ki is csillant formás bokája egy percre, mert a csinos fodor csakhamar visszacsúszott ismét a helyére és semmi sem látszott többé.
Gyula megérezte, hogy ez a perc a cselekvésé, odafutott, megelőzve s majdnem feltaszítva az asszonyságot, vakmerő elhatározással átfogta a vékony derekat s belegázolván a csapadékba, áttette édes terhét a szárazra.
- Köszönöm - rebegte a bakfis, aki útközben egészen odatapadt a lovagjához.
- Oh, ha leírhatnám, amit érzek - sóhajtott fel Gyula mámoros égő szemekkel.
Igazi írói vér volt. Még a paradicsomban is arra gondol, hogy milyen szépen lehetne leírni - az olvasóközönségnek.
- Oh, ha olvashatnám amit leír - felelte a leány álmatag, elmélázó tekintettel.
- Elküldöm, kisasszony - felelte ez lágyan, olvadón.
- Elfelejtkezik - suttogá szemérmesen a leány.
- Soha, kisasszony, soha. A költők csak egyszer szeretnek.
- Hát elküldi. De tudja-e a lakásunkat?
- Nem írtam-e már számtalanszor?
A lányka felelni akart, de már késő volt; a kifejlődő jelenet nem engedte.
A mama most ért a pocsolyához s buzdulván a példán Korongi úr, nemes elszántsággal vállalkozott, átnyalábolta az asszonyságot s kitette hasonló módon a szárazra.
A mama megbotránkozva rivallt rá, szúrós szemeivel átszegezve:
- Miféle szemtelenség ez?
- Bocsánat, nagysád - felelé Korongi könnyed mosollyal. - Engedje jóvátenni a hibámat.
S ezzel újra felkapta hölgyét és visszatette a pocséta innenső végére.
De már erre kitört a kacaj. Az asszonyság dühbe jött és az ernyője nyelével fenyegette Korongit.
- Belőlem ne csináljon csúfot! Kikérem magamnak. Ejnye, mordizom-adta járdataposói! Nézze meg az ember! De úgy van az, ha mindenféle emberekkel összeülünk.
- Mama, mama! Ugyan, mama!
- Csitt, liba, ne gágogj! Te is a magad lábán járhatnál. De neked is lovag kell. Ez az a híres zárdai nevelés. Ezért fizettem én százakat! Ne beszélj, prücsök, ne beszélj. Visszafelé fiákeren megyünk, ha mondom. De ilyen egy alázatot, hogy még visszatesz! Elkotródjanak az urak, azt ajánlom! Mert mindjárt rendőrt hívok. Még énhozzám mer nyúlkálni. Nem szégyenli magát, vén komédiás. No ‘iszen szépen becsapta azt a szegény kocsist. Hát illik az? S még visszatesz. No, megállj! Át tudok én jönni a magam emberségéből is.
Felgyűrte fekete selyemszoknyáját egész térdéig s magas everlaszting topánjában átgázolt a pocsolyán, folytonos szitkok közt. A szegény kis lányka majd a föld alá süllyedt szégyenletében.
- Menjünk, urak, menjünk - biztatott nevetve Korongi -, mert felfal a sárkány.
- Derék anyósod lesz - súgtam útközben Gyulának, ki elkábultan a szerelemtől észre sem vette a gúnyt, hanem szinte kevélyen felelte:
- Katonás asszony, annyi bizonyos. Kár, hogy egészen elrontottátok a helyzetet. Most már nem merek a Marihoz közeledni.
- Hát tetszik neked?
Lehajtotta fejét s halkan, érzéssel mondá:
- Meghalok érte.
*
Mama és leány jegyet váltottak a fürdőbe s a fürdő után bérkocsin mentek vissza. Gyula egyetlen szót se válthatott velök. Mindössze a kalapját emelte meg messziről, midőn a kocsi megindult; a lányka kivette kebléről a szegfűt és megcsókolta, majd búsan intett búcsút a fejével. Ez volt egészben a sósfürdői kaland.
Mi ismét társaskocsin mentünk be estefelé a redakcióba, ahol egy levél várta Gyulát.
Csodálkozva meresztette rá a szemeit.
Levél Aradról! Őtőle. Hogy lehet ez?
Sietve tépte le a borítékot. »Csodálatos« - mondta tompán s idenyújtotta a levelet.
Tóth Mari értesíti, hogy anyja hirtelen rosszul lett, s emiatt bizonytalan időre elmarad a pesti út.
- Megfoghatatlan! - szólt és a halántékai lüktettek, hangja rekedtes lett. - Hát mi volt ez?
- Mi volt, mi volt? Hát az volt, hogy nem egy piros szegfű terem a világon. S a piros szegfűket össze lehet téveszteni.
- Milyen csalódás! - morogta Gyula keserűen. - Az ördögnek tartoztunk egy úttal.
- De ha tetszik neked a leány…
- De ha nem az igazi - ellenveté Gyula.
Izgatottan járt-kelt fel s alá a kormos, füstös szobákban, hol a modern világ csodái élnek és ágaskodnak, zakatol kívülről a nagy rotációs gép, berreg a telefon, lobog a gáz, csurog a vízvezeték.
»Különös egy eset« - ismétli, újra és újra átgondolva az egészet. Még előtte lebeg az egész délután története, a leány kecses alakja, a hangja, a szavai…
De kár, hogy nem a Mariska. De kár, de kár…
S benyit a faktor kék kötényével, felgyűrt karjaival.
- Kéziratot, uraim!
Szállj, szállj rózsaszín pára. Illanj szét, édes köd. Kézirat kell,
A kézirattal minden visszatér a régi nyomba. Jön a tegnapi élet pontról pontra vissza.
A kaland el van fújva örökre.
Gyula másnap, harmadnap és mindennap megírja először a nyomdába valót, azután a levelet Aradra. Minden úgy van, mint azelőtt. A levelek jönnek-mennek, a napok is jönnek-mennek. Mindig úgy lesz ez, egyre, mindig.
Egy nap azonban mégegyszer fölszínre jött az »ügy«. (Mert ebben a világban minden csak ügy.)
Egy novella érkezett a szerkesztőségbe e címen: »Zsófika halála«. A kéziratra ceruzával volt ráírva az a kívánság, hogy Gyulának adassék bírálatra, s hogy a névtelen szerző S. Zs. betűk alatt a »szerkesztői üzenetekben« kér választ.
Szép vékony női írás volt, mint a pók szövése. Átfutottam. Egy boldogtalan leány szerelme van benne leírva, Zsófika egy gazdag józsefvárosi háztulajdonosnőnek egyetlen leánya, a Sósfürdőbe menet megösmerkedik az omnibuszban egy fiatal költővel, Radványival, és beleszeret. A poéta szintén szerelmet mutat, de később aztán feléje se néz a szegény kis Zsófikának, amire szerelmi bánatában beteg lesz s egyre sorvadozik, egyre hervadozik…
- Kérlek, Gyula, olvasd el ezt a novellát és felelj rá az üzenetekben valamit.
Gyula átvette, elolvasta, de nem szólt semmit.
- Nos?
- Gyenge - felelte közömbösen.
- Nagyon ismerős nekem valahonnan az a Zsófika és a poéta.
Szomorúan mosolygott.
- A sósfürdői leány az.
- No hát, felelj neki valamit, szegénynek. Tudom, nehezen várja.
Másnap a szerkesztői üzenetekbe pillantok, hát ott áll:
»S. Zs. Helyben. Üres szentimentalizmus, minden pszichológia nélkül. Közölhetetlen.«
- Hóhér! - mondám fölháborodva.
Gyula vállat vont.
- De mikor a novella csakugyan gyarló.
- Mit a novella! De a lány kedvedre való és jómódú.
- De mikor nem az aradi.
- Akit még nem is láttál, te bolond.
- De mikor szeretem.
- Hiszen ezt is szeretted.
- Mert azt hittem, hogy az aradi.
Ezzel leült nyugodtan az íróasztalához, kiterítette maga elé a recézett aranyos szegélyű levélpapirost s belefogott a mindennapi levélírásba: »Kedves szép Mariskám!«
Arca átszellemült, szemei fényben csillámlottak, amíg vele beszélt, őhozzá szólott, amíg az elképzelt mézet nyalta.
S ezalatt a szegény kis Zsófika talán otthon ült szobájában, kezében tartva a lapot, a kegyetlen üzenet hozóját, és sírt, sírt keservesen.
Én pedig arra gondoltam ezalatt, hogy minden fogy a világon. A szerelem is fogy. A föld melege is fogy. Még a bolondok is fogynak. De miközöttünk, írók közt még mindig nem fogynak el az együgyűek, akiknek a képzelt méz sokkal édesebb az igazinál.
A HOLT KORTES
1892
Az 1884-iki általános választások idején egy felsővidéki választókerületbe küldött a végrehajtó bizottság, megmutatván azt nekem a mappán:
- Erre van! Jó hely. A földesurak elpusztultak, kihaltak. Bajt nem csinálhatnak. Tedd magadat érintkezésbe az illetékes faktorokkal!
Úgy! De kik ott azok az illetékes faktorok?
Mindenki a Wrbovszkyakat mondta.
- Igen, a Wrbovszkyak! Írj a Wrbovszkyaknak! Gentlemanek. Hű pártemberek. Azok útbaigazítanak, hasznodra lesznek. Azoknak a kezében nyugton lehetsz, mintha a Szűz Mária kötényében volnál.
Írtam tehát a Wrbovszkyaknak. Wrbovszky senior (Wrbovszky Albert) felelt, hogy a párt szava az isten szava (szerette a nagy mondásokat), ha a párt kívánja, meglesz. S ha ő egyszer felköti a kolompot, akkor le se köti addig, míg a győzelem harsonája el nem némítja a kolompolást. Azért hát tegyem magamat érintkezésbe az illetékes faktorokkal és jöjjek föl, ő majd a vasúti állomásnál vár, hogy a kastélyába vigyen, mely a főhadiszállás lesz, minthogy éppen a kerület kellő közepén fekszik.
Jó, jó, de miféle illetékes faktorokat emleget még? Kikkel tegyem magam érintkezésbe?
Ezt a delphibeli üzenetet is legott megértették az írástudók és farizeusok:
- Ejh, hát ezek az illetékes faktorok azok a szép zöldhasú forintosok. Milyen naiv vagy. Végy a tárcádba vagy húszezer darabot belőlük s megvan minden.
Egy szép májusi napon elindultam, s a vasútállomásnál csakugyan vártak rám a Wrbovszkyak. Három barátságos, vidám kinézésű tót nemes. Az egyik hórihorgas, hosszú szakállal, nagy lábakkal. Ez a gazda. A másik tagbaszakadt, borotváltképű legény. Ezt úgy nevezték egymásközt: »a hadvezir«. (Quietált hadnagy volt a Mamula-ezredből.) A harmadik volt Szaniszló, szőke, cingár, pápaszemmel. Ez a tudós. Ez egy tót könyvet adott ki Turócszentmártonban a »Matica« betűivel, amelyben összeszedte a Vág-menti várak regéit.
Noha még sose láttak, a Wrbovszkyak barátságosan rázták meg sorba a kezemet.
- No, az Isten meghozta tégedet. Csakhogy itt vagy, bruder. Hadd nizelek a szemed köze, mert te fogod viselni a mienk képünket ezentúl. Hat sak ülj fel, pajtás, a családi hintóba. Ide csücsülj mellém!
Nagy, veszekedett özönvízi bárka volt a családi hintó. Ami vas volt rajta, azt megette a rozsda, a bőrrészeket befogta a penész, a címerek lekoptak, lepattogtak.
- Ez egy ereklye - mondá Wrbovszky Szaniszló. - Ebben ültek hajdan a híres Illésházyak. A szépséges Illésházy szlecsinkák! Úgy nézd meg ezt a hintót, barátocskám! Az Illésházyaktól kapták Czoborok, Czoboroktól kapták Vilóczyak. Csupa nagyhírű, nevezetes famíliák. Ezektől a Vilóczyaktól kaptuk mi. Tőlük való a jószágunk is. Most a Wrbovszkyakat hordja a hintó. Így megy a világ, barátocskám.
- Valakit kifeledtél, tudós. Istenemre, kifeledted a legfőbbet - szólt bele a »hadvezir«, Wrbovszky Kázmér.
- Kit? Mit? - dadogta zavartan a tudós. - A tyúkokat? Nos aztán? Hát azok is laktak benne.
- Szamár vagy, Staniszlausz. A Mária Teréziát felejtetted ki, akit ezen a hintón vitt a Czobor (közel atyafi nekünk) kirándulásra a lietavai várba.
- Az már igaz! - rikkantott közbe Szaniszló vidáman. - A felséges asszony rajta ült, istenemre. S most a követünket visszük, hip-hopp hurrá!
- Vivát! - kiáltá a hórihorgas Albert s kivette zsebéből a szilvóriumos butykost. - Igyál, barátom. Mert nagyon jó.
Aztán egy kis vászon-zacskót vett ki a másik oldalzsebéből, mely tele volt mindenféle apró gyökerekkel:
- Szopogass hozzá ezekből!
- Hát ez mi?
- Hogy mi? Ez a repka, barátom, a híres repka. A tót manna. Egy igazi tót nagy úrnak még a holta után is tesznek a szájába ilyet, hogy a másik világon szopogassa. Az Illésházyak, Vilóczyak is mind repkával vannak eltemetve. Becsületemre mondom neked. Ej haj, hogy te a repkát nem tudtad. Biz isten, már ezért is érdemes volt idejönni.
A lovak (négy igás lovacska volt, bizony rosszul néztek ki szegények) könnyen, vígan kocogtak a regényes völgyben, hol a Vág csorog barna sziklák, regényes várromok között.
A tudós rágyújtott egy szelíd, melankólikus tót nótára, mely úgy cseng-bong a csalódásig, mintha franciául volna.
Kacska na Doliné
Kacser vodu pijé!
(A kacsa a völgyben ül,
A kácsér mellette vizet iszik.)
Estefelé érkeztünk a dúcos, bádogtornyos kastélyba, mely nem forgott ugyan kacsalábon, mint a mesebeli kastélyok, de a szél ki s be járt a fedélen, néhol a falak repedésein is besüvített. Az érckakas, mely a torony tetején lehetett valamikor, most egy Bachus markába volt nyomva, aki a csirkéket volt hivatva elijeszteni az udvaron elültetett palántáktól.
Bent a teremben vacsorával várt bennünket a gazdasszony, jó kecsketokány párolgott a tálban és burgonyametélt.
Kedélyes, vidám hangulat uralkodott:
- Csak egyél, barátocskám. Aztán majd kipihened magadat. Reggel korán felkelünk és szétnézünk a kerületben valami alkalmas ellenjelölt után. Mert az az első!
- Mit beszélsz? Ellenjelöltet keressünk? Hiszen nem bolondultam meg.
- Jól van, jó, amicenkó, de a kerület se bolondult meg. Ha én most elveszem előled ezt a palack veres bort és csak ezt a fehér palackot hagyom meg - hát hogy választhatsz te akkor a borok közül? Egyből nem lehet választani. Igaz-e testvér?
A hórihorgas Albertnek ezt az okoskodását teljes lehetetlenség volt megcáfolni.
Korán lefeküdtünk. Az ódon kastély balszögletébe vezetett a »hadvezir«, egy kétágú szarvasagancsból készült gyertyatartót hozva előttem.
- Ez lesz itt a te szobád! - szólt, egy korhadt tölgyfaajtót felnyitva előttem. - Ez a legjobb szoba a kastélyban. Ez volt valamikor az Illésházy Anna hálószobája. Talán éppen ez volt az ágya! Valami bolondot ne álmodj!
Ezzel elől eresztve, letette a gyertyát az éji asztalkára s magamra hagyott.
El voltam fáradva, csakhamar levetkőztem, lefeküdtem és eloltottam a gyertyát, jól bezárva előbb a szobaajtót, mert sok pénz volt nálam.
Alig szenderedhettem egy rövid órát, midőn egy árny suhanását éreztem. Mintha nesztelen léptekkel járna, lebbenne valaki.
A hideg futott végig a hátgerincemen, s fölnyitottam a szemeimet:
- Hej hó! Ki az?
Az alak ott állott a szoba közepén, a holdvilágnál kivehettem, mert a holdvilág besütött az ablakon a leeresztett zsalun keresztül, állott mereven, rám szegezve a kísérteties üveges szemeit, éreztem hideg, fagyos tekintetét, de csak egy sóhaj volt a felelet.
Felugrottam az ágyban, ijedten kapva az éji asztalkán álló gyufatartóhoz: volt még bennem annyi lélekjelenlét, hogy meggyújtottam a gyertyát.
A borzadály futott át. Jéghideg izzadságcsöppek verték föl a homlokomat.
Egy magyar ruhás vitéz állt a szoba közepén. Zöld atilla aranyzsinórral, hosszú szőke rizsporozott haj, mely copfban végződött a hátán. Vörös magyar nadrág, sárga szattyáncsizmák. Valóságos középkori dalia.
Keresztet vetve magamra, fogvacogva dadogtam:
- Dicsértessék a Jézus Krisztus!
De az alak nem felelt semmit. Csak ott állt mereven, mozdulatlanul, a tekintetét rám szegezve.
Kilelt a hideg, reszketni kezdett minden porcikám, a paplan alá bújtam, lelkemet az Istennek ajánlva. Egy darab idő múlva kitekintettem a paplan alól, s íme, ott áll még. Borzasztó szemei rajtam függnek.
De már ez félig se tréfa. Kiugrottam az ágyból s egy rántással felszakítván az ajtót, a folyosóra rohantam.
- Jaj, jaj! - kiáltám torkomszakadtából.
A kiáltásra előjött Wrbovszky Albert hálósapkában, hosszú vérvörös hálóköntösben.
- Mi bajod, pajti? - kérdé kedélyesen. - Mi bajod?
- Kísértet van a szobában.
- Ugyan ne bolondozz! Lehetetlen az.
- No gyere, nézd meg.
Benyitott a szobámba s elkacagta magát:
- Nincs itt, fiam, egy lélek sem!
Csakugyan nem volt ott senki. A gyertya égett, a szoba üres volt.
- Nem alszom itt a szentnek se.
- Ahogy tetszik. Adhatok neked más szobát.
Wrbovszky nem ellenkezett, legott adott szobát az épület innenső szárnyában, s én egész nyugodtan alhattam reggelig.
Korán reggel már ott volt a szobámban mind a három Wrbovszky, a szilvóriummal és a repkával.
- Halljuk, hogy rosszul aludtál, barátocskám?
- Meghiszem azt. Nem állnám ki százezer forintért azt az éjszakát még egyszer. Élőszememmel láttam azt a túlvilági urat.
- Képzelődöl!
- Meg mernék esküdni a feszületre.
- De hát hogy nézett ki?
Leírtam tetőtül talpig, mire megszólalt Staniszlausz, a tudós:
- Lelkemre mondom, az a Vilóczy Gáspár.
- Ne beszélj!
- Matykó! Matykó! - kiáltá Wrbovszky Staniszlausz, kinyitva az ajtót, mire becsoszogott az úgynevezett kulcsár, egy hajdani érsekújvári nyereggyártó.
- Tessék parancsolni!
- Menj föl a padlásra, Matykó, és hozd el a családi képek közül a Vilóczy Gáspárét, Dominus Gasparus de Vilóczot!
A kulcsár műértő képpel távozott s egy negyedóra múlva előcipelte a képet.
Csoda volt ez! Még egyszer megdermesztett. Szakasztott az én éjjeli látogatóm volt. Zöld dolmányban ugyanazokkal a meredt szemekkel, azzal a copffal, azzal a hajjal.
- Ez csodálatos! - mondám s minden hajamszála az égnek állt.
- Hm! - szólt a hadvezir. - Ez Vilóczy Gáspár, a leghíresebb kortes a múlt századból. Ez csinálta itt azelőtt a viceispánokat és a követeket. Omnipotens volt! Egész legendák vannak a dolgairól.
- Jó, jó, de mi közöm nekem hozzá?
- Hallgass, bolond. Ez igen jó jel. Az öreg minden követválasztáskor előjön és megmutatja magát azoknak, akik meglesznek. Előjön a járandóságáért.
- Miféle járandóságért?
- Mert ő is leszavaztatja a holt lelkeket.
- Miféle holt lelkeket?
Wrbovszky Albert fölnevetett.
- Csirke vagy, fiacskám. Hiszen én csak jobban tudom. Én vagyok a választási elnököd. A kormánypárti jelöltre mindig leszavaznak nálunk a holtak is. Ezek teszik ki a többséget.
- Az ördögbe, az mégis furcsa! Hogy egy holt kortest is foglalkoztassunk.
- Pedig annak meg kell lenni. Ha innen akarsz mandátumot, tartsd magadat az itteni hagyományokhoz!
Másnap éjjel megint előjött a kísértet (pedig már más szobában aludtam), ugyanazon ruhába volt öltözve s újra rám mereszté a szemeit.
Kivettem a tárcámat és kitettem az éji asztalkára három ropogós ezrest, aztán a paplan alá bújtam fogvacogva.
A kísértet közelebb lépkedett hozzám (jaj, most mindjárt végem van), begöngyöltem magam a dunyhák közé; mire megint kitekintettem már nem volt ott se a zöld dolmányos levente, se a háromezer forint.
Becsületes, szerény kísértet volt. Nem jött el azontúl többet.
A választásnál meglettem nagy szavazattöbbséggel s kíváncsian kérdém Alberttől, az elnökömtől a tiszteletemre rendezett diadalmi banketten:
- Valld meg, öreg, igazán szavaztak rám holtak is?
- Becsületemre mondom. Mintegy háromszázan.
- Nem is sok! A holt kortes elég olcsón liferálja a voksokat!
Staniszlausz rám nézett szemrehányón.
- Mit gondolsz - Vilóczy Gáspár gentleman volt és az marad holta után is.
Itthon Pesten azonban kinevettek a kísérteties esetemmel.
- Bolond vagy, hékás! A Wrbovszkyak nagy kozákok, lefőztek. Ott minden szobában csapóajtó van. Valamelyik felöltözött a zöld dolmányos ős kosztümjébe s kivette a dézsmát a pénzedből. Mert így szépen megmeszelhetik az embert és mégis megmaradnak gentlemanek és pártoszlopok.
HUSZÁR A TEKNŐBEN
1892
I. A Debernekyék kozákja
Deberneky János szelíd lelkű, csendes ember volt, aki még a légynek se vétett, s ha a nagyasszony (Debernekyné, született Székely Anna) megindult a szobákban a légycsapóval, borzongva hunyta be a szemét, hogy a tömeges gyilkolásokat ne lássa.
- Mi lett volna belőled, ha a középkorban találsz születni? - pirongatta a nagyasszony. - Mikor lovon kellett ülni, táborozni, csatározni, törökvért ontani. Milyen szerencséd, János, hogy ilyen aludttej-világban születtél.
