Date: 1969-10-14T23:00:00+00:00
Keywords: ifjúsági; regény; bolgár; 20. század; Oroszország; gyermek- és ifjúsági irodalom; krimi
Description: A színhely: Velence. Az esemény: két gyilkosság néhány órán belül. Az ügy szemtanúja: egy soknevű úr, akire az jellemző, hogy nem fordul a rendőrséghez. Az úr gondolatai: "Már a két gyilkosság előtt is az volt a benyomásom, hogy a rám bízott feladat nem könnyű. Csak egyelőre nem értem, miért ilyen fontos. A regényekben olvasható butaságokkal ellentétben a hírszerző szervek közötti összecsapásokban nem potyognak a hullák, mint az őszi legyek. Itt is, mint mindenütt, a gyilkosság az utolsó adu, amelyet csak különleges esetekben játszanak ki. Ljubo halála azt jelenti, hogy azok, akik eltették láb
Publisher: L:J:

BOGOMIL RAJNOV – NINCS JOBB A ROSSZ IDŐNÉL

A színhely: Velence. Az esemény: két gyilkosság néhány órán belül. Az ügy szemtanúja: egy soknevű úr, akire az jellemző, hogy nem fordul a rendőrséghez.

Az úr gondolatai: “Már a két gyilkosság előtt is az volt a benyomásom, hogy a rám bízott feladat nem könnyű. Csak egyelőre nem értem, miért ilyen fontos. A regényekben olvasható butaságokkal ellentétben a hírszerző szervek közötti összecsapásokban nem potyognak a hullák, mint az őszi legyek. Itt is, mint mindenütt, a gyilkosság az utolsó adu, amelyet csak különleges esetekben játszanak ki. Ljubo halála azt jelenti, hogy azok, akik eltették láb alól, mindenáron meg akarták akadályozni, hogy valamilyen, számukra kínos dolgot megtudjon. Különben megelégedtek volna azzal, hogy egy-két kopót eresztenek a nyomába, s egy kissé megismerkedtek volna az életrajzával. Ők azonban Contit is habozás nélkül likvidálták. Bepakolták a Buickba, hogy a segítségével felismerhessék Ljubót, azután hazakísérték, és a megszokott, otthoni környezetében feladták rá az utolsó kenetet. Elintézték a vevőt, azután az eladót, és ezzel egy csapásra szétszakították a szálakat. Ha Morandit is likvidálták volna, az egész kombináció visszavonhatatlanul kútba esik.

De ha elhatározták, hogy kijátszák a végső adut, miért nem likvidálták Morandit is?”

BOGOMIL RAJNOV

NINCS JOBB A ROSSZ IDŐNÉL

Няма нищо по-хубаво от лошото време

Fordította Rákosi Gábor

ELSŐ FEJEZET

Egy ilyen szövevényes históriának akár százféle kezdete is lehetne. Ez most várakozással kezdődik.

Boldog várakozás – mondogatják. De hát én még eddig nem találkoztam olyannal, aki szívesen várakozott volna. Ha pedig egy álmatlan éjszakára fejfájásos, forró nap következik, a várakozás a magamfajtájúak számára is terhessé válik. Az ember képzelődik, s különböző feltevésekkel gyötri magát. Most például az jutott eszembe, hogy akit várok, az nem jön el. Vagy eljön, de csak későn. Ez pedig az én esetemben majdnem egyre megy.

A várakozás látszólag egyszerű mesterség: az ember ül a fenekén és vár. Pedig várni művészet. Nem csinálni semmit, nem idegeskedni, nem rágódni felesleges dolgokon órák hosszat. Nekem mégis folyton azon jár az eszem, hogy ma hétfő van, és egy elvesztegetett hétfő mindent felboríthat. A várakozás művészete? Egyszerű mesterség, csakhogy azt könnyen elviszi az ördög, aki nem sajátította el tökéletesen. Az öreget is annak idején azért vitte el az ördög, mert nem várta ki a kellő pillanatot. Nem bírta idegekkel, hogy nyugodtan kell ülnie, és nem csinálhat semmit. Hogy csak üljön a fenekén, és várjon.

Fejemben lustán követik egymást a gondolatok. Kék ernyő alatt ülök, egy kávéház teraszán. Előttem langyos kávé – ez már a harmadik –, szemem a téren, két ujjam monoton ritmust ver az asztalon.

A teraszon mindössze öt asztal van, s ezek egy korhadó emelvényen helyezkednek el. Az emelvény egyik vége a járdára támaszkodik, másik vége ijesztően kihajlik a víz fölé. Ennek az alkotmánynak nem az a kényelmetlensége, hogy minden pillanatban belezuhanhat a csatorna piszkoszöld, zavaros vizébe, hanem az, hogy egy szinten van az utcával, s így nem különösen alkalmas figyelőhelynek.

Az utcai oldalon zsúfolt kis tér. Bódék egymás hegyén-hátán. A bódékban árusok. Ordítoznak. Kínálják a banánt, a narancsot. A bódék mellett töméntelen üres gyümölcsösláda s mindenféle rendű-rangú járókelő. A színhely Velence, az idő délfelé jár, s bár május végén vagyunk, a nyirkos hőség szinte elviselhetetlen.

A kék ernyő árnyékában nem annyira a hőségtől szenvedek, mint inkább a bódék labirintusában hullámzó tömegtől. Tulajdonképpen nem maga a tömeg hat károsan az idegeimre, hanem az, hogy elveszi előlem a kilátást, pedig nekem a szemközti ház kapuját kell figyelnem. Itt fog ugyanis megjelenni, akit várok. A ház öreg, kétemeletes épület, homlokzatán a márvány sárga a sok esőtől. Talán ezért látszik a kapu egészen újnak. Még friss rajta a sötétzöld lakk, s közepén tiszteletet parancsoló, fényes sárgaréz tábla hirdeti a házigazda nevét. Innen, ahol ülök, ezt a nevet ugyan akkor sem lehetne elolvasni, ha nem takarná el minduntalan a sok sétáló feje, kalapja. De hát én úgyis tudom, mi van a táblán. S még attól sem kell félnem, hogy netán elfelejtem, annyiszor mondtam el már magamban egy-két szitok kíséretében.

Ma hajnalban érkeztem Velencébe. Azért ilyen korán, hogy még otthon érjem Tozzi urat. A megállapodás szerint kilencig nem megy el hazulról, s amikor becsöngettem, alig volt nyolc óra.

– Szeretnék beszélni – kezdtem a mondatot, melyet szegényes olasz nyelvi ismereteimből már előre összeszedegettem.

– Tozzi úr nincs, itthon – szakított félbe lekicsinylő tekintettel az inas.

– Találkozóm van vele – kockáztattam meg a másik előregyártott mondatot.

Az inas felelet helyett újból a külsőmet vizsgálgatta.

Közbevetőleg megjegyzem, hogy csakugyan nem nyújthattam különösen fényes látványt. Nem mintha nem volnék rendesen felöltözve, de hát az öltönyöm elég gyűrött, s fehér ingem gallérja sem makulátlan. fehér. Tozzi úr a névtábla tanúsága szerint ügyvéd, az inas nyilván zsebesnek nézett, aki urát holmi jelentéktelen, de sok gondot okozó ügyben keresi fel.

– Találkozóm van Tozzi úrral – erősítgettem.

– Lehetetlen – válaszolta ridegen. – Tozzi úrnak ma pere van a bíróságon. Lehetetlen, hogy önnel találkozót beszélt volna meg.

Ennek a szolgának uralkodói magabiztossága egyenesen dühítő. Én azonban, ha a helyzet úgy kívánja, türelmes vagyok. Csak megkérdeztem szerényen:

– Mit gondol, mikor jön haza?

– Azt én nem tudhatom – morogta még mindig változatlan ridegséggel, s az orrom előtt becsukta a frissen lakkozott kaput.

Más lehetőség tehát nem maradt. Kiválasztottam egy asztalt a szemközti kávéház teraszán, kávét kértem, s megkezdtem a várakozást. Ha Tozzi úr valóban a bíróságra ment, valamikor csak hazatér. Ha pedig, az inas állítása ellenére, otthon tartózkodnék, egyszer csak kijön a házból.

Mindenesetre tíz óra körül megismételtem a hadműveletet. Ezúttal az inas csupán rést nyitott a kapun, s azon dugta ki a fejét. Szavaimat meg sem várva morogta:

– Tozzi úr még nem érkezett haza.

És ezúttal is becsukta az ajtót az orrom előtt.

Szóval most ülök a fenekemen, és várok. És annyira figyelem a sötétzöld kaput, hogy eddig még a város térképét sem tudtam átnézni, pedig vettem egyet a pályaudvaron. A várakozás művészetének szentelem magam. Vagyis nem szabad csinálnom semmit, nem szabad idegeskednem, és még gondolnom sem szabad arra, hogy ma hétfő van, s egy elvesztegetett hétfő sok mindent felboríthat.

Néha egy-egy vendég leül valamelyik szomszédos asztalhoz, megiszik egy kávét, és megy útjára. Aztán jönnek mások. Az én kávém már biztosan kihűlt. Mivel ez már a harmadik, most Martinit rendelek, és töretlen figyelemmel próbálom szememet a szemközti kapu sötét négyszögén tartani. Vagy bemegy rajta Tozzi úr, vagy kijön. Csak az a kérdés, mikor. Igen, végül is mikor? – ez itt a kérdés!

Az égető naptól megvéd a napernyő széles gombája alatt terjeszkedő kékes árnyék. De rekkenő hőség árad a szomszédos épületekből, a tér kő-takarójából, a piszkoszöld vízből is. Hőség és a nedves penész illata.

Időnként egy-egy rekedten hörgő motoros húz el a csatornán a terasz mellett. Ilyenkor a vízen nehéz hullámok fodrozódnak, s a faalkotmány ijesztően hajladozik.

Egy óra felé jár, mikor a szemközti kapu előtt megáll egy középkorú, sötétcsíkos ruhába öltözött férfi. Hóna alatt keskeny aktatáska. Alig nyúl a csengőhöz, mikor én már le is teszem az asztalra az előkészített bankjegyet, s gyors léptekkel szelem át a teret. Sietek, persze a lehetőségekhez képest. A bódék között azonban olyan sűrű tömeg kering, hogy mire a kapuhoz érek, a férfi már eltűnt. Most rajtam a sor, hogy megnyomjam a csengőt. Még egyszer csengetek, s csak ezután jelenik meg az inas. No, nem azért, hogy beengedjen, hanem, hogy újra megpróbáljon valahogy eltávolítani.

– Ide figyeljen… – mordulok rá fenyegetően, miközben cipőmet az ajtó egyre szűkülő résébe helyezem.

Ő meg alig titkolt lenézéssel szemléli az orcátlan cipőt, amely nem átallja megakadályozni őt cselédi kötelességének teljesítésében. Mégpedig olyan cipőt, amelyre már ráférne egy alapos tisztogatás.

– Ide figyeljen – mondom újra. – Azonnal közölje a gazdájával, hogy Henry úr óhajt vele találkozni Bordeaux-ból.

– Majd ha becsuktam a kaput – válaszolja most is ridegen.

Mit tehetek, kihúzom a lábam, bár élek a gyanúval, hogy ez az alak már csak bosszúból is vár egy negyedórát, és csak azután jelent be. Tiszta szerencse, hogy a csengő a kezem ügyébe esik.

Nem kerül sor a csengőre. Rövidesen újra itt az inas, s kelletlenül, de beletörődve a változtathatatlanba, bevezet az öreg ház rideg, márványburkolatú előcsarnokába.

Tozzi úr a dolgozószobában fogad, s már messziről boldogan harsogja felém franciául: „Isten hozott, öreg barátom!” Majd mindkét kezével szívélyesen megragadja jobbomat. Ahhoz képest, hogy néhány perccel ezelőtt aligha sejtette létezésem, elég jól megjátssza a találkozásunk felett érzett lelkesedését. Később, az inas távoztával, házigazdám kerek, barna arcán egyszerre komoly, sőt bosszús kifejezés jelenik meg. Rám emeli álmos, olajosan fénylő szemét, s várja, hogy megszólaljak.

Igazság szerint azzal szeretném kezdeni, hogy a megállapodásokat illik betartani. És ha Tozzi úr rendelkezik is sok felesleges idővel, mások idejét nincs joga vesztegetni. De hát a tapasztalat megtanított arra, hogy azokat a mondatokat, amelyeknek nincs hasznuk, magamban tartsam.

– Martin küldött. Ismét megözvegyült.

Az ismeretlen Martint ért szerencsétlenség híre nem rázta meg túlságosan Tozzi urat. Gépiesen bólint, mintha éppen ezt várta volna.

– Rendben van, rendben. Mindent megteszünk a szerencsétlen érdekében – reagál házigazdám a gyászos hírre, s szavai arra engednek következtetni, hogy azonnal hozzákezd egy új feleség kereséséhez, vagy pedig feltámasztja az elhunytat.

De nem ezt teszi. Tozzi úr a könyvespolchoz lép, leemel egy vastag kötetet, s az így keletkezett nyíláson bedugja a kezét. Е mozdulat következtében a polc zajtalanul kifordul helyéből, és felfedi egy páncélszekrény ajtaját. Házigazdám kulcsot húz elő, kinyitja az ajtót, majd rövid keresgélés után megtalálja, amit keresett. Egy tömött borítékot. Bezárja a páncélszekrényt, megismétli az előbbi műveletet, s csak miután a polcok eredeti helyükre kerültek, fordul felém, hogy átadja a borítékot. Én feltépem, és egy belga útlevelet veszek ki belőle. Az útlevélben az én fényképem, egy név kíséretében: Albert Caret. A név ugyan nem az enyém, de hát ennek semmi jelentősége. Nekem ugyanis sohasem volt saját nevem. A boríték még egy-két egyéb, kevésbé jelentős dokumentumot is rejteget: Caret gépkocsivezetői igazolványát, néhány számlát stb… valamint egy jelentős összeget olasz és belga bankjegyekben. Mialatt gyorsan ellenőrzöm a boríték tartalmát, és a pénzt meg az iratokat szétosztom a megfelelő zsebekbe, Tozzi úr szenvtelenül, hivatalos hangon tudtomra adja:

– Hamarosan elküldöm az inast, majd átadom önnek a bőröndjét. Lent felszáll az első vaporettóra, és a harmadik megállóig, a Szent Márk térig megy vele. A Luna Szállót ajánlom. Rögtön felhívom, és foglalok önnek egy szobát. Gondolom, ez minden.

Ami engem illet, persze ez még távolról sem minden. Tozzi úr feladata azonban ezzel valóban véget ér.

– Miért nem ül le? – jut végül eszébe.

Házigazdám magamra hagy a szobában. A folyosón néhány szót vált az inassal, majd pár perc múlva egy kisméretű, elegáns bőrönddel tér vissza.

– Ez az öné. Azt hiszem, ideje indulni.

Tozzi úr szótlanul kísér a kapuig. Ott színtelen hangján „bon chance” -t kívánva utamra bocsát, de tartózkodik mindenféle, a „közeli viszontlátásra” vonatkozó kívánságtól. Én szintúgy. Ennek az embernek igen kellemetlen inasa van.

*

A romantikus nevű Luna Hotel külsejéből ítélve nem sok jót ígér. De a külső néha becsapja az embert. A nedvességtől málladozó, komor homlokzat pompás szalonokat, mozaikpadlót, drága szőnyegeket, márványlépcsőket rejt, s világos szobákat, galambszürke tapétával, drága bútorral, halványkék csempés fürdőszobával. Ezek egyikét, ahonnan kilátás nyílik a szomszédos antik palotákra, Albert Caret úr számára tartották fenn.

Ledobom magamról a ruhát, és a zuhany alá állok, hogy kipróbáljam, hogyan hat a hideg víz a fejfájásra. Majd a bőröndből tiszta inget veszek elő, új szürke öltönyt és fekete cipőt. Felöltözöm, magamhoz veszem a pénzt s az iratokat. És rohanok. Háromnegyed három lesz öt perc múlva.

A három órából már csak öt perc hiányzik, amikor a Szent Márk tér sarkán egy kávéházban elfoglalom a helyemet, és megrendelem a kávét, bár egész lényem nem kávéra, hanem egy zaftos» bifsztekre és frissen sült krumplira vágyakozik. Rágyújtok, hörpintek egyet a forró folyadékból, miáltal az egész fogyasztást tulajdonképpen be is fejezem; Olaszországban tudniillik a kávét éppen egy hörpintésnyi mennyiségben szolgálják fel. Megszemlélem a teret, s ezzel kezdetét veszi megszokott elfoglaltságom: a várakozás.

Más az én helyemben azonnal a teret körülvevő műemlékek tanulmányozásába fogna, melyek valószínűleg igen jelentősek lehetnek, ha még bennem is felkeltik néhány, régről ismert képeslap emlékét. Ebben a pillanatban azonban legkevésbé sem érzek kíváncsiságot templomok, harangtornyok, paloták iránt. Figyelmemet teljesen a jobb oldali árkádok kötik le, ahol egy sötét szemüveges férfi fog megjelenni fehér panamakalapban, vállán Rolleiflex-szel.

A nap merőlegesen süti a házak tetejét s a teret. Szinte teljes a sötétség az árkádok alatt. Е forró órában a tér kihalt. A kegyetlen napsütésben szikrázó márványkockákon csupán néhány makacs turista. Morzsát szórnak egy csapat galamb elé, s közben szorgalmasan kattognak a fényképezőgépek, hogy majdan tulajdonosaik dokumentálhassák közvetlen kapcsolatukat a galambokkal, no meg Velencével. A kávéház is néptelen, hacsak nem számítjuk a két szalmakalapos, csipkeruhás, idősecske hölgyet, akik velem együtt ülnek a boltívek árnyékában.

Az óra pontosan hármat mutat, mikor jobbról megjelenik a férfi. Lassan közeledik, szórakozottan nézegeti a kirakatokat, mintha csak azért indult-volna el hazulról, hogy valamivel agyonüsse az idejét. Már messziről tudom, hogy ő az, pedig nem is látom a Rolleiflexet. Felismerem, mert az egész világon csak egyvalaki húzza így, alig észrevehetően a bal lábát, és akasztja egyik kezét a nadrágszíjába.

„Ljubo!” – kiáltanám felé, mikor a közelembe ér. Csak kiáltanám, de egy szót sem szólok, természetesen. Pont ez hiányoznék az én helyzetemben! „És akkor belém hasít a felismerés: hány hónapja élek egyedül, barátok nélkül.

A panamakalapos férfi is észrevett engem messziről, de amikor elhalad az asztalom mellett, rám se hederít. Lassú léptekkel folytatja útját, majd balra eltűnik az árkádok között. Kifizetem a kávét, rágyújtok még egy cigarettára, és sietség nélkül elindulok ugyanabba az irányba.

– Ljubo – szólítom meg suttogva, mikor a Calle Largán utolérem a panamakalapost.

– Tévedés – mormolja, és közben kissé elmosolyodik. – Robert Learou. Nemzetisége: belga, foglalkozása: fényképész. És te?

– Szintén belga. Albert Caret. Így is szólíthatsz: „mon cher Caret!”

– Miért ne! Régi ismerősök Brüsszelből. Mi járatban?

– Amiben te.

– Én a másikat kérdeztem.

Tudom én jól, mit kérdez, de hát nem akaródzik hivataloskodni ez után a barátokat nélkülöző év után. És különben sincs egy lélek sem az utcán.

– Üzlet. Különösen a muranói ólomkristályok érdekelnek.

Ljubo bólint.

– Én meg egy albumhoz szedek össze anyagot az egyik belga kiadó részére.

Elhallgat, mintha nem volna több mondanivalója, és megy tovább. Én is indulok vele. Hallgatagon lépkedünk az öreg házak keskeny árnyékában?

– Nem tetszel nekem. Talán valami bajod van? – jegyzem meg.

– Miből gondolod?

– Túl hivatalos vagy. Úgy látszik, nem bírod a hőséget.

– Nem a hőség az oka, testvér – mosolyodik el Ljubo. – A feladat. Mintha kőfal állna előttem.

– És mi lett a jelszavaddal: „Ne félj, amíg engem látsz!”

Ljubo arcán újra lágy mosoly dereng:

– Semmi. Elfelejtettem. Jó jelszó volt, csak elfelejtettem.

Nem válaszolok. Szótlanul ballagunk az időtől megszürkült házfalak tövében, a keskeny árnyékban. Különben is, én azt az elvet vallom, hogy akit megszállt a savanyúság, hagyni kell. És ha már nagyokat hallgatott, elmúlik a baja.

– Milyen utasításaid vannak? – szólal meg hirtelen Ljubo.

– Tőled fogom megkapni.

– Egyáltalán nem tudod, miről van szó?

– Egyáltalán.

– Nem baj. Amit én tudok, igazán az se sokkal több: öt perc alatt elfújom neked. Az ügy valami Sztavrev nevű külkeres tagtól indult. Rendszeres kapcsolat külföldi cégek képviselőivel. Az amerikaiak szervezték be, még közvetlenül a felszabadulás után, de azóta nem használták semmire. Vagy hat hónappal ezelőtt megjelent nála egy nyugati cégnek, a Zodiacnak az embere, elmondta a jelszót, és átadott egy rádió adó-vevő készüléket, valamint a szükséges utasításokat azzal, hogy barátunk kezdje meg a munkát: Ennyi az egész.

– Hogyhogy ennyi? – kérdem.

Ljubo egy gyűrött csomag Kentet vesz elő zsebéből, és megkínál. Gépiesen kiveszek egy cigarettát. Ő is kivesz egyet, megáll, öngyújtóval tüzet ad.

– Ennyi – ismétli. Szívjuk a cigarettát, és baktatunk tovább a keskeny árnyékos sávon. – Akarom mondani, ennyi az egész tudományunk.

– Mikor kapták el ezt a Sztavrevet?

– Nem kapták el. Önként jelentkezett. A pasas úgy élt éveken keresztül, mint akárki más, egzisztenciát teremtett magának, s egyszer csak kezébe nyomnak egy rádióadót. Nem tréfadolog! Néhány napig persze habozott-, töprengett, remegett, aztán mégis eljött, és mindent elmondott. Egyébként mostanában igyekszik szorgalmasan eleget tenni az ügynöktől kapott feladatnak – persze a mi utasításunkra.

– Hát két fogódzónk mégis van – állapítom meg. – Az egyik, aki Sztavrevet beszervezte, a másik, aki a kapcsolatot helyreállította.

– Csak egy fogódzó – igazít helyre Ljubo. – Csak egy. Az első, aki beszervezte, az USA Katonai Missziójának volt a tagja, és azóta nyoma veszett. Meg is halhatott. Az egyetlen fogódzó Carlo Morandi, a Zodiac velencei irodájának a tisztviselője.

– Ez már valami…

– Igen, valami, az igaz, de ez a „valami” valójában majdnem egy fabatkát sem ér.

A csatornához érünk. Partján négyszögletű épület emelkedik. Az épület előtt magányos márványpad várja az arra járót.

– Üljünk le ide – ajánlja Ljubo, és a pad felé indul.

– Inkább máshova ülnék. Meghalok éhen.

– Én meg szomjan – mormolja barátom, miközben leereszkedik a padra. – Sajnos kevés az időnk. Este majd mulatunk.

Leülök én is Ljubo mellé. Utolsót szívok a cigarettából, s a csikket behajítom a csatorna mozdulatlan vizébe. Mély, zavaros-áttetsző víz, szinte smaragdzöld a nap ferde sugarában, árnyékban pedig kékesfekete.

– Mióta vagy itt? – kérdezem.

– Talán három hónapja. És az eredmény egy nagy nulla. Az én helyzetemben a pasas folyamatos követése elég sok nehézséget okozott. Mégis úgy érzem, mindent kiszagoltam, amit ki lehetett szagolni.

Ljubo elhallgat, s a hallgatásból világosan megértem, hogy annyit sem tudott kiszagolni, amennyit akár két szóval is érdemes lenne előadni.

– Miféle madár ez a Morandi?

Barátom kutat a zsebében, néhány fényképet vesz elő, egyet idead.

– A Doge-palota. És Morandi a ráadás – magyarázza. – Jó kép, mi?

Megrántom a vállam. A képet szemlélem.

– Fényképésznek kellett volna mennem. Ez a szakma valahogy jobban fekszik nekem, mint a többi.

A palota bejárata előtt néhány járókelő.

– Melyikük Morandi?

– Ott, azzal a nővel.

Azzal a nővel, ott, egy középkorú férfi áll. Alacsony, de gőgösen kihúzza magát, mint egy felfújt kakas. Vékony bajuszkája van, komikus, keskeny karimájú kalapját hátratolta a feje búbjára.

– A nő mindenképpen érdekesebb – mondom.

– No, igen. Ő azonban nincs benne a partiban. Tulajdonképpen, mintha Morandi sem lenne benne. Közepes tisztviselő. Életművész. Talán többet költ, mint amennyit keres…

– Szóval…

– Szóval adósságai vannak. Semmi több. Hivatalos ügyekben gyakran utazik Genfbe, a Zodiac ottani fiókjához. Sem kapcsolatai, sem más egyéb jel nem mutat kémkedésre.

– És a nő?

– Foglalt – válaszolja Ljubo, és kikapja kezemből a képet. – Morandi szeretője.

– Megpróbáltad kifülelni?

– Téged vártalak. Züllött nő ez, testvér. Veszélyes és haszontalan munka. Másfelé tapogatóztam.

Ljubo újra elhallgat. Megnézi az óráját, aztán felpillant, ravaszul rám kacsint, pontosan úgy, mint az a régi Ljubo Angelov, a tréfacsináló és mókamester, akit barátai röviden Ördögfiókának neveztek. Csakhogy a mostani kacsintásban van valami szomorúság, valami sajnálatra méltó. Mintha bátorítani akarná magát, nem pedig a sikerrel büszkélkedni.

– Összekerültem egy Arturo Conti nevű taggal. Hosszú mese, majd később részletesen elmondom. Egy szobában dolgozik Morandival, és együtt járnak piálni. A jelek szerint ismeri őt tetőtől talpig.

– És ha ez a Conti…

Ljubo bosszúsan legyint:

– Hagyd. Én is megtanultam a leckét.

– Az a kérdés, biztos vagy-e…

– Semmiben sem fagyok biztos. Csak abban, hogy más lehetőségem nincs. Sőt. Ez a Conti pedig megértőnek mutatkozik. Rögtön kitalálta, milyen vevő vagyok, és milyen áru érdekel. Egy kicsit megjátszotta a habozó báránykát, hogy az árat felsrófolja. Aztán ráállt az üzletre.

– Eredmény?

– Ma kiderül. Meglobogtatom előtte a bankókat, de hogy mit ad érte, nem tudom. Esetleg nem sokat teketóriázik, és elintéz. Mindegy. Ez az egyetlen megoldás. Három hónapja töltöm itt hiába az időmet…

Barátom megint az óráját nézi, aztán feláll.

– Indulnom kell. Pontosan hatkor újra látjuk egymást. Addigra kezemben lesznek az adatok. Várj a Ponte della Liberia bejáratánál, az autóbuszmegállónál! Vegyél magadnak egy térképet, és odatalálsz. Most már ehetsz, ha akarsz. Menj végig ezen az utcán, amíg a Campo Morosinire nem jutsz. Ott találsz valami trattoriát.

Ljubo könnyedén búcsúra emeli kezét, s csak most jut eszébe, hogy megkérdezze:

– Te honnan kerülsz ide, Franciaországból?

– Franciaországból.

– Ezek szerint sikerült.

– Te vagy a mesterem…

– Ne borzolj! – mosolyodott el. – Ha nem én lettem volna, lett volna más. Mindenesetre örülök, hogy sikerült…

Aztán még hozzáteszi:

– Nekem, testvér, fiam van. Öthónapos fiam.

*

A Campo Morosininek nincs éppen velencei formája, mivel a tájból hiányoznak a csatornák. Ellenben vannak kávéházak. Elhelyezkedem az egyik kék-fehér csíkos ernyő alatt, és vigyázva, nehogy kiéhezettnek lássanak, bekebelezek egy adag milánói kotlettet hatalmas mennyiségű spagetti kíséretében.

A korai idő meg a forróság ellenére a kávéház teraszán már ül néhány naplopó és két-három csoportnyi turista. A jelenlevők rám se hederítenek, hacsak a pincért nem számítjuk. Ő azonban annál többet kering körülöttem újabb rendelés reményében. Hogy kedvére tegyek, rendelek még egy desszertet. Kiveszem a zsebemből a térképet, és tanulmányozni kezdem. A Ponte della Libertához vezető útvonal egyszerűnek látszik. Az Accademia előtti gyaloghíd mellett beszállok egy vaporettóba, és elmegyek vele a végállomásig. Az egész utazás valószínűleg mindössze félórámba fog kerülni. Most alig múlt négy, másfél órám van tehát az indulásig. Ezalatt pedig egyetlen feladatom elfogyasztani egy szánalmas desszertet. No és természetesen várakozni.

„Te honnan kerülsz ide, Franciaországból?” – kérdezte előbb a barátom.

„Franciaországból.”

Hogy mennyi minden rejtőzik a rövidke felelet mögött, csak én tudom egyedül. Azt is csak én tudom, hány voltnyi feszültséget hordozok még mindig magamban. Nem lenne hát felesleges kis szünetet tartani az én franciaországi kalandomhoz hasonló ügyek befejezése után, hogy a motor megpihenjen. Már kirajzolódtak előttem egy ilyen kis szünetnek a körvonalai, már láttam magam az Aranyhomok egyik nyugalmas üdülőjében. Egy jó üdülés a nyár elején, mikor a tenger még hűvös, és még nem tolong tömeg a partokon. Imádom a hideg tengervizet, mert lehetővé teszi, hogy nyugodt lelkiismerettel heverjek délig az ágyban, és délután erre-arra tekeregjek, s a külföldiek ne tapossanak lépten-nyomon az új cipőmre. Nincs szebb dolog egy tengerparti üdülésnél, különösen ha az ember csak a kádban fürdik.

Igen, abban a pillanatban rajzolódtak ki előttem a júniusi szünet körvonalai, amikor Lidával a Bulgária fedélzetére ugrottunk. A hajó már kívül volt a francia felségvizeken, az üldözésünkre indult határőrök motorcsónakja pedig sajnálta a benzint, hogy hajónkat megközelítse. Nagyot kanyarodott, s úgy tett, mintha egészen más dolga volna.

A kapitány értelmes, agilis embernek bizonyult. Azonnal rendelkezésemre bocsátotta a rádiósfülkét, én pedig késő éjszakáig kopogtattam a legapróbb részletekre is kiterjedő jelentésemet a feladat végrehajtásáról.

Éppen csak lebotorkálhattam a számomra kijelölt kajütbe – amíg odavittek, menet közben nyilván már félig aludtam.

– No, végre – kiáltott fel Lida, mikor másnap déltájban felmentem a fedélzetre. – Tehát mégsem tartóztatták le.

– Miért tartóztattak volna le? – kérdeztem, s fejemben még mindig köd ült az álmosságtól.

– Hát maga nem emigráns?

– Ja, igaz! – eszméltem. – Önkritikát gyakoroltam, és az emberek megértettek. Szóval, valahogy elrendeződött.

Hitetlenkedve nézett rám. Aztán durcásan mondta:

– Maga viccel velem.

Nem volt időm ellenkezni, mert ebben a pillanatban egy matróz sietett hozzám, és közölte, hogy azonnal a rádióskabinba kell mennem. Felkészültem, hogy a központból néhány apróságot kérnek kiegészítésül a tegnapi jelentéshez. De a rádióüzenetben egész más állt. Röviden: vége az álomnak a júniusi heverészésről a kék tenger partján, új ügy kezdődik, tele ismeretlenekkel, helyesebben olyan ügy, amelyben csak ismeretlenek vannak. Egyetlenegy cím, egy jelszó és egy találkozó valakivel, valahogy és valahol minden hétfőn, csak hétfőn, pontosan három órakor.

Aznap délben partra tettek a nápolyi kikötőben, pedig még meg sem magyarázhattam Lidának, hogy semmi kedvem viccelődni.

És most itt vagyok az ügy elején. Az ismeretlenek eltűntek, vagyis kiderült, hogy a feladat megoldása egyenesen reménytelennek látszik. – Tulajdonképpen már a rádióüzenetből megértettem: komoly dologról van szó. Nem mintha ez benne lett volna, hanem azért, mert egyenesen a mély vízbe dobtak, anélkül hogy a motor megpihenhetett volna, és anélkül hogy a megfelelő instrukciókat megadták volna.

Ránézek az üres műanyag tálkára, és csak most veszem észre a feliratról, hogy a szórakozottan elfogyasztott desszert nem más, mint a híres „Gelati Motta”. Ekkor a pincér, aki most is állhatatosan kering körülöttem, szolgálatkészen megszólít:

– Hozhatok egy feketét?

Beleegyezésképpen bólintok, mert nem akarom elkeseríteni. t

– Szimplát vagy duplát?

– Duplát – felelem az előbbihez hasonló okból.

Villámgyorsan kihozza a duplát, és indul, hogy felajánlja szolgálatait a szomszéd asztalnál ülő, koros angol hölgyeknek, akik borítékokkal és színes képeslapokkal felfegyverkezve végezik elmerülten írásbeli feladataikat.

„Gelati Motta” ismételgetem gépiesen magamban, „Gelati Motta”, s közben egészen máson jár az eszem. Jelesen azon, hogy már megértem a nyugdíjazásra, bár még a negyvenediket sem töltöttem be. A mi szakmánk olyan, mint a szuperszonikus pilótáké. Teljesítőképességet meghaladó megterhelés. Korai elhasználódás. Aztán mehet az ember előadásokat tartani a körzeti alapszervezetben. Vagy újságot olvasni a közeli parkban. Esetleg egyenesen a pokolba.