Addig-addig mondogatta ezt Székely Anna, hogy egyszer csak kezdett az az aludttej-világ megfordulni. A tej belőle átváltozott piros vérré és nem aludt, hanem pezsgett.
A nagy nemzeti szónok kimondta a végzetes szót az országgyűlésen: »Mérkőzzünk össze!«
A nagy nemzeti költő elszavalta a gyújtó dalt: »Talpra magyar, hí a haza!«
S egyszerre mozogni, elevenedni kezdett minden. Micsoda nyár volt az az 1848-iki! Forró, száraz. Fű helyett katonák nőttek a földből. De minek is lett volna a fű? A kaszák elmentek fegyvereknek, a kaszások katonáknak.
De a Deberneky-kastély csendes maradt sok ideig a nagy nemzeti harc alatt is. Debernek kis falucska messze a hegyek között, erdőktől eltakarva; a harcvonalakba bele nem esett. János úr békében ült otthon, csak a férficselédjei szaladtak szét. Asszonyokkal és aggastyánokkal dolgoztatott.
A nagyasszony váltig zsörtölődött:
- János, János! Van-e lelked, János, hogy itthon csücsülsz a hamun, mint egy vénasszony? Hát illik ez? Nem szégyenled magadat?
- Itthon is kell a férfi - védekezett János úr. - Ki tudja, mire leszek itthon jó? Hallgass, asszony, hallgass!
- No iszen, majd meglátom, hogy viseled magad itthon, ha lesz valami.
Egy tizenkét éves fiuk volt Debernekyéknek, a szőke fürtű Palika. Vézna, cingár legényke, de az anyja vére folyt benne, nem az apjáé, mert erőnek erejével a táborba akart menni.
- Hiszen én is el tudom már sütni a puskát.
- De hordani nem bírod, fiacskám. Leroskadnál te ott a fáradságtól. Nem eresztlek, fiam - csitította az anyja. - Ráérsz te még arra. Hiszen, ne félj, lesz még nekünk háborúnk ezekkel máskor is!
Messze a csataterektől nem is valami nagyon borzalmas a háború. Csak a pirosló ég mutatja majd nyugaton, majd keleten, hogy városok, falvak égnek arra. János úr lefekszik a kertben a földre s úgy hallgatja, hogy van-e valahol valami. A föld sok, sok mérföldre elviszi az ágyú dörejét. A mi hazánk, a mi édesanyánk teste messze darabon rezg, ha valami fáj rajta.
János úr felsóhajt ilyenkor:
- Ma megint dolgoznak!
Aztán a munka eredményét várja izgatottan. Hozzák az újságok és az arra vetődő utasok. Elszivárog mindenüvé, még Debernekre is kuszán, elferdítve, néha megfordítva. Remény, aggodalom, lelkesedés, kétségbeesés tarkán váltakoznak. Ha egy csatát nyer a magyar, egyszerre magasra csap az önbizalom: »Meg sem állunk addig, atyafiak, míg egész Európa nem a mienk!«, s ha valamely csapatunkat megverik, nyomban megcsappan az önbizalom: »Jaj, végünk van!«
Pedig se nem hódítjuk meg Európát, se végünk nincs, mert a bátor nemzetek halhatatlanok.
A télen, meg a tavaszon át még csak voltak fordulatok, borúra derű is, hanem úgy nyár felé kezdett a szerencse lefelé fordulni. Rossz hírek jöttek:
- Nem bírt velünk a császár. Elhítta segítségül a muszkát!
Azután még rosszabb hírek:
- Itt vannak már a muszkák!
Eljöttek. Megették a zöld uborkáinkat, a faggyúgyertyáinkat és a szabadságunkat. Siralom völgye lett szegény Magyarország. Isten a balkezével kezdte begöngyölgetni a szép, kibontott nemzeti zászlókat. Sorba jöttek a csapások.
A muszkákból még Debernekre is jutott. Egy nap ijedten szaladtak össze asszonyok, gyerekek és férfiak a kastély udvarára.
- Jaj, itt vannak a muszkák!
- Ne beszéljetek bolondokat! - dadogta elhalványodva János úr.
- De bizony itt jönnek. Ahol fénylenek ni, a kopjáik!
Valóban Cserte felől a dombon egy kis lovascsapat bontakozott ki a felvert porfellegből.
Egyenesen Deberneknek tartottak. Lehettek vagy tizennégyen. Bizonyosan elmaradtak a főcsapattól, mely Kassa felé húzódott.
- Anyjuk! - hörgé Deberneky. - Mit csináljunk? Mit tegyünk, lelkem? (És a fogai vacogtak. )
- Hát semmit. Bevárjuk őket. Meg nem esznek. Te úgyis járatos vagy a szláv nyelvekben, hát beszélsz velök.
- No, még csak az kellene. Majd bolond vagyok. Én elmegyek, Anna, én menekülök.
A nagyasszony mérgesen toppantott a lábával:
- Itt maradsz, punktum!
Nem sok idő volt a feleselésre, a kis csapat a templomtól, mint a zsinór, befordult a kastély udvarába. Egyet-kettőt csillant lovaik patkója, s ott termettek a tornác előtt.
János úr rémülten ugrott be a pitvarajtóba.
- Ne szaladj, bátyuska, ne szaladj! - szólt a lovasok egyike meglehetős szelíd hangon. - Adj inkább valami harapnivalót!
János úr egyetlen értelmes szót nem bírt kiejteni. A szeme kimeredt, az ajka némán mozgott.
- Sok baromfit látok az udvaron, bátyuska! - mondá a másik kozák epedő tekinteteket vetve a pulykákra és a tyúkokra.
- Hát mért nem szólsz hozzájuk, te mamlasz? - riadt fel a nagyasszony. - Adunk nekik, hogyne adnánk!
- Szívesen adunk belőlük - hebegte most János úr, összeszedve magát valamennyire. - Szálljanak le a katona urak és pihenjenek meg nálunk!
Debernekyné rögtön kiadta a rendeletet.
- Zsuzsi, Panna, hol vagytok! Uccu, fogjatok egypár pulykát, egypár tyúkot; vizet forralni, te Sára! Aztán kopasszatok, süssetek. Hadd lakjanak jól ezek a becsületes muszkaemberek.
A muszkák leszálltak a lovaikról és letelepedtek a tornácon a nagy kerek kőasztal körül.
- Rátok nem haragszom - szólt a nagyasszony -, ti kénytelenek vagytok vele.
- Úgy van, anyuska; kénytelenek vagyunk. Eltaláltad, anyuska. Bár otthon lehetnénk a mi gyermekeink, asszonyaink mellett.
János úr is nekimelegedett lassankint. Hiszen nem olyan borzasztó emberek ezek! Egyre múlt a félelme, s mire az ízletes ételek elkészültek (nem eszik ilyen paprikást maga a fehér cár sem) egy fertályakós hordócskát előgurított a pincéből s tulajdon kezével ütötte nekik csapra.
Pompás volt a lakoma, a bor nemkülönben, jó kedvük szottyant a kozákoknak és a házigazda is beszédes lett. Egészen elérzékenyítették azzal, hogy felköszöntőt mondott rá valamelyik. Ejnye, de derék fickók ezek! No, csak igyanak, katona urak, igyanak!
Ittak is emberül, közbe muszkadalokat énekeltek, szidták az osztrákokat, dicsérték a magyarságot. János bácsi egészen föllendült mellettük.
- Kár ezekkel verekedni - mondá az asszonynak -, jó gyerekek mind. Könnyű lett volna velük kibékülni!
De a lakmározás már soká tartott egy kicsit. Az egyik kozák, a legnagyobb szakállú feltekintett a napra, mely már egészen alul volt a menny peremén, s élénken kiáltott fel:
- Elkésünk, fiúk! Szent András csontjaira mondom, elkésünk. Legyen már vége, azt gondolom.
- Ej, mindegy az, Jaroszláv! - bölcselkedett egy tömpe orrú nyurga. - Honnan késünk el? Mert hova siet az ember az ő földi pályáján? A sír felé, Jaroszláv. A sír felé. Honnan késünk hát el, Jaroszláv?
János úr is közbeszólt:
- Nem eresztlek benneteket. Maradjatok még egy kicsit.
- Köszönjük, bátyuska, te jó vagy - szólt akit Jaroszlávnak neveztek -, hanem a Nikoláj olyan furcsákat beszél a sírról. Utól nem érjük a sereget, ha mondom. A te lovad is fáradt, ne csábítsd hát a pajtásaidat szelességekre, hanem… nyeregbe, legények, egy, kettő, három…
Mindnyájan felkászmálódtak a lovaikra, csak a tömpe orrú nem (akit »diák«-nak szólítottak maguk közt). A diák makacsul leült a kis hordóra.
- Van még az alján - hörgé villogó szemekkel.
- Nem jössz, Nikoláj?
- Nem megyek. Utólérlek benneteket!
- Igazán nem jössz?
- Kutya legyek, ha mozdulok.
Elvágtattak, ott hagyták. Nikoláj ivott és addig ivott, míg kidőlt, mámorosan elterülve a földön.
Deberneky kedvetlenül vakargatta a fejét:
- Ej, ej, mármost mi az ördögöt csináljak vele. Gyere ki, Anna lelkem. Nézd mivé lett. Te okos asszony vagy, adj tanácsot, hogy mitevők legyünk.
- Tudod mit - mondá a katonás asszony -, vágjuk el a nyakát. Hadd legyen ezzel is kevesebb az ellenség.
- Bolond vagy! - hőkölt vissza János úr. - Mi jut az eszedbe, szerencsétlen! Ez az egy muszka már nem határoz. Talán a paptól kellene tanácsot kérni. Szaladj el, Pali fiam, a tisztelendőért.
A kis Pali lihegve futott a paplakba, ahol a méhesben meglelte a nagytiszteletű urat, amint éppen rajt vett fel.
- Jó napot, pap bácsi!
- Jó napot, Palikám. Nézd ezeket a méheket. Királyné nélkül szétszélednek s nem akarnak bemenni a köpűbe.
- Jaj, nem érek én most rá, pap bácsi, a méheket nézegetni. Nagy baj van otthon. Apám elküldött a bácsiért.
- Megyek, fiam, megyek. Mindjárt készen vagyok. De hát mi a baj?
- A muszka katonákból hátramaradt az egyik. Anyám a nyakát akarja elvágni, az apa pedig nem akarja.
A pap mosolygott. És szeretettel simogatta meg a Pali üde arcát.
Nagy zavarodás volt otthon, mire a pap megérkezett a fiúval. A nagyasszonynak János úr rimánkodott, hogy ne okoskodjék, mert abból nagy baj lehet. Aztán nagy vétek is.
A tiszteletes úr is az ő pártjára állott.
- El kell a kozákot távolítani szép simán.
- Hogyan?
- Föl kell a lóra ültetni, aztán hadd menjen, amerre a ló viszi.
- De hátha valami baja történik, és engem fog a cár okozni? - fázott tőle Deberneky.
- Kötözzük oda a lóhoz - mondta a tiszteletes úr -, hogy le ne eshessen róla!
Úgy is lett. A magával tehetetlen Nikolájt két béres meg a kertész lóra ültették, kezét-lábát oda kötözve. A kantárját odakapcsolták a kabátja gombjához s ezzel Deberneky János úr maga vezette ki a lovat a kapu elé, ott az ostorral jól megriasztva, az mint egy tüzes sárkány vitte lankadt lovagját, az összegyűlt falusi népek nagy hahotája közt, a szántóföldeken keresztül, észak felé.
Hogy mi lett belőle, soha nem tudódott ki, de a szegény Deberneky János nyugalmát elvitte örökre.
Mert se aludni se enni nem tudott azontúl az örökös félelemben, hogy a cár megolvassa egyszer a katonáit és a Nikolaj nem lesz köztük. Vizsgálni kezdik és kisül, hogy az bizony a Debernekyéknél veszett el. S megjön a pecsétes parancsolat egy nap, hogy »tessék a kozákot előállítani«.
Ismerősei, barátai is ijesztgették:
- Szegény János bácsi! Nagy baj lesz még abból.
II. A Debernekyék cserepárja
De nem lett belőle semmi baj. Vagy megkerült Nikolaj, vagy fel se vette az orosz cár az eltűnését, elég az hozzá, nem kereste a kozákot. Van még neki otthon elég.
Hanem az volt a baj, hogy míg a cár álmában jelent meg éjjelenkint a János úr ágyánál mennydörögve: »Add vissza a kozákomat!«, azalatt itthon a magyarságnál sem vált be a dolog dicsőségnek.
Mikor 1860-ban a szabadság megint elkezdődött, a gyűlésen valaki azt kiáltotta, amint a Deberneky nevét olvasták:
- Muszkavezető!
Nagy nevetés támadt erre a tréfára; de az öregúr komolyan vette s ott az összegyűlt megyei bizottság előtt komoly nyilatkozatot tett, hogy vezetett muszkát az igaz, de csak egyet s azt is csak az udvarról a kapuig vezette. És az se volt kozák, csak a lova. Ő csak a lovat vezette.
- Tudjuk, tudjuk! - kiáltották minden oldalról.
- De a kozák rajta ült! - sivított közbe egy hang.
- Különb bizottsági tag lenne a feleségéből - harsogott közbe Tőthy Pál, hajdani alispán -, mert az le akarta vágni a kozák fejét.
- Éljen Debernekyné!
A nagyasszony, aki a karzaton ült, majd elájult izgatottságában a jelenet alatt. Egész arca égett.
De ki is kapott otthon János úr.
- Látod, ilyen a félember! Ha az ember valamit csinál, mindég egészen tegye. Most már se igazi magyar ember nem vagy, sem igazi német. Semmi se vagy.
János úr bűnbánóan sütötte le a fejét.
Sok mindenfélén kellett még átesni.
Nemsokára bejött a legtetszetősebb divat: hogy nem kell adót fizetni. Éltünk már és mozogtunk. A hármas halom zöldült már, és ott ültünk a tetején. Volt ez rosszabbul is, mikor a hármas halom csak egy nagy sírnak látszott az ország címerében, s alája volt temetve minden, minden…
Debernekyék se akarták megfizetni az adót. Magának János úrnak is megtetszett ez a gondolat. »Nem fizetek, dehogy fizetek!«
De most is úgy volt, mint szokott lenni közönségesen, hogy adóintő cédulát kap az ember, ha az adója nincs még rendben. Csak az adócédula volt másforma, állván nem holt betűkből, hanem eleven katonákból. Kisebb cédula egy katona, nagyobb cédula tizenkét katona káplárostul.
Ilyen nagyobb cédula jutott Debernekyékhez. A szép kis tornyos kastély megtelt cserepárokkal.
Az ámbituson Jarobitsek Vencel káplár úr pipázgatott otthonosan, az öregúr nádfonatos székében elterpeszkedve, vagy a nagy kőasztalnál kártyázott a pajtásokkal. A házbeliek idegenül, búsan jártak-keltek az ősi lakban.
Deberneky makacsul tartotta magát egy ideig:
- Se adót nem adok, se enni nem adok. Vegyétek el erővel. Ha vesztek, esztek. Ilyen ember vagyok én.
De mikor a katonák aztán csakugyan erővel kezdték beszerezni az élelmiszereket, levágták a bornyút, feltörték az éléskamrát, a pincét, leszedegették a fákról féléretten a finom sercika almát, az öregúr kezdett a béketűrésből kifogyni, nagy óbégatással szaladgált a magyarok nyakára, hogy ő nem ellenkezik tovább és kifizeti az adóját.
- Azt ne tegye, bátyám, - intették emezek. - Örökösen hazaáruló lesz a neve. Még a csontjait is kihányják a sírból az unokák.
- Jó, jó, de mikor ostobaság! Nincs értelme, hogy ne fizessek. Mi haszna abból a hazának, ha én tönkreteszem magamat. Megeszik, összerontják mindenemet.
Már alig lehetett visszatartani az öreget. Jarobitsek Vencel káplár úr azonban, aki a legjobban pusztított, a többi között izgatván, így biztatta az alája rendelt cserepárokat:
- Minden a mienk, ami az övék. Mi vagyunk az urak. Amit a szemünk meglát és a szájunk megkíván, azt mi mind elvehetjük a császár nevében, mert mi tizenketten vagyunk itt a császár.
Nagy ínyenc is volt Jarobitsek; szerette a pecsenyét és a bort. Azonfelül Jarobitsek tudta leghatalmasabban csörgetni a panganétját. Egyszóval félelmetes fickó volt.
A nagyasszony aranyrámás nagy falitükrébe lövöldözött, máskor a családi képekbe. Deberneky Ferenc kuruc generális balszeme volt az egyik célpont: aki legelőbb odatalált a katonák közül, az húzta be a betett hatosokat.
Csodálatos volt, hogy mennyit bírt megenni ez a tizenkét ember. Először a baromfiféléket falták fel, azután nekiláttak a sertéseknek, majd az ökrökre került a sor. Ha már elfogyott a húsféle, Jarobitsek bement az istállóba s egy-egy állatot maga lőtt le ügyesen.
- Még a lovakat is meg fogjuk enni - biztatta jókedvűen a háziakat. - Ettem már én lóhúst az aranyos Prágában. Jó ízű, csak egy kicsit édeskés. Bizony megesszük a Rárót és a Fecskét is.
S valóban veszedelmesen fogytak az igavonók. Egy nap elfogyott az utolsó ökör.
Jarobitsek kimondta az ebédnél:
- Holnap a tehenekre kerül a sor.
Délután körülnézegette a teheneket és a Talpast ítélte halálra. Szép kajlaszarvú tehénke volt, a nagyasszony kedves tehene.
Debernekyné sírt, mikor a rémhírt meghallotta, hogy a kedves tarka Talpas holnap meghal. Golyót lőnek a fejébe. Szép nagy okos szemét behunyja örökre.
Egész éjjel nem tudott aludni a nagyasszony. János úr hallotta sóhajtozni, hánykolódni.
- Valami bajod van, asszonykám?
- Semmi, semmi.
- Te sírsz, asszonykám!
- Ne fecsegj már annyit, hagyj békét!
- Anna, Anna, te a Talpast siratod és nem mered bevallani.
- Hát aztán, ha siratom is? Az én dolgom az, ha a szívem megszakad is…
- De azt már nem engedem, hallod-e? Nem engedlek szenvedni, megmentem a tehénkédet, holnap fizetek.
- Csak azt próbáld meg! - szisszent fel a nagyasszony kevélyen. - Rögtön itt hagyom a házadat.
- Anna! Lelkem, Annám, ne haragudj, hiszen én csak jót akarok.
- Ha jót akarsz, hát ne fizess.
- Hát nem fizetek, de a Talpasnak vége akkor.
- Ha az Isten akarja - felelte az asszony keresztényi megnyugvással, de mégis egy mély sóhajjal.
Reggel korán öltözött fel a nagyasszony, de azért a világért se mozdult volna ki a szobájából, hogy az iszonyú dolgot meg ne lássa az udvaron, mikor kivezetik kedves tehenét, akit kis borjú korától ő etetett, cukorral kényeztetett; mikor az a gonosz Jarobitsek megcélozza a halálra ítéltet a puskájával s oh jaj, mikor a lövés eldörren… De azt meghallja idebent is…
Remegve várta a borzalmas pillanatot, haloványan járva-kelve szobájában, megállt és imádkozott:
- Istenem, ne engedd, ne engedd!
E pillanatban szelíd kopogás hallatszott az ajtón.
- Szabad!
Jarobitsek Vencel lépett be. A hóhér, a gyilkos! De milyen szelíd, alázatos volt az arca.
A nagyasszony keményen rászólt:
- Mi tetszik?
- Bocsánatot jöttem kérni - mondá halkan, lesütött szemekkel.
János úr bámult, egyre bámult, és egy szót sem szólt, csak a nagyasszony mondta gúnyosan:
- Nincs miért, nincs miért.
- Beismerem, hogy gyalázatos, rossz ember voltam - rebegte Jarobitsek. - Bocsásson meg a tekintetes úr és a tekintetes asszony. Jó és alázatos leszek ezentúl.
- Legyen ön olyan, - pattant fel büszkén Debernekyné s halovány arca kipirult -, aminő lenni akar. Semmi szükségünk az ön elnézésére.
- No, no, anyjuk - vágott közbe János úr. - Ne bántsd a káplár urat. Ha ő jó akar lenni, miért ne lenne? Mit von le az ő jósága a mi hazafiságunkból. Csak legyen ön, kérem, jó és alázatos. Ne hallgasson a feleségemre.
- Az leszek, tekintetes uram. Mert levelet kaptam az édesanyámtól Csehországból s ő int engemet, hogy jó legyek önökhöz. Az én szegény mamicám. S annak én szót fogadok, mint a császárnak.
- No lássa, az igen szép. Hát ösmer minket az ön mamicája?
- Nem, nem. De tessék elolvasni, hogy mit ír. Mert szépen tud írni a mamicám, pedig már hatvan éves, és még nem visel pápaszemet.
János úr átvette az eléje nyújtott levelet.
- Ugyan, ugyan, mit barátkozol vele? - pirongatta a nagyasszony magyarul.
- Ne okoskodj, Anna, ne okoskodj. Hiszen, látod, hogy már nem lövi meg a Talpast. - Majd a káplár felé fordult tótul: - Ugye nem bántja a feleségem tehenét?
- Isten mentsen attól - felelte Jarobitsek szinte fájdalmas hangon. - Ha nem adnak enni, hát tűrni fogjuk, éhezünk alázatosan, csendesen.
Deberneky helyeslőleg bólingatott a nagy fejével.
- Add ide a pápaszememet, Annácskám. Hadd olvassam el. Hogy minek? Ugyan ne duzzogj, ne légy már olyan engesztelhetetlen. Hiszen, érdekes az, hogy mit ír egy cseh asszony.
Deberneky fennhangon olvasta:
»Édes fiam, Vencel!
Vettem leveledet s örülök, hogy egészséges vagy. Vigyázz magadra és imádkozz abból a könyvből, amit neked adtam. Írod, hogy ellenségek közt vagy, szeresd őket is, édes fiam. Légy kíméletes irántuk, tartózkodj a durvaságoktól, mert minden kölcsönbe történik. Az Isten visszahozza azt ránk, amit ti ott tesztek. Gondolj szegény öreg anyádra, Vencel fiam.
Most is egy magyar huszár van kvártélyban nálunk, s azon ürügy alatt, hogy ti az ő szüleit sanyargatjátok Magyarországon, a leghihetetlenebb kegyetlenségeket csinálja velünk. Tör, zúz, követel, eszik, iszik s annyira el van kényeztetve, hogy délutánonkint kardostól, tarsolyostul befekszik egy teknőbe, s nekem, szegény öreg anyádnak, órákig kell őt ringatnom, míg elalszik.
De végzem is levelemet, mert a huszár már ordít, hogy ringassam.