Nemrég, ha bonyolult ügyeket kaptam, láz fogott el, mint a sakkozót, aki új játszmához ül le veszélyes partner ellen. Bolondság. Ez a láz sokkal erősebb volt, és egészen más. Nem olyan, mint a játékot megelőző izgalom, hanem valami hideg határozottság, dac és pontos – számítás, elszántság az út végigjárására. Ezt a határozottságot még akkor tanultam, mikor az Öreggel és Ljubóval, az Ördögfiókával együtt róttuk a hegyi utakat a határ mentén. „Ne félj, amíg engem látsz!” – mondogatta Ljubo. És én mentem vele, pedig féltem. És félelemmel eltelve tanultam meg a félelem legyőzésének mesterségét.

No igen, de azóta jó csomó év eltelt, és maga Ljubo is megérett a nyugdíjra. „Fényképésznek kellett volna mennem. Ez a szakma jobban fekszik nekem, mint a többi.” Három hónap elegendő, hogy elfogyjon a türelme, és kiadja magát valami zsarolónak, aki majd két-három jelentéktelen vagy éppen hamis felvilágosításért bezsebeli a pénzét. „Más lehetőségem nincs.” Ma nincs, holnap azonban lehet. Holnap előkerülhet egy fontosabb és megbízhatóbb adat, nem olyan, mint ennek a véletlen informátornak a felvilágosításai. Az sincs kizárva, hogy éppen azért küldték, mert rajta keresztül téged akarnak elkapni.

Gondolataim lassanként a feladatra terelődnek, és ez valamennyire visszaadja az önérzetemet. Úgy látszik, sikerült megőriznem normális lelkiállapotomat. A fejfájásom is az elviselhetőség szintjére csökkent. Minél többet gondolkozom a munkán, annál világosabban látom, hogy a feladat végrehajtásának legelemibb feltételei is hiányoznak. Egy lépést sem tehetek, amíg Ljubótól nem kapok meg néhány apró felvilágosítást, amíg nem ismerem ténykedését az elmúlt három hónap alatt, még akkor is, ha megfigyelései látszólag egy fabatkát sem érnek.

Az a kevés, amiről tudomásom van, éppen arra alkalmas, hogy összezavarjon. Leginkább zavaros a központ direktívája és a Ljubo eljárása közötti ellentmondás. A direktíva – méghozzá az egyetlen – így szól: „A legnagyobb elővigyázatosság.” És ennek ellenére Ljubo alkuba bocsátkozik egy ilyen megbízhatatlan alakkal, arra hivatkozva, hogy nincs más lehetőség. Talán Ljubo pontosabb direktívákat kap9tt. Talán ez az alak nem is annyira megbízhatatlan… Ki kell várni a hatórai találkozást.

Pontosan hat óra, amikor a Ponte della Liberia bejáratánál levő autóbuszmegállóhoz érek. Szándékosan az utolsó előtti pillanatban, nehogy valakinek feltűnjék, ha túl hosszú ideig álldogálok, bár autóbuszmegállónál várakozni nem különösen gyanús.

Balra tőlem a híd fokozatosan emelkedik az országút szintje fölé, majd jobbra folytatódik, magasan a vasúti sínek felett és tovább, a tenger felett. Úgy feszül a víz kékeszöld végtelenje fölött, mint egy hosszú, egyenes, fehér vonal. A város felől feltűnik az autóbusz, motorja elcsigázottan búg a második sebességen, majd hirtelen megáll az orrom előtt. Körülöttem néhány utas felszáll. A vezető rám néz, mintha mondaná: „ugorj fel, mit álmodozol!”, de mivel én szórakozott vagyok, egyszerre gázt ad, és elindul Mestre felé. Néhány pillanatig a súlyos kocsi hátulját bámulom, aztán megfordulok, és meglátom Ljubót.

Barátom még messze van tőlem, de már felismerem a panamakalapot, sajátos járását, ahogy alig észrevehetően húzza a bal lábát. Annak idején, mikor diverzáns bandákat kergettünk a hegyek között, golyót kapott a lábába, de a csökönyös gyakorlás eredményeképp sikerült újra megtanulnia a normális járást, s most csak alig észrevehetően húzza a lábát.

Kezét nadrágszíjába akasztva, lassan ballag a járdán, mintha nem volna más célja, mint friss levegőt szívni. Én azonban jól ismerem őt, és látom a hanyag, figyelmetlen magatartás mögött az éber figyelem feszültségét. Mint aki körül szeretne nézni, de nem mer. Amit ő nem mer, megteszem én, bár a híd, ameddig a szemem ellát, ebben a pillanatban teljesen üres, ha nem számítjuk a másik járdán kiabálva, hangosan nevetve közeledő fiatalembereket.

Ljubo úgy húsz méternyire lehet tőlem, mikor egy kocsi tűnik fel a háta mögött. Talán már előbb is a szemem előtt volt, de csak most veszem észre. Egy fekete, banálisan hétköznapi külsejű, nagydarab Buick halad normális sebességgel az út közepén. Akkor figyelek fel rá, mikor hirtelen a járda felé kanyarodik. Ljubo megfordul, egy lépést hátrahőköl; ebben a pillanatban rohan rá a nehéz kocsi, fellöki, és a híd korlátja felé taszítja, majd elzúg mellettem, és száguld Mestre felé. A másodperc tört részéig feltűnik a kormány mögött ülő férfi sápadt, tükrös napszemüveggel eltakart arca, s mellette egy zsíros, beesett arc, keskeny, őszes szakállal. Megpróbálom kisilabizálni az eszeveszetten száguldó kocsi rendszámát, de a sár alaposan befröcskölte, s amúgy sincs sok értelme, mert a kocsit úgyis elhagyják valahol Mestre közelében, és aligha veszi valaki is a fáradságot, hogy megkeresse egy ismeretlen, jelentéktelen ember gyilkosait.

Az ismeretlen a járdán fekszik a közben odasereglett fiatalemberek lába előtt. Én is odamegyek, mintha engem is a kíváncsiság vezetne.

– Vége – mondja valaki.

– Nem, még mozog – állapítja meg egy másik.

A földön fekvő test lábai görcsösen megrándulnak. Ez azonban utolsó erőfeszítése az izmoknak, amelyek még nem tudják, hogy egy halotthoz tartoznak. Valaki elszalad telefonálni, a többiek azt vitatják, hogy a gyilkosságot a Maffia hajtotta-e végre, vagy nem a Maffia. Hamarosan a távolból felhangzik a rendőrségi autó éles szirénája.

Elindulok visszafelé, s teszem, mint akinek nincs sietős dolga. Nem vagyok egyedül. A fiatalemberek követnek, elhaladnak mellettem, és eltűnnek a város irányában. Sietnek, nehogy ott érje őket a rendőrség. Senki sem szereti idejét tanúvallomásokkal vesztegetni.

Már a híd bejáratánál járok, mikor, elsuhan mellettem a rendőrség kocsija és a mentőautó. Megállok, megfordulok, hogy végignézzem az epilógust.

Egészen a hordágyig és a fehér lepelig.

*

Telefonkönyvre van szükségem, de mire a környéken egy cafeteriát találok, jó csomó idő telik el. A várakozással ellentétben, Arturo Conti nem szerepel a könyvben. Megtalálom azonban a Zodiac számát. Most ugyan veszélyes odatelefonálni, de ez az egyetlenegy rendelkezésemre álló lehetőség.

– Conti urat kérem.

– Conti úr már elment. Ha nem tudná, már vége a munkaidőnek – hallom a portás elégedetlen hangját.

– Bocsásson meg, de sürgősen át kell adnom neki valamit. Ebben a percben érkeztem Genfből, Ha lehetne, a címét…

– Mi is a címe… mi is… – morogja az elégedetlen hang.

Ujjai már feltehetően a hivatali névjegyzéket lapozzák, mert nemsokára hallom a telefonból:

– Strada Nuova tizenkilenc.

Most egy kis idegösszpontosításra van szükségem. Meg egy sörre. De elhatároztam, hogy azt máshol fogóm meginni. És egyáltalán elhatároztam, hogy az iménti óvatlanságot a jövőben fokozott óvatossággal teszem jóvá. A portásnak eszébe juthat ellenőrizni, honnan telefonáltak. Esetleg közli valakivel, hogy Contit sürgős ügyben keresték. Nem lenne illendő a helybeli rendőrséget a mai napon egy másik gázolással terhelni. Annál is inkább, mivel az itteniek megszokták, hogy elsősorban vízbefúltakkal kell foglalkozniok.

Kilépek a kávéházból, és útközben tájékozódom a térképen. Megállapítom, hogy a Strada Nuovára gyalogosan is eljutok, ami kissé valószínűtlen ebben a városban. Hét óra felé jár. Az utcákon tömeg. Keresztülmegyek a Scalzi-hídon, s az állomás előtt találom magam, itt bálra fordulok, és hagyom, hogy sodorjon az emberáradat.

A Strada Nuován a tizenkilences szám banális, négyemeletes építmény. Málladozó vakolat, nyomorúságos bejárat. Érdeklődés nélkül elsétálok előtte, s folytatom utamat. Az utca végén kiérek egy térre, ahol egy emlékművet, és ami fontosabb, egy kávéházat találok. Leülök a teraszon, s megrendelem a már említett sört.

Alkonyodik A tér körül a házak eltűnnek a lemenő nap árnyékában, de a tér közepe még világos. És ott, az alkonyi fényben élesen kiválik a bronzlovas sziluettje. Büszke tartásáról ítélve, ahogy ércparipáját megüli, valami hadvezér lehetett vagy efféle történelmi nagyság. A hős összevont szemöldöke, zárt ajka tiszteletét parancsol, én pedig, hogy emlékét megtiszteljem, megrendelem a második söröcskét.

Lassan kortyolgatok belőle, közben nézem a sötétbe boruló teret, s igyekszem nem foglalkozni azzal, ami történt, hiszen most az elkövetkezőket kell végiggondolni, és ehhez tiszta fejre, nyugodtságra van szükség. De hát hiába akarom, néhány kép oly erősen megkapaszkodott bennem, hogy nem sikerül elűzni őket. A görcsbe merevedett testet, az utolsót mozduló lábat, a kőkorláton összezúzódott fejet, az alig kopaszodó koponyát és a vérrel itatott, gyűrött, fehér panamakalapot.

„Megértél a nyugdíjra – mondom magamban. – Ha ilyen érzékeny vagy, megértél a nyugdíjra.” Ezek a szavak sem segítenek, hát figyelmemet újra az emlékműre összpontosítom. Már az is árnyékban áll, kivéve a lovas vállát, – zárt ajkát, összevont szemöldökét. „Egészségedre! – mormolom. – Csak ne ülj oly kevélyen azon a lovon! Szerencséd, hogy a te idődben még nem volt amerikai hírszerzés. Mert ha lett volna, könnyen golyót kaphattál volna a hátadba, amíg a lovadon feszítettél. Szóval, szerényebben, barátocskám!” Ez a butaság sem segít. Ljubo súgja a fülembe: „Nekem, testvér, fiam van. Öthónapos fiam.” Fiad van – mondom –, de a fiadnak már nincs apja. És mégis, ha az ember egy fiút hagy árván maga után, jobb, mintha anélkül menne el. Mint például én. Pedig nekem is lehetne fiam, nem is öthónapos, hanem ötéves. De ez egy másik történet.

Gondolataim rövid időre е másik történet felé kalandoznak, de csak rövid időre, mert ismét Ljubo hangja cseng a fülemben: „Nekem, testvér, fiam van. Öthónapos fiam.” Elég volt ebből a fiúból, mondom. Gondoltad volna meg előbb! Te is megtanulhattad volna végre a szakmát: ülni a fenekeden és várni. De neked nem volt türelmed ülni a fenekeden és várni. És elvitt az ördög. Ugyanúgy, mint az öreget.

Természetesen, tudom én nagyon jól, hogy Ljubo mestere volt a mi szakmánknak, és csak azért beszélek így, hogy ne fecsegjen már végre a fülembe, ne akadályozzon a koncentrálásban. Talán a feladat meghaladta az erejét? Talán az idegei mondták fel a szolgálatot. A mifélénk idegei hamar felmondják a szolgálatot, gyakran még mielőtt kihullna a hajunk. Ljubo azonban ismerte a szakmát. Legalábbis annak idején. És én a szakmát tulajdonképpen tőle tanultam.

Ismét a teret nézegetem, de most mindenütt homályos árnyakat látok. A fejemben is ilyen homályos árnyak, kusza gondolatok kergetik egymást. És hogy valami reális dologba kapaszkodjam, felhúzom a kabátom ujját, s az órámra pillantok. Negyed kilenc múlt öt perccel. Tízig várok. Nem, éjfélig fogok várni. Miért éppen éjfélig? Lehet, hogy nem pontosan éjfélig, de majdnem. Mert olyankor kevésbé nyithat ránk váratlan látogató. És akkor a pasas otthon lesz. És eszébe sem jut, hogy ilyenkor valaki keresheti.

A hadművelet kockázatos. Pontosan annyira, mint Ljubóé. A különbség azonban annyi, hogy Ljubónak nem kellett volna vállalnia a kockázatot, engem viszont a körülmények kényszerítenek. Ljubónak megvolt a lehetősége a várakozásra, én azonban nem várhatok. Ljubo még csak biztos sem volt abban, hogy Conti tud valamit, de én már biztos vagyok benne. Egy meghatározott kérdésem van számára, és Continak ismernie kell a pontos választ. Mostanáig csak Morandi volt a láthatáron. De Morandi nem ült a kocsiban, őt felismertem volna a fénykép alapján. Tehát rajta kívül még két személlyel kell számolni. Kik ők, ez csak akkor fog kiderülni, ha kiderül, hogy kit értesített Conti a Ljubóval történt találkozóról. Természetesen csak abban az esetben, ha Contit kényszeríteni lehet, hogy megszólaljon. Hát én kényszeríteni fogom.

A várakozásnak is megvan a maga ideje, a cselekvésnek is. Csak az a fontos, hogy össze ne keverjük őket. Mint ahogy Ljubo összekeverte, vagy az öreg annak idején.

Ez az eset az Öreggel nagyon régen történt, még cikkor, mikor diverzánsokra vadásztunk a határmenti körzetekben. Egy alkalommal elhagyott malomra bukkantunk, benne csapatnyi diverzáns. A hajnali szürkületben nem tudtuk megállapítani, hányan bújtak meg odabenn, de mi csak négyen voltunk. Ljubo hátraküldte a kis Szavovot erősítésért, mi pedig, Ljubo, az öreg meg én lehasaltunk a fák mögé. Egyszer csak a banda egyik tagja kidugta fejét a malom kapuján. Az öreg, a parancs ellenére, rálőtt. El is találta, de a méhkas felbolydult. Veretni kezdtek minket az ajtókból, ablakokból, minden lehetséges lyukból. Mi igyekeztünk spórolni a golyóval, de ebből rájöttek, hogy kicsiny halacskával van dolguk, és már sorakoztak is, hogy kitörjenek. Ljubo parancsot adott, én előrekúsztam, és gránátot vágtam az ajtónál gyülekező csoportba. Ljubo ugyanakkor az ablakon bedobta a másikat. A két robbanást síri csend követte. Több kézigránátunk nem volt, a puskagolyónk is fogytán. Hasalnunk kellett tovább, és várni az erősítést. De a csend egyre kibírhatatlanabbá vált. Az öreg meg egyre hajtogatta: „Mire várunk! Nem él ott már senki.” Dühös volt, és fáradt az éjszakai csatangolástól, üldözéstől, szeretett volna hát minél előbb ágyba bújni. „Mire várunk?” – kérdezte, és mielőtt Ljubo figyelmeztette volna, felugrott, az ajtóhoz futott. Éppen csak bekukkantott, mikor bentről megszólalt egy géppisztoly. Az öreg térde beroggyant, mintha leejtett volna valamit, és lehajolna, hogy felvegye. Egyet jajdult, s a küszöbre bukott. Nemsokára megérkezett az erősítés.

Most Ljubo követte el ugyanezt a hibát. Húsz évvel később. Ebben a szakmában persze húsz év alatt az ember eléggé elhasználódik. Elhasználódik, mielőtt a hajunk kihullana. És ismét előttem van a korláthoz csapódott test, az alig kopaszodó koponya, a gyűrött panamakalap. Az arcot nem látom, mert a kövezet felé fordult. Jobb is így.

A pincérlány a szomszéd asztalt szedi le. Egy idős pár ült ott, észre sem vettem, mikor mentek el. Mondtam már, hogy megértem, a nyugdíjaztatásra.

– Zárnak? – kérdezem.

– Ő, nem – siet megnyugtatni a lány. – Éjfélig vagyunk nyitva.

– Mit ehetnék?

– Kér egy milánói kotlettet?

Beleegyezően bólintok, bár kétszer napjában még a milánói kotlett is sok egy kicsit.

– Még egy sört?

Újfent bólintok.

Tehát „éjfélig vagyunk nyitva”. Mi pedig pont éjfélkor látunk munkához. Csak az a fontos, hogy menjen a munka! És el is végezzük! Ez a fontos, Conti úr! De jól vigyázz, nehogy köntörfalazáson kapjalak!

– Nem ízlik a kotlett? – riaszt fel gondolataimból a pincérlány hangja.