Légy jó és alázatos, édes Vencelem,
Szerető édesanyád
Bohumilla«
Deberneky bácsi felkacagott jóízűen, édesdeden.
- Aha! Most már értem. Minden csak kölcsönbe megy. Panna, Panna!
A szolgáló után kiáltott.
- Tessék parancsolni.
- Szaladj át, fiam, a paphoz. Van ott most egy piktor, aki az oltárt festi. Hogy jöjjön át azonnal, hahaha!…
- Mit akarsz vele? - kérdé a nagyasszony.
- Lefestetem vele a jelenetet. Egy huszárt a teknőben, akit egy öreg cseh asszony ringat. Valami fölséges!
Szemei szikráztak a vidámságtól és lelkesedéstől.
- Most már legalább tudom, miért tűrök. Most már egy poltúrát se fizetek. Ha azok is tűrnek, az már más. Akkor én is tűrök. Most már megerősödtem. Ha háború kell, hát legyen háború!
Majd újra előfogta a kacagás:
- Hahaha! Képzeld el, azt a huszárt a teknőben! Nem éppen a mi Pali fiunk-e, hehehe? No, az volna csak a pompás! Valami gyönyörű látvány lehet, hihihi! Meglesz, megcsináltatom olajfestékben, hogy holtom napjáig nevethessek rajta… De már ilyet a mi cserepárjaink mégse tesznek.
Vidáman, fürgén ugrált egész nap, mint egy evet, s mikor a katonák összegyűltek déltájban a sovány lencsefőzelék mellé, melyet a Zsuzska szolgáló főzött hús, szalonna nélkül, odaállt eléjök vakmerően s elkezdte bosszantásukra énekelni: »Hazádnak rendületlenül…«
Az alázatos Jarobitsek letette a kanalat s utána próbálta dúdolni…
Ilyen idők voltak azok!
AZ OKOS NÁSTYA
1892
Onnan hoztam én az okos Nástya meséjét, ahonnan a mandátumot. A fogarasi havasok közt élt az okos Nástya. Szép volt, mint a fiók zerge, fekete szemei voltak, a kökényhez hasonlók, s olyan szája, mint a cseresznye. Hát még a nézése, hát még a járása… Mondták is az irigy legények:
»Több szépség ez, higgyétek el, mintsem hogy egy embernek szánta volna az Úristen.«
Belátta ezt talán a férje is, mert meghalt. Nástya özvegy asszonyka lett, pajzán, izzó vérű, aki még a szentekre is rámosolygott, mikor vasárnap a templomba ment.
Ilyenkor rendesen egy pár csirkét is vitt a pópának, aki kedvteléssel simogatta meg éjfekete haját, habfehér állát:
- Köszönöm, kis mizi-mázi! Hamar akadjon szerencséd!
A dászkál, egy ragyás ember, sóhajtozva dünnyögte:
- Hiszen egyebet se csinál a szerencse, mint hogy utána fut, belekapaszkodik a szoknyaráncaiba…
S igazán, igazán. Amennyi duda van a havasok alján, az mind utána siránkozott a pásztorok leheletével. Amennyi rózsa nőtt a kucsulátai ispán kertjében, az mind az ő kebelén fonnyadt meg. Ellopkodták a legények, először a kertből, hogy neki küldhessék, azután a melléről, hogy a fövegük mellé tűzhessék. Mondták is az irigy fáták:
»Több szerencse ez, higgyétek el, mintsem hogy egyetlen asszonynak szánta volna az Úristen.«
Ahol csak megfordult, mindenütt bolondultak utána a legények, de Nástya egyiknek sem adta oda a kezét: »Elég volt egyszer - mondogatta -, lássátok be, hogy elég volt a rabszolgaságból«, s fekete szemei, vakító fehér fogai incselkedőn nevettek a kikosarazott kérőkre, mintha mondanák: »Menjetek a pokolba - de gyertek aztán vissza hozzám.«
Tógyer, a Nástya nagybátyja (azelőtt gyámja volt) egyre szidta, korholta, hogy mi lesz belőle, ha férjhez nem megy. »Hiszen szép vagy, akár egy fürj, fiatal, friss vagy, mint egy vesszőhajtás. Kár eltemetkezned.«
De Nástya csak a fejét rázta és így felelt:
- Ej, hát nem láttad a körtefát ott az országút szélén? Hát baj az annak, hogy nincs bent valakinek a kertjében, hogy senkié? Azért csak virágzik, meghozza pirosló körtéit és sohase vettük észre, hogy ott rothadnának el a gallyak közt. Valaki mindig letépi, megeszi. Hidd meg nekem, bátyó.
Fölkacagott az öreg, mint egy zuhatag:
- Hamis a lelked, kis Nástya. S olyan a nyelvecskéd, mint egy ráspoly.
Nástya hű maradt elhatározásához. Még a gazdag Petru, katonaviselt szép szál legény is hiába kérte, hiába ígérte:
- Minden ezüstömet, minden aranyomat neked adom, Nástya. Rétemet, földemet, minden állatomat.
Nástya vigyorgott s akaratos makacs fejét kacéran hajtotta a balvállára.
- Nem, Petru, nem megyek hozzád feleségül. Nem kell az aranyod, ezüstöd, se a réted, hanem ha meglátogatsz valamikor az én kis házikómban, hozzál nékem ajándékba egy új bocskort.
Másnap Juon, a bíró fia kellemeztette magát a kútnál. Csipkedte a Nástya arcát, kapkodott a darázs-derekához szerelemittasan. Nástya azt súgta neki:
- Gyere el szombaton estére, de ne felejts nekem egy új bocskort hozni.
A pópa nyalka diák fia találkozott vele a mezőn, a rozsok közti gyalogúton. Búzavirágok voltak a Nástya kezében. Megálltak beszélgetni. A diák lesütött szemekkel, ábrándosan mondá a többi közt:
- Adj egy virágot, Nástya!
- Hát szakíts egyet, ha csak virágot akarsz - szólt Nástya nyeglén -, van itt ezer meg ezer - és pajkosan hozzátette még egyszer: - ha csak virágot akarsz.
Mire aztán a diák nagy hebegve, sok kerülő szóval kihámozta, hogy biz’ ő egy csókot se vetne meg, sőt hogy éppen arra lelkendezik.
- Nono - fenyegette meg Nástya a diákot szende pironkodással. - Oh, te selyma. No, nézd meg, mit ki nem talál! Majd meglássuk egyébiránt, meglássuk… Hozz egy pár újdonatúj bocskort és gyere el vasárnap délután!
S lőn, hogy megtelt lassankint a Nástya háza bocskorokkal. Egész garmadával álltak. Hogy az egér hozzájok ne férjen, úgy voltak felaggatva köröskörül a szobában madzagon, mint a kukorica szokott lenni. De volt még azonfelül a szuszékban is; sőt a padlásra is jutott. Annyit hordtak oda össze azok a gonosz csontok, a férfiak, de annyit, hogy tán fel is ment a bocskorok ára a városban. Az ismerősök, a szomszédok váltig csodálkoztak, hogy mirevaló lesz Nástyának az a temérdek bocskor.
Iliána anyó, aki eljárogatott Nástyához, nem győzte neki mondani:
- Minek az neked, fiacskám, csak nem akarod őket elhordani? Szattyán csizma való a te piskótalábadra.
Nástya, a kis Nástya kinevette.
- Eszembe sincs, anyóka. Inkább járok mezítláb. Hiszen elég fehér a lábam.
- De hát akkor mit csinálsz velök?
- A másvilágra se viszem, majd meglátod. Hasznukat veszem még ezen a világon.
- Az ördög értsen, gyermekecském.
- Pedig már elég öreg vagy hozzá, hogy megérthetnél.
Híre ment a sok bocskornak, s egy napon eljött a tímár is a városból: nagy vörös ember, posztókabátban.
- Hallod-e, Nástya, megveszem az összes bocskoraidat jó pénzért és boltot nyitok velök. Hogy adod?
- Nem adom a bocskorokat - felelte a menyecske határozottan.
- Bolond vagy, szép Nástya. Mi hasznukat veszed?
- Majd meglátjátok - szólt titokzatosan.
Így volt, szóról szóra így volt. És azontúl még jobban törte a fejét a környék, hogy mit csinál majd valamikor Nástya a bocskorokkal. Egyik is mondott valamit, másik is. Hogy egy vén kalugyer megjósolta volna, miszerint egy nap kivesznek az összes állatok a földről s akkor a bőr ára fölszáll, ahány font bocskor, annyi font arany. Mások azt találgatták, hogy fogadalma van Nástyának a gyűjtésre, s mikor sok ezer lesz, elküldi Bécsbe a királynak, csináljon magának egy bocskoros regimentet. Legyen már egyszer igazán takaros katonasága…
Sok mindenfélét fecsegtek. Mert tudjátok, milyen ostobák a kíváncsiak. Évekig rágódtak ezeken az ostoba bocskorokon. Mert évek jöttek, mentek, s még mindig nem derült fel a különös titok, még mindig gyűltek a bocskorok Nástyánál, de már lassabban, gyérebben.
Egyszer aztán annak is vége lett. Nem jött több bocskor.
Nyíltak még a rózsák a kucsulátai ispán kertjében, de már csak a szél hozta el illatjukat…
Igaz, hogy Nástya se volt már a régi, a liliomokat leszedte formás arcáról az idő, a piros cseresznyét az ajkáról szintén az esztendők ették meg. Rosszul fizettek érte; egy kis ezüsttel, amit hajszálak alakjában hagytak a fején.
Nem volt már szép, de még eleven, virgonc. Még pislogott az egykori tűz a szemeiben. Még érdeklődött a világ iránt. Eljárt a mezőre, a kúthoz s megszólította barátságosan a legényeket:
- Mi dolog az, Gyorgye, hogy olyan régen voltál nálam?
- Nem értem rá, Nástya - felelte Gyorgye kelletlenül. - Sok dolgom van.
- Gyere el valamelyik nap; félretettem neked egy szép erős bocskort.
Majd egy másik legényt korholt meg a malomban, ahova őrölni jártak:
- Rossz már a lábbelid, Pável. Bizisten kilátszik a nagyujjad. Nem illik, hogy úgy elhagyod magadat.
A legény kedvetlenül vont vállat.
- Hol vegyem, ha nincs!
- Kurta eszed van, Pável, mert hiszen gondolhattál volna, teszem azt, énrám is. Van elég bocskorom. Hátha még jut abból a te lábadra is.
S lőn, hogy a Nástya bocskoraival megfordult a dolog; amilyen szépen gyűltek egykor, most olyan szépen el kezdtek fogyni…
Az öreg Iliána anyó, aki még mindig élt és ott gyomlálgatott a Nástya udvarára néző kertjében, valahányszor egy-egy legényt látott elmenni a szomszédból újdonatúj bocskorral a hóna alatt, vigyorogva intette elő menyecske unokáját:
- Lám, lám. Nézd csak, nézd! Hm, hm. Okos, előrelátó volt… mindig okos volt ez a Nástya.
A KIRÁLYOK IS CSAK EMBEREK
1892
I. MENNYIT ÉR EGY KIRÁLY SZERETETE?
I. Ferenc császár és király sok viszontagságon ment keresztül, úgyhogy nagyon megélesedett az esze. A szerencsétlenség a legjobb köszörűkő.
De ha a pesszimisták szerint minden jónak van valami rossz oldala, bizonyára kell, hogy egyszersmind jó oldala legyen minden rossznak, s így lőn, hogy mikor a szövetséges hadak leverték a féktelen titánt, I. Napóleont, roppant hadisarcot vetettek ki a franciákra, amiből csinos, kerek summa jutott az I. Ferenc országaira is. E hadisarc ugyanis, mint a Napóleon által elkövetett dúlások enyhítésére szánt összeg lett Európa előtt indokolva.
I. Ferenc így okoskodék magában: »Ez a pénz voltaképpen engem illet.« Pedig neki csak az arcát dúlták fel a napóleoni hadjáratok.
Tíz évvel nézett ki idősebbnek, mikor a háború után megjelent Pozsonyban, ahol nagy számításokban törte fejét a városi magisztrátus; még éjjelenkint is gyertya égett a városházán. Kárfelvételeket eszközöltek, addáltak, kombináltak, sokszoroztak, extraháltak, egy szenátor (Kozsehuba István uram) bele is bolondult - míg végre kisütötték napnál világosabban, hogy a hadisarcból a károk arányában éppen kétmillió illeti meg Pozsony városát. Ennélfogva hármat kell kérni a császártól, akkor talán kapnak másfél milliót.
Gyönyörű latin orációval járult tehát a legfelsőbb úr színe elé a tanács, Schranek Mihály polgármester uram vezetése alatt, előadván a tűrhetetlen nyomort, melyet a háború okozott a koronázó ősvárosban, mély alázattal esedezve, kegyeskedjék ő királyi felsége odahatni, hogy a rájok eső hárommillió sürgősen kifizettessék.
A király csodálkozó szemeket meresztett a tanácsbeliekre s némi zavarral kérdé:
- Valóban annyi volna a szenvedett kár?
- Igen, fölség.
- Szomorú, nagyon szomorú atyai szívemnek - mondá fájdalmas, tompa hangon. - Ami a pénzt illeti…
Megakadt, más szavakat keresve - de hasztalan; abba kellett hagynia a mondatot.
- Természetesen - folytatá - vannak sebek, kétségtelenül ejtettek sebek, és ezen sebek különfélék…
(Pedig csak kétféléknek tartotta; olyanoknak, melyek maguktól gyógyulnak és olyanoknak, amik gyógyíthatlanok: tehát egyikre sem kell tapasz.)
- Igen, amint mondottam, dilectissimi, vannak sebek, s nekem szinte jobban fájnak, mint kedvelt népeimnek, de a pénznek… igenis, azon úgynevezett hadisarcnak már van helye…
(S valóban volt már helye, mégpedig elég tág és alkalmas helye - az angol bankban.)
Szenátor uraimnak arcát halotti sápadtság borította el e kijelentésre. Végső próbául térdre vetették magukat az uralkodó lábainál, s reszketeg hangon rebegé Kolárik Mátyás uram:
- Felséges császár és király! Inkább vágassa ki tövestül a nyelvünket fölséged, mintsem hogy el kellene vele beszélnünk e lesújtó választ odakünn, tönkrement polgártársaink előtt.
A király megütődék kissé e különös szavakon és föllépésen, s jóságosan lágyra fordítá hangját:
- No, no dilectissimi, nem úgy kell azt fölvenni. Az állam követelményei sokfélék. E követelmények parancsolnak. A pénznek sok helye van. De isten kegyelméből egyéb eszközök is állnak még rendelkezésünkre, s szeretett Pozsony városunkat bizonyára nem engedjük rövidséget szenvedni.
Halk, tiszteletteljes »vivat« szakadt fel az éledező polgárok ajkairól.
- Pozsony városa nyugodt lehet - fűzé odább szavait nyájasan. - Különös súly lesz fektetve, hogy más módon kárpótoltassék azon összeghez megfelelően. Sőt, örömmel állíthatjuk, hogy a Pozsonynak szánt adomány értékesebb, becsesebb és kedvesebb lesz nektek, mint ama pénz, melyet kértetek. Egyébiránt adjátok át királyi üdvözletünket küldőiteknek.
Sugárzó arccal távozott a küldöttség, széthordva a hírt villámgyorsan mindenfelé, hogy a király nem adja meg ugyan a milliókat, hanem ad helyettük egyebet, valami többet érőt. Lett ujjongás, öröm, éljenző tömegek a nádori palota előtt, ahol a király szállt, este fáklyászene, kivilágítás, transzparentek »a legjobb király«, »Pozsony atyja« stb. feliratokkal.
S azután is hetekig, hónapokig lázban volt a város. A szíveket a várakozás feszítette, a kíváncsiság pedig csiklandozta. A jámbor polgárok nem beszéltek egyébről se otthon, se a kocsmákban, csak a király adományáról. Hányták, vetették, találgatták: »Ugyan mi lesz hát? Mindenesetre nagy dolog lesz!«
»Ej, mi lehetne? Minden polgárt nemessé tesz a király, s minden nemest báróvá.«
(Hát ez se lenne éppen rossz! )
Özvegy Cziperer Gáspárné, aki azelőtt apró malacokat nevelt az óljaiban, erre a rovásra kutyakölykeket kezdett tenyészteni, mondván, hogy tudja ő, mit csinál; mi lesz a kelendő portéka a bőrök dolgában - a tömeges diplomák idején.
Némelyek azonban kevesellték a megnemesítést, s másfelé nyomozták a király ködbe burkolt ígéretét.
»Meglássátok, valami különös privilégium lesz. Olyasfélét rendel majd el Ferenc, hogy a bécsi hídakon Pozsony városa szedhessen vámot.«
(Hm, bolond az ötlet. De a királynak minden szabad. S ami fő, sokat hajtana a városnak.)
A vérmesebbek még többet reménylettek, kinevetvén a fentebbi kombinációkat.
»Ostobaság - mondák -, nemessé a király nem tehet egész várost, mert ha mind úr lenne, ki szolgálna fel bennünket? Még lehetetlenebb, hogy Pozsony szedje Bécsben a vámot. Hol láttátok már valaha, hogy kis hal egye a nagyot? Hanem az lesz a vége, hogy a király megengedi Pozsonynak a bankócsinálást. Higgyétek, ilyesmi lesz. A város annyi pénzt nyomathat, amennyi neki tetszik - persze a Schranek Mihály aláírásával. Az aztán a város dolga, hogy forgalomba tudja-e hozni. Hát mi is volna ebben lehetetlen? Papirosunk van, hála istennek, csak az engedély kell hozzá, meg a prés. S ha van érvényes pozsonyi mérő, miért ne lehetne érvényes pozsonyi bankó is az országban?«
Képzelhetni tehát, mennyire fel volt csigázva a közvélemény, midőn fél év múlva leérkezett Bécsből a palatinus őfenségéhez egy nagy politúros láda két hatalmas zárral, csinos acélpántokkal, a város részére.
Hat hófehér ökröt fogtak be egy szekérbe, az ökrök szarvaira hatalmas bokrétákat kötve; úgy vitték a ládát a nádori palotától a városházáig. Nyolc panyókás huszár lépkedett a szekér mellett kétoldalt, meztelen kardokkal. Király ajándékát illően megtisztelték.
Nagy néptömegek álltak sort az úton, ujjongva, kalapot, kendőt lengetve; bent a városházán pedig együtt ült a tanács díszben, izgatottan a várakozástól. A láda két kulcsa, melyet már előbb elküldött volt a nádor, ott csillámlott a tanácskozási asztal posztópázsitján.
Mikor aztán felhozták a ládát a lépcsőkön, minden szív gyorsabban vert, hogy mi lehet benne: az a bizonyos ötezer kutyabőr-e, vagy pedig smaragdok, rubintok?
Remegő kézzel nyitotta fel a zárakat Schranek Mihály uram, s bezzeg elhűlt, mikor végre kibontakozott a sok gyapot és papírtakarók közül I. Ferencnek a márványszobra, azzal a kegyes aláírással:
AMOREM MEUM POPULI MEO
A tanácstagok megmeredve tekintettek egymásra, ahelyett, hogy a szobrot nézték volna, mely elvégre is elég sikerülten adta vissza őfelsége arcvonásait. A császári ajkak körül nyájas mosoly látszott lebegni. Hát nem ér ez meg hárommilliót?
Körös-körül minden arc savanyú lett, csak a kőarc mosolygott.
És mosolyog még mai napig is, mert ma is híven őrzi a lojális Pozsony a becses szobrot - de véletlenül ha vevő találkoznék rá, én azt gondolom, engedne valamit a hárommillióból.
II. MENNYIT ÉR EGY KIRÁLY MEMÓRIÁJA?
V. Ferdinánd királyunk, akit népe már életében a jóságos melléknévvel tisztelt meg, átadva trónját, csendesen éldegélt az »aranyos« Prágában, elgyengülve, megöregedve, de megelégedésben; nem kellett többé sopánkodnia, hogy kormányozni könnyű, csak aláírni nehéz. Nemigen kínozták többé aláírásokkal.
De még így is elég ügye-baja maradt. Elég nagy potentát még egy volt császár arra, hogy sokan alkalmatlankodjanak neki. Az audienciás napokon mindig tele voltak az előszobák. Azonfelül egy olyan ház körül, mint a Hradzsin, folytonosan akad eligazítani való galiba.
Hogy példának okáért egyet mondjak, az történt a vár szomszédságában lakó özvegy takácsnéval, hogy a libái bementek valahogy a Hradzsin kertjébe egy kis udvari füvet enni. Meglehet, hogy az jobb ízű. De ha nem lettek volna libák, talán eszükbe jut, hogy az ilyen magasabb atmoszféra veszedelmes.
A kertfelügyelőségi »adjunkt« (a százezer Mayerek egyike) fogta a seréttel töltött puskáját, rádurrantott a libákra, úgyhogy tizenegy maradt közülök elterülve. De legalább szép haláluk volt, vérük, ahelyett, hogy zsírban megsülve ennék meg a takácsné falánk kölykei, a királyi kert dísznövényeire frecsegett szét, s megitatta a gyökereiket.
A takácsné (nagynyelvű, kardos asszony), amint az előre látható volt, nem ilyen költői véget szánt a libáinak, de sokkal polgáriabbat, s szitkot-átkot szórva, de két marékkal, a gyilkos felügyelőségi gyakornokra, még aznap felment kihallgatásra a császárhoz, kiöntve keserves panaszában könnyekbe vegyített epéjét.
A puhaszívű császár elérzékenyült, izgatottan fészkelődött székén, majd részvéttel kiáltott fel:
- Tizenegy libát! Ez borzasztó! Értem önt, szegény asszony. Szívem vérzik. Oh, én ismerem a nyomort, s azonnal intézkedem a kárpótlás iránt. Menjen nyugodtan haza, szegény asszony.
A takácsné eltávozott, de a császár felháborodása meg nem szűnt. Az utóbbi időkben igen érzékeny volt már a kedélye.
- Fellázító így bánni a népeimmel! Tizenegy libát lelőni! Egy ilyen szegény lelket megfosztani a vagyonkájától. Igazán rettenetes!
S annyira belebiztatta magát a haragba, hogy a lábával toppantott, és ami ritkaság nála, kemény hangon adta ki a rendeletet:
- Holnap vezessétek elébem azt a fickót! Majd megtanítom én, hogyan kell jobbágyaimat megbecsülni. Hogyan kell vért ontani az én házamban. Ezer ördög, ezt nem viszi el szárazon!
A boldogtalan gyakornok megidéztetett, és azt is megsúgta neki az udvari zsandár, hogy őfelsége felette ingerült hangulatban hívatta, ami meglehetősen sötét gondolatokat ébresztett a százezer Mayerek ezen holnapra megidézett példányában. Nyugtalan éjszakája volt szegénynek. Felriadt álmából, s ha elaludt, borzalmas víziói voltak. Jött a tizenegy holt liba (gänsemarsch-ban) egyenkint, egymás után, fehér lepedőben volt az egyik, csak a sárga csőre látszott, a másik a lábával fenyegette meg a gyilkost, gágogva rohant rá a harmadik, a vér szivárgott a negyedikből, s a vér lepotyogó cseppjeiből e hét betű rajzolódott le a szoba közepére: »Meghalsz.«
A szerencsétlen gyakornok ilyen borzalmas éjszaka után kimerülve, reszketve a félelemtől, holthalványan állított be reggel a császár előszobájába a többi várakozók közt.
Nemsokára rákerült a sor. Kinyílt előtte a császár elfogadó szobája, mint egy sárkánytorok, amely elnyeli; szíve elszorult, lélegzete elállt: »Istenem, istenem, mi fog velem történni?«
Őfelsége bizonytalanul, révedezve tekintett a belépőre, amit azonnal észrevett gróf Trauttmansdorff, a helyettes hadsegéd, s hirtelen ott termett, hogy emlékezetét kisegítse.
- A gyakornok, fölség - súgta -, az a bizonyos lövés… A tizenegy liba…
- Igen, igen - kapott bele felvillanó emlékezettel a császár, most már biztos léptekkel közeledve a se élő, se holt adjunktushoz, aki csak azt vette észre, hogy a királyi kéz a vállára nehezedik s elkezdi azokat veregetni.
- Jó lövés - mondá V. Ferdinánd nyájas, biztató hangon. - Tizenegyet egyszerre, igen jó lövés… Istenemre, kitűnő lövés! Vegyen fel a császári pénztárból öt forintot!
S kegyes kézintéssel elbocsátotta a százezer Mayerek legboldogabbikát.
Nos, de hát mi ebből a tanulság? Az-e, hogy egy császár szeretete hárommilliót ér, vagy az, hogy egy másik császárnak a memóriája nem ér meg öt forintot? Sem ez, sem az. Egyszerűen az a tanulság, amit már elfecsegett a cím, hogy a királyok is csak emberek.
Kitalálták ezt már énelőttem is elegen, meg is mondták sokszor; de amilyen könnyen kitalálják, éppen olyan könnyen elfelejtik.
A NYÚL, A DOKTOROK ÉS A BETEGSÉG
1893
Nem szeretek a betegségeimről írni, elég azokat átszenvedni, de már az én tisztelt látogatóim úgyis elmondták a lapokban, sőt Murai Károly kedves barátom vidámságra is fordította a »Pesti Hírlap«-ban, (ámbátor a halállal nem jó kötekedni), megírván, hogy egy látogatóm előtt, tekintetbe véve, hogy tizennégy nap óta csak tejet iszom, így fakadtam volna ki:
- Ha meggyógyulok, beállok szoptatós dajkának; több helyre is, - mert csak az ujjamat kell megvágni s tej csordul belőle.
Miután immár a humor játszi nedve is elcsöppent az én bajom felett, egyszerre eltűnik, elpárolog előttem is a sok medicinaszag, s egész tárgyilagosan el tudom mondani a betegségemet, a betegségem közben, a térdemre támasztott kicsike fadeszkán.
Hát bizony különös ez! Se az elejét nem tudom, se a végét, mint a karikagyűrűnek, csak az egész szorít.
Ott vettem biz én észre, hogy szédülök, járni nem tudok, étvágyom nincs és rossz kedvem van.
Mikor ez így tartott vagy két hétig, végre megembereltem a doktoromat.
- Kedves doktorkám, vajon mi bajom lehet?
Megvizsgált, megkopogtatott, hallgatta a mellem járását.
- Semmi ez, csak egy makacs gyomorhurut.
- De lázam is van.
- Hát az azzal jár. Majd kigyógyítjuk.
- No, ha azzal jár, isten neki. De hát meddig tart ez el?
A doktor vállat vont.
- Eltarthat ez őszig is.
Azt már magam is tudtam a gyomorhurutokról, hogy akihez szegődnek, megbecsülik, önfejűen ragaszkodnak hozzá. Szép asszony, jó barát hamar elhagyja az embert, de a gyomorhurut hű, szilárd és becsületes.
Határozottan megijedtem, mert a legcudarabb betegség. Az ember életunttá lesz, világgyűlölővé s amellett az a rekompenzációja sincs, ami más betegnek, hogy a világ legalább részvétet érez, sajnálkozik felette. Ha valaki elpanaszolja, hogy gyomorhurutja van, szinte látja a többiek arcán: »Úgy kell torkos, úgy kell falánk, minek eszel annyit?« A gyomorhurutban és tágulásban elhaltakat még fenn a más világon is kinevetik: »Nos megromlott bödönök, hát itt vagytok?«
Azonfelül pedig kezdett az én hurutom naponkint tűrhetetlenebb lenni, minél több medicinát, koktumot, port vettem be (az isten mentsen meg minden igaz lelket ettől a Pantocsek konyhájától; sokat próbáltam életemben, de ilyen rosszul sehol se főznek), csak egyre hanyatlottak az erőim, az ágyba kellett feküdnöm. Ej, mégis csak szégyen, egy hitvány huruttal az ágyban!
A szegény feleségem erre megkötötte magát, hogy még egy orvost is hívat.
Derék tudós tanár, ő megvizsgált, megkopogtatott és azt találta:
- Az úrnak tífusza van.
- Hát nem gyomorhurut? - szóltam némi elégedettséggel.
- De az is van.
Az ijedelem verejtéke ütődött ki a halántékomon.
- Hát mármost mit csinálunk?
- Egyszerűen védekezünk a tífusz ellen.
- De hát a gyomorhuruttal mi lesz?
Akaratlanul is elmosolyodott:
- Mire a tífuszból kigyógyul, annak bottal üthetjük az árnyékát, nyoma se lesz.
- Úgy? És körülbelül meddig gyógyulok ki a tífuszból? - kérdem félénken.
- Hat hét múlva.
Majdnem ujjongtam örömömben.
- Hiszen ez akkor nagyszerű! Hat hét, hat hét! Hiszen akkor én hónapokat nyertem, mert a hurut őszig tartott volna.
- Igen - szólt a doktor -, de a tífuszba bele is halhat, ha nem vigyáz, pedig ugye nem szeretne?
- Megvallom - szóltam szerényen -, egy kicsit nehezemre esnék, így a ciklus közepén.
Hanem bezzeg lett erre ijedelem a családban.
- Tífusz, jaj tífusz! A tífusz már nagy atout a betegségek között. Az már legalább is udvari tanácsos a halál-királynál. Egyszóval ő már elöl van a dietenklasszisokban.
A másik orvosom (az, aki a hurutot fedezte fel) fiatal ember és még nem gyógyított tífuszt, megörült neki, mint a tudományszomjas bogárgyűjtő egy még nem látott példánynak.
- Tífusz! - kiáltá, a kezeit dörzsölve. - No, ez derék! No, csakhogy utamba kerültél. Majd rendbe szedlek. Ohó! Ohó, tífuszkám! Hiszen te csak harmincnyolc fokos vagy, afféle kölyök!
Új orvosságokra fogtak s elrendelték, hogy ha egyebet eszem édes tejnél, halálfia vagyok.
De ha megnőtt a baj, megnőtt belé a rangom is a háznál. Egyszerre súlyos beteg lettem, igazi kényúr, aki körül lábujjhegyen járnak, akinek minden szisszenését figyelik, teljesítik. A nagyobbik fiam rémült arccal jött az ágyamhoz:
- Igaz, apám, amit én hallok, hogy te meg is halhatsz?
- No, már az ugyan nem igaz! Ki mondta neked azt a bolondot?
- A cselédek.
- Ej, ej, kis csacsi. Hát nem tudod te, nem hallottad, hogy a képviselőket az immunitás védi?
Mire lassankint felszikkadt fekete szemecskéiből a bánat.
A feleségem szelíden proponálta:
- Híjunk még egy harmadik orvost is.
Mérgesen pattantam fel:
- Isten ments! Az még egy harmadik betegséget fedezne föl. Nem kell harmadik betegség.
Ilyenkor indul meg a sopánkodás, a találgatások ezer neme. A betegség már megvan - a meggyógyítás a doktor dolga -, de hogy honnan került elő, annak a kiderítése a családé. - Hol kapta, istenem, hol szerezte?
A sógorom, aki ellenzéki, így szólt:
- Hát hol szedte volna fel?! A klubban.
(Még jó, hogy nem a miniszterektől ragadt rám.)
A Pali rokonom, aki gavallér és a Nemzeti Kaszinóban szokott étkezni, gúnyosan jegyzé meg:
- Bizonyosan valami negyedrendű korcsmában ettél vagy ittál valamit.
Vége-hossza nem volt: mi lehet az oka? Talán a szakácsné adott fel valami fertőztető falatot? Talán ez, talán az? Hátha a doktor gyógyított rosszul? Meglehet a járvány okozta? Utálatos fészek ez a Pest. Elevenen kellene megégetni ezeket a Gerlóczyékat.
Mindez a találgatás valóságos mániává fajult s napokig tartott, míg én erős lázban csodálatos képek és víziók közt hintáztam, az öntudat és eszméletlenség között… Láttam, hogy vágtat le az égből arany szekéren Wekerle, négy püspök a szekérbe fogva… Csak úgy porzik a tejút… Rég elhalt embereket hozogat elő nekem a sírjaikból ez a tündér-tífusz: Apám itt pipázik mellettem a széken nagy tajtékszerszámából és szidja a Bittó-kormányt. »Bár csak már, bár csak már ez a Tisza vergődhetne zöld ágra.« Egy kis parasztleány, Gernyei Erzsi, aki vagy harminc év előtt halt meg falunkban, ugyanabban a pettyes perkálszoknyájában, ugyanazzal a koszorúfonatos szőke fejecskéjével, amint akkor járt, váltig húzogatja a kabátomat: »Gyerünk, úrfi, gombát szedni.«
A cseléd kinyitja a spalétákat: elillan a homály, a hő nyári nap bezúdítja sziporkázó fényét, mint egy olvasztott aranyat szökellő kút; kinyitja az ablakot: külső levegő csapja meg a homlokomat s a ravaszkodó tífusz fut hóna alatt sírból hozott alakjaival…
Csak messze a harmadik szobában lát elbágyadt, láztól duzzadt szemem egy állatot, amint kísértetiesen reám mereszti vörös szemét.
Eszméletnél vagyok s mégis látom. Valóban ott áll nagy füleivel, fehér bajszával, sovány, nyurga testével.
- Mi az? - riadok fel.
- Semmi az! Semmi az - csitítanak -, a kis nyulacska. Csak a Bercike kis nyula.
Ah igen, visszaemlékszem, a kis nyúl volt, amit a Berci fiamnak vettek tavaszkor a piacon.
- Elkergessük innen? - szólt gyöngéden a feleségem.
- El, el - feleltem unottan -, ki nem állhatom. Mióta ez a kutya állat a házba került, azóta én odavagyok.
Nagy szó volt ez, könnyelműn odavetve, egy hatalmas kényúr szava, mely egyszerre megrendítette a nyúl pozícióját. Pedig nem kis állást viselt. Nagy potentát volt. Bercinek, a ház kedvencének kedvence. Neki kedvezett mindenki, mert ő végezte a legfontosabb feladatot a házban, ő húzta a Bercike kocsiját, kis ekéjét. Hordták neki mindenfelül a zöldséget s adogatták az édes tejet. Egész nap hangzott a lakásban »Muci, Muci, jó reggelt Muci, gyere ki a dívány alól, Muci…« És most mégis megrendült az állása.
Az odavetett gondolat megfogamzott. Hm, csakugyan azóta vagyok beteg, mióta ez a nyúl itt van. Mikor is vettük csak? Május elején. Éppen azóta volt a baj.
S bizonyos ellenszenv, bizonyos népszerűtlenség kezdett felburjánozni a kényeztetett Muci iránt. Hja, egy a legfelsőbb helyről jött szó könnyen tör össze egy pályát.
A feleségem kikergette a szobából s kiadta a rendeletet:
- Az úr szeme elé nem szabad bocsátani, mert - tette hozzá - nem szenvedheti.
Most már csak a gyerek- és előszobára volt szorítva, és talán maga is érezte karrierje hanyatlását, mert néha beosont a nyitott ajtókon s gúnyosan, gyűlölettel nézett rám a fehér szőrét felborzolva, mintha mondaná:
- Ugye, még nyögsz, ugye még fekszel, hehehe!
Mindjobban meggyökerezett bennem a beteges hit, hogy a nyúl gyűlöl, hogy valami ellenséges dzsin lakik benne, ki ellenem tör. Babonás félelem vett rajtam erőt, ha a nyúl bekukkantott s rózsaszín bélésű füleit idegesen mozgatva, vörös szemeiből szemrehányón látszott szólni:
- Te eszed meg minden tejemet!
Ingerülten rángattam meg egyszer a csengettyűt.
- Ezt a nyulat el kell pusztítani - kiáltám. - Ez megöl engem. Addig én meg nem gyógyulok, míg ez a háznál van. Ez borzasztó.
- Mit csináljunk? Agyonüssük?
- Nem, nem. A halálesetek ne kezdődjenek meg. Csak el kell távolítani.
A szentencia ki volt mondva. Komor, mogorva csend nehezedett a házra, mint ahol szomorúság fő a tűzhelynél bögrékben. A nyúl félénken bújt meglapulva egy almárium alá és nem engedte magát előpiszkálni. A rémhír a gyermekszobába is elszivárgott, hogy a nyúlnak távozni kell a háztól.
Bercike fájdalmasan kiáltott fel:
- Én is vele megyek!
- Oh, dehogy mégy, kis gyémántom! - könnyezett együtt a gyermekkel az anyja. - Te jó fiúcska vagy, bele kell nyugodni, mert látod a szegény apa akarja.
- Apád betegségének ő az oka - kapacitálta Nelka néni, a sógorném. - Te okos gyermek vagy, be fogod látni.
Emellett száz kérdés merült fel. De oh én istenem mi lesz vele? Hova tegyük? Eleresszük az utcán? Hova megy? Hol fog aludni? Kitől kap enni? Valami szekér agyontapossa. Szegény nyúl, szegény nyúl! A gyermekek a kezeiket tördelték és zokogtak.
Végre, kisírt szemmel, félénken benyitott hozzám a Berci. Amnesztiát jött kérni.
- Apám, te el akarod a nyulacskát küldeni?
- El.
- Nem hagyod meg, édes apuskám, az egyetlen igavonó barmocskámat?
- Nem - mondám mogorván -, válassz apád és a nyúl között!
A fiúcska gondolkozni kezdett, mintha habozna. Könnyben úszó szemeivel rám nézett. Szívem hevesen, féltékenyen vert. Jaj, kit fog választani?
Egyszerre zokogni kezdett, ágyamhoz ugrott, felkúszott rá, mint az evet és a nyakamba csimpaszkodott. Kis szíve az enyémén pihegett lázasan hangosan.
- Nem kell a nyúl többé! Nem kell, nem kell!
Én győztem. A nyúl elbukott. Én voltam a hatalmasabb, ő volt a gyengébb. Ki tudja, ha még egy hétig tudta volna húzni, akkorra már én lehetnék a gyengébb.
De nem tudta húzni s átadatott a szegény Muci a szakácsnénak, hogy sikkassza el valahogy. Csak nagynehezen vállalkozott a hóhérságra, mert érzékeny jó szíve van. Ha úgy tudna főzni, mint érezni, aranyat érne az én szakácsném.
Megesett vajszíve a kis száműzött sorsán s így gondolkozott magában:
»Én bizony el nem sikkasztom a nyulat, hanem van egy kis unokám Kőbányán, annak elküldöm holnap a lóvonatú kocsis fiamtól, addigra elcsukom a fásszekrénybe és azt a jelentést teszem az úrnak, hogy már nincs a háznál.«
Úgy is lett. Csendes, szelíd nyugalom szállt meg mindnyájunkat. Minden neheztelés, gyanakodás, bizonytalanság kipárolgott a szívekből. Nem haragudtunk a doktorokra már, hiszen nem ők az okai a bajnak, nem kutattuk, nem fürkésztük többé a ragály keletkezését. Hiszen a nyúl volt az oka mindennek. Volt bűnbak. És végre is a bűnbak a fő. Minden bajhoz találni illik egyet. S csakhogy már nincs itt! Remény és bizodalom, ez a két fiatal csikó lett befogva a gondolataink szekere elé. Mintha csak a baj főoka szűnt volna meg.
Láztalan éjszakám következett, de teljesen álom nélkül. Morpheus úr nem jó barátom, kerül. Csak karhatalommal lehet elővezetni, ha a doktorom álomszert ad. S ez az egyetlen édesség betegségemben. Leteszem fejemet és hallom, hallom zúgni a nógrádi erdőket, gyíkok rejtelmes suhogását a bokrok között, hűs, altató szellő, Naszály felől jövő, legyezgeti a homlokomat,… egy denevér röppen, egy csillagot az égen megkoppantanak, és elalszom.
De mikor nem veszek be álomszert, nem alszom egész éjjel. Mereven bámulok végig a szobákon, nézem a képeket, a tárgyakat, amik egészen más alakot kapnak. Két vasból készült rózsa áll az egyik szekrényen, a mostani belügyminiszter ajándéka, mintha két fekete macska lenne, mely engem bámul; egy pipatartó van szemközt, a Wolfner-Singer kiadótól kaptam valamikor, egy fából kifaragott tömzsi ember tartja kezében az almanachot, amelyik kinyitható (abba kell tenni a szivarokat); a sötétben ez az ember a megboldogult Bánffy Béla; szakasztott az, vonásról vonásra felösmerem, közeledni látszik, jaj, jön, jön… ilyenkor behunyom a szememet, de még rosszabb, mert most meg a szokott susogását vélem hallani: »Van egy jó kerületem, fiú, számodra odafönn.« (Idelenn is bíztatott effélével.)
Majd a falakból hasadoznak ki lepedős alakok, integető árnyak, táncolnak, libbennek hívogatva; valahol a távolból, mintha az édesanyám húsz év óta elnémult édes szava csengne: »Gyere, fiam, gyere.« A kis János fiam is megjelenik dohányszínű bársony ruhácskájában, amelyben el van temetve, a perlmuttergombok hogy fehérlenek a kabátkáján: »Hát készülsz, apa?«
Nyugtalanul dobálom magam az ágyamban. A virrasztó feleségem figyelmes lesz s rám szól:
- Valami baja van?
- Nem, nem. Csak valami rossz látományaim vannak.
- Mert valami rosszra gondol. Mit gondol?
- Ah - sóhajtok fel -, arra gondolok, hogy szeretném hallani még legalább egyszer a békák kunkogását.
- No, ez elég szerény kívánság - szólt biztatólag.
(De én tudom, hogy ez a kívánság nem naiv - mert egyszersmind a csalogató árnyaknak felelet.)
Azután megint tovább nézek végig a szobákon.
A holdvilág valami spalétanyíláson át tejfehér vásznat terít végig a padlón.
Egyszerre rémülten kiáltok fel. Minden hajamszála égnek áll.
- Jaj, a nyúl, a nyúl!
A hold ezüst sávján ott guggol a nyúl, a tegnapi nyúl, oh borzalom, rám néz s a lábával hármat kapar, mintha gödröt ásna.
- Sírt ás a nyúl. Hamar, fogják el!
Fölriad ijedten az egész háznép, gyertyákat gyújtanak, s míg engem a halálos verejték ver, megfogják nem kis rémüléssel a rejtélyes állatot. Csak a szakácsné vallja be töredelmesen, hogy a fáskamrából szabadult ki - mivelhogy neki más terve volt.
- No, semmi - szóltam lecsillapodva -, de mihelyt megvirrad, azonnal vesznie kell, vagy különben maguk távoznak a házból.
Reggel, mihelyt a kaput kinyitották, maga a sógorném ment le a szolgálóval és eleresztették a nyulat az utcán. A sógorném visszajött, megnyugtatott.
- Nincs már itt, elment.
- Valahára - mondám szinte vidáman. Azután félénken hozzátettem - és merre ment?
- Jobbra ballagott lassan, szaglászgatva.
- Tehát a temető felé - jegyzém meg fázékonyan.
Jó napom volt. Könnyebben éreztem magam. A biztonság is, hogy nincs itt már a nyúl, üdítőn, csillapítón hatott. Estefelé még látogatókat is fogadtam.
A cselédleány bejelentette, hogy itt van egy innen a negyedik házban lakó képviselőtársam fiacskája, hogy valamit hozott.
- Ah, a kis Gyuri van itt. Hadd jöjjön be!
Bejött a fiú.
- No, mi újság Gyurka?
- Hoztam valamit, bácsika.
A hóna alá nyúlt. Azt hittem, egy palack tokaji bort küldött a képviselőtársam.
- Hát mit hoztál, fiacskám?
Ezzel kihúzta s a mellette lévő székre tette. Összerázkódva s aléltan dőltem hanyatt a vánkoson.
A nyúl volt, az átkozott nyúl.
- A gyerekek megfogták, bácsika, az úton, de én megösmertem, hogy a Bercié, elvettem tőlük és visszahoztam.
A feleségem, sógorném elhalványodva, kővé meredve nézték a jelenetet.
- Meg kell halnom - hörögtem vacogó fogakkal -, végem van. A nyúl megint visszajött.
A dolog csakugyan nem tréfa. Most már az egész háznép valóban megrémült. Hátha csakugyan a halál követje ez a nyúl. Most már se szó, se beszéd tovább, rögtön öltözködni s menni; majdnem az egész família vitte végső útjára a rossz hírbe keveredett házinyulat. Elvitték messze, messze, el a kilencedik utcába, ahonnan soha vissza ne találhasson.
Ott aztán egy ponton, mielőtt eleresztették volna, a Bercike mégegyszer megcsókolta: »Menj isten hírével nyulacskám!« (Ő még most is szerette.)
A kis nyúl megindult a sínek mentében, ment, ment lassan gondolkozva, guruló szekerek alatt, lovak lábai között.
Hol, hol megállt, mint egy céltalan vándor és visszapillantott. A Berci integetett neki:
- Csak menj, menj!
- Vidd el az apa betegségét! - kiáltá utána a Laci.
Egy óra múlva visszatértek diadalmasan:
- A nyúlnak vége van.
Mintha nagy gonosztól szabadultunk volna. Vígan jártak, keltek népeim az ajtókon, mosolyogva mondogatva: »Az ugyan vissza nem jön többet.«
Én magam is tehát örömmel tudatom veletek, tisztelt tudakozódó barátaim, hogy már azóta három nap elmúlt és a nyúl nem tért vissza. Pompás jel, úgy gondolom. A nyúltól bizonyosan megszabadultam, - most már csak a betegség és a doktorok vannak hátra.