– Ellenkezőleg – válaszolom, és lopva az alig megkezdett ételre és az üres korsóra pillantok. – Ebben a hőségben valahogy nincs étvágyam.

– Igen, ma elég meleg volt – hagyja jóvá megállapításomat. – Hozhatok még egy sört?

– Inkább egy feketét.

Legalább három duplát megiszom, mire az órámon a két mutató a tizenkettesen; találkozik. Fizetek, és felesleges sietség nélkül felállók. Utam most visszafelé vezet. Az utcákon gyenge világosság, 6 alig egy-egy járókelő. A Strada Nuován a fény valamivel bőségesebb, a járókelő is több. A 19-és szám elé érek, habozás nélkül belépek a nyomorúságos bejáraton, és megindulok felfelé a lépcsőn. Útközben az ajtókra szegezett névtáblákat olvasgatom. Az Arturo Conti nevet a negyedik emeleten, a bal oldali ajtón találom meg. Nyugodtan csengetek, vagyis sem túl félénken, sem túl erőszakosan. Semmi hang. Tíz másodperc után megint csengetek. Csend. Mintha nem laknának a lakásban. Mindenesetre lenyomom a kilincset. Az ajtó kitárul.

Belépek, és zajtalanul bezárok magam mögött. Végigtapogatom az ajtót, megtalálom a biztonsági zárat. Azt is ráfordítom. Az előszobában sötétség. Gyufát gyújtok, és meglátom magam előtt a szoba nyitott ajtaját. A küszöbhöz közeledem. Bekukkantok… Éppen úgy, mint akkor az öreg.

A gyufa az ujjamra ég, és elalszik. A szobában is teljes sötétség. Az ablakot valószínűleg vastag függöny takarja. Az ajtó mellett rábukkanok a kapcsolóra. Villanyt gyújtok. A mennyezetről lógó régies kristálycsillár csüngőin szikrázik a fény. Öt lépésre tőlem, a szőnyegen egy férfi hever. Hason fekszik, karja előretárva, mintha abban a pillanatban akart volna valamit megfogni, amikor utolérte a halál. A szőnyegen vértócsa feketéllik.

Odalépek, és óvatosan felemelem a halott fejét. Az őszes szakállá а Buickból.

MÁSODIK FEJEZET

Öt perc pihenő. Sőt még több. Néhány napja majdnem olyan életmódot folytatok, mint egy tehetős naplopó. Délelőttönként sokáig heverészem az ágyamban. Felhozatom a reggelit meg a lapokat. Lassan fürdöm. Lassan öltözöm. Nincs miért sietnem. Még egy egész napot kell céltalan ténfergéssel töltenem.

Ha már szóba kerültek az újságok, megemlíthetem, hogy a helyi sajtó pontosan úgy tálalta a két gyilkosságot, ahogy várható volt. A Ponte della Libertánál történt gázolást mindössze tíz sorban. Ebben a szerencsétlenségről szóló információ mellett helyet kapott az is, hogy a gázoló kocsit megtalálták Mestrén túl, és hogy folyik a nyomozás. Ismerjük az ilyen nyomozásokat! Egy év múlva lezárják az aktákat, anélkül hogy egy detektív-gyakornok is nyomozott volna. A megboldogult Conti viszont speciális cikk keretében dicsőült meg. Leírták a lakás ijesztő képét a kor reggeli órákban, a vérbe fagyott holttestet, a feltúrt fiókokat, a kirámolt szekrényeket és a törvényszéki orvosszakértő hipotéziseit. Közöltek egy interjút a rendőrtanácsossal, és hangot adtató a feltételezésnek, miszerint rablógyilkosság történt. És mindezt provinciális ékesszólással. A nagyhangú riport ellenére ez az eset is elhallgattatásra ítéltetett. Így vagy úgy, de végül mégis kiderült, hogy előérzetem a közeli vakációról nem csapott be. Az elmúlt, napokban teljes pihenés jutott osztályrészemül Csakhogy távol a Fekete-tenger gyöngyszemének, Várnának festői tájaitól. Már a két gyilkosság előtt is az volt a benyomásom, hogy a rám bízott feladat nem könnyű. Ma már meg vagyok győződve nemcsak nehézségéről, hanem fontosságáról is. Csak egyelőre nem értem, miért ilyen fontos. A regényekben olvasható butaságokkal ellentétben, a hírszerző szervezetek közötti összecsapásokban nem potyognak úgy a hullák, mint az őszi legyek. Itt is, mint mindenütt, a gyilkosság az utolsó adu, amelyet csak különleges esetekben játszanak ki. Ljubo halála azt jelenti, hogy azok, akik eltették láb alól, mindenáron meg akarták akadályozni, hogy valamelyes, számukra kínos dolgot megtudjon. Különben megelégedtek volna azzal, ha egy-két kopót eresztenek a nyomába, s egy kissé megismerkedtek volna az életrajzával, ők azonban annyira féltek a leleplezéstől, hogy Contit is habozás nélkül likvidálták, mivel egyébként sem nagyon bízhattak benne. Bepakolták a Buickba, hogy a segítségével felismerhessék Ljubót, azután hazakísérték, és a megszokott otthoni környezetben feladták rá az utolsó kenetet. Elintézték a vevőt, azután az eladót, és ezzel egy csapásra szétszakították a szálakat. Ha Morandit is likvidálták volna, az egész kombináció visszavonhatatlanul kútba esik.

Nagyjából ez a helyzet, feltevésem szerint. Természetesen ez az általános hipotézis még egy sor kiegészítésre szorul. Ha most a tábornok irodájában ülnék, jól el tudom képzelni, hogyan záporoznának rám az egyik oldalról az ezredes, a másik oldalról meg a közvetlen főnököm kérdései mindaddig, míg a tábornok fel nem emelné a kezét:

– Megállni, hé! Ne vallassátok már ezt az embert!

Természetesen nincs szándékukban engem összezavarni, de az ezredes kérlelhetetlen logikával, a maga pedantériájával és szenvedélyességével tisztázni akar mindent a legapróbb részletekig. A főnököm meg azt szokta mondani, hogy kiváló felderítő lenne belőlem, ha jobban tartózkodnám a fantazmagóriáktól. Tehát az első kérdés, melyet feltenne, valószínűleg így szólna:

– Ha elhatározták, hogy kijátsszák a végső adut, miért nem likvidálták Morandit is?

S ezzel pontosan halántékon talál. Aztán szórakozottan az ablak felé fordulna, mintha nem szólt volna semmit, mintha az egész beszélgetés egyáltalán nem érdekelné, és különben is tiszta véletlen, hogy ebbe a beszélgetésbe belecsöppent.

Az ezredes a részletek felé terelne. Szürke szemében kétkedő, fürkésző kifejezés jelenik meg, dohánytól sárgult mutatóujját beleböki a levegőbe: – Mikor jelentette Conti a Ljubo által ajánlott üzletet? – A találkozás előtt vagy után?

– Ha a találkozó előtt jelentette, miért kellett azonosítani Ljubót, hiszen ők maguk is követhették volna már a találkozó kezdetétől?

– Ha a találkozó után jelentette, akkor már elvált Ljubótól. Hogyan tudta mégis megtalálni, és a Buickot a nyomára vezetni?

– Más. Ha Conti a találkozó után tájékoztatta kapcsolatait, mi a te elképzelésed, hogyan lehet ennyi idő alatt megtervezni és végrehajtani egy gyilkosságot?

És így tovább. Csupa ilyen és ehhez hasonló kényelmetlen kérdés. Mint a héjas dió, melyet foggal kell feltörni. De nekem kötelességem feltörni ezt a diót, ha már elköteleztem magam egy feltevés mellett.

Mostanra sikerült megfejtenem valamennyi találós kérdést, hiszen az utóbbi napokban még felesleges készletekkel is rendelkeztem szabad időből. De Isten legyen irgalmas, ha egy értekezleten két tucat hasonló kérdést vágnak az ember fejéhez váratlanul, anélkül hogy előzetesen átgondolhatta volna. Ilyenkor szokta a tábornok széttárni a karját, és részvevően mondani:

– Elég! Hagyjuk, hadd szedje össze a gondolatait.

Ez persze olyan részvét, hogy az ember gerincén jéghideg izzadságcseppek futnak végig, míg kiér a folyosóra, s ott egyik oldalról az ezredes hangját hallja:

– Képzeld magad az ő helyükbe; az ő módszerüket használod, és olyan okos vagy, mint ők: nem kevésbé, de nem is okosabb.

A másik oldalról a főnök hangja hallatszik: – Kevesebbet képzelődj, inkább a vitathatatlan tényeket elemezd. A fantazmagóriák, kedvesem…

Vitathatatlan tények. A vitathatatlan tényeket forgatom magamban, vizsgálom jobbról-balról, rögzítem, mint részletek sorozatát, és mint mindent magába foglaló tájképet; közben a városban lődörgök együtt a többi turistával, s úgy teszek, mintha engem is, akárcsak őket, a kíváncsiság vezetne. Igen, a kíváncsiság, csak éppen nem Tiziano Vénuszai iránt, pedig világéletemben csodálója voltam a másik nem testalkatának. Őszintén szólva nem szeretem a turistákat, noha a magunkfélének igen hasznos, ha eltűnhet a világ minden nyelvét beszélő áradatban, mely ide-oda vonul, összeverődik és szétoszlik, gondolán viteti magát, özönlik a paloták márványlépcsőin, ragadozó módjára rászáll a műemlékekre filmfelvevőivel és fényképezőgépeivel, emléktárgyakért tolong az üzletekben, és kimerültségtől haldokolva zuhan egy eszpresszó napernyője alá.

Különleges kényelem. Teljes névtelenség. De a kényelemért mindig meg kell fizetni. Itt minden a külföldiekből él: az elöljáróság, a bankok, a szállodák, az éttermek, a kocsmák, a bárok, a múzeumok, a kereskedők, a gondolások, a papok, a koldusok, sőt a járókelők nagy része is, akik egy kis ital ellenében készségesen megosztják ismereteiket е csodás városról. Utánad lopózkodnak, utcasarkokon ólálkodnak, felszámítják a százalékot, a százalékok százalékát s hozzá a „terítéket”, belépőjegyeket és képeslapokat nyomnak a kezedbe, kényszerítenek, hogy megvegyél olyasmit, amire semmi szükséged sincs, hirtelen fürge mozdulattal a partról belöknek egy alattomosan odakészített motorcsónakba, és megsétáltatnak, egészen a Lidóig.

Alázatosan végigjárom az egész purgatóriumot. Csónakokban ringatózom a hullámok hátán az égető napsütésben, paloták végtelen termein gyalogolok keresztül, bebújok hűvös pincékbe, festmények és freskók előtt álldogálok, szétnézek harangtornyok tetejéről és gyaloghidakról, meghallgatom a cicerone dörgő-magyarázatát, és figyelem, hogy minden nevezetességet öt előregyártott frázissal intéz el. A kínoknak ezt az országútját sztoikus nyugalommal járom végig, talán azért, – mert egyes-egyedül a magam dolga foglalkoztat.

„Ha elhatározták, hogy kijátsszák a végső adut, miért nem likvidálták Morandit is?”

*

Idegenforgalmi odisszeám két hétig tart. Visszatartom magam minden olyan cselekedettől, amihez más körülmények között haladéktalanul hozzáfogtam volna. Legfontosabb: meg sem szabad kísérelni Morandi követését.

„Miért nem likvidálták Morandit?”

„Csaléteknek szánták.”

Ez az egyik lehetséges válasz a kérdésre. Talán nem a legpontosabb, de elég hihető ahhoz, hogy bizonyos ideig minél távolabb tartson az egyetlen ismert kapaszkodótól. Van még egy kapaszkodó: a tükrös szemüveget viselő férfi, de őt egyelőre az ismeretlenség homálya fedi.

Azért annyira nem fertőzött meg a turisták gondtalansága, hogy ne hajtsak végre egy-két hasznos vállalkozást is. Először: meglátogattam az ólomkristályairól ismert Murano céget. Rövid üzleti megbeszélés, kazalnyi prospektus, egy kis bizományi üzletkötés – ez a cirkusz csak a Caret névhez fűződő legenda legalizálására való. Másodszor: miután a szükséges címeket megtaláltam a telefonkönyvben, szemrevételeztem a Zodiacot, valamint Morandi lakását. Harmadszor: tekintettel a fennálló körülményekre, elkészítettem a hadművelet tervét.

És íme, újra hétfő van. Hétfő, mely az előző napokhoz hasonlóan, értelmetlen járkálással telik: le és fel a hidakon, márványlépcsőkön, de – csupán a munkaidő keretein belül. A Zodiacban hatkor fejezik, be a munkát, ezért pontosan negyed hétkor leülök meginni egy Martinit a Sirena nevű eszpresszó teraszán – ez a helyiség, szerencsére, csupán két háznyira van Morandi lakásától.

A kávézó előtti terecskén élénk sürgés-forgás, a teraszon is nagy a tömeg, tehát egyszeri figyelőállás létesítése nem jár különösebb kockázattal. A második Martini szopogatása közben veszem észre Morandit, amint a járókelők között lakása felé halad. A fényképről ismert gőgös tartás, ugyanaz a komikus, szürkéskék, keskeny karimájú kalapocska. Morandi ügyet sem vetve a közönségre, egy lépésnyire tőlem, az asztalom mellett húz el, majd belép a házba. Ezzel talán mai feladatom be is fejeződött.

Kiderült, hogy nem! Félórával később Morandi újból megjelenik, de ezúttal az ellenkező irányba. az eszpresszó felé indul; fellép a teraszra, és egyenesen felém tart. Elhalad mellettem, hanyag mozdulattal félrelök egy széket, és leül a mögöttem levő asztalhoz.

Barátunk törzsvendégnek látszik itt. Néhány szót vált a pincérrel a hőségről, s dupla Cinzanót kér jéggel. Kiürült a poharam, és köztudott, hogy étteremben a nem fogyasztó egyén mindig gyanúsabb annál, aki fogyaszt. Intek tehát a pincérnek, hogy jöjjön közelebb, és megrendelem a vacsorát. Szakértő módjára jelentem be igényeimet, részletesen kifejtem a hús és köret jellege iránt támasztott követelményeimet; vegye észre ez a pincér, hogy nem a tulajdonosnő fekete szeméért ültem be ide, pedig, mellesleg, az illető hölgynek mind az életkora, mind a testsúlya igen jelentékeny.

Már megfigyeltem, hogy minél kevésbé igényes a vendég, annál magasabb lóról beszél vele a pincér. Néhányan, mintha a mazochizmus égy válfajának hódolnának, különleges gyönyört találnak abban, ha a vendég elhalmozza őket hozzáértésről tanúskodó utasításokkal, szeszélyes kívánságokkal. Az enyém, úgy látszik, éppen ezek közül való. Miközben rendelésemet közlöm, egyfolytában hajlong, áhítattal ismételgeti, „igen, uram”, „értem, uram”, s elragadtatásában majdhogynem szalutál. No de azért nem viszem túlzásba: a szalutálástól eltekintek. A túlzások mindig az ellenkező eredményre vezetnek.

Amíg engem a bőséges hors-d’oeuvre foglalkoztat, Morandi megissza a második Cinzanót, majd miután a pincér kihozta a húsomat, Morandi megrendeli a harmadikat. A főétel mellé egy kiegészítő fogás jelenik meg: Morandi barátnője, ugyanaz, akit a képen láttam. Szórakozottan köszönnek egymásnak, azután a gavallér néhány – a késést illető – megjegyzést suttog hölgye fülébe.

– Ebből is csak neked van hasznod – vág vissza a hölgy magabiztosan. – Eggyel több Cinzanót ihattál.

Újabb elsuttogott mondat, majd ismét a hölgy hangja:

– Szó sem lehet róla! Rendelj nekem egy Martinit!

Ami ezután következik, a beszélgetés, elég hétköznapi ahhoz, hogy a magamfajta külföldi is megértse, és elég érdektelen, hogy idézzem. Az egyik oldalról a hőség, a varrónő, a manikűrösnő – a másikról Morandi ki nem mondott, de világosan érzékelhető kételkedése, hogy a hölgy valójában nem úgy töltötte a napot, ahogy elősorolta.

Mintha változtatni akarna a témán, a hölgy egyszer csak megkérdezi:

– Mikor utazol?

Keserűségemre Morandi kitérő választ mormol. Aztán ő teszi fel a kérdést:

– Vacsorázunk?

– De nem itt! Ma az Excelsiorban akarok.

– Nem, nem, semmi kedvem kimenni a Lidóra – hangzik a lovag sanyarú ellenvetése.

Persze végül elindulnak az Excelsiorba. Amint elhaladnak az asztalom mellett, végigfürkészem a hölgy hátoldalát. Figyelemre méltó látvány.

Lassan végére érek a kotlettnek s az azt díszítő körítésnek.

– Ízlett, uram? – kérdi alázatosan a pincér.

Leereszkedőn bólintok, nehogy túlságosan elkényeztessem. Még megiszom egy kávét, aztán fizetek, és indulok. Itt nincs mit várnom tovább. Majd – a Palazzo Ducale mellett fogok várni, ahonnan a vaporettók indulnak a Lidóra. És ahova visszatérnek.

*

A Sirenában hallott beszélgetés elég határozatlan és ösztövér felvilágosításokkal szolgált, de egy hasznos magocska csak akadt benne: utazás várható. Ez az apróság, megtoldva azzal, amit Ljubo mondott, miszerint Morandi gyakran elugrik Genfbe, másnap reggel arra késztet, hogy meglátogassam a pályaudvart, és alaposan áttanulmányozzam a menetrendet. Egyetlen közvetlen járat a Velence – Lausanne– Genf vonalon a délutáni gyors. Van azonban egy másik lehetőség is: milánói átszállással. Logikus feltételezés, hogy egy üzletember, aki gyakran utazik hivatalos ügyben, a leggyorsabb és a legegyenesebb vonalat választja, azt, amely nem vesz el időt a munkanapból. Bár elképzelhető, hogy egy üzletembernek kedve támad bekukkantani Milánóba is…

Akárhogyan dönt is Morandi, helyzetem nem teszi lehetővé, hogy éjjel-nappal az állomáson lógják, ennélfogva jelen esetben a logikára kell hagyatkoznom. Kellemetlen és észveszejtően unalmas munka áll előttem: ha már az embert nem figyelhetem, a vonatokat kell figyelnem.

Mindjárt másnap megkezdem az ügyeletet. Húsz perccel a genfi gyors indulása előtt elfoglalom helyemet a szomszédos vágánynál, a milánói vonatra várakozók között. A közvetlen vonat fülkéiben már többen ülnek, de Morandit nem látom közöttük. Nincs azok között sem, akik az utolsó percekben sietnek bőröndjeikkel, kézitáskáikkal. Megérkezik a milánói vonat, és eltakarja előlem a genfit; átmegyek tehát a másik oldalra. De Morandi nincs, és a vonat nélküle megy el.

Másnap ugyanaz a helyzet. Azzal a különbséggel, hogy figyelőállásom most nem a peronon, hanem a váróteremben, a könyv- és folyóiratkioszk mellett van. Morandi még a következő napokban sem jelenik meg, úgyhogy alig tudom lebeszélni magam egy gyors ellenőrzésről a Zodiac környékén vagy a Sirena teraszán. A várakozás művészetének azonban megvannak a maga szabályai. Ha Morandi másik vonattal utazott el, egyetlenegy ellenőrzés nem bizonyít be semmit, még azt sem, hogy elutazott. Ha meg nem utazott el, ostobán ráfizethetek!

Az órák és a napok, a rendszeres pályaudvari szolgálaton kívül, csigalassúsággal telnek, nyomasztó ténfergéssel a turisták áradatában. Nem tudom, mi vonzza ezeket” az ostobákat Velencébe, de ha elnézem, ahogy ide-oda téblábolnak, az az érzésem támad, mintha gyászmenet vonulna egy halott koporsója előtt. Ez a város pusztul. Pusztul egészében, alapjaiban, lassan és kérlelhetetlenül, pusztítja az idő, a víz és a sűrű, mindenhova behatoló nyirkosság.

Lehet, hogy műveletlenség, de a sok híres műemlék között járván nem annyira a múlt nagyságát érzem, inkább a mulandóságot, csupa kopott, penészes homlokzat, omladozó kövek, repedező, hulló vakolat, elgörbült, a lépések alatt billegő márványpadló. Pusztulás és rothadás az alkonyi szépséget hordozó külső alatt; ebbe a gyönyörű testbe befészkelődött a halál, rágja, egyre rágja, s végül a meztelen csontváz marad. Igen, mostanában ilyen vidám gondolatok foglalkoztatnak, egyébként is üde hangulatomnak megfelelően.

Pályaudvari szolgálatom nyolcadik napján türelmem végre elnyeri szerény jutalmát: öt perccel a közvetlen vonat indulása előtt Morandi megjelenik a peronon könnyű, elegáns bőrönddel, komikus kalapjával, és olyan gőgösen vonul, mintha nem vagonok mellett, hanem díszszázad előtt lépkedne.

Ezúttal figyelőhelyem a büfé. Mindenesetre kivárom, míg a vonat elhagyja a pályaudvart, és csak akkor indulok el, mikor meggyőződtem róla, hogy emberem nem szállt le az utolsó pillanatban. Morandi féltékeny, a féltékeny ember pedig a legaljasabb meglepetésekre is képes.

*

Elmúlt a nappali hőség, hűvös tengeri szél fúj a Lido felől; miközben a Canal Grandéhoz vezető lépcsőkön sétálok lefelé váratlanul elfog az életöröm. Könnyedén lépkedek, gondolataim frissek, és a napok óta halmozódó feszültség észrevétlenül a normális szintre csökken. Már semmi kedvem nyugdíjba menni, és alig tudom visszatartani magam, hogy a fagylaltárus körül láncoló gyerekek közé ne álljak; emlékeztetem magam, hogy a negyvenedik felé járok, ideje már észre térnem.

Legfontosabb, hogy visszanyertem koncentrálási képességem, hogy el tudom kerülni a fájdalmas, élősködő gondolatokat, hogy tudatom legmélyére küldhetem. az emlékeket és félelmeket, melyek mindig akkor jönnek elő, amikor a legkevésbé van rájuk szükség. Egyszóval alkalmas vagyok mindarra, ami vár rám.

Most a nőkérdés megoldása vár rám. Hipotézisem a következő: ha Morandit csaléteknek hagyták, a három hét eredménytelen várakozás meggyőzhette őket, hogy a csalétek nem hatásos, vagy nincs senki, akire hasson. Az a körülmény, hogy Morandi elutazott, megerősíti ezt a feltevést. Ami a nőt illeti, aligha lehet állandó megfigyelés alatt, és különben is, egy nővel flörtölni mindig ártatlanabb ügynek látszik, mint egy férfit követni.

A flört ugyan nem az én szakmám, de nemi hovatartozásom következtében е területen is rendelkezem egy kevés ismerettel. Miközben tehát a kérdéses cím felé igyekszem, újfent elismétlem a már említett akció tervét. A kérdéses címhez úgy jutottam hozzá, hogy három unalmas órán keresztül álldogáltam a Palazzo Ducale előtti mólónál, azon az estén, amikor Morandi és barátnője a Lidóra mentek. Nagyon kényelmes cím. A hölgy – sietve beszerzett adataim szerint Anna Ferrari – Velence forgalmas üzleti negyedében, a Mercerián lakik.

Amikor a Merceriára érkezem, a munkaidő már befejeződött, és a hosszú, keskeny utca teli járókelővel, bámészkodóval. Eszpresszó nincs a közelben, ezért rövid ideig a járókelő szerepét játszom, majd átváltozom bámészkodóvá. Néhány apró ellenőrzés megnyugtat: senki sem figyel engem. Szorgalmasan tanulmányozom az egyik férfiruhaüzlet kirakatában található választékot, majd két kirakatban a női ruhákat, ezután sorban egymás után bizsukat, parfümöket, fehérneműt. Időről időre tekintetem egy öreg és a többi házhoz hasonlóan megfeketedett homlokzatú épület második emeleti ablaka felé kalandozik. Az ablak félig nyitva, a szél könnyedén lebegteti a vékony, fehér függönyt. Feltehető, hogy a hölgy е pillanatban otthon tartózkodik. És ha történetesen nagyon elfogja az unalom, elmegy hazulról.

Már másodszor tanulmányozom Monsieur Coty és Christian Dior szépítőszereit, mikor egy gyors pillantást vetve a második emeletre felfedezem, hogy az ablak becsukódott. Röviddel ezután Anna Ferrari kilép a házból. Sápadtkék lenvászon ruhában van, amely elég rövid és elég szűk, hogy semmit se fedjen, ami méltó a figyelemre. Csípőjét ringatva elhalad mellettem, rám se hederít, és elindul lassan a kirakatok előtt. A kirakatokat valószínűleg napjában kétszer is megnézi, de ez nem akadályozza meg, hogy hamisítatlan női érdeklődéssel meg ne álljon itt is, ott is. „Züllött nő ez” v– mondta Ljubo. Az nem is olyan borzasztó. Főleg, ha valakinek ilyen csábító a külseje. Nem magas, nem alacsony, nem kövér, nem sovány – ez a nő itt előttem nemcsak harmonikus arányaival hívja fel magára a figyelmet, hanem diszharmóniájával – jelesen: mellének méreteivel is. Valószínűleg abban a meggyőződésben él, hogy szüntelen szemléli valaki, mert még akkor sem feledkezik meg róla, hogy testének lényeges részleteit kidomborítsa, amikor kirakatot néz.

Anna Ferrari elsétál a ruhaüzletek mellett, és az ékszerész előtt állapodik meg. Közeledem, és én is ott állok meg. A nő rám sem néz, egy nagy topázzal díszített gyűrűt bámul a kirakat fő helyén.

– Nem csúnya az az ametiszt – jegyzem meg halkan, mintegy magamban.

– A topáz sokkal szebb – válaszolja szinte gépiesen, és csak akkor néz rám.

Már készülök, hogy valamit mondjak; mikor hátam mögül egy férfi vidám hangját hallom:

– Anna!

Mire a hölgy hasonló vidámsággal reagál:

– Mario!

Az említett Mario egy lépést tesz előre, familiárisán átöleli a nőt, az illendőségből arrébb teszi a férfi karját, majd mindketten az utca vége felé indulnak, s a sarkon élénk beszélgetésbe merülten megállnak.

Én tüstént belépek az ékszerészhez, rámutatok a topázos gyűrűre, és megkérdem, mint akinek sürgős a dolga:

– Mennyiért adja?

Az eladó sietség nélkül előhúzza a gyűrűt, és terjengős ismertetésbe fog előnyeiről.

– Mennyiért adja? – ismétlem. – Lekésem a vonatot. Utazom.

A kereskedő a gyűrűt fény felé emeli, hogy jobban lássam a kő csillogását, és csillagászati számot mond.

– Sajnálom – és ezzel indulni próbálok kifelé.

Két perccel később, miután a kért összeg felét kifizettem, kilépek az üzletből. A hölgy és lovagja már nincsenek a sarkon. Meggyorsítom lépteimet, s messze; útban a Szent Márk tér felé, felfedezem a ringó sápadtkék figurát. A hölgy egyedül van. Csak a téren érem utol, mikor beül a kávéházba.

– Felajánlhatnék önnek valamit?

Felnéz, szemében a szimpátiának még szikrája sincs:

– Már megint maga?

– Ugyanaz. Felajánlhatom…

Az asszony bosszúsan felsóhajt:

– Az ember nem tud megszabadulni a tolakodóktól. Éppen most ráztam le az egyiket, és már itt a második.

Olyasmit akarok felelni, hogy én azért más vagyok, mint az előző, mikor újra örömteli hangot hallok a hátam mögül:

– Jó napot, Anna!

– Végre! – hangzik a válasz.

Ebből könnyen megítélhető, hogy az újonnan jött éppen az az ember, akit vártak. Fiatal, lesült képű szépfiú, vállai szélesek, mivel azonban az enyémek sem keskenyek, csupán egy lekicsinylő pillantásra méltat, és elhelyezi magát az üres széken. Én a gavallér háta mögött ülök le az egyik szomszédos asztalhoz; úgy helyezkedem el, hogy figyelhessem Annát, de Apolló ne láthasson engem. Ezután egy Martinit rendelek, és gyengéden a hölgyre pillantok.

Barátnőnk figyelmét a szépfiúval folytatott társalgás köti le; bár úgy tesz, mintha, nem látna engem, nagyon is lát; különben ez érthető, hiszen a jól szimulált bosszankodás ellenére egy újabb imádó a helyiségben szemlátomást nem kellemetlen a számára.

Megkapom a Martinimet, kiiszom, ezután unalmamban előveszem bársonydobozából a gyűrűt, és szórakozottan nézegetem. Valóban szép, szokatlanul nagyméretű, s a nappali világosságban még vonzóbb. Vonzó a szomszédos asztalnál ülő hölgy számára is, természetesen. A gyűrű megjelenésével Annát egyre növekvő nyugtalanság keríti hatalmába. A gavallér vállán keresztül néz kíváncsi szemmel, eleinte lopva, később egészen nyíltan az ékszer felé. A beszélgetés nem halad. Pontosabban halad, de az ellesett beszédfoszlányokból ítélve – nem abba az irányba, amit Apollónk elképzelt:

– Ma lehetetlen – közli Anna.

– Megígérted.

– …Valami váratlan…

– …Játszol velem…

És így tovább, míg Apolló dühösen egy összegyűrt bankjegyet hajít az asztalra, és távozik.

– Felajánlhatok önnek valamit? – ismétlem két perccel később odalépve az asztalhoz a már elhangzott kérdést, és elfoglalom a megüresedett széket.

– Mutassa! – válaszolja kertelés nélkül Anna.

Átadom a bársonydobozt, majd intek a pincérnek.

– Mit kér? – kérdezem a nőt.

– Amit maga – mondja, miközben sóváran nézi az erős tea színében csillogó követ.

Reményt keltő válasz: megértést ígér. Két Martinit rendelek.

– Csodálatos – ismeri el a hölgy.

– Az ön kezén még sokkal csodálatosabb.

Éppen ezeket a szavakat várta. Ujjára húzza a gyűrűt, kezét eltartja magától, és gyönyörködik a panorámában.

– Valóban csodálatos.

– Mint az érzéseim.

– Nem hiszek a hirtelen támadt érzésekben – feleli Anna.

A gyűrűt már az ujjára húzta, semmi akadálya tehát, hogy az önérzetével foglalkozzék. Egy nő, ha „züllött” is, ad magára annyit, amennyi a reálisnál magasabb ár eléréséhez szükséges.

– Az én érzéseim nem hirtelen támadtak – jegyzem meg, miután a pincér felszolgálta az italt.

– Tudom – bólint Anna. – Már egy félórája tartanak.

– Majd egy hónapja.

– Á, ez újdonság számomra.

Telt ajkai a meglepetés mimikáját veszik fel. Közönséges, kabaréba való mimika, de feltárja a nő szép, fehér fogait.

– A Sirenában láttam. Sajnos nem volt egyedül.

– Annyi a tolakodó, hogy ritkán maradhat egyedül az ember.

„Közel egy hónapja járok-kelek a viszontlátás reményével…”

Ezt az utolsó mondatot azonban megtartom magamnak. A túlzások, mint már említettem, éppen az ellenkező eredményre vezetnek. Ismerni kell a mértéket. Különben a jó ég tudja, mennyire emelkednének a vállalkozás költségei. Ezért csak hozzáteszem:

– És ma újra felfedeztem…

– Kicsi a világ – szakít félbe bölcselkedve Anna. – Hova akar vinni?

– Ahova óhajtja. A Grand Hotelba vagy az Excelsiorba…

Hölgyem megelégedéssel fogadja a tiszteletet parancsoló neveket. Fürkészően rám néz.

– Szerelmes természetű?

Egy másodpercnél tovább habozok.

– Inkább bőkezű.

A telt, vörös ajkak ismét elégedett mosolyba húzódnak.

– Már meguntam a szerelmes természetű fickókat. Egy kicsit érdeklődik irántuk az ember, máris elszemtelenednek. Mint ez a kölyök az előbb.

– Szép férfi – nagylelkűen mormolom. – Biztos szeretőnek is jó.

– De a feje üres. Mint a zsebe.

– Így van ez. A jó szeretőknek nincs pénzük, akinek meg pénze van, nem jó szerető.

– Hm, igaz – sóhajt.

Újabb fürkésző pillantás.

– Saját magáról beszél? – kérdezi…

– Ezt majd maga fogja eldönteni – hangzik szerény válaszom.

Ismét egy szemérmetlen mosoly, és csak ennyi:

– Azt hiszem, indulhatunk.

Vacsoránkat a kezdődő intimitás hangulatában költjük el a Grand Hotel teraszán. Anna legkellemesebb meglepetésemre tud franciául, méghozzá jobban, mint én olaszul. A miliő rendkívül megfelelő egy szentimentális játék nyitányához: kristály és ezüst, fehér szmokingos pincérek, a csatorna sötét vizében romantikusan tükröződnek a villanylámpák fényei, gondolák és édes dalok; ezektől ugyan felfordul a gondolások gyomra, de segít megkeresni a kenyerüket.

Kitűnik, hogy Anna rendesebb, mint vártam. Szavai gyakran az együgyűségig nyíltak, kacérsága nem elviselhetetlen, ha pedig kidomborítja keblét, csupán az én szórakoztatásomra teszi.

– Azért kérdeztem, hogy szerelmes természetű-e, mert nekem barátom van – nyilatkozik Anna hirtelen a vacsora vége felé.

Válaszként csak annyit jegyzek meg, hogy ezt fel is tételeztem, de különösebb érdeklődést nem mutatok az ügy iránt.

– Mert ezek a kölykök szórakoztatóak, de egy asszony törődjék a jövőjével is – folytatja Anna a gondolatot.

– Én nem fogok semmi bonyodalmat okozni – mondom, mert szemmel láthatóan erre a válaszra várt.

– Örömmel hallom.

– Én csak kellemes meglepetésekkel fogok szolgálni.