A NÉMETKE
1893
Azokban a napokban született egy fiam, mikor a miniszter rendeletet bocsátott ki a német nyelv tanulására, s a véderő-vita javában dühöngött az utcákon.
Gonosz, izgalmas idők voltak. A Schneider szürkéi száguldva rohantak végig az utcákon. No, már ezt csakugyan sohase képzelték volna el magokról a szegény szürkék. A Sándor utcától kezdve a Kerepesi útig, sőt még a Kerepesi úton is fenyegető tömegek ácsorogtak. A múzeum fáin nem verebek ültek, mint béke idején, hanem csizmadialegények, rögökkel, kövekkel a zsebeikben. Egyszer egy ilyen rög éppen a kalapomat horpasztotta be. Odanézek, hogy honnan dobták, s ím látom dühös gesztusokkal a fa tetején Korenka Mártont, a házmesteremet. No, megállj, gazember, hát ezért tömlek én esténként borravalókkal!
De aznap este, mikor a kapun beeresztett, már megint alázatos, szelíd volt, mint egyébkor.
- Korenka! - mondám. - Ön ma egy röggel hajított meg engem!
- Az bizony meglehet - felelte vigyorogva -, az ember nem mindig célozza oda, ahova találja.
- És vajon mi bántja önt az új véderő-javaslatban? - Talán csak nem a német nyelv, hisz ön éppen csak tótul és németül tud; a kétéves önkéntesi szolgálat még kevésbé, mert hiszen gyerekei sincsenek. Mondja meg nekem, Korenka, őszintén, miért haragszik hát ránk?
- Harakszok - mordult fel indulatosan -, mert harakszok. - S bevágta a kaput olyan szilajan, hogy az egész ház megrengett.
Körülbelül még ez volt eddig a legigazabb argumentum e javaslat rovására, mely a közönséget fölingerlé, nemcsak a kormány, de a szegény mamelukok ellen is. Az utcákon gyakran voltunk kitéve inzultusoknak, úgyhogy az előrelátóbbak befüggönyözött ablakú kocsikon jártak-keltek a városban.
Én magam is jól leeresztettem a zöld függönyöket, mikor a kisfiút keresztelni vittük. A csőcselék talán megszagolta, hogy kormánypárti képviselő ül bent, mert véges-végig zúgott az »abcug«, s néha egy-egy kő koppantotta meg a jármű oldalát. A kis fickó fölébredt és sírásra fakadt. Egy felénk dobott porcelán-cserép bevágta a kocsiablakot. Az üvegek csörömpölve hullottak szét rám s a gyermek vánkosaira, akinek azonban tetszett a csörömpölés és elkezdett mosolyogni. De én dühbe jöttem. No, hát csak azért is dongó. Most már éppen azért is németnek nevelem ezt a gyereket. Isten engem úgy segéljen, megteszem. Ha ti kötekedtek, hát én is kötekszem.
Azon mérgesen vittük a fiúcskát a pap elé.
- Mi legyen a neve? - kérdé a lelkész.
- Albert.
- Albert! - szólt csodálkozva. - Hiszen az német név.
- Hát éppen azért.
Nagy fejcsóválások közt írta be a nevet. Ezt most már a macska se kaparja ki onnan, ámbátor az anyja mindent megpróbált, hogy lereszelje a németes rozsdát, s lett Berci, Bebsi, Beckó s isten tudja mi minden, csak éppen Albertnek nem hítta kívülem egy lélek sem. Ez még nyakasabbá tett. Amit megfogadtam, megtörténik. Hadd legyen a német az első nyelve, a magyart majd úgyis megtanulja. Az beleszalad, mint a fülbemászó bogár.
Mindjárt kerestem német dajkát, a következő nyáron Stájerből hozattam a pesztonkát; szakácsnét is németet fogadtunk a házhoz, hogy hermetice legyen elzárva más nyelvtől. Elcsapatás terhe alatt volt eltiltva magyarul szólni hozzá. De nem is lehetett, mert nem tudtak. Ez időben meglátogatott Helfy és az egész lakásban azt felelték a kérdéseire, hogy »nix ungrisch«. Csodálkozott és nagyban veszekedett velem, hogy kiíratja az újságba, de én csak azt feleltem: »No, azt bizony senki sem hiszi el az én háznépemről, hiába íratod ki.«
Így nőtt a kis Albert nyáron át Stájerben, Gleichenbergben, télen pedig itthon német szón, mintha Drezda kellő közepén lenne. Játszótársat a Szepességből hozattam melléje, s én magam is törtem a német nyelvet a kedveért. Nem jutott ahhoz magyar szó, még tán elvétve sem.
De mintha kőből lenne a nyelve, már két éves is volt, járni, szaladgálni tudott, megszólalni mégsem akart se tüled, se hozzád, se németül, se sehogy, mindössze két szót gagyogott, amely minden nyelven beválik: »mama« és »Pepe«. (A pesztonka neve volt Pepi.) Azt is nehezen, akadozva, szinte érthetetlenül mondta. Már sopánkodni kezdtünk. Mire vár még ez a gyerek?
Karácsonyra két falovat kapott. Sokáig nézte őket, félénken, idegenül, az ajtó sarkába húzódva.
Az anyja ijedten kiáltott fel:
- Jaj nekünk, fél a lótul!
Pár nap alatt azonban megbarátkozott velök, meghúzogatta a pejnek a farkát s mikor látta, hogy nem rúg és nem harap, órákig elsimogatta mind a kettőnek a sörényét, de hogy felüljön valamelyikre, nem árult el semmi vágyat, kedvet.
- Istenem, istenem, sohase lesz belőle magyar ember.
Egy délben hazajövök az országgyűlésről, nagy pityergésben találom az asszonyt s veres szemekkel a sógornémat, a fiúcska keresztanyját.
- Mi történt? Albertnek van valami baja?
- Megszólalt szegényke - mondá a feleségem fuldokló hangon -, megszólította lovacskáit. Oh, mindjárt meghasad a szívem…
- Megszólalt? No, hála istennek! Annak csak örülni lehet.
- Úgy? - pattant fel. - Hiszen örülhet. Megölte a lelkét. Vége van. Nem az én szívemből nőtt, nekem nem gyermekem.
- Jó, jó - vágtam közbe nevetve -, valami borzasztót mondhatott, hogy ilyen gyászba borultak.
Most aztán a fiú keresztanyja vette át a szót.
- Bizony pedig, hallja sógor, maga is gyászba borulhat. Mert az nem illik, amit tett. Isten ellen való vétek. Ha nem restellném, odamennék a paphoz és kitörültetném magam a matrikulából. Tudja meg hát, hogy az a poronty »Fuchs«-nak és »Lizl«-nak szólította meg a lovait. Geh, Fuchs! Geh, Lizl! Így hajtja őket az ostorával.
És mintegy bizonyságul e percben betört maga a kis Albert a szobába. Ostor volt a kezében, végigütött rajtam pajkosan: »Geh, Vater, geh!«
Hát bizony ez testestől-lelkestől német gyerek. Az naptól rendesen kezdett beszélni. Kevés beszédű volt, de értelmes, világos. Bezzeg a der-die-das-t nem hibázta el egyszer sem. No, asszony, ez aztán könnyen leteheti a tiszti vizsgát.
Büszke voltam rá, azaz magamra, mert az én eszmém volt, hogy németnek neveljük. Dicsekedtem most vele. Ha látogatók jöttek, kiszóltam a gyerekszobába: »Hozzátok be a Csáky-gyereket«. (Mert »Csáky-gyerek«-nek neveztük ama bizonyos rendelet miatt.) Mint valami újkori csodát nézegették a faluról feljött rokonok. Bámulatos! Ilyen fiatal és már németül beszél. Magyarul pedig egy szót sem tud. Hát nem nagyszerű dolog ez?
Az anyja is kibékült lassan-lassan. Végre is nem árt neki, úgy lesz később a német nyelvvel, mintha lyukas hídon találta volna. Aztán mennyi mulatságos részlete van! Mikor imádkozik reggelenkint, kis ingében az ágyon térdelve: »Vater unser, der du bist im Himmel«, mikor megharagszik és felkiált, kis arcát morcosra összehúzva: »Tausend krucifix!« vagy mikor tagadóan rázza valamire a szöszke fejét: »Papperlapapp!« Az ember halálra kacaghat rajta.
- Ej, nem is nevetnénk - szoktam mondani -, ha ez a német bogarunk nem volna.
Némelykor szondírozni próbáltam, magyarul szólítottam meg. Rám nézett csodálkozva, majd az egész szobát körülvizsgálta szemeinek együgyű pillantásával, még az ágy alá is benézett: nem-e onnan szólt valaki? Máskor kacagásra fakasztották a gömbölyű szittya szavak. Olyannak látszott, mint a nedves tapló, akin nem fog ez a tűz-szikra. Német ennek a lelke is - gondoltam magamban -, s a magyar szavakat bizonyosan úgy veszi, hogy azok afféle bolondságok, amiket kis fiúk mulattatására fundálnak ki, »erge, perge, berge«, hogy nincsen azokban semmi értelem.
De bármennyire német gyerek volt is, egyszer csak odajött az ő kis ágyacskájához is a magyar gyerekek kaszása, a difteritisz. Szép diószín szemecskéi lázban égtek, halovány arca kigyúlt, mint a fáklya és apró ujjaival kábultan mutogatott a torkára: »Weh tut, Weh tut!«
Az orvos komoly, megriadt arcot vágott. »Tüszük vannak a torkában, ki tudja, hova fejlődik a baj.«
Szívünk összeszorult, minden nyöszörgése végighasogatta; amint ott hánykolódott, égett a fehér párnák közt, úgy éreztük, mintha az egész világ meggyulladt volna és égne, fogyna lassú tűzzel.
Az éjszakán át még csak fokozódott a láz. Másnap magához hítta anyját és elkérte tőle a Jánoska játékait. Erre azután elkezdett sírni az egész család.
Hát tud az a csepp lélek a János játékai felől? Hogy jutottak eszébe, mi sugallta neki a gondolatot? Hát nincs-e neki elég játéka, különb is?
De csak elő kellett szedni a nyulat, a lovacskát és a bárányt, amikhez még a János halála óta senki sem nyúlt, amik el vannak zárva örök emlékül egy szekrénybe.
És most a beteg gyermek a meghalt bátyácska állatjait kéri.
Az anyja remegő hangon közli sötét gondolatát:
- Jaj, már készül… oda készül Jánoskához!
Forogni kezd velem a világ. Csak a lehetőség is összeszorítja a szívemet. Elkészül, útban van a Csáky-gyerek is, a német tudományával együtt. Bezáródik piciny piros szája örökre egy német fájdalomkiáltással. Istenem, istenem! Hát tetőled ez is kitelhetik?
…Elkéri a János játékait, végignézegeti, hogy beszélhessen neki felőlük, mert Jánossal együtt lesznek a másvilágon s János tudakozódni fog: »Mit csinál az apám és a szegény mamám? Hát a lovamat láttad-e, megvan-e még rajta a nyereg, meg a kengyel? Hát a bárány nyakán a csengő?«
…Óh, csak nézd meg, nézd meg! Mindene rendben van. Semmi se tört még el. A piros pántlika, amit ő kötött a nyúl nyakára az utolsó napon, még most is ott fityeg. A lovacska sörényét mama megfésüli minden vasárnapon, a bárányka gyapját kiporozza…
A Csáky-gyerek hol az egyik állatot fogta meg, hol a másikat; hosszan nézegette egyenkint, majd izzó ujjával meglökte a bárány nyakán a csengettyűt.
A csengettyű szomorúan kongott-bongott. Csin, bin, csin, bin.
Jaj, ha erre a csengetésre bejön a halál.
- Ne, ne bántsd az állatokat, fiacskám. Jaj, ne csengess. Ha meghallja a Jánoska az égből, megharagszik.
Engedelmesen tolta el magától a játékokat. Csodálatosan szófogadó volt mindig. Lehetetlen az, hogy megéljen.
A feleségem zokogva rakosgatta vissza, miközben kitört belőle is, ami már az én fantasztikus fejemet megjárta:
- Ím, megnézegette, már elbeszélheti!
Elkezdtem a szegény asszonyt vigasztalni:
- Ugyan ne beszéljen bolondokat!
De mert én is hasonló kedélyállapotban voltam, hát én még bolondabbakat beszéltem.
- Már hogy beszélné el, hiszen meg se hal. De ha meghalna, se beszélhetné el, hiszen a Jánoska egy szót se tud németül.
No, ezzel aztán még jobban elkeserítettem. Hogy nem is beszélhetnének a testvérkék a másvilágon, hogy Jánoska talán nem is vállalná a Bercikét: »Ugyan ne bolondozz, te nem vagy a mi fiunk!«
Sőt nemcsak az asszonyt, de magamat is végképp kétségbeejtettem. Megnyomta a lelkemet a föltevés, hogy ha most hal meg a fiú, anélkül, hogy egyetlen magyar szót, szívembe édes zsongással beszivárgót, hallottam volna tőle, milyen idegen lesz rám nézve a Jánoskához képest, kinek száz meg száz szava cseng fülemben álmatlan éjszakákon, s ha végigmegyek magányosan a városon fényes nappal is, egy-egy hang üt meg az ismerős helyeken, ahol azelőtt jártunk, összerezzenek, őt hallom, bár nem szólított; hátrafordulok, ott kell lennie valahol, bár nem látom.
- Ejh - kiáltottam fel keserűen -, hibáztam, nagyon hibáztam. Életemet tudnám od’adni most, ha az a fiú magyarul tudna.
A »németke« fölkönyökölt az ágyában, hosszan, fürkészőn nyugtatta rajtam bágyadt tekintetét, aztán magához intett.
Odatámolyogtam, mire beljebb húzódott a nyoszolya közepe felé, hogy szélére ülhessek, de csak nem akartam a kényelmét rontani.
Megfogta a kezemet, simogatta, aztán megbökte a paplan szélét és így szólt tisztán magyarul:
- Ülj le koma, itt a kő!
Káprázat ez vagy álom? Talán elvesztettem az eszemet vagy hallucinálok?
- Te szólottál, fiacskám?
- Persze én.
- Oh szívecském, gyémántom, hát tudsz te magyarul?
Átfogtam, összevissza faltam örömömben.
- Hogyne tudnék!
- Szent isten, de mért nem beszéltél hát eddig?
- Hát szabad? - kérdé félénken, pihegve.
- Természetesen!
- Akkor szüret - mondá a gyerek élénken, látható vidámsággal.
S aztán megindult, mint a kifagyott patak; fecsegett, csörgött olyan zamatos magyarsággal, akár csak egy fiók Vas Gereben.
- Ej, ej, gyerekecském! No, ez csoda. Mikor, hol tanultad te ezeket?
Nem felelt, gondolkozott, a homlokát összeráncolta, mintha az emlékezőtehetségét firtatná, majd így szólt, becsületes, nyílt szemeit rám függesztve:
- Hol, mikor? Nem tudom, apa. Azt gondolom, hogy már akkor is tudtam, mikor kicsi voltam.
- Oh, te bolondom, hiszen most is kicsike vagy!
- De mikor olyan kicsi voltam, mint egy mákszem. Már akkor is tudtam. Úgy kell annak lenni, édesapám.
…Valóban, úgy kell annak lenni. A Csáky-gyerek felgyógyult s ma (ötéves korában) már csak ellenértékekért, egy piculáért, vagy egy mákos patkóért vehető rá, hogy az érkező bácsiknak és néniknek a pacsiadásnál németül feleljen a kérdéseikre. Mikor a tiszti vizsgára kerül a sor, már akkorra talán a kardbojt se lesz elég kecsegtető érték.
Így ment üres szalmába fáradságom, hiába volt minden rendelet, mindenféle pesztonka, a gyerek magyar maradt, mint ahogy fehér tolla nő a hattyúnak, ha fekete lúdak nevelik is.
De a költségem nem veszett mégsem kárba, mert ha ő elfelejtette, amit tanult, én újra megtanultam, amit már elfelejteni kezdék: hogy van külön magyar vér és talán egy külön isten is. Egy csodálatos mag a lélekben, mely se puha nem lesz, sem össze nem zúzza semmi erő, mely kicsírázik, előbújik, szántás nélkül, borona nélkül, esőben, fagyban, szárazságban, még ha sziklát hempergetnek is rá. Magyarok! Minden összeomolhat, átváltozhat, de ti világvégeiglen megmaradtok. Elég sokan talán egyszer se lesztek, de végképpen soha el nem fogyhattok.
PALI PÁLYÁJA
(Gyerekeknek való mese)
1893
Volt egyszer egy borbély mesterember, aki már harminc éve verte a szappanhabot és csinos vagyonkát kuporgatott össze. Földjei, rétjei, ökrei, lovai voltak s ha akarta volna, ezüstből csináltathatja vala boltja elé a réztányérokat, de nem akarta.
A borbélymestert Bilinke Mátyásnak hítták. Sok mindenféle zsírral volt megkenekezve, sok mindent tudott, többek közt olyan gyűrűket készített emberi hajból, hogy az, aki a gyűrűt ujjára húzta, mindent csinálhatott azzal, akinek a hajából való volt a gyűrű. Hej, ha egyszer a király hajából kaphatna egy gyűrűre valót!…
Volt azonfelül Mátyás mesternek egy Kriska nevű leányzója, s annak messze vidéken nem volt párja a hülyeségben, úgy is nevezték csak rövidesen »Ostoba Kriska«. De ez nem nagyon búsította Mátyás borbélyt. Van vagyona bőven, olyan férjet állíthat hozzá, akinek több esze van, mint kellene; éppen elég lesz kettejöknek.
- Hiszen az olló is két ágból áll - szokta mondogatni az öreg -, csak az egyik ága éles s mégis jól vág együtt!
Akadt is olyan legény, aminőt ő gondolt. Egy foltozó vargának a fia, Talyicska Palkó. Csodákat beszéltek a legényről, ilyen okos, ilyen gyors felfogású. Nem is emlegették becsületes nevén, hanem csak úgy, hogy »Okos Pali«. Hogy miért tartották okosnak? Hát tudom is én! Néha az ilyesmit nehéz megmagyarázni. Ha annak tartanak valakit, az akkor okvetlenül okos, mint ahogy megfordítva is, ostoba marad, akit a világ annak kürtöl, ha mindjárt a Deák Ferenc szemöldökéig érne is föl.
Egy szó mint száz, az ostoba Kriskához igen alkalmatos férjnek ígérkezett Okos Pali. Így eszelte ezt ki Bilinke Mátyás s egy nap magára öltvén az ünneplő dókáját, elment a foltozó vargához, megkérni férjül Okos Palit.
Okos Pali ellenkezett, kimondta kereken, hogy neki bizony nem kell az Ostoba Kriska, amiért az apjától, a foltozó vargától, nyomban egy nyaklevest kapott s amiért Bilinke még csak jobban ragaszkodott a tervéhez, belátván, hogy mégis nagyon okos a legény, a hír egy csöppet se csalt. »Hiszen éppen abból látszik az okossága, hogy nem kell neki a Kriska lányom.«
Mindamellett ütötte-verte a hideg vasat, míg meleg lett, hogy még újbor előtt meglett a lakodalom, Pali és Kriska egy pár lettek, már csak ásó-kapa választja el őket.
Az esküvő és a három napos víg lagzi után így szólt a borbély vejéhez:
- No, fiamuram, most már megjött a dolog ideje. Hát mihez fogsz a nagy eszeddel? Mihez értesz?
- Mindenhez - felelte Okos Pali.
Tanácskoztak együtt és abban állapodának meg, hogy a Pali lásson valami kereskedelemféléhez, először csak nagyon kicsiben, azután mindég beljebb-beljebb. Hiszen a Rothschildék is valahogy így csinálták!
- Az bizony jó lesz, apámuram.
- No, hát itt van száz forint - szólt az öreg -, ezzel vesd meg a szerencsédet.
S megköpködte a ropogós banknótát: Apád, anyád idejöjjön.
Okos Pali mindjárt másnap reggel szétnézett a ház tájékán, hogy mivel kezdhetné meg a kereskedést. Volt a borbély kertjében egy almafa, amelyről harminc hamvas alma csüngött alá.
- Hm - szólt magában Pali -, ezeket az almákat előbb-utóbb megeszi valaki. Ez bizonyos. De lássuk csak, ha ezekkel kezdeném a kereskedést, mi történnék akkor az almákkal? Abban az esetben is megeszi őket valaki. Nos tehát világos. Ha nem adom el, akkor is megeszik, ha eladom is megeszik, ennélfogva ha mindegy, inkább eladom, mert az értük bevett pénz ilyenformán tiszta nyereség.
Ezen filozófiába belenyugodva, rákiáltott a feleségére:
- Kriska lelkem, hozz ki egy tarisznyát és szedd le iziben az almákat; viszem eladni a vásárra.
Még kora reggel volt, mikor Pali a piacra ért. A kofák még csak akkor ébredeztek a sátruk alatt.
Egy komédiásbódé volt a piac közepén, ahol férgeket mutogatott egy talján. (Elefántot, tigrist, medvét.) A bódénál volt a legnagyobb elevenség, tehát ide telepedett Pali az almáival, leguggolván a tarisznyája mellé. Éppen mellette rakodott ki ugyancsak almákkal egy öreges, nagyorrú paraszt.
- Kend is almákat hozott, bácsi?
- Az ám.
- Hány darab?
- Éppen harminc.
- Babona ne legyen benne, az enyém is annyi.
Élénk beszélgetésbe eredtek, mert még lehetett. Mondom, a kofák még nem ébredtek volt fel, akik miatt különben a saját szavát sem hallaná az ember. Csak a kakasok kukorékoltak vidáman a borító kosarak alatt.
- És hogy szándékozik adni az almákat, bácsi?
- Kettő egy krajcár - felelte a paraszt.
- Harminc alma tehát tizenöt krajcár - számította össze Okos Pali.
A paraszt a fejével bólintott:
- Annyi, annyi! És te hogy árulod a tiedet?
Pali gondolkozott kicsinyt, elöl eresztvén az éles eszét, aztán így szólt fölénnyel:
- Én csak tíz krajcár bevételre számítok. Én hármat adok egy krajcárért, mert tudnia kell, öregem, hogy az idő is pénz. S ha olcsóbban eresztem az almát, hamarabb adom el, kevesebb időt vesztek.
- Ez bizony igaz lehet - hagyta rá a paraszt nagy cseréppipáját egykedvűen tömögetve.
Az almákra nem mutatkozott kereslet. A komédiásbódé környéke élénkülni kezdett, de leginkább a férgek miatt, amik láthatók voltak a hasadékokon. Hetyke szobalányok, kackiás szakácsnék lépkedtek el mellettük. Egyik-másik meg is kérdezte: »Hogy az alma, édes?« vagy »Édes-e az alma, édes?« (Édes bizony, édes!) De egyik sem vett.