Kedvesen elmosolyodik, kidülleszti keblét, jelezve, hogy kellemes meglepetésekben nála sem lesz hiány.”

– Különben minden úgy. lesz, ahogy akarja, Nekem már az is elég, ha néha-néha gyönyörködhetem magában ott és akkor, amikor magának megfelel.

– Rögtön láttam, hogy igazi lovag – néz rám elgondolkozva.

Valószínűleg a dús fürtök mögött ebben a pillanatban alakul ki egy tartósabb és jövedelmezőbb titkos kapcsolat ötlete.

Éjjel a kellemes merceriai leánylakás vendége vagyok. Háziasszonyom hamarosan félig levetkőzve szép karjával átölel, és simogató hangon súgja a fülembe:

– Azt akarom, hogy kedves legyél hozzám. Gyakran akarok tőled ajándékot kapni…

Ajándékot? Miért is ne! Persze az ésszerűség határain belül. Egy vállalkozás kiadásokkal jár. Csak az a fontos, hogy a bevétel megérje a kiadást. Anna feltételezi, hogy bevételként én csak egy szép testalkatra számítok, de hát nekem ebben a kérdésben más a véleményem.

Megjegyzem, mindketten mérsékeljük étvágyunkat. Anna, bár huszonöt évesnek mondja magát, valószínűleg a harminc felé jár, megtanulta tehát az élettől, hogy ne akarjon többet, mint amennyit megkaphat, és ne használjon ki oktalanul egy perspektívával kecsegtető kapcsolatot. Ami engem illet, szintén szereztem némi tapasztalatot. Így csak három nap múltán érintem – s akkor is távolról – a témát.

Ezt a három napot – az erotikus történetek kedvelőit érdeklő részleteken kívül – azzal töltjük, hogy kirándulunk a Lidóra, strandokon heverünk, kellemes éttermekben ebédelünk, táncolunk a városi világítás csillagözönében, kétszer betérünk egy-egy divatüzletbe és fehérneműboltba. Éppen a női fehérnemű szolgáltat alkalmat a téma megközelítésére.

Visszafelé jövet az étteremből, kora délután bevásároltunk, és mivel a hőség ilyenkor kulminál, felmentünk Anna lakásába. Anna most meztelenül álldogál egy halom nyitott doboz között, és a tükör előtt sorra próbálgatja az ajándékba kapott fehérneműt; én a díványon fekszem, szememet igyekszem a nyitott ablakon beáramló szellőtől lebegő függönyön tartani, és elkerülni a tükör körüli szektort.

– Még csak nem is mondod, melyik áll nekem a legjobban! – jegyzi meg szeszélyesen Anna, kissé sértődötten figyelmetlenségemtől.

– Mindegyik. Neked minden jól áll. Most éppen az jár az eszemben, hogy a barátod nem gondoskodik megfelelően a gardróbodról…

– Minek ezen gondolkodni! Ez nyilvánvaló.

– Csak azt nem értem, miért tűröd. Biztos annyira szerelmes vagy…

Elhallgatok, mintha hirtelen feltört volna bennem a féltékenység.

– Szerelmes… belé…? – halkan, puhán felkacag.

– Akkor meg egyáltalán nem értem. Lehet, hogy ostoba vagyok, de egyáltalán nem értem.

– Ó, ti férfiak mind egyformák vagytok – sóhajt fel Anna, közben kikapcsolja a csipke melltartót, hogy felpróbálja a következőt. – Mindnyájatok belsejét szüntelen rágja a féltékenység. Mikor két évvel ezelőtt megismerkedtem Morandival, sok pénze volt. Most nincs sok pénze. Ez olyan bonyolult?

– Foglalkozást változtatott, vagy…

– Semmit sem változtatott. De akkoriban gyakran utazott külföldre, olyankor többet fizettek neki. Mostanában nem utazik, tehát kevesebbet keres.

Elhallgat, mert untatja a beszélgetés, és teljesen a fehérneműnek szenteli magát. Tekintetem újra a fehér függönyre szögezem. Egyelőre elég ennyi.

Két nappal később, a második – anyagi romlással fenyegető – merceriai bolyongás után Anna újra a tükör előtt áll, ezúttal az éppen most vásárolt szürke csipkeruha van rajta.

– Jól áll? – kérdezi, és címlappózba merevedik.

– Természetesen. Neked csak a drága holmik állnak jól.

– Morandi pont ezt képtelen megérteni – mormolja, s egy újabb póz következik.

– Talán te sem érted valójában. Különben nem tartanál ki a te Morandid mellett.

– Szegény mindent megtesz értem, amire képes – feleli Anna némi lenéző megértéssel a hangjában.

– Vagyis hazudik neked, amennyire tud. Akkor keresett, most nem keres. És te hiszel neki.

Anna bosszankodva fordul felém. Én fekszem a díványon, és rendíthetetlenül fújom a füstöt.

– Nem hiszem, hanem tudom. Akkor egy csomó pénzt kapott a kiküldetésekért, mostanában meg tényleg nincsenek kiküldetései.

– Jó, jó! Ez a te dolgod – nyugtatom barátnőmet. – De ne felejtsd el, én is kereskedő vagyok. Nincs olyan vállalat, amely több – napidíjat fizetne, mint amennyi elegendő a legszükségesebb kiadásokra. Ha Morandinak régebben volt pénze, akkor most is van. De… a bőkezűség a szerelem forróságával együtt csökken.

– Ostobaság! – dobbant Anna. – Morandi megőrül értem. Megőrül, értsd meg! Néha egyszerűen dühít a féltékenységével. Ha az anyagi lehetőségei is olyanok volnának, mint a szerelme, aranyba foglalna. De hát nem lehet…

– Értem. Megszűntek a kiküldetések – gúnyolódom, és tovább eregetem a füstkarikákat a mennyezet felé.

– Így van! – feleli barátnőm dühösen értetlenségemen. – Mert ezek nem közönséges kiküldetések voltak. A vasfüggöny mögé utazott. Érted már?

Értem, persze hogy értem, de továbbra is megjátszom az ütődöttet, és addig dühösítem a nőt, amíg ki nem köp mindent, amit tud.

– Lehet, hogy így van – zárom le a vitát végül egy kis hitetlenkedő zöngével –, de ebben az esetben nem értem, mit akarsz még ettől az embertől.

– Semmit sem akarok. Egyszerűen hálás vagyok neki. Mikor két éve rám talált, egy harmadosztályú divattervezőnél voltam manöken, és a fizetésemből csak harisnyára és szendvicsre futotta.

– Jó, jó.

– Különben is, egy bizonyos minimumot biztosít számomra. Nem beszélve arról, hogy bármikor újra kiküldhetik…

– Jó, ha úgy gondolod…

– Te csak egy külföldi vagy. Elismerem, neked van ízlésed, de ma itt vagy, holnap ott.

– Mondtam már, hogy üzleti ügyben gyakran jövök Velencébe.

– Tehát gyakran fogunk találkozni. De Morandi…

– Jó, jó – ismétlem harmadszorra. – Ne hidd, hogy olyasmire akarlak kényszeríteni, amit magad sem kívánsz, bár az elején megígértem…

– Akkor pedig fejezzük be a féltékenységi jelenetet. Eleget gyötör engem Morandi úgyis.

Azután csend, nyugalom. Anna odahív, hogy gomboljam ki a ruháját.

*

Mindez nem rossz, de nem lépi túl eddigi ismereteim kereteit. Egy pont kivételével: Morandit ideiglenesen vagy véglegesen kivonták a forgalomból. Milyen feladatokat hajtott végre, és hányszor, na és a legfontosabb, hogy ki bízta meg – ezek a kérdések egyelőre nem tisztázottak. Amit Anna tudott, elmondta. Néhány véletlennek, ártatlannak látszó kiegészítő kérdés beszélgetéseink során – Morandi kapcsolatairól, genfi munkájáról és a többi – sem hozott különösebb eredményt. Egy-két, a Ljubótól kapott jellemzéssel egybehangzó, újabb szegényes részlet: életművész és széltoló, öregedő szerető, akit ilyen vagy olyan okok fűznek egy eléggé buja, eléggé hiú és eléggé hűtlen barátnőhöz.

Sikereim Annánál mégsem lebecsülendők. Különösen, ha a jövő lehetőségeit vesszük figyelembe. Csak ne merüljön fel valami váratlan akadály, és normálisan tarthassuk a kapcsolatot.

Szerelmi hőstörténetünk kezdetétől számított hetedik napon estefelé, hazatérve a merceriai lakásba, Anna figyelmeztet: nincs kizárva, hogy Morandi feltűnik a láthatáron.

– Általában egy hétig marad Genfben, és amikor megérkezik, azonnal felkeres.

Anna ezt egyszerűen figyelmeztetésnek szánja, de mégis furcsának látszik közömbössége a fenyegető veszély pillanataiban.

– Mi lesz, ha Morandi így talál minket?

– Nem talál így. Kimész a hátsó kijáraton.

– Szóval egész éjszaka figyelni kell.

– Butaság. Ha tízig nem lesz itt, akkor már egyáltalán nem jön.

Anna mindenesetre megmutatja a hátsó kijáratot és a lépcsőt, ahol majd menekülnöm kell. Ezt a fáradságot megtakaríthatta volna, ha tudja, hogy néhány nappal ezelőtt, miközben ő bevásárolta a reggelihez valót, én mindezt gondosan kitanulmányoztam.

Barátnőm leveszi a ruháját, pongyolába bújik. Belép a fürdőszobába. Ebben a pillanatban csengetnek. Háromszor és makacsul.

– Morandi – mondja nyugodtan Anna. – Indulj.

– Ne nyisd ki, mielőtt meghallod, hogy kiértem.

– Persze – bólint. – Indulj!

Ezt is teszem. Kiérve a lépcsőházba azonban, nem indulok lefelé, hanem az ajtó mellett maradok; egy apró operációt hajtok végre a csengőn. Valószínűleg jó régen nem használják, mert nem működik; de ütött az óra, hogy újra munkába álljon, bár nem csengői minőségben, hanem vezetékként. A berregő a hálószoba mellett, a kis összekötő folyosón van. Még idejében elhelyeztem a berregő fémből készült fémgömbjében egy apró, de nagyon érzékeny mikrofont, és rákötöttem a drótra. Most csak az innenső végére kell kötnöm egy membránt, hogy legalább hallgatóként vehessek részt a benti beszélgetésben. Ez az említett operáció, amelyet el kell végeznem.

– Volt itt valaki?… – hallom gyengén, de elég érthetően Morandi hangját.

– Most is van itt valaki… – hallatszik Anna hangja.

– Nem úgy értem. Valami idegen. Ez nem a te cigarettád Illata.

– Igaz. Most Kentet szívok.

– Neked mindenre van egy kész válaszod! – hangzik újból a férfi elégedetlen hangja.

– Te meg mindig cirkuszolsz! Biztos megint kellemetlenségeid voltak.

– Kellemetlenség, amennyit akarsz.

Rövid szünet következik.

– Mondjad, mire vársz! – hallom Annát. – Ismerlek. Amíg nem mesélsz, úgysem múlik el a rossz hangulatod.

– Semmi különös. Egyszerűen érzem, hogy a dolgok összefutnak felettem… hogy gyanakszanak rám… hogy üldöznek…

–… hogy baj van az idegeiddel, hogy rémeket látsz – egészíti ki a nő.

– Rémeket. Vannak tapasztalataim. Csak azt nem értem, honnan indul ki mindez.

– Sehonnan sem indul, hacsak belőled magadból nem. Ha nem fecsegtél senkinek…

– Nem. De te talán…

– Butaság – válaszolja Anna.

Hangjából azonban a bizonytalanság érződik.

– Te annyit fecsegsz a barátnőiddel, a fodrászoddal. hogy magad sem tudod már, kinek mit mondtál.

Anna hallgat.

– Mondjad gyorsan! Ha valahol mégis elköptél volna valamit, jobb, ha elmeséled. Vedd tudomásul, azok nem tréfálnak.

– Kik azok az „azok”?

Erősen fülelek, de Morandi ingerülten csak azt mormolja:

– Nem fontos, hogy kik. Az a fontos, hogy nem tréfálnak. Csak hogy tudd, Contit nem a pénzéért lőtték le, hanem azért, mert fecsegett.

– Miért nem mondtad ezt nekem előbb?

– Mert én is csak Genfben hallottam. És ne hidd, ha az, ami Contival történt, esetleg velem is megtörténik, akkor neked megkegyelmeznek.

Újabb szünet következik. Azután Anna hangját hallom, de most halk és egészen más, mint előbb.

– Carlo, félek…

– Mitől félsz? Mit csináltál?

– Nem csináltam semmit. Ezekben a napokban egy alak forgolódott körülöttem, én persze rögtön leintettem, de nem lehetett lerázni…

– Milyen, alak?

– Valami belga… kereskedőnek mutatkozott be… körülöttem forgolódott, és felőled kérdezősködött… Én, természetesen…

– Hogy hívják ezt a kereskedőt? Hol lakik? – szakítja félbe durván Morandi.

Nem várom meg a feleletet. Éppen ideje megnézni, hova vezet a hátsó lépcső.

*

Ha az a pesszimista, aki mindig a legrosszabbra van felkészülve, én mindenképpen ehhez a kategóriához tartozom. Bár idillikus együttlétünket Annával mi sem zavarta, én már tegnap rendeztem a hotelszámlát, s csomagomat leadtam a pályaudvari megőrzőbe. Így most csupán egyetlen teendőm maradt: felkeresni a pályaudvart, és felszállni az első nyugati irányba tartó vonatra.

Egy órával később már az egyik üres fülkében hallgatom a kerekek egyhangú csattogását a síneken. A monoton ritmus álomba ringat, elszundítok. Elalszom, és felébredek, majd megint elalszom; hol megpróbálom összeszedni gondolataimat, hol meg éppen el akarom terelni a figyelmemet a történtekről, mert ebben a pillanatban már semmit sem lehet jóvá tenni, sőt egyáltalán semmit sem lehet tenni. Egy fontos kapaszkodó megsemmisítése mindig kellemetlen. De ha ez a kapaszkodó az egyetlen, a kellemetlenséget katasztrófának nevezik.

Fejemben táncot járnak a homályos gondolatok. Mindent végig kell gondolnom. Elejétől. Nem most. Holnap vagy később, de végig kell gondolni mindent. És kivezető utat találni. És lakóhelyet változtatni. És személyazonosságot változtatni. Vagy talán fejet változtatni.

HARMADIK FEJEZET

A tábornok pontosan velem szemben, a fekete bőrfotelben ül. Egyik oldalán helyezkedett el az ezredes, a másikon a főnököm. Mindhármuk tekintete az én arcomra szegeződik. A három tekintet és a szűnni nem akaró hallgatás egyre nyomasztóbb.

– Jó – szólal meg végre a tábornok, mintha saját gondolatát szakítaná félbe. – Hogyan értékeled a munkádat te magad?

– Az értékelés világos – válaszolom. – Az értékelés teljesen negatív. Nekem azonban akkor kellett cselekednem, mikor az akció kompromittálódott, és nem volt lehetőségem, hogy mást tegyek, mint amit tettem.

– Azt akarod mondani, ha újra kezdenéd, akkor is így fognál hozzá? – kérdezi a tábornok.

Hallgatok. A tábornok a főnökömre néz. Az kelletlenül megmozdul a székén, és megjegyzi:

– Ugyanügy jártál el, mint Angelov. A hibáját is megismételted.

– És hogyan kellett volna eljárnom?

– Várnod kellett volna. Tovább kellett volna várnod.

„Várni? Meddig? A feltámadásig?” – gondolom dühösen, de. nem szólok.

A tábornok az ezredesre néz, aki fejét lehajtva ül, és dohánytól sárga ujjaival hangtalanul dobol a kisasztal vörös posztóján.

– Én a magam részéről helyeslem, hogy Boev a kialakult helyzetben megpróbált kapcsolatot létesíteni Anna Ferrarival – mondja az ezredes.

Reménykeltő hozzászólás. De csak annak, aki nem ismeri az ezredest. Ebben a pillanatban felemeli megsárgult mutatóujját, és megcélozza a mellemet:

– Mire volt jó ez a kérdezősködés Morandiról?

– Hogyhogy „mire”? – fakadok ki.

– Pontosan így: mire? Hogy megtudd, amit már úgyis tudsz? Vagy talán veszélyeztetni a kapcsolatot?

Hallgatok.

– Más. Mire volt jó ez a dilettáns játék a csengővel?

– A legtökéletesebb berendezéssel sem hallhattam volna többet, mint a csengőn keresztül – mormolom.

– Igaz. De csak egyszer.

Egy másodpercre elhallgat, mintha lehetőséget akarna adni, hogy magamtól találjam el, hova akar kilyukadni. Folytatja:

– Ezt a kapcsolatot nyugodtan kellett volna kialakítani, tartózkodni minden elsietett lépéstől, minden olyan tevékenységtől, ami gyanút kelthet. Tartósságra kellett volna törekedned. Jól befészkelődni. Hogy később veszélytelenül, de hatásos módszerrel biztosíthasd a szoba lehallgatását. A piacon annyi ilyen szerkezetet találsz, amennyit akarsz. És – várni!

Mindegyik azt hajtogatja: „Várni!” Mintha nem tudnám, még náluk is jobban. De úgy látszik, még nem tanultam meg eléggé.

– Na, és most mi lesz? – a tábornok mereven néz a szemembe.

– Új személyazonosságra van szükségem. Hármas számú legenda.

– Jól tudod, Boev, mennyi erőfeszítésünkbe kerül egy ilyen legenda megszerkesztése – mondja tompán a tábornok.

Ebben a mondatban minden együtt van: eddig végzett munkám értékelése, a tábornok elkeseredése a kudarc miatt és a jövőre vonatkozó intelmek.

Elhallgat, mintha valami nem ide tartozó jutott volna eszébe, aztán feláll:

– Jó. A hármas számú legenda.

Gyors mozdulattal félrelököm a takarót, leugrom a padlóra. Néhány mozdulattal megropogtatom a csontjaimat, öt perc torna. Futok a fürdőszobába, és a tus alá állok. Még egy kellemetlen feladat: a borotválkozás.

A tábornok irodájában játszódó jelenet régebbi emlékeimből és elképzeléseimből született. Ám nem kétséges, hogy a valóságban ez a beszélgetés sokkal kínosabb lett volna számomra. Még több és még kellemetlenebb kérdés. És még szókimondóbb jellemzés. Mit csináljunk! Megérdemlem.

Annát lebecsültem. Nem intellektuális képességeit, hanem Morandihoz való ragaszkodását és önvédelmi ösztönének erejét illetően. Nem számítottam rá, hogy Morandi megfélemlíti, s ezzel sokkszerű hatást ér él. Legkevésbé számítottam arra, hogy ilyen hamar. Ostoba elővigyázatlanság volt Annát beavatni Conti gyilkosságának titkába. De ez az elővigyázatlanság most Morandi javára sült el. Legalábbis egyelőre.

Telefonon reggelit kérek, és öltözni kezdek. A félig nyitott erkélyajtón befúj a hűvös reggeli szél. Június vége felé járunk, az ég mégis tavasziasan kék. És lent, a nyírott bokrok zöld gömbjein túl is minden kék. De ez nem az ég, hanem a Genfi-tó.

Alig két órával ezelőtt, kora hajnalban érkeztem, s azóta le sem hunytam a szemem. Az elmaradt alvást bőséges reggelivel pótolom. Azután bezárom magam mögött az ajtót, lemegyek a lépcsőn, fürgén átvágok a hallon, de a portásfülkében ülő ember észrevesz.

– Ha szabad kérném az útlevelét…

– Pénzt akarok kivenni a bankból – mondom. – Ha visszajöttem, leadom.

Az ember, az üvegablak mögött, visszakozik. Mindig tiszteletet ébreszt, ha valaki & bankból vesz ki pénzt.

Az első trafikban vásárolok egy térképet, gyorsan áttanulmányozom, és a legközelebbi hídon átmegyek a másik oldalra. A rue Grand neve ellenére szűk, homályos és meredek sikátor az óvárosban. Annak a háznak is szűk és homályos a bejárata, amelyet keresek. Kopott kőlépcsőkön caplatok a második emeletre, a félhomályban sikerül kibetűzni a Georg Roos nevet az egyik ajtón; itt becsöngetek. Alacsony, idős emberke nyit ajtót házikabátban; madárszerű, keskeny nyakán nagyméretű fej.

– Mit óhajt?

– Roos úr?

Az emberke bólint.

– Tudni szeretném, itt van-e a gyermekkórház.

Ha Roos úrnak kivan mindegyik kereke, ezért az idióta kérdésért a pokolba küldhetne. De az emberke újra bólint, és szemrebbenés nélkül magyarázza:

– Igen. Három hónapja. Lépjen be!

Valami komor előszobafélén megyünk keresztül, és egy ódon szalonban találjuk magunkat – a nem tudom, milyen stílusú bútor aranyozása kopott, a kandalló felett lógó tükör fakó, penészes.

– Szerencséje van. Éppen most tettem fel a kávét – jelenti ki jólelkűen házigazdám, és hellyel kínál az egyik fotelban.

– Ne fáradjon, kérem…

De Roos úr már az ajtónál van, majd néhány perc múlva tálcával tér vissza.

– A bejárónőm csak tízkor jön, engedje meg, hogy magam szolgáljam ki.

Megengedem. De emlékeztetni akarom, hogy nem a kávé miatt jöttem, s témánk nem az időjárás.

– Gondolom, feltételezi, hogy Mercier-től jövök. A diagnózisért küldött.

– Tudom, tudom – bólint. – Igya meg a kávéját, mert kihűl.

A figyelmesség gyakran azért kellemetlen, mert egy csomó időt elrabol. Megadóan fogadom el a kávét, később a konyakot is, méghozzá olyat, melynek íze és illata méltó a butélián ragyogó csillagokhoz. Házigazdám csak ekkor hagy magamra, elég soká marad távol, de visszatérve hozza a várva várt borítékot.

Felbontom. Csekkfüzet, néhány egyéb irat, pecsétgyűrű monogrammal, pénz és egy útlevél Maurice Roland svájci állampolgárságú kereskedő számára, aki külsőre pontosan olyan, mint én. A hármas számú legenda.

– Mivel lehetek még szolgálatára? – kérdi segítőkészen a kis ember, s rám néz apró, világoskék szemével.

– Egy másik borítékkal, ha lenne szíves.

A borítékban elhelyezem Albert Caret útlevelét az е névre szóló okmányokkal együtt, majd a szolgálatkészen odanyújtott pecsétviasszal lezárom a borítékot, és rányomom a monogramos gyűrűt.

– Mercier számára – adom oda a csomagot.

Házigazdám bólint, elveszi, és újra hosszú időre eltűnik. Az a rejtekhely elég régimódi lehet. Mint a gazdája.

– Mit tehetek még önért? – kérdi, miközben elhelyezkedik a fotelban.

– Ugye, ön közjegyző?

– Voltam! – igazít helyre Roos úr. – Jelenleg csak nyugdíjas.

– Tanácsot szeretnék kérni. Ez, természetesen, nem tartozik a kötelezettségei közé..:

– Nem tesz semmit. Mondja!

Elmondom. Házigazdám figyelmesen végighallgat.

– Nagyszerű! – kiált fel, mikor befejezem. – Tudok valamit, ami éppen megfelel önnek. Ilyet nem mindennap talál az ember. Menjen el a barátomhoz, Claude Richárdhoz. Kiváló ember, de nincs szerencséje. Adok önnek egy ajánlólevelet, és magamra vállalom az összes hivatalos formaságot…

– Semmi esetre sem! – szakítom félbe. – Csak néhány adatra van szükségem.

Roos úr kissé csalódottnak látszik, hogy még néhány napra sem térhet vissza régi foglalkozásához, de nem erősködik, hanem türelmesen ismerteti a dolgot. Ezek után változatlan udvariassággal kikísér.

– Mondja meg nekem – állunk meg egy pillanatra az előszobában –, lesz háború?

Házigazdám azt képzeli, ha valaki titkos feladatokkal foglalkozik, a világpolitika titkai is a kisujjában vannak.

– Most is háború van – mosolygok.

– Úgy értem, forró változatban.

Roos úr sápadtkék szeme olyan bizalommal szegeződik rám, hogy szeretnék valami vigasztalót mondani. Sajnos azonban, semmi vigasztalót nem tudok, így csak azt mormolom:

– A forró változatról nem tudok. Az én szakmám, gondolhatja, a hideg változat.

Hogy megszabaduljak a további kérdezősködéstől, hozzáteszem:

– Ön olyan országban él, amely számára ez a probléma eléggé idegen.

– Olyan országban éltem, ahol elpusztult az egész családom – feleli az öreg.

És kinyitja előttem az ajtót.

*

A Chronos nevű vállalat közelebb van Lausanne-hoz, mint Genfhez. Mivel pedig a vállalat tulajdonosa csak estefelé vár engem, a maradék időt arra fordítom, hogy röpke pillantást vessek Maurice Roland szülővárosára, tudniillik Maurice barátunk – vagyis csekélységem – Lausanne-ból származik.

A város napsütötte, meredek utcái zajosak és nyomasztóak a kora délutáni órákban, mindenütt tömeg, autók sűrű egymásutánban; én azonban nem szórakozást keresek, sem a gyermekkor emlékeit. Amikor az ember egy idegen személyazonosságát veszi magára, nem árt, ha a valóságban is megismerkedik azzal a környezettel, amelyben ez a személyazonosság forgott, mert nem lehet tudni, kitől, mikor, milyen kérdést fog kapni. Ezért türelmesen és lelkiismeretesen szemrevételezem a környezetet, közben felfrissítem emlékezetemben a legenda számtalan részletét.

Öt órakor vonatra szállok, két megállónyit utazom visszafelé, leszállok, és különösebb nehézség nélkül megtalálom a vállalatot. Modern gyárépület széles ablakokkal, két kisebb, alpesi stílusú ház, mellettük garázs– mint egy üdülő a fenyőerdő mélyén. Az ember, akihez vezetnek, nem sokkal idősebb nálam, száraz és valahogy idegesen mozgékony. Mikor benyitok hozzá, éppen fáradhatatlanul jár ajtó és ablak között; belépésemre abbahagyja a sétát, kezet nyújt – a szükségesnél jobban megszorítja az enyémet –, majd hellyel kínál; maga is leül az egyik fotelba, de szemmel láthatóan nehezére esik megmaradni ebben a viszonylagos nyugalmi állapotban.

– Hol kezdjük?

– Lehet a végén is – mondom. – Elég jól ismerem a vállalatát. Az egyetlen, amit nem tudok, ez a vállalat ára.

– Az ár, az ár – mocorog foteljában Richard. – Az ár, az a legutolsó! Amit itt lát, kedves uram, egy egész világ, a maga saját életével, saját logikájával… világ, amit én teremtettem, sok gondolat, sok találékonyság árán, hogy az áldozatokról ne is beszéljünk.

– Nem kételkedem…

Richard feláll, két lépést tesz az ajtó felé, majd hirtelen felém fordul:

– Az ár! Az ár funkció, egy realitás funkciója, egy adottság pénzben kifejezett egyenértéke…

– Igen – mondom én. – Mutassa meg nekem ezt az adottságot. Elég időm van.

– Mennyi? Félóra vagy egy egész?

– Amennyit óhajt – nyugtatom meg.

Richard úr mégsem nyugszik meg. Éppen ellenkezőleg, most van igazán elemében, csak úgy árad belőle a dinamizmus. A tűzbiztos szekrényhez szalad, papírokat vesz elő, csenget a titkárnőnek, hogy hozzon másokat, terveket és számításokat tereget szét előttem, csontos kezével ellipsziseket rajzol a levegőbe, a fotelom körül futkos, és elönt szavainak özönével. Ezek után karon fog, kiráncigál az irodából, felgyújtatja az összes lámpát az elnéptelenedett gyárban, majd helyiségről helyiségre, gépről gépre olyan részletességgel magyaráz, hogy velencei fejfájásom ereje teljében születik újjá. És miután az egész gyártási folyamatot a legapróbb részletekig elmagyarázta, visszatérünk az irodába, s itt ismét tervrajzok, pénzügyi bizonylatok röpködnek a szemem előtt.

A szóáradat, mellyel Claude Richard nyakon önt, nincs híján érdekességnek és egészséges gondolatoknak. Csak az a baj, ha valaki magát zseninek képzeli, partnerét pedig idiótának, akkor előadása nyomasztóan terjengőssé válik. A Chronos történetét két szóval össze lehetne foglalni.

Richard úr megfigyelte, hogy a jó órák nagyon drágák, az olcsók viszont rosszak. Hosszadalmas és – el kell ismerni – okos számításokat végzett, s ezek meggyőzték, hogy a legmodernebb gépek alkalmazásával, valamint a gyártási folyamat teljes újjászervezésével olyan órákat lehet előállítani, melyek minőség tekintetében versenyképesek a legismertebb márkákkal, de áruk nem sokkal haladja meg az olcsó tömegcikkekét.

Mindehhez nem kell nagy filozófia. Sokkal figyelemre méltóbb, hogy Richardnak sikerült tervét valóra váltania, és megindítania a termelést. A vállalat raktárában már jelentős mennyiségű, gondosan becsomagolt, elegáns és pontos kronométer áll szállításra készen. Csak még nem szállítottak belőlük, és talán egyhamar nem is fognak.

Mint a zsenikkel történni szokott, Richard űr minden apróságot számba vett, egyet kivéve: a nagy cégek konkurrenciáját, s ezzel bebizonyította, hogy a technika kiváló ismerője a kereskedelemben dilettáns. A termelés cápái szövetséget kötöttek az értékesítés cápáival, és sorompót húztak a Chronos gyártmányai elé: a minőség sem érdekelte őket. Claude Richard a tönk szélére jutott.

Abban a pillanatban, mikor Claude Richard a tönk szélére érkezett, a cápák váratlanul a mesebeli aranyhalacska szerepét kezdték játszani: felajánlották az újoncnak, adja el vállalatát önköltségi áron. Hogy ép bőrrel megússza. De ekkor az újonc makacsolta meg magát. Richard azok közé az emberek közé tartozott, akikben az elkeseredés – ha bizonyos hőfokot ér el – képes elfojtani a józan ítélőképességet. Kész volt ugyan eladni a vállalatot, mert ez volt az egyetlen megoldás, de nem a gyilkosainak. Más vevőre várt. De más vevő nem akadt, hiszen mindenki, aki Claude Richard örökébe lépett volna, a sorsát is örökölte volna.

És éppen ebben a pillanatban jelentkezik egy bolond, egy analfabéta, akit a vállalat ára érdekel.

– Az ár? – kiált fel végre este kilenc óra felé házigazdám. – Most már önnek is lehet valami elképzelése az árról. A legdurvább számítások szerint az ár nem lehet kevesebb, mint…

És itt egy olyan összeget említ, mely véleményem szerint, legjobb esetben is csupán szerénytelennek nevezhető.

– A dokumentumok nem támasztják alá ezt az összeget – utasítom vissza szerényen. – Az összes kiadása, beleértve az eddig kifizetett munkabéreket…

– És az időráfordítás? – Richard úr kirobban.

– Az ötlet, a felfedezés, az álmatlan éjszakák, a tönkrement idegek? Téved, ha a vállalat árát a felhasznált cementből akarja kiszámítani, mint ahogy az ön saját értékét sem a hús kilói adják, amiből a teste áll. Amit itt lát, kedves uram, egy élő szervezet, egy kicsiny világ, mely, isten bűnömül ne vegye, jóval tökéletesebb a nagynál…

Ennek az embernek a technika területén ultramodern ismeretei vannak, de ami az ékesszólást illeti, megrekedt valahol Cicerónál. És tetejében nem tudja, hogy sokkal alaposabb értesüléseim vannak nehézségeiről, mintsem várható.

– Önt fel fogják falni – folytatom nyugodtan.

– Még várnak egy-két hónapig, aztán a bankok lépnek akcióba. Egyelőre csak a hitelt vonták meg. Holnap kényszeríthetik, hogy fizessen. És akkor bejelentheti a fizetésképtelenséget. Ezek pedig szét fogják hordani ezt a maga kis világmindenségét, anélkül hogy akár a tégla árát is megkapná érte.

– És ön meg akar engem menteni! – vicsorgatja fogait idegesen Richard. – Meg akar menteni a felfalástól, hogy maga nyeljen le. Megható…

– Figyeljen ide – szakítom félbe. – Én nem vagyok filantróp, természetesen nem azért jöttem, hogy önt megmentsem. De ha ebben a helyzetben egy kicsit mértéktartóbb lesz, valóban megmenekülhet…

– Ön pedig áldozatot hoz…

– Van benne valami – bólintok. – Legalábbis van ilyen lehetőség. Az ön haszna biztosítva lesz. Az enyém – talán, de eléggé kockázatos.

– És miért vállalja ezt a kockázatot?

– Azért vállalom, mert az én tőkém jelentősen nagyobb, mint az öné. Ha nem is szellemiekben, de pénzben. Ezzel a tőkével egy-két évig vagy akár tovább is ellenállhatok a bojkottnak.

– Akkor adjon méltányos árat. Adja meg azt az árat, amit kérek. Ez mindkét részről ésszerű és igazságos.

– Az ár úgy lesz igazságos, ha enged harminc százalékot, ön ennyit enged az én kockázatom ellenében.

– Ki van zárva.

– Ez a végső lehetőség, nem vagyok hajlandó alkudozni.

– Ki van zárva.

Vállat vonok és felállók. Fáj a térdem. A fejem szintén.

– Az ön dolga. Gondolkozzék. Ha szüksége lesz rám, tudja a telefonszámomat.

– Süket maga? – fortyan fel Richard. – Megmondtam: ki van zárva.

Az a tény, hogy fortyog, felbátorít.

– Én is megmondtam: lehetőségeim végesek, tehát ez az utolsó ajánlatom. És még valamit: ne késlekedjék túlságosan a válasszal. Egy másik ügyben is tárgyalok, az ugyan nem ennyire vonzó, de jóval biztonságosabb.