A Pali nagy esze ezalatt folyton mozgott:
- Hallja-e, bácsi gondoltam valamit.
- Hallom, édes öcsém; mit akarsz mondani?
- Azt, hogy ha én az almáimat átönteném a kend kosarába, szépen hazamehetnék, ezáltal egy ember meg volna gazdálkodva. S mivelhogy én három almát adok egy krajcárért, kend pedig kettőt, adhatna ezentúl két krajcárért öt almát. A dolog tetszetősebben venné ki magát a vevőknél, ránk nézve pedig egyre menne. Igaz-e, bácsi? Én aztán déltájban eljönnék a tíz krajcáromért. Jó lesz-e? Mi?
- Persze jó, mert tökéletesen egy kutya - mondá a paraszt s ezentúl maga árulta az almát.
Okos Pali hazament és csak déltájban jött újra vissza, éppen akkor adta el a paraszt az utolsó öt almát egy iskolás fiúnak.
- Jókor jöttél, hékás - fogadta Palit vidáman -, mindent eladtam, osztozkodhatunk.
S ezzel kioldozván a kendő csücskéből a krajcárokat, kiolvasott először tizenötöt magának, a többit odatolta Palinak.
- De ez csak kilenc krajcár! - ellenveté Pali. - Tíz jár ám, bátya, a harminc almáért.
- Se égen, se padláson nincs több. Ha neked tízet adok, nekem csak tizennégy marad. (A paraszt a fejét vakarta.) Kutya teremtette, hogy van ez?
- Talán elvesztett egy krajcárt?
- Egy felet se.
- Talán megcsalta egy vevője?
- Ha maga az ördög lett volna, akkor se.
Elkezdték számítani; hatvan almáért, ötöt adva két krajcárjával, huszonnégy krajcár jön ki. Ej, mégsem lehet ez igaz; hiszen harminc alma hármával egy krajcárért, behozza a tíz krajcárt, a másik harmincnál pedig, kettő egy krajcárért, elmaradhatlan a tizenöt krajcár, ami összesen huszonöt igaz krajcár. Hogyan van az, hogy ötöt adva két krajcárért, ami pedig ugyanaz, elkallódik a huszonötödik krajcár? Megfoghatatlan egy eset!
Addig-addig tünődtek, számítgattak, hogy az este is rájok borult. Belezavarodtak, rekedtre ordították magukat, egyik se akarta hagyni a maga krajcárját, utoljára is elmentek a vásárbíróhoz, ő döntsön közöttük. Kapor Pál uram kihallgatta őket s megértvén, miről van szó, számítgatni kezdte, káromkodott, a ceruzáját a földhöz vagdalta és kimondta a végzést.
- Az ördög tudja, hol az egy krajcár. Én csak egyet tudok, hogy immár a matematika se tudomány.
Ezzel aztán kilökte őket a sátorából. Őt ne tegyék ilyen bolond esettel őrültté.
Ott künn a két ember összetűzött, jól elagyabugyálták egymást, másnap pedig pört indítottak, az egyik is, a másik is meg akarván mutatni, hogy nem engedi az egy krajcárját - ha mindene utána megy is.
A bíróságok egy egész évig keresték, hol az egy krajcár s ezalatt elfogyott az Okos Pali száz forintos bankója a pörlekedésre.
Bilinke Mátyás idejét látta a nagy tekintélyével beleavatkozni a világ folyásába.
- A kereskedelemre nincs eszed fiamuram. Ezzel tehát szakítunk. Más valami után kell látnod. Megpróbálom veled a borbélyságot. Megtanulsz egyetmást, nekem segítesz s te öröklöd végül a boltomat, ha a szememet behunyom.
- Jó lesz, apámuram.
- Mi? Az, ha én behunyom a szememet, vagy az, ha te beállasz a műhelybe? Világosan beszélj.
- Az, ha beállok.
A mi Okos Palink tehát az officinában maradt, megtanult habot verni, borotvát élesíteni, köpülyözni, tyúkszemet vágni s több effélét. Nagyon okos lévén, gyorsan haladt előre a művészetében.
Az öreg meg volt vele elégedve, mígnem egy napon dolga akadt a szomszéd városkában, el kellett mennie és a műhelyt ráhagyta Palira. Ez első ízben történt.
- Jól ügyelj mindenre. Ma teszed le, kedves vőm, a vizsgát.
Este hazakerült Mátyás mester és kikérdezte a nap történetéről.
- Nincs semmi baj, fiam?
- Nincs.
- Nem tört össze semmi?
- Nem.
- Nem történt valami különös?
- Semmi figyelemre méltó, két fejet nyírtam és három arcot borotváltam.
- Nem keresett más senki?
- De igen, itt volt a lázi pusztáról az a gazdag paraszt, Szücs Márton, a fájós lábával.
- Ah, itt volt? Teringette, de nagy kár. És mit üzent?
- Kivettem neki a lábából a tüskét.
Az öreg Bilinke mérgesen ugrott fel:
- No hiszen, szép jövedelmet húztál ki a zsebemből! Hogy merted azt tenni, te szerencsétlen?
- De hiszen egyenesen azért jött be őkelme.
A mester a haját tépte:
- Oh, szamár, szamár, már félesztendeje minden héten beljebb tolom a lábába azt a tüskét, amiért fizet egy-egy tallért, és te most kiveszed neki a tüskét, hogy őt örökre elveszítsem. Eredj, sohasem boldogulsz ezen a pályán!
Így lett vége az Okos Pali művészi pályájának, de Bilinke Mátyás nem az az ember, aki elhagyja a maga vejét. Így szólt hozzá egy napon:
- A borbélyságra nincs eszed, fiam, hanem átadom neked a falusi gazdaságomat. Kezeld, vezesd önállóan!
Ujjongva fogadta az ajánlatot, mindjárt falura költözködött s mindenekelőtt házat kezdett építtetni, mert lakóház nem volt a kicsiny birtokhoz. Szép zsindelyes ház nőtt ki a földből három hónap alatt, vert sárból volt ugyan, de tömör, zöldre festett zsaluval, tornáccal. Ellakhatott volna abban még egy tiszttartó is!
Vígan, boldogan éltek az új házban, nem zavarta őket semmi baj, kivévén az olyan apró vesződést, bosszúságot, aminő a gazdaságnál gyakran előfordul, hogy például sehol sem találják meg egy nap a kerékkötő nagy láncot.
Hol lehet? Merre lehet? Talán ellopta valaki! Mikor is láttuk utoljára? Igaz, a házépítésnél. Biz az még az őszkor volt. Azóta se híre, se nyoma.
Keresték, kutatták minden szögletben, ágy alatt, szuszék alatt, de hasztalan, míg végre az Ostoba Kriska megpillantott a házfalban egy láncszemet, egyetlen karikát, amint az elmállott vakolat alól előcsillogott.
- Itt a lánc, itt a lánc! - kiáltozta az Ostoba Kriska.
Okos Pali meg a szolgája odaszaladtak. Csakugyan a lánc lesz az! Azok a bolond kőművesek beleverték valahogy a sárfalba. Talán részegek voltak a gazemberek. No, de ilyet tenni!
- Hanem iszen most már nem baj - vélte Okos Pali -, most már megvan. Majd mindjárt kihúzom én.
Ezzel megfogta a karikát és húzta, de bizony csak nem akart a lánc kijjebb jönni.
Okos Pali nem jött zavarba. Parancsolta a szolgájának:
- Vezesd ki a Ráró lovat, Gyurka!
A Ráró lovat befogták a karikába.
- Te csak szólítsd, Gyurka, én meg majd az ostorral biztatom.
A Ráró nekirugaszkodott, húzott, húzott, erőlködött, hogy szinte ívbe görbült a háta, de a lánc mégsem engedett.
- Nem jössz ki, kutya? Dehogy nem jössz. Majd mindjárt teszek én róla. Vezesd csak ki, Gyurka, a jármos ökröket!
Kihozták a Bimbót meg a Csákót, két erős, tagbaszakadt ökröt nagy villás szarvakkal. No, jól van mármost; hátulra kell őket fogni, a Ráró hadd segítsen nekik elöl.
- Te csak szólítsd őket, Gyurka, én majd az ostorral biztatom. No, most!
Az ostor nagyot csattant a Csákó bőrén, akkora kolbászt vágva rajta, mint az ujjam, de a Bimbó farát is érte a hegye.
- Hajrá, Csákó, Bimbó!
A két izmos marha nem vette tréfára, elkezdte húzni a bolondos láncszemet, csak úgy feszültek inaik, s csikorgott a járom… Még egy ostorverés, nagyot rántottak közös erővel - s hopp, kijött a lánc.
De a fal is vele dőlt, a fallal pedig a födél, s lezuhanván agyonütötték a Bimbót meg az Okos Palit. Okos Pali még azt sem mondhatta, hogy »bakfitty«.
A Bimbót megették a cigányok, Okos Palit pedig elsiratta az Ostoba Kriska, szép prédikációs temetést rendezvén neki. A temetésen ott volt Bilinke uram is és váltig jajveszékelt: »Oh, be kár volt annak az okos embernek elpusztulni!«
»NE IZÉLJ, MATYKÓ«
1893
Egyetlen szál muskátli nyílik az ablakban, egyetlen leány van a háznál, a lenhajú Ancsurka. Mert olyan a muskátli, mint a borókaág. A borókaág annak a jelentője, hogy pálinkát árulnak odabent; a muskátli annak a jelentője, hogy eladó leány lappang a bokorban.
Lappang, lappang, fon, tollat foszt, burgonyát hámoz, vagy tudja isten mit csinál, akár a szobában, akár az udvaron, de amikor elhajt a ház előtt a Matykó a kocsiján, annak a kocsinak a zörgését, a hámok csörgését, lovak dobogását már messziről megösmeri, s mire odáig érne a kocsi, már ő is ott áll véletlenül a ház előtt; valami dolga akad, vagy a tyúk szalad ki apró csirkéivel s azokat kell visszaterelni, vagy a kutyát kergeti, aki egy a kéményből leesett sonkát kapott el, és azzal szalad valami békés sövény mögé; de rá is fér a szegény Garamra a konc, mert olyan sovány, mint az egyiptomi hét rossz esztendőből a leghitványabbik. Meg is kérdezte múltkor az idegen úr, aki a várromokat járt itt a környéken nézegetni, hogy »miért olyan sovány ez a kutya?«
- Mert nem eszik - felelte az Ancsurka apja.
- Hát mért nem eszik?
- Mert nem adunk neki.
- Hát mért nem adnak?
- Mert magunknak sincs.
Sovány a kutya, de sovány a vidék is. A magyar rónák arany kalásza nem reng itt, sem a hegyeket nem ékesítik szőlőfürtök, mint lejjebb; itt csak zab terem és krumpli. S az is csak akkor terem, ha nagyon a kedvében járnak a mostoha anyaföldnek. Ez már az igazi tót ország.
Ha búza nincs, van jó kő (bőven pedig), egészséges víz és elég árnyék a susogó nyárfák és fenyők alatt. Az erdőkben nimfák és driádok picike lábai tapossák a sárga agyagot. Van költészet, van szerelem, vannak szép leányok, derék szál legények.
Hát az Ancsurka is szép leány - legalább a Matykó szemének elég tetszetős. Ha van valami hibája, nem egyéb az, mint hogy erősebb lehetne valamivel. Mert itt azon kezdődik a jó parti, ha zsákot tud emelni. S bizony az Ancsurka vállait tán össze is törné egy közönséges zsák. Éppen csak olyan piskóta vállak ezek, hogy a Matykó ölelő karjait kibírnák.
Hát az is valami. Mert Matykóval meg úgy áll a dolog, hogy az egész világon nincs olyan hely, ahová szívesebben tenné a két karját.
Bezzeg ő is sorát keríti, hogy megálljon egy kicsinyt az Ancsurkáék háza előtt, vagy a lovak hámján akad ilyenkor valami igazítani való, vagy egy szöget kell beütni a kocsi-szerkezetbe, de az is megtörténik, hogy a nyerges ló éppen ezen a helyen átlépi az istrángot (mert az okos kocsisnak jól tudja a lova: mikor mit kell csinálni), egyszóval dolga támad a Matykónak, s minthogy véletlenül éppen kint van az Ancsurka is, beszélgetésbe erednek, mintha arany kenderszöszbe lenne a szívük begöngyölgetve, s abból fonnák a szavakat.
Hej, furcsa az a kocsis-szerelem. Eleinte csak olyan ház volt ez a muskátli-ablakos is, mint a többi; később ahogy egyszer mélyen belenézett azokba a rejtelmes kék leányszemekbe, mindig közéje vágott a lovaknak, hogy vágtassanak a ház előtt, szikrázzon a patkójuk, lengjen a sörényük, ne gondolja az a kis fruska, hogy fazekakat hoz a kocsiján…
Ő maga oda se nézett, csak nagy kevélyen pattogtatta az ostorát, s behúzta a kalapját a szemére - az ébredő szerelem idején.
Még később, mikor egyszer-kétszer találkoztak (lakodalmakon dudaszó mellett, vagy disznótorokon), meglassítá a lovait ezen a helyen s odafordítá a fejét az udvaruk felé, mintha fürkészné az Ankát, hogy merre van, mintha kifelé húzná a delejes szemeivel.
A lovak andalogva lépkedtek, ő pedig félrecsapta a kalapját. Ez volt az epedő szerelem.
Most pedig már fejebúbjára van feltolva a kalap, ez a boldog szerelem, s a lovak magoktól állnak meg az ösmerős kerítés előtt.
- Hát hogy vagy Ancsurka?
- Mi bajom lenne? - felelé Ancsurka a vállait rángatva kecsesen.
Matykó egészen közel lép hozzá, s leereszti az ostora nyelét, ami a hosszabb maradást jelenti.
Csönd van a faluban. Csak a fák susognak a templom körül. Egyetlen lélek sem jár az úton. A levegő szinte mozdulatlan, csak néha fut végig a falusi kerteken egy széláram, s ringatni kezdik csöveiket a kukoricaszárak, mint a dajkák.
- Szép idő van, Ancsurka.
- Ühüm!
Nagy hallgatás áll be. Mintha valami nagyon fontosat böktek volna ki elméjükből, mindenik gondolkozni látszik rajta, végre mégis Matykóból hasad ki az első szó, amint szétnéz körös-körül:
- De szép templomotok van, Ancsurka.
- Van ám - felelé Ancsurka. - Voltál már benne?
- Nem voltam, de nem is megyek, ha csak…
- Eredj, te pogány. Nem szégyenled magad, hallottam a híredet. De nekem ne is mondj ilyeneket, mert megborzadok tőled. Jaj, te csúf ember! Hogy nem mégy a templomba…
- Hiszen nem mondtam, hogy nem megyek, de inkább azt mondtam, hogy elmennék, ha…
- Ha pálinkát mérnének benne ugye?
- Ne izélj, Ancsurka! Elmennék, mondom, ha te is eljönnél… ha te fognád a kezemet.
Ancsurka arca lángba borul.
- Ne izélj, Matykó, ne izélj!
Zavartan süti le a szemeit.
- Hát eljönnél-e, ha nagyon kérnélek? - sürgeti fojtott hangon.
- Jaj, ne izélj, Matykó. Miért mennék? Mit keresnék én veled a templomban? - feleli elhaló, szaggatott hangon. - Hisz a sekrestyés is elmehet veled, ha csak az kell.
- Oh, de bolond vagy szívecském - kacagott fel Matykó. - Hát a sekrestyés kopasz fején legyen a koszorú? Hát a sekrestyésnek mondjam én a holtomiglant?
S úgy kacagott, de úgy kacagott ezen a Matykó, hogy az Ancsurka kék szemeiből kibuggyantak a könnyek, és most is csak azt dadogta fejét lesütve:
- Ugyan ne izélj, Matykó!
- Felelj hát, Ancsurka. Megteszed-e? Eljössz-e az ősszel? Hát felelj, no!
De az Ancsurka ajkain nem bírt kijönni szó, bentfulladt mind az a sok, sok léha szó az érzelmek tengerében, csak a búzakalász-szín hajú fejecskéjét horgasztotta le még mélyebben, s keze öntudatlanul nyúlt az ostor lecsüngő sudara után, s ujjaival morzsolgatta, rajta babrálgatott.
Ez volt a felelete. Ámor ott ugrált, ott pajkoskodott az ostor hegyén. A leány szeretett volna közeledni a Matykóhoz, a szíve tolta, tolta, de a szemérme visszahúzta, s így Matykó helyett csak az ostoráig, annak is csak a hegyéig jutott el. De hiszen az ostor is a Matykóé - és azt Matykó megérti.
- Felelj már, Ancsurka, felelj már - lihegi zihálva -, csak egyetlen szóval, de felelj!
Ancsurka fölemelte a fejét, s még izgatottabban morzsolta, nyomogatta az ostort, s aztán így szólt elpityeredve:
- Hát csakugyan olyan nagyon szeretnéd látni azt a templomot?
De nem folytatom tovább, mert lehetetlen is, minthogy a Ferraris Artúr képén, mely a holnap megnyíló kiállításon lesz látható, csak idáig tart a Matykó regénye. Okos ember könnyen kitalálhatja a folytatását.
A BOKRÉTA
1893
Egyszer csak rikácsoló női hangok zavartak meg írásomban. Éppen a Kohn-féle bűnügyben dolgoztam a vádbeszéden.
A szomszéd szobában, mely az alügyészé volt, ezt kiáltá valaki:
- Nincsen itt az a gazember?
- Kit tetszik érteni? Csak nem az alügyész urat? - kérdé egy félénk hang, melyet ösmertem, a Szmetany írnok hangja.
- Őt, őt, az alügyész urat. Azt a semmirekellőt, azt a gyönyörűséges mákvirágot. Jaj, csak a kezem alá kerülne! Mindjárt kikaparnám az átkozott két szemét. Mondja meg: hol van? de tüstént, mert…
- Nem tudom - nyöszörögte az öreg írnok.
Felugrottam székemről. Ez mégis furcsa! Ilyeneket mondani egy kollegáról, egy alügyészről itt a saját hivatalos helyiségében. Ez tűrhetetlen. Azonnal elfogatom.
Kinyitottam a szobaajtót, de egy pillantást vetve a dühöngő, toporzékoló nőre, hirtelen becsaptam újra és a harmadik szobába vonultam írni.
Az alügyészné volt. Barcsó Istvánné. No, ez már más. Ebbe nem avatkozom. Ez az ő dolguk. Akinek ilyen felesége van, tűrje. S édes megelégedéssel gondoltam az én szelíd, jó kis Annámra…
Tovább folytattam az írást, de egy kifejezés megrezzentett, mert a felbőszült asszony szavai ide a harmadik szobába is áthatoltak:
- Majd adok én annak más becsületes emberek feleségét csábítgatni, bokrétákat küldözgetni nekik, az én hozományomból, az én hozományomból!
Mi volt ez? Hogy süvített, hogy zúgott ez a nehány szó! Ej, ostobaság! Tegnap este egy szép kaméliás bokrétát láttam a feleségem asztalán. Meg is kérdeztem, ki küldte. »Egy udvarló« - felelte hamiskás mosollyal, amire aztán én tréfásan mondám:
»Nevezze meg, asszonyom, hogy kardomat szívébe márthassam.«
»Nem, istenemre nem, uram - szavalta csintalan pátosszal -, ifjamat nem engedem át a halálnak.«
Eközben behozták a vacsorát, s valami másról kezdtünk beszélgetni, a bokréta teljesen kiment eszemből. De most figyelmes lettem, lecsaptam a tollat és a másik szobába mentem hallgatózni, hátha az én feleségem bokrétájáról van szó. Elvégre is semmi se volna benne, ha Barcsó küldi a bokrétát. Gyakran jár hozzám és vagy kétszer volt ebéden is. Az illendőség is úgy hozná magával, hogy ilyesvalamivel kedveskedjék a háziasszonynak.
De már későn mentem. Barcsóné becsapta volt az ajtót. Kemény, katonás léptei a lépcsőzeten kopogtak.
Kinyitván az ablakot, utána néztem. Valóságos fúriában rohant végig a piacon, egyenesen a Csapó utca felé, hol a lakásuk volt. Ingerült gesztusokkal lóbázta napernyőjét, a mantillája úszni látszott utána.
Barcsóné izmos, magas, fekete arcú asszony volt, villámló haragos szemekkel, sas orral, duzzadt piros ajkakkal, kettős állal. Barcsó a pénzeért vette el; azt mondják, újság útján nősült, de e tekintetben sohasem lehetett valami bizonyosat megtudni. Szabó Julianna egy budapesti hentesnek volt a lánya, s csinos örökségéből emeletes házat és tanyát vásárolt itt az alföldi városkában.
Sokat beszéltek felőle, Xantipperől se többet annak idején. Indulatos volt s ilyenkor brutális, de különben kitűnő háziasszony, aki maga dagasztotta a kenyeret s híres befőzötteket tudott csinálni. A kisvárosi pletyka kifogyhatatlan volt a szapulásában. Csinos kis esetek keringtek róla. Hogy fogott egyszer puskát a férjére s kényszeríté bevallani, hogy a pénzét elkártyázta. Máskor téli időben utazván együtt, összefeleseltek a kocsiban, mire Juliánna egyszerűen ráparancsolt a férjére: »Takarodj le a kocsiról, a kocsi az enyém!« - s hóban, fagyban otthagyta az út közepén, gyalog volt kénytelen hazajönni.
De a legjobban jellemezte az alügyésznét, egy ez idő szerint még friss stiklije, mely most eszembe jutott. A múlt héten beszélte valaki a patikában. (Ilyen kis városban minden a patikában készül.) Augusztusban Abbáziában nyaraltak Barcsóék, de alighogy odament az asszony, megtévén a nagy utat, hirtelen, talán ötödnapra megint itthon toppant. Mindenki csodálkozott: mi történt, mígnem kisült a dolog: egy barátnéja arról értesítette, hogy itthon a szolgáló hanyagsága miatt a kedvenc kanárija kilehelte a lelkét. Dühbe jött, tört, zúzott és felkiáltott: »Meghalok, ha haza nem mehetek, hogy felpofozzam!« Vasútra ült, hazaért, felpofozta a Zsuzskát s ezzel visszautazott re bene gesta.
Visszaültem a periraton dolgozni, de a bokréta minduntalan fúrta a fejemet. Kellemetlen hangulat nyomta a kedélyemet. Hiába csillapítgattam magamat. Ostobaság, hiszen ki tudja, kinek küldte a bokrétát? S ki küldte a feleségemét? Meglehet maga vette, mert szereti a virágokat. De ha Barcsó küldte is, hát mi van abban? Semmi sem. Bizonyára nagy bolond vagyok, ha ilyeneken töröm az eszemet, mikor a Kohn-féle bűnügy olyan szép, olyan érdekes… Ámbátor, hogy ez a Barcsó is szép, érdekes fiatalember, nyalka egy ember, s ha asszony volnék…
Kivettem a zsebtükrömet és megnézegettem magamat; nem voltam megelégedve. Beösmertem, hogy a Barcsó sokkal csinosabb, sokkal, sokkal. Kipödörtem a bajuszomat, helyreigazgattam fejemen az elromlott választékot, s újra próbát tettem a tükörrel, de hasztalan. Barcsó még így is szebb volt.
Valami ellenállhatatlan vágy fogott el Barcsót látni, Barcsóval beszélni, belenézni a Barcsó szemeibe. Csengettem a szolgának:
- Barcsó ügyész úr még nincs itt?
- Nincs.
- Nem tudja hol van?
- Nem.
- Szaladjon el, nézze meg, hogy nincs-e nálam?
A szolga elment és én izgatottan vártam, míg megjön. Kiszámítottam a perceket, most a Kossuth téren van, most befordult a Kálvária utcába, ha jól ment, most lehet a színháznál, sőt már haza is érhetett.
Nyugtalanságomban kétszer is kimentem az öreg írnokhoz.
- Hol lehet Barcsó ügyész úr?
- Bizony nem szolgálhatok vele. Éppen a felesége is kereste.
- Úgy? Minek?
Az öreg írnok ravaszul mosolygott.
- Ebben az irányban nem nyilatkozott - mondá szokott rideg hivatalos stílusában.
A szolga csak nem jött, csak nem jött, újra kimentem a Szmetanyhoz:
- Menjen, bácsi, keresse meg valahol. Különös, hogy nem jött be. Tudja meg: hol van, miben jár? Mert különös, igazán különös.
Szmetany nemigen értette, hogy mi különös van abban, mikor az alügyész úr máskor sem szokott délután bejönni, hanem azért vette a kalapját, megtömte a pipáját, rágyújtott és elcammogott.
Kisvártatva megjött a szolga.
- Nos?
- Nincs ott.
- Nem is volt?
- Nem.
Az arcába néztem.
- Nem csalsz meg, János?
- Nem, tekintetes uram. Ugyan miért is csalnám meg ebben?
Igaza volt. Elpirultam, restellve önmagam előtt, hogy már gyanakodni is kezdek. Ostoba vagyok. A féltékenység környékez. Érzem, érzem. S a féltékenység nagy hatalom, kísérettel jár, hát az igen természetes, hogy gyanakszom is.
De ez nem járja, illetlen és méltánytalan.
Elhatároztam, hogy munkámhoz látok s nem gondolok erre a képtelenségre többet. »Igazán olyan sületlen vagy, Józsi, mint egy tizenhét éves gimnazista« mondogattam magamban, de azok a kis bolondos fekete betűk a periratban elkezdtek összevissza szaladgálni, kánkánt táncolni, mintha megannyi párok lennének, az »a« betű a »b« betűvel, a »c« betű az »e«-vel összeölelkezve lejtettek.
A szemem káprázott, talpam alatt égett a föld, s bizonyos zsibbadtság fogta el egész lényemet. Összecsaptam az aktát és hazafelé siettem. Miért? Hát tudom is én miért. Csak úgy. Hazamentem, valami hazavitt - pedig a periratra már reggel szükségem van. De ez egy csöppet se bántott most engem.
A feleségemet otthon találtam, az ablaknál varrt, nála volt a húga is (egy igen csinos leány, aki akkor jegyben járt egy bécsi katonatiszttel). Nem tudom, mit varrt az asszony, de már az is bántott, mikor az utcáról megláttam, hogy az ablaknál ül. Miért ül az ablaknál? Mi szüksége neki az ablaknál ülnie? Nem virágcserép ő, hogy ki legyen téve az ablakba. Persze, hogy lássák, és hogy ő is lásson. Forrni kezdett bennem a méreg. Hiszen csak azt tudnám, kinek mutogatja magát vagy kire leselkedik.
Az udvaron találkoztam az apósommal, mert a földszintes ház egyik oldalát ő lakta a Mariska lányával, mi pedig a másik oldalában vezettünk külön háztartást. Nagy, ódon, tornyos ház volt, két utcára szolgáló. Az apósom nagyapja építtette, aki polgármester volt.
Az öregúr szokás szerint megállított és dicsérte, hogy milyen szép őszi idők járnak. Hiába, ez az Alföld, ez az Alföld…
Bántam is én most az Alföldet, mérges voltam, siettem Annáékhoz.
- Hamar elkészültél a vádbeszéddel - szólt Anna, szelíd, kék szemeit reám vetve.
- Igen? Nem tetszik talán, hogy hazajöttem?
- Sőt. Elviszel egy kicsit sétálni.
- Minek? Mintha nem elegen látnának az ablakban? Ha neked volnék, kivitetném a varróasztalomat az utcára.
- Ugyan, Józsi!
- Hát minek ülsz ki az ablakba?
- Hogy minek? Istenem, hát a világosság miatt. Hiszen az egész világ az ablaknál szokott varrni. Te csacsi!
Kedveskedni próbált, de én mogorván feleltem:
- Semmi közöm a világhoz. Nekem a világra ne hivatkozz. Én nem vagyok a világ majma.
Anna csodálkozva nézett rám, s ártatlan szemeinek bája lassanként kiszítta belőlem az epét, mint ahogy a napfényben fölszikkadnak a nedvek.
Hiszen persze, hogy igaza van. Aki varr, az ablakhoz megy, a világosság felé. Olyan természetes, és mégsem jutott volna eszembe, ha ő nem mondja. Ej, az emberi ész is csak olyan, mint a rossz ló, nem húz egyenes irányban, hanem a saját akarata szerint. No, már az igaz, hogy rám férne egy kis gyeplő.
Elővettem a friss hírlapokat, de nem olvastam, hanem a bokrétát keresgéltem szemeimmel a lap alól. Csodálkozásomra nem leltem sehol. Benyitottam a másik szobába, átvizsgáltam a harmadikat is, de a bokréta ott sem volt.
Szerettem volna szóba hozni valami ravasz módon, mert büszkébb voltam, hogysem féltékenységemet eláruljam (az olyan férj különben is veszve van), leültem tehát a hölgyekhez, tréfálkoztam, kedélyeskedtem velök, a sógornőmnek megcsókoltam a nyakát, az hirtelenesen pofon ütött érte, erre aztán a haját is megcsókoltam, amiért a feleségem »csúf kékszakáll«-nak nevezett, a sógornőm pedig összeszidott, hogy elrontottam a frizuráját, és hogy most már fésüljem meg.
Megigazgattam a kezemmel a fényes, fekete hajkévét, becsületemre mondom, nem utolsó élvezet az efféle babrálás a női hajzatban, s azután így szólottam:
- Oh, de remek hajad van, Mariska. Oh, be jól illene bele egy fehér kamélia. Ugyan no, hadd tűzzek fel egyet. Engedd meg, kicsikém, engedd meg, kérlek. De nini, Anna, hol a bokrétád, amit tegnap mutattál, hadd húzzak ki belőle egy szálat.
- A bokréta? - szólt Anna elfogulatlan hangon. - Az nincs itt. A Mariskánál van.
- Hogyan? Neki adtad? - kérdém közömbös hangon.
- Oh, nem. Voltaképpen az övé volt.
- Az övé? - kérdém végtelen lelki megkönnyebbüléssel. - És kitől kapta, gonosz menyasszonyka?
- Kitől, kitől? Maga kezd egy kicsit nehézkes eszű lenni, kedves sógor uram. Hát kitől kaptam volna? A Károlytól. (Károly volt a vőlegény neve.)
- A Károlytól? Azt a drága fehér kamélia-bouquetet?
Mariska egy strikkelő tűvel beleszúrt a hátamba pajkosan.
- Ugyan menjen, cudar! Összevissza sérteget ezzel az utálatos bámulásával. Hát olyan nagy dolog az, hogy kaméliákat küld? Talán nem érdemlem meg? Vagy talán Károly nem elég gavallér arra? Azt hiszi, hogy csak maga az? Persze maga jobban szeretné, ha egy nyaláb mályvát küldött volna. Tudja-e, uracskám, hogy ön egy igen rossz modorú egyéniség?
De bántam is én most már! Hadd zörögjön, korholjon a kis fruska, hadd költse Károly hadnagy minden gázsiját kaméliákra, csakhogy nem az Annáé a bokréta. De hiszen persze, persze. Mindjárt ráösmerhettem volna, hogy azt nem itt fonták, hogy valóságos előkelő bécsi pofája van.
Víg lettem, mint a madár, s fütyörészve siettem vissza a hivatalba. Útközben, a Flórián utca szögletén szembejött velem Barcsó.
- Jó, hogy talállak - kiáltá messziről -, kerestettél?
- Honnan jössz?
- A hivatalban kerestelek. Valami mondanivalód van? Történt valami?
- Már most semmi - feleltem önkéntelenül -, de nini, mi bajod van?
A szegény Barcsónak összevissza volt hasogatva az arca.
- Semmi - felelte vontatottan, kedvetlenül -, egy kis kellemetlenség ért, nekimentem otthon a tükörnek, átkozott tükörje…
- Valóban, nagyon mérges egy tükör - feleltem -, magam is hallottam a recsegését.
Barcsó elpirult és zavartan dadogta:
- Mit? Hogy mit hallottál? Hol hallottad?
- Hát ott járt ebéd után a hivatalban.
- Ki? mi?
- Ej, a tükör. No, de hagyjuk ezt. Hová mégysz most?
- Haza - sóhajtott és lecsüggesztette a fejét.
- Elkísérlek.
Valami hazugságon törtem a fejemet, amivel a kerestetését indokoljam. Karonfogva mentünk a Csapó utca felé, s én egy aktáról beszéltem, amelyben egy fennakadás volt, vele akartam megtanácskozni, de azóta már rájöttem a kérdés fogantyújára, egyszóval: nincsen hála istennek semmi baj.
A kapuajtóban elváltunk, Barcsó bement, én is tovább folytattam az utamat átmenve a Barcsó-ház frontja előtt. Az egyik ablakban a Barcsóné olajszín arca villant meg. Egészen olyan volt, mint egy ragadozó madáré. Megbillentettem a kalapomat és elhaladtam. De villámgyorsan felcsattant az ablak két szárnya, s Barcsóné utánam kiáltotta:
- Ügyész úr, ügyész úr, jobban vigyázzon a feleségére!
Minden vér arcomba szökött, megfordultam:
- Mit mond?
Fölfelé görbített karjával integetett, hogy jöjjek közelebb.
Egy darabig haboztam. Fejem zúgott, lábaim a földbe gyökereztek, képtelen voltam mozdulni, sőt el akartam onnan futni, be akartam dugni a fülemet, de átkozott szemeiből mintha két drót sodrony ereszkednék a két lábamra, megkötne, s mint két hurok feléje húzna akaratom ellen.
- Csak azt akarom mondani, ügyész úr - szólt gúnyosan, kicsillanó epével -, hogy a kedves nagyságát nem szabad elhanyagolnia. Mert az unalom, édes ügyész úr, az unalom, az az ördögök inasa. És az a kis ártatlan asszonyka meg is érdemli, hogy a szemét róla le ne vegye. Hiszen olyan szép, olyan harmatos, mint egy bimbó, és olyan ártatlan, mint egy galamb.
- Kiről beszél nagysád?
- Hát a kedves nejéről.
- Az én nőmről? De hogy jutok én ahhoz - szóltam büszkén -, hogy kegyed…
- Ah, istenem, az ember annyi minden iránt érdeklődik. Kivált ha az embernek férje van. És olyan férje, mint az enyém. Aki szereti a természetet s rajong mindenért, ami szép.
- Nem értem önt.
- Természetesen. A férjek legkésőbb értik meg az effélét. Én nem fogom megmagyarázni. De ha van önben egy kis találékonyság és meglát otthon egy kaméliás csokrot, kérdezze meg e kedves virágokat, hogy mit is beszélt csak az a Barcsóné? Hátha meg találnák mondani. De ön persze nem tudja a virágokat kihallgatni - mert a perrendtartás semmit sem tud az efféle vádlókról.
- Nálam nincsenek semmi kamélia-virágok.
- Akkor hát eldugták őket azok a pici gyöngéd kezecskék, és csak titokban szagolgatja őket az a kedves fitos orrocska…
- Nagysád, az istenért!
- Ugyan, ugyan! Ön rögtön felindul. Pedig hiszen kicsiség az egész. Egy kamélia-csokor. Huszonöt-harminc forint. Mi az Barcsónak? Hiszen jól nősült. Van a bolond feleségének. Bagatell az egész. És én nem is haragszom. Annak a kedves, jó léleknek bizonyára örömet okoztak. Én nem panaszlom fel, csak azt restellem, hogy városszerte beszélik már és nevetnek a hátunk mögött.
- Az lehetetlen - dadogtam -, ki beszélne ilyesmit, ami nem igaz.
- Már az este mondta a szakácsnémnak a »Veres Sárkány« pincére, a Gyuri: »Ma szép kamélia-csokrot vittem az uradtól a szép ügyésznének.«
- Hazudik a »Sárkány« Gyurija, ha mondom. Hazudik az alávaló. Majd a végére járok!
Mérges, nagyon mérges és zavart lehettem, mert köszönés nélkül rohantam, egyenesen a »Veres Sárkány«-hoz.
Barcsóné utánam süvítette:
- Tiszteltetem azt a drága szép asszonykát, a lelkemet, tiszteltetem.
Alig mentem ötven-hatvan lépést, midőn a Plicha-féle fűszerkereskedésből a Barcsóék szakácsnéját látom kilépni egy nagy, kék köteggel hóna alatt.
Zömök, kövér teremtés volt, szemei mélyen benőve, haja úriasan befésülve a homlokára, s a hajában egy szép kamélia fehérlett. Sohasem láttam még tenyerestalpas szakácsné hajában kaméliát.
Kezdtem érteni az összefüggést. Gyuri vitte a kaméliákat a feleségemnek, de egyet útközben elcsent az ő Veronája számára. No, lám, a tolvaj! Hja, a szerelem is virág, mely néha a mocsarakból meríti életnedvét.
Az est-szürkület leszállott, a nagy vaskos toronyban (minden meg van hizlalva, minden széles ezen az Alföldön, még a torony is), melynek az árnyéka feketén terpeszkedett végig a nagy piacon, mintha óriás denevér lenne, a hét órát ütötte. A »Sárkány« még üres volt, csak a főkapitány, Pál Sámuel uram iddogált az egyik asztalnál egyedül, magyarázván a korcsmárosnak Sári Pál uramnak, hogy a jó borban egyesülnie kell minden vallásnak: régi legyen, mint a katolikus hit, ne legyen benne keresztség, mint ahogy nincs a zsidó vallásban, és hasonló a lutheránus hithez, ne legyen se fehér, se piros… Ej, no, a főkapitány úr tehát a siller-borocskát kedvelte.
A Gyuri pincér tartlit játszott a csapossal az egyik szögletben. Ővele volt dolgom, odakiáltottam neki:
- Hozzon egy »stehbier«-t, Gyurka!
Ami nem azt jelenti, magyarra átfordítva, hogy a sör áll, hanem hogy azt a vendég állva fogja meginni, mert siet, minélfogva a pincér is siessen cito, citissime. A korhelyekben is van poézis. Azok is csinálnak maguknak virágnyelvet.
Gyuri felugrott, magával hozván a két táblát is, a tartlihieroglifekkel (nehogy azalatt a csapos hibás korrektúrákat csináljon rajtuk), a habzó söröspoharat ide nyújtotta.
- Friss csapolás - mondá -, pompás sör!
- Jó. Majd még adjon eggyel! Maga derék legény, Gyuri. Szép bokrétát hozott tegnap a feleségemnek. Nagyon örült neki.
Gyuri elmosolyodott:
- Én is örültem, hogy a nagyságos asszonynak vihettem. És a mi vidékünkön bagoly legyek, ha láttam valaha ilyen különös fehér rózsákat.
Mindent tudtam most már. Valóságos kétségbeesés fogott el. Tehát igaz, igaz. Csalnak a hátam mögött, hazudnak. Anna megkapta a csokrot, semmi kétség, mi szüksége volt eltitkolnia, ha ártatlan, hiszen egy csokrot kapni még nem vétek; de hogy eltagadta, ezzel elárulta a bűnét. Oh, hogy tud tettetni az az asszony! Pedig milyen ártatlan tekintete van. Valahogyan megérezték, hogy nyomon vagyok (rettenetes, milyen ösztönük van az asszonyoknak), s eltagadták a csokrot. Még az a kis béka is hogy hazudott, mint a parancsolat. De most mindennek vége, lehullt a lepel, s látom a maga meztelenségében szerencsétlenségemet. Anna Barcsót szereti. Talán már titkos találkáik is voltak. - Oh, istenem, istenem, mit tegyek?
Első gondolatom az volt, hogy fölkeresem Annát és megölöm, azután, hogy Barcsót ölöm meg. »Megállj, kutya - sziszegtem -, kést merítek a melledbe!«
Csak mentem, mentem az utcákon, mint az őrült, forró fejjel, tántorgó lábakkal; ismerőseim utánam néztek, hogy mi lelt. A düh, a búbánat, a bosszú vegyes érzelmei marcangoltak. Mintha három ördög tépdelné a szívemet.
Egyszer csak a városon kívül találtam magam, a Tiszánál. A hatalmas folyam lassan, lomhán hömpölygött tova a füzesek közt.
Eredj, utálatos víz, te is szőke vagy, mint a feleségem. Mit csábítgatsz? Mit hívsz? Ugye ide csaltál? Nem, nem kellesz. Hiszen még van mód, még talán nincsen minden elveszve. A hűs esti levegő a vízparton fölfrissíté lázas halántékomat. Elkezdettem forgatni elmémben a történteket. Az bizonyos, hogy valamit tennem kell, de mit? Párbajra hívjam ki Barcsót? De miért? Mert csokrot küldött a feleségemnek?
Az egész világ kinevetne - mert a látszat semmi, de a következtetések, azok egyenesen elvezetnek a pokolba.
Megfordultam és fölmentem a hivatalos helyiségembe, ott végigdőltem a díványon s ezer és ezer terv nyargalt végig az agyamon. Ilyen félkábultságban feküdtem egész éjjel, csak reggel mentem haza megmosakodni.
Anna szemrehányóan nézett rám.
- Hol voltál, Józsi?
- Mi közöd hozzá? - S durván löktem el a felém nyújtott kezét.
Kilenc órakor tárgyalásom volt a Kohn-ügyben. Egy gonosz ember volt ez a Kohn, olyan Kohn, aki feleséggyilkossággal volt terhelve (mert a Kohnokból mindenre jut), és azt most én vádoljam? Megölte, talán jól is tette. Készületlenül, lankadtan, elkábulva ültem fel a tribünre. Hiába jöttek és beszéltek a tanúk, a vádlott, nem hallottam, nem értettem, nem voltam képes egyébre gondolni, csak az én esetemre; nehány szamárságot kérdeztem a vádlottól s egypár oly különös, zavart megjegyzést tettem, hogy az elnök megszólított:
- Ön talán beteg, ügyész úr?
A halántékomhoz kaptam, megdörzsöltem, szívem erősen kezdett dobogni, úgy éreztem, mintha az agyvelő a koponyámban köröskörül futna, keringene.
- Igen, elnök úr, rosszul érzem magamat.
Elhalasztották a tárgyalást, s én hazatántorogtam.
Utcánkhoz érve, a szögletnél kibukkant Barcsó. Olyan sápadt lettem, mint a fal. Barcsó itt a mi utcánkban! Borzasztó, borzasztó!
Barcsó hozzám lépett:
- Olyan fehér vagy, mint a kréta. Mi bajod?
- Semmi. Hol jársz itt? - hebegtem.
- Otthonról jövök.
- Ezen az utcán?
Barcsó elmosolyodott:
- Hiszen nem mehetek más utcán.
- Igaz, persze. A mi utcánkon kell végigmenned. De én, látod, erre nem gondoltam.
Szó nélkül hagytam el. Hisz miről szóljak neki? Lassankint egy komoly határozat érlelődött meg bennem: Mentsük meg, ami még megmenthető az én jövőmből és az ő becsületéből. Az övéből, az Annáéból. - Oh, Anna, Anna! Mért tetted azt velem? Nem élhetek így tovább. De hát férfi vagyok én? Kezemben volt a gaz csábító, itt állott velem szemtől szemben, összemorzsolhattam volna, de gyávaság fogott el. - Igen, érzem, én gyáva vagyok. De nem, nem, mégis tenni fogok.
- Asszony! - mondám Annának hazaérve - csomagolj be mindent. Erdélybe megyünk az anyámhoz.
- Most? A tél küszöbén? A havasok közé? Ej, Józsi, hova gondolsz?
A lábammal toppantottam.
- Egy szót se többet. Elmegyünk vagy válunk. Megértetted?
S ezzel becsaptam a szobaajtót, nem szóltam többé egy szót sem, csak a szobalánytól üzentem be, hogy reggel kilenckor indulunk.
Estefelé az apósom nyitott be hozzám, hogy lebeszéljen a dologról, de én csak makacsabb lettem.
- Az asszony tartozik a férjének engedelmeskedni. Egy ideig az anyámnál marad Erdélyben. Így akarom, hát így lesz.
Az öregúr vállat vont. »Bolonddal nehéz beszélni« - morogta. Én még vagy kétszer láttam Annát napközben az udvaron és a folyosón kisírt szemekkel, amint ott sürgött a bőröndök, ládák körül, melyeket a padlásról hordoztak le a cselédek. Az öklömmel vertem dühömben a bútorokat, úgy bántottak azok a szép, könnyes szemei.
Csak sirasd, kígyó, sirasd azt a latort! Sirathatod is, mert sohasem látod többé!
*
Másnap elutaztunk Erdélybe, két napig időzve Budapesten, hol kihallgatásra jelentkeztem az igazságügyminiszter úr őexcellenciájánál.
A hatalmas ember elég nyájasan fogadott, mert sem meg nem evett, se meg nem harapott; az ember mindig effélétől fél nála.
- Mit akar? - kérdé zordonan.
- Áthelyeztetésemet kérem, kegyelmes uram.
- Hova?
- Erdélybe.
Őexcellenciája rám meresztette gömbölyű, kék szemeit, nagy szemöldjei egészen fel a homlokára szaladtak. Minden porcikámban remegve vártam, mi lesz a válasz. Egész sorsom ettől függött.
Őexcellenciája gondolkozott egy darabig, azután így szólt megvető hangon:
- Ön szamár!
Én erre is csak meghajtottam magamat. Mert hát mit tegyek? És meglehet, igaz is, hogy szamár vagyok.
- Erdélyi embernek csak kijönni nehéz Erdélyből, itt aztán úr - folytatá. - Erdélyben születni érdemes, de élni Magyarországon kell! Akik Erdélyből ide kívánkoznak, azok sokan vannak, de akik innen oda visszakívánkoznak, olyan egy sincs. Mindegy, jókor jött ön. Át fogom helyezni.