Házigazdám válaszra nyitja a száját, s ezúttal nyilván már szitkozódna, de egy mozdulattal megállítom:

– Én nem erősködöm, de nem is fogok jelentkezni. Ne felejtse el, én kínálom fel önnek az egyetlen lehetőséget, amellyel nemcsak a tőkéjét nyerheti vissza, hanem a nagy cégek zsarolóinak is fügét mutathat.

Ezek után eltávozom, hogy időt adjak, s Richard úr nyugodtan átgondolhassa végső kijelentésemet. Egyébként ennek az embernek a nyugalma csupán viszonylagos.

*

Jövő terveim megvalósítása szempontjából a Chronos megvásárlása igen alkalmas kiindulópontnak látszik. Már csak azért is, mert amennyiben a hadművelet nem vezet sikerre, a befektetett hatalmas összeg nem vész el. A Chronos megéri az árát. Csak éppen Richard nem jelentkezett sem másnap, sem a rákövetkező napon. Talán a „ki van zárva” valóban az utolsó szava volt. Talán azt várja, hogy én keressem. Azt ugyan várhatja! Legfeljebb más üzlet után nézek. Csak az a fontos, hogy bent legyek a céhben.

Mivel eddig még nem vagyok bent a céhben, szabad időmben a várossal ismerkedem, beleértve a Zodiac elhelyezkedését. A cég hatalmas épülete a város központjában áll, időtől elszürkült homlokzata tiszteletet parancsol. A feladat: behatolni a homlokzat mögé. Akkor pedig újra sikerül megközelíteni a Morandi-féle kapaszkodót.

Talán butaságnak látszik egy egész vállalatot megvásárolni a célból, hogy így kerüljünk közelebb egy Morandi nevezetű egyénhez. De a dolgok más színezetet kapnak, ha figyelembe vesszük, hogy е miatt a Morandi miatt eddig két gyilkosságot hajtottak végre.

Az Annától hallott sok ismert és jelentéktelen adat között egy figyelemre méltó is akadt: Morandi kémfeladatai hivatalos feladataihoz kapcsolódnak. Kiküldetés plusz kémkedés. Számomra ez így hangzik: Zodiac plusz С. I. A. Vagyis, ha nem a Zodiac, akkor kétségtelenül valamelyik vezetője.

A közmondás szerint az éjszaka jó tanácsadó. Ezért nem is lep meg különösen, hogy Richard úr a harmadik nap reggelén hív fel telefonon, és megkérdezi, módomban áll-e benézni a Chronoshoz. Még aznap déltájban, háromórányi szóáradat, gesztikulálás, fel-le nyargalászás után a vállalat tulajdonosa feladja hadállásait. A kapitulációt a Három hordóhoz címzett étteremben ünnepeljük meg, bár a legyőzött nem sok hasznot húz ebből a lakomából, mivel a feltálalt finom falatok helyett fogaival egész idő alatt végtelen frázisokat őröl a felülmúlhatatlan Chronos nyilvánvaló és rejtett értékeiről.

Türelmesen, sőt mondhatnám, figyelmesen hallgatom, hiszen mostantól fogva én is céhbeli vagyok, szükségem lesz tehát a szakma finomságainak ismeretére. Később, mikor a kávét hozzák, kivárva a kedvező pillanatot, félbeszakítom a szónokot:

– Ne felejtse szavát… Egy ajánlatot szeretnék tenni önnek – az imént jutott eszembe: elvállalná-e a Chronos vezetését, mint a gyár igazgatója? Legalábbis, míg valami újabb üzlet után nem néz.

– Soha többé nem nézek másik üzlet után – ellenkezik idegesen, miközben szertelen mozdulattal majdnem feldönti a csészéjét. – Versenyre akarom hívni azt a gengszterbandát…

A gengszterizmus egyik kedvenc témája, sietek tehát megelőzni a bűnös világról szóló filippikát:

– Szóval?

– Elfogadom – feleli gyorsan Richard. – A Chronos megvásárlása után ez az ön második ésszerű ötlete. Mert bocsásson meg, kedves barátom, ez a vállalat az ön vezetése alatt nem menne sokra. Ne gondolja, hogy csak azért, mert gyerekkora óta karórát visel, már. a szakma fejesei közé tartozik?

Karórát nem gyerekkorom óta hordok. Pontosabban akkor vettem az első órát, amikor megkaptam az első fizetésemet. Egy hatalmas kartonszámlapos vekkert, melynek elfojtott zörgése a fúrógép hangjára emlékeztetett. Ettől az apróságtól eltekintve Richárd véleménye nem alaptalan.

A búcsúzásnál újdonsült igazgatóm barátságtalan hangon még megjegyzi:

– Maga a legpiszkosabb ütést mérte rám, amikor azzal kísértett meg, hogy fügét mutathatok a cápáknak. És azt a fügét meg is fogom mutatni nekik, higgye el.

Szeretném elhinni, de nem merem. Ezen a világon a cápák szemében a szardella ritkán több étvágygerjesztőnél. De hát ezeket a gondolatokat nem illendő hangosan kimondani. Különösen a szardella jelenlétében.

*

Már van igazgatóm, találni kellene hát magamnak titkárnőt is. Egy gyártulajdonos csak nem hívhatja fel személyesen ezt vagy azt, hogy találkozót kérjen tőle. Arról nem is beszélve, ha nekem magamnak kellene lepötyögtetni franciául egy üzleti levelet, kész a matt. Most egyetlenegy találkozót kellene megbeszélnem a Zodiac igazgatójával, ezért arra az elhatározásra jutottam, hogy a szállóbeli telefonos-kisasszony szolgálatait titkárnői minőségben veszem igénybe, persze szerény készpénzjutalom ellenében.

– A kereskedelmi igazgató úr holnap délben tizenkettő és egy között fogadhatja önt – közli a telefonos-kisasszony.

Bármennyire analfabéta vagyok is az üzleti életben, a „tizenkettő és egy között” elég világosan hangzik ahhoz, hogy elrontsa a jókedvemet. Valószínűleg ez a fogadóóra, amikor az igazgató boldog-boldogtalant beenged szentélyébe. Más szóval a Chronos tulajdonosát figyelembe sem veszik, pedig a Chronos márka öt világrész jövendő híressége.

Kiderült, hogy előérzetem nem csapott be. Amikor másnap megjelenek a kereskedelmi igazgató előszobájában, már egy csomó ember van ott. A titkárnővel nevem közlöm halkan, mivel a tegnap rendelt névjegyek még nem készülték el. A titkárnő bólint, és egy szabad székre mutat. Rágyújtok, tanulmányozom a jelenlevőket. Semmi figyelmet érdemlő, hacsak bal oldali szomszédnőmet nem számítom. Nagyon jó, hogy a bal oldalamon ül. Így közelebb van a szívhez.

A nő észreveszi, hogy nézem, ezt minden nő észreveszi, de tüntetően beletemetkezik egy filmmagazinba, amit nyilván azért hozott, hogy agyonüsse valamivel az időt. Ettől nem vesztem el különösen a kedvemet.

A titkárnő íróasztala két ajtó között helyezkedik el, mögöttük, ha hinni lehet a névtábláknak, az igazgató és a helyettese székel. Időről időre valamelyik ajtón kijön valaki, ezután az íróasztalon felcseng a telefon, a titkárnő meghallgatja az utasítást, gépiesen „igen, értettem” -féle választ mormol, és a szerencsés halandó nevét szólítja. Az audienciák általában véve energikus ügyintézésre vallanak, úgyhogy egy óra felé már csak ketten ülünk az előszobában: én és bal oldali szomszédnőm.

Szép nő, de nem feltűnő, termetre hozzám hasonló, kissé molett, de ezt a szépséghibát az én parlagi ízlésem még kibírja. Továbbra sem veszi figyelembe véletlen pillantásaimat, de ez nem gátolja, hogy az orrom előtt hol az egyik lábát tegye a másikra, hol a másikat az egyikre. A magazin továbbra is leköti figyelmét, egy órakor azonban végül is becsukja, és megkéri a titkárnőt:

– Lenne olyan kedves megemlíteni, hogy itt vagyok?

– És én is itt vagyok – jelentkezem.

A lány az íróasztal mögött részvevően néz ránk; habozik egy pillanatig, aztán kopogtat az igazgatóhelyettes ajtaján, majd belép.

– Azt mondták, hogy felesleges várnia. A helyet betöltötték – közli a titkárnő egy kicsit később.

– Lehetetlen. Tegnap azt mondták, hogy ma jöjjek…

A titkárnő megrántja a vállát, és benéz a főnök szobájába. A második meglepetés nekem szól:

– Az igazgató úr elnézést kér, de látogatója van, s öt perc múlva egy fontos ebédre kell mennie. Azt javasolja, hogy holnap fél tizenegykor látogassa meg.

Az mégis jobban hangzik, mint a fogadóóra. Végül minden jóra fordul.

– Nem láthatnám egy pillanatra az igazgatóhelyettes” urat? – kérdi újból a molett szépség.

Indulok. Meg sem várom a választ, mert már előre tudom. Lefelé ballagok a lépcsőn, nem sietek, úgysincs hova sietnem. Nemsokára utolér a szívem felől ült szomszédnőm.

– Titkárnői állásról van szó? – kérdem együtt-érzően.

Bólint, és siet lefelé; meg akar előzni. Ez azonban nem sikerül, mert időben felveszem lépéseinek ritmusát.

– Felesleges aggódnia. Én is tudok ajánlani egy titkárnői állást.

– Régi trükk – hangzik a rideg válasz.

– Legalább engedje meg, hogy egy ebédet ajánljak fel…

– Ez is régi. De reálisabb.

– Így van.

Rám pillant, mintha habozna:

Figyelmeztetem, hogy rossz hangulatban vagyok. Nem lenne csoda, ha a magáét is elrontanám.

– Emiatt ne nyugtalankodjék – felelem, s magammal viszem a szállodába.

Nem emlékszem, mondtam-e, hogy a Regina, ahol megszálltam, éppen a hozzám hasonló egyéniségeknek való, vagyis kényelmes, de nem túlzottan fényűző hotel. Ez vonatkozik az étteremre is. A fehér tapétás, közepes nagyságú helyiség kellemes, választékos légköre, a_ vakító fehér abroszok, a falakat borító tükrök megnyugtatóan hatnak az emberre. Ennek ellenére az ebéd valóban rossz hangulatban kezdődik. Persze nem fogok kézen állni, hogy felélénkítsem. Ha valakinek savanyú a hangulata, hagyjuk békén – ez a jelszavam.

Szépséges asztaltársam láthatólag már megnyugodott, de most csalódottság látszik rajta az elmaradt udvarlás miatt. Néha lopva még rám is pillant, valószínűleg várja, hogy megszólaljak, de erre egyelőre még várhat. Csak a hal és a sült között kegyeskedem megszólalni:

– Az, amit a titkárnőségről mondtam, nem üres fecsegés.

– És mi késztette, hogy hirtelen engem válasszon? – kérdezi, miután evőeszközeit az illemtan szabályai szerint elhelyezte tányérján.

– A véletlen.

– A véletlen rossz tanácsadó is lehet – figyelmeztet.

– Ne féljen, jó szimatom van – jegyzem meg vakmerően, mivel, ha jól vagyok értesülve, m§g nem született férfi, akinek nőügyekben biztos szimata lenne.

A pincér vörös bort hoz, és elviszi a fehérrel még félig tele palackot. Ezt is az illemkódex szabályai írják elő. Leszedi az asztalt, és felszolgálja a sültet.

Hallgatagon fejezzük be az ebédet. Csak a fagylalt elfogyasztása után érintem a témát:

– Még nem válaszolt…

– ön sem.

– Ezt hogy érti?

– Még nem mondta meg, miért éppen engem választott.

– A külalakja miatt.

Gyenge mosoly.

– Ha jól értettem, titkárnőt keres…

– Így van. És nem szeretem, ha a titkárnők az ölembe ülnek, mint a karikatúrákon. A maga fizikumával ez a kockázat nem áll fenn.

– Miért? – neveti el magát. – Éppen ellenkezőleg, egy újabb kockázat, hogy összenyomom a térdét.

Egyfolytában nevet, vidáman, a maga elé képzelt jelenettől, s ez a nevetés váratlanul megváltoztatja az arcát. Most nem az érett nő szép, de fáradt” arcát látom, hanem egy szelíd tekintetű kislány pajkos vonásait.

A nevetés váratlanul megszakad, és szertefoszlik az illúzió. Ismét a hölgy ül előttem, ajka szélén hitetlenségről tanúskodó ráncocska, szemében kutató pillantás.

– És tényleg, milyen vállalata van magának? – kérdi.

– A Chronos óragyár.

– Sosem hallottam róla.

– Van, aki az Omegáról nem hallott. De azért az Omega órák működnek.

– Megsértődött? Semmi rosszat nem mondtam.

– Egyáltalán nem sértődtem meg.

Bólint.

– És egy konyakot?

– Miért ne.

– Rendszeres üzleti kapcsolatban áll a Zodiackal? – teszi fel a kérdést kávé közben.

– Remélem, rendszeres. Г – térek ki a határozott válasz elől.

– Komoly cég.

– Valóban. A komoly cégek azonban nehéz partnerek.

– Mint a hasonló kategóriába tartozó titkárnők. Apropó, milyen fizetésre számíthatok magánál?

– Mint amennyit a Zodiac fizetett volna.

– Gavallér.

Vállat vonok – Karakter.

– Még csak nem is ismer.

– Ha jó a Zodiacnak feltételezem, hogy nékem is jó lesz. Mondja, hogyan történhetett, hogy tegnap megígérték az állást, ma meg visszamondták.

– Inkább az igazgatóhelyettest kérdezze meg, ha véletlenül ismeri. Tegnap fogadott, alig akarta megnézni az ajánlólevelemet, de amikor meghallotta, hogy gép- és gyorsíráson kívül három nyelvben is perfekt vagyok, azt mondta, hogy valószínűleg felvesznek, de mindenesetre ma még menjek be hozzá.

– Kérdés nélkül is világos: talált megfelelőbbet!

– Külalakra?

– Feltehetőleg. Akárhogy is, minden a helyére kerül. Maga hozzám.

– Valószínűleg így lesz – mosolyodik el gépiesen.

– Ebben az esetben kaphatnék néhány kiegészítő felvilágosítást?

– Például?

– Először is: hogy hívják?

– Edith Richter, huszonhat éves, hajadon, büntetlen előéletű, referenciákért forduljon a Fischer & Co. Irodához, Zürich.

– Német?

– Svájci vagyok. Zürichben születtem.

Mintha ebben a pillanatban jutott volna eszébe valami, az órájára néz.

– Remélem, nem tartom fel… – jegyzem meg.

– Nem… vagyis… háromkor randevúm van egy barátnőmmel.

Nem ellenkezem. A barátnők azért vannak, hogy adandó alkalommal felhasználjuk őket. Intek a pincérnek, s ő azonnal hozza a számlát. A hallban Edith kezet nyújt:

– Ugye, megengedi, hogy egy éjszakát gondolkozzam? Holnap reggel jelentkezem.

– Természetesen. Egyébként én is kifelé indulok.

A szálló előtt a járdán Edith másodszor is kezet nyújt, még csak nem is kíváncsiskodik, merre megyek. Nem erőltetem. Edith nyugodt léptekkel megindul a rue du Mont Blanc-on. Nem tudom, milyen lesz titkárnőnek, egyébként nem rossz. Karcsú dereka, hosszú combja és magas termete ellensúlyozza kissé molett vonalait.

Befordulok a szálló bejárata melletti passzázsba, és a belső udvaron keresztülvágva a rue du Mont Blanc-on találom magam én is. Kb. Ötven méternyire észreveszem Edith szürke kosztümjét. Lépéseinek üteme megváltozott, siet a pályaudvar felé. A megtermett idomok vonzereje engem is abba az irányba kényszerít, s követem Edithet, anélkül hogy a terhére lennék. A pályaudvar előtti téren belép a sarki kávéházba. A teraszon az egyik asztal mellől középkorú, sovány, ősz hajú férfi emelkedik fel. kezet fog Edithtel, és helyet szorít neki maga mellett. Ez a rossz a szép nőkben. Mindig sokan tolonganak körülöttük.

*

Másnap délelőtt pontosan fél tizenegykor belépek a Zodiac előszobájába. Ezúttal az előszoba üres, és a titkárnő azonnal bevezet a kereskedelmi igazgatóhoz. Lenyűgöző, hatalmas iroda. Az igazgató szintén. Tipikus kapitalista a régi karikatúrákról, kettős toka, petyhüdt arc. Csak a szivar hiányzik. Arckifejezése azonban szívélyes – a lehetőségekhez képest.

Szimbolikus mozdulatot tesz, mintha felállna, de nem áll fel, csak kövér, ernyedt kezét nyújtja. – Parancsoljon – mormolja, majd hellyel kínál. Leülök az asztal mellett álló karosszékbe, rágyújtok a felkínált cigarettára, elmosolyodom, majd világosan és röviden előadom javaslatomat. Az igazgató nem szakít félbe, végighallgat. Nyilván jó hatást tesz rá, hogy előadásomat gyorsan befejezem. A