- Köszönöm, kegyelmes úr.
Mire két hét múlva Erdélyből hazavergődtem, hol szegény öreg szüleimnél hagytam Annát (ki nem is gyanította lelki tépelődéseimet és jövendő terveimet), már ott találtam az áthelyezést az asztalomon. Hiába, a miniszter szava nem levegő. Az alföldi város, ahol mint joggyakornok kezdtem s jó meleg barátságban éltem évek hosszú sora óta a bennszülöttekkel, valóságos forrongásba jött arra a hírre, hogy elhelyeztek. Skandalum, botrány! A helyi lapok mérges cikkekben támadták az erőszakoskodó igazságügyminisztert. Apósom fenyegetőzött, hogy ő nem ereszti a lányát, hogy fölmegy személyesen panaszra a királyhoz.
Én csak mosolyogtam magamban, mert bár fájt a szívem megszokott otthonomat itt hagyni, tudtam, hogy így kell lennie, mert ez a férfias, ez a helyes, a bajt kölyökkorában megfojtani, mikor még bírunk vele.
Denique mennem kellett. Néhány nap múlva az utódomat is kinevezték, s nem volt most már más hátra, mint belenyugodni, aminthogy bele is nyugodott a városka (hiszen jólelkű lakosság ez). Azazhogy hátra volt még a bankett, a búcsúztató. Azt ugyan el nem engednék semmiért. A titulust egy jó polgári kimenőre. A papucs-férjek számára is kigondolt valami enyhítőt a sors, - a notabilitások elmenetelét és eljövetelét.
Hát bankett volt tiszteletemre a »Veres Sárkány«-nál, nagy, fényes bankett, amit egyébiránt nem érdemes leírni, mert igen kevés olvasónk lehet, aki még nem látott volna életében bankettet, teremvén évenkint sokkal több bankett, mint olvasó. Olyan bankett volt ez is, mint a többi; körülöttem ültek a honoráciorok, jobbról a törvényszéki elnök, balról a polgármester, aztán a bírák, közvetlen szemben Barcsó István és Pál Samu, a főkapitány, alább messzire a városi tisztviselők, az ügyvédek, a doktorok, a többi székeken a fűszerkereskedők, a patikárus stb.
Hossza-vége nem volt a tósztoknak. Ami engem illet, igazán szépen beszéltem. A »Tárogató« azt írta a tósztomról, hogy a szónoklat remeke volt. Még ma is megvan valahol az Anna szekrényében a »Tárogató«-nak az a száma. A mellettem ülő nagyfejűek hamar kidőltek, a polgármester elaludt, a törvényszéki elnök megszökött, csak a főkapitány disputált még élénken Barcsóval. A főkapitány azt állította, hogy olyan becsületes rendőrök, mint az övéi, még Angliában sincsenek, hogy megeszi Angliát, még tetejébe Irlandot is, ha olyan rendőrséget mutat neki.
Barcsó az ellenkező állásponton volt.
- Ugyan ne dicsekedj, Samu. Hiszen a múltkor megpróbáltam. Az összes rendőreid gazfickók, egy forintért még a vánkost is kilopják a fejed alól. Probatum est. Ott volt Cseretneky Laci is, tanúm rá. Idehíjjam?
- Ez violentia! - kiáltott fel a főkapitány. - Ezt kikérem magamnak és visszautasítom.
- Előbb azonban hallgasd meg. Még neked se mondtam el, Józsi. De meglehet, hogy a feleségedtől hallottál róla valamit.
A vér a fejembe szállt erre a szóra, szemeim szikrákat szórtak.
- Mit? - kérdém tompán.
- Egy kis ostobaság, de meglakoltam érte a feleségemtől. Valami négy hete lehet, ha nem több, éppen erről a témáról disputáltunk a Samuval egy estefelé, hogy az ő rendőrsége ilyen-olyan becsületes. Midőn elváltunk tőle, még Cseretneky is azt mondá: »Nagy oktondi az a Samu.« Amint megyünk, megyünk a Cseretnekyvel, egyszer csak látunk egy kinyitott ablakban pompás kamélia-csokrot. Éppen a ti házatok volt, Józsi, s az ablak, úgy gondolom, a Mariska kisasszonyé…
- Ah - szisszentem fel -, folytasd csak!
- A sarkon egy rendőr állt, mintha ő is a csokrot nézné. Egy hirtelen ötletem támadt a rendőri virtus kipróbálására. »Szép virág« - jegyzém meg a rendőrre kacsintva. »Szép annak a gazdája is« felelte ő visszakacsintva. »Ha el tudná kend hozni - szőttem odább a párbeszédet -, hisz mindjárt sötét lesz és alacsonyan van az ablak, nem sajnálnék egy ropogós forintost.«
- Hát aztán? - sürgettem türelmetlenül az elbeszélőt.
- Az öreg rendőr megsimogatta a bajuszát, áttette a pipáját az egyik szájszegletéből a másikba, azután köpött egyet: »Hol lesz az úr?« Én azt feleltem, hogy a »Sárkány«-ban leszek. És egy negyedóra múlva el is hozta a köpenyege alatt.
Lihegve, izgatottan vágtam közbe:
- És aztán, aztán?
- Ej, hát kifizettem neki az egy forintot.
- De a kaméliák… Mi történt a kaméliákkal?
- Tüstént visszaküldtem a hölgyeknek - felelte Barcsó közömbösen -, de a feleségem…
Valaki felállt e percben, messze a patkó-asztal másik szélén, és még egy tósztot mondott a távozóra, ti. reám, ki éles elmével megvilágítottam az emberi lélek zugait, miként itt fent fényével a nap a homályos sikátorokat, aki beláttam a vesékbe és szívekbe s kihoztam onnan az igazságot.
- Úgy van! Igaz! Éljen!
Ide-oda hajlottam koccintani - s ezalatt Pál Samu és Barcsó egész könnyedén átszaladtak egy más témára.
CSODA A TÖRVÉNYSZÉKNÉL
1893
Mióta Munkácsy Mihály megvan, azóta minden városban támadnak kisebb-nagyobb csodagyerekek, akiknek a polgári jósok nagy jövőt ígérnek, akik első intrádára lefestik a polgármester feleségét, azután a főkapitány kisasszonykáit, a szenátorok dicsérik, fejet csóválnak, hogy ezt a boglyos Gyuri gyerek festette volna, no ugyan ki hitte volna; az igaz, hogy már pendeles gyerek korában mind telepingálta a Búza utcában a házak falait alakokkal, de ez mégis sok, nagyon sok… ebből a fiúból Rafael lesz, ha képezi magát!
Rendesen akad mecénás is, de nem mindég. Ilyen zsenigyerek ellenben mindig akad. Szívesen ajánlom fel a fogadást, járjuk sorba Magyarország városait, s kérdezzük meg a »Biká«-nál, vagy a »Szarvas«-nál a vendéglőstől, ha van-e itt valami festő-lángész, hát egy csöppet sem jön zavarba, mindjárt megnevez egyet. Nos, fogad-e rá valaki?
A mi városunkban is volt egy írnok, a polgármester előszobájában körmölt; Kalanda Imrének hítták.
Egyszer egy délután kimaradt a hivatalából a polgármester. Hogy hol, miért maradt el? Keresd az asszonyt! (Neki magának csúnya felesége volt.) Kérdezi az írnoktól, Kalandától, estefelé mohón benyitva:
- Nem keresett azalatt valaki? - Epekedő kíváncsiság csillogott a szemeiben. (Keress egy második asszonyt!)
- De igen, többen keresték - felelte Kalanda.
- Kik?
- Bizony nem tudom.
- Ejnye, meg kellett volna kérdezni.
- Egypár úr és egy asszony.
- Hogy néztek ki? - kérdé a polgármester türelmetlenül.
Mire a Kalanda gyerek átnyújtott neki egy félív papirost.
- Így.
A papiroson ott álltak élethűen egypár könnyed vonással odavetve mindazok az alakok, akik a polgármester után kérdezősködtek. A tekintetes úr legott felösmerte valamennyit. Ez itt a pesti búzakereskedő, az a gróf Klebiczky fővadásza, ejnye de kitűnő, ehol ni a regále-bérlő Temesvárról. Ohó, hát ő is itt volt? Az »ő« a negyedik kép egy csinos fiatal asszonyka, mélyen a szemére húzott, cseresznyegallyal díszített kalapban. Ejnye, gaz írnokja, mosolygott a polgármester, nézegetve a kalapot. Hiszen ezt a kalapot én vettem.
Ezzel a históriával meg volt csinálva a Kalanda sorsa. Híre ment a városban, még a polgármesterné füleibe is eljutott. (Volt is emiatt otthon nemulass.) No, ez a fiú egy nagy talentum! S azon felül veszedelmes is, gondolta a polgármester, ha mindenkit lepingál, aki a szobába jön. Szép album lenne abból.
Ezt az embert kár a betűk közé lehúzni! El kellene küldeni Münchenbe! A városnak úgy sincs még nagy fia. Még ha akarnánk, se tudnánk szobrot emelni senkinek. Pedig a nemes város méltósága ide s tova megkívánná. Szegeden Dugonics van, Kecskeméten Katona, miért ne lehetne itt idővel a Kalanda?
Ilyen beszélgetések nem mindig vesznek kárba. Mert ha minden városban akad egy vad zseni, az is bizonyos, hogy minden városban akad egy olyan valaki, aki királyi tanácsos akar lenni. Erre is ajánlok fogadást.
Ez a valaki rendesen beáll vezérlő szellemnek, nemes erényekben kezd tündökölni, tesz, mozog, istápol, adakozik és buzdítja a többieket. Mert tessék elhinni, ezen elemek között okozati összefüggés van. Ha nem volnának királyi tanácsosságra vágyó egyéniségek, nem volnának tehetséges piktorpalánták sem. Ha az egyik van, másik is van.
Nálunk is volt, Fodor Kálmán úr. S ez nyomban hazafias kötelességének tartotta a Kalanda ügyét felkarolni olyan sikerrel, hogy két hét alatt hétszáz frt-ot gyűjtött össze a kaszinóban és a polgári körökben, amely összeggel elküldték Kalandát Münchenbe, hogy magát kiképezze.
Mikor elindult, a város honoráciorai kikísérték az indóházba, megáldották, elbocsátották.
- Szegény Kalanda! Talán nem is látjuk soha többé, csak tán az unokáink szemlélhetik majd mint szobrot a Széna-piacon.
Hanem bíz az egy év múlva visszajött, kopottan, kiéhezve, egy garas nélkül. A hétszáz forint elfogyott, no de semmi, most már ki van képezve.
Biztatták is váltig a protektorok (de kenyeret persze nem adtak neki).
- Hát jól van, itthon vagy, most már mutasd meg, mit tanultál.
A szegény Kalanda csak a fejével bólingatott, hogy: »Majd megmutatom.«
Addig-addig bizgatták, üsztökélték, hogy látni akarják, mit tanult, számoljon be a tudományával, míg egyszer bezárkózott és megfestett egy ötven forintos bankót, pompásan, élethűen a búzakévés és a cirkalmozó leánykával a két oldalon, a két üldögélő fiúcskával alul, a király arcával a középen. Olyan ötvenes volt az, mint a patyolat. Csak úgy ropogott, nevetett, mosolygott az emberre, mint azok a többiek, amiket a király csináltat.
Hanem az egyik boltban, ahol Kalanda fel akarta váltani, mégis felösmerték, valamelyik ponton el volt hibázva valami (kutya szeme volt annak a kereskedőnek), az ötvenest tehát fel nem váltotta, hanem elküldte a rendőrséghez. A főkapitány kihallgatta Kalandát, aki azt vallotta, hogy kapta valahol, de hogy hol, azt nem tudta megmondani, pedig nem is igen volt még több ötvenese ennél az egynél egész életében, és mégse tudott róla beszámolni, hogy hol kapta, mert vannak olyan pillanatok, mikor az emberi memória csodálatos módon megcsappan.
A rendőrség fölvette a jegyzőkönyvbe a kereskedő és a Kalanda vallomását, bemelléklé az aktához a corpus delictit, az ötven forintos bankjegyet és felküldte a törvényszékhez.
A városba, sőt az egész környékbe kiszivárgott persze a hír, s egyben a csúfolódás is, mely kellemetlenül érinté a város matadorjait.
- Hát ugyan kitaníttatták kegyelmetek a piktort! Hanem biz az jobban is festhette volna azt az ötvenest. Egy ötvenes, ami hétszáz forintjukba került. Ezért bizony kár volt Münchenbe menni!
Már-már ott állott a városka, hogy a köznevetség nyitott szájába pottyan, - aki külön, saját bankócsinálót taníttat ki Münchenben -, a bankócsinálóra már a törvény is rátette a kezét, most már vége van: mikor jött egy, a törvénynél is nagyobb hatalom, a véletlen. Ez egy kis pajkos ballerina, aki sajátságos piruetteket csinál és cipője hegyével löki fel a legvaskosabb, a legmasszívabb dolgokat.
A bűnügyi akta október 31-én került a törvényszéki iktatóba, s ez volt ráírva aláhúzással a külső lapra: »Ötven forint melléklettel.«
A telekkönyvi iktató, Morvai János (az a kis púpos ember) odacsapta a többi beiktatandó akta közé, s amikor odacsapta, megcsillámlottak előtte az aláhúzott szavak.
- Hm - mondá magában Morvai János -, ötven forint van benne - majd odanézett a felgyűlt akta-garmadára - ezeket be sem bírom ma mind iktatni. Persze, hogy nem bírom -, s lassan, kimérten rajzolgatta az előtte levő ügycsomó ismérveit a bachanális nagy könyvbe.
Azok a kis, kedves arcú gyerekek, akik ott üldögélnek az ötvenesen, egyszerre csak előmásztak sötét rejtekükből és elkezdtek a sok papiroson keresztül, mint valami hidakon át feléje futni s vele incselkedni.
- Hallod-e, Morvai János! Miért ne csinálhatnál te magadnak egy jó estét? Ma 31-ike van, s egy lyukas garas sincs a zsebedben, de holnap már elseje lesz, megkapod reggel a fizetésedet. Reggel már annyi pénzed lesz, mint a rög. Igen ám reggel, de hol van még a reggel? Minden órádnak leszakaszd virágját, Jankó! De nagy szamár is volnál, ha ma száraz-kenyér vacsorával feküdnél le, mikor az a most érkezett akta, az ötven forintossal úgyis csak reggel lesz a sorrend szerint beiktatva. Hiszen majd bepótolhatod holnap.
»Hess, apró kis ördögök!«
De a lánykák is előugrottak a nagy bankó két széléről és éppen olyan csábítóan kezdtek mosolyogni rá, mint a Bugyi Erzsi, a kasszírnő az »Arany mécses«-ből, vagy mint a Majka Panni. Még ott nyomban táncra is kerekedtek előtte, az a baloldali ledobta a válláról a búzakévét, s kacéran évelődve dugta be a két tenyere két nagy-ujját a füleibe, hogy a Jankónak szamárfüleket mutogasson, míg az a szép kékes teste ritmikusan ringott a csípőin:
»Ekkora szamár vagy, Jankó!«
De már ekkora szamár mégsem akart lenni a Jankó, s mikor elütötte a hivatalos idő utolsó negyedét is a toronyóra, bezárta a még beiktatandó aktákat a fiókjába, de az ötven forintos bankót kihúzta a legalsó ügycsomóból és egyenesen a piac felé ment, ahol a »Biká«-ban már szólt akkor a muzsika.
»Hiszen holnap fizetést kapunk. Igen, fizetést kapunk. Elvettem a pénzt, hogy a fiókból ki ne lopják, ha feltörnék. Mert mi lehetetlenség van abban, miért ne törhetnék fel? Holnap visszateszem. Ezt, vagy mást. Ha ez se mindegy, akkor semmi se mindegy.«
S ezzel benyitott a »Biká«-ba, leült egy hófehér terítékű asztalhoz és mosolygott.
Azon mosolygott, hogy az elsejét közelebb húzta egy nappal.
Hiszen az egészben csakis erről van szó.
- Hej, pincér, hozzon valami jobbfajta bort!
*
A Kalanda-ügyben a végtárgyalásra sokan gyűltek össze; tanúk, vádlott, s kíváncsi nép, az egykori mecénásokból is nehányan.
Az elnök kikérdezte a vádlott életkorát, vallását, volt-e már büntetve, stb. Azután így szólt:
- Ön bankóhamisítással van vádolva.
A szegény Kalanda gyerek bűnbánóan horgasztotta le a fejét.
- Feleljen. Ösmerje be. Hiába is tagadná. A corpus delicti itt van! Ön rajzolta ezen…
Sietve tolta le az iratról a spárga-hurkot, hogy a hamis ötvenest elővegye, de mekkora nagy lett az elnök és az egész törvényszék álmélkodása, mikor az ötvenes helyett öt darab tízforintos banknóta hullott ki az ügycsomóból.
- Mirákulum! - kiáltá a védőügyvéd.
A bírák összenéztek. Még ilyen eset sohase történt.
Kalandát természetesen fölmentették s a mecénások mosolyogva mondogatták:
- Mégse volt hasztalan fáradság. Mégiscsak tud a lurkó festeni.
A VÁRMEGYE MULAT
1893
Már Szontagh Pál őexcellenciája úgy nevezte el a skízt, hogy »közéletünk kimagasló alakja«. S ez a mondása megmarad még akkor is, mikor már senki sem fogja tudni, hogy ő létezett és hogy valóságos belső titkos tanácsos volt. A skíz még akkor is létezni fog és uralkodik közéletünk egén.
A nemes vármegyét, a nagy, hatalmas bástyát is veszély környékezi, már csak az imádság tartja, de a skíz dönthetetlenül áll - éppen a vármegyékben, mintha ő lenne a főispán, a »huszonegyes« a viceispán, a pagát pedig az autonómia, amelyet folyton menteni kell, hogy valahogy el ne üssék.
A nemes kompánia most is együtt van. A hatalmasok. Színhely a méltóságos főispán úr szobája. Hogy melyik megyében? Én istenem, akármelyikben.
Az ember látja, hogy nappal van, mert gyertyák nem égnek az asztalon, meglehet, hogy délelőtt van, de ezt bizonyosra állítani nagy violencia lenne. Ami a történelmi időt illeti, az ember a Tisza előtti időkre tenné, mert ott áll a piciny asztalkán öblös tartóban a szűzdohány (hogy szűz a dohány, arra meg is esküszöm). Holott a Tisza-rezsim már tiltja a szűzdohányt. Tehát Tisza előtti volna a dolog, ha a főispáni titkár, aki pedig éppen most dobja oda az utolsó kártyát, nem volna Tisza alatti species. Így azonban anakronizmus fordul elő, amit azonban szintén nem mernék egészen a festő hibájának tulajdonítani, mert a szűzdohányban alighanem őméltósága a ludas.
Hanem hogy a szűzdohány és a főispáni titkár egyugyanazon időben lehetetlenség, az semmi. Nagyobb csodákat is mívelt már ennél a vármegye.
A kép jó, nagyon jó; méltó megörökítése a nagy eseménynek, mely olyan derült hangulatba hozta a társaságot, s mely sokkal több érdeklődést fog kelteni holnap mindenfelé, mint a legközelebbi belügyminiszteri rendelet.
A gibicet, az árvaszéki elnök urat szinte a nevetőgörcs fogja el. »Soha ilyet!« - kiáltja hahotázva, finom selyemkeszkenőjével törli a homlokát.
Őméltóságának a főispán úrnak orráról leesett a cvikker a nagy kacajtól s kezét felemelve dől hátra:
- No, ezt nem adom száz forintért!
A titkár is mosolyog, de hogyisne, hogyisne! Hiszen régen áll a világ, de ilyesmi még elő nem fordult… hehehe…
A megrökönyödött plébános úr, akin megesett a nagy baj, - (tetszik a hajdúnak, a kujonnak, hogy nem a vármegye urain történt csúfság, hanem a kléruson) - még mindig megriadva beszéli el a szolgabírónak az óriási szerencsétlenséget, hogy történt, mint történt, olyan elszontyolodott, rémült arccal, mintha valami hajótörést mesélne. A szolgabíró jó ember, csupa tisztességből a szent ember iránt, türtőzteti magát, komolyan hallgatja, pedig tudom, ő is nevethetnék.
Hát úgy történt, hogy a főtisztelendő úr megolvasta a kiosztott kártyákat és azt látta, hogy neki csak tizenegy jutott, minélfogva a szabályok szerint (s ezek rideg szabályok, nem olyanok, mint a megyei szabályrendeletek) semmis a játék. Gondolja tehát magában, hogy majd csinálok én most egy tréfát s mégegyszer megolvassa a kártyáit, bizony most is csak tizenegy tizenkettő helyett; hát jól van, egyszerre pózba helyezi magát, és kikiáltja a legnagyobb szót:
- Tizenkét tarokk, solo, tout les trois, pagát ultimo.
A főispán, akinél a skíz van, csodálkozva néz rá, siet hirtelen közbevágni:
- Kontra a tout les trois-nak!
A fiatal titkárnál bujkál a pagát.
- Kontra az ultimonak! - ordítja.
A szolgabírónál pedig kilenc tarokk legelész egy sorban, mire ő is rázendíti:
- Kontra a játéknak.
A tisztelendő úr csak mosolyog, mosolyog. No, csak acsarkodjatok, majd a végén én nevetek; hiszen jól tudja ő, hogy áll a dolog, nincs őneki se pagátja, se skízje, se tizenkét tarokkja, - hanem van tizenegy kártyája, ami elveszi a játék érvényét. Micsoda kapitális vicc lesz ebből a végén, hogy fognak bosszankodni a partnerek, amikor a képzelt »nagy fogás« lezsugorodik az osztó hibájának. Furfangos arccal mennydörgi tehát vissza:
- Rekontra mindennek!
S ezzel nagy komolyan kezdi kiadogatni a kártyákat s amint tapogatja, nyomogatja egyiket a másik után, egyszerre csak (hogy el nem ájul az ember egy ilyen szituációban!) kimorzsolja bütykös ujjaival a ragadós kártyákból - a tizenkettediket. Oda volt tapadva az átkozott a coeur dámához.
Megfagyott a vér a szegény plébánosban, mert nemcsak, hogy sok pénzbe kerül, de a szégyen, az örökös nagy szégyen… Csak az incselkedő ördög merhet ilyet tenni az Úr szolgájával.
- Hahaha, hahaha!
- No, ilyen csak egyetlenegyszer történt - mondja a boldog főispán extázisban. - Az is az én jelenlétemben, képviselő koromban, fent a klubban Móricz Pállal. Hanem most már add ide, János, azokat a kvaterkákat. Erre csakugyan inni kell egyet!

.oOo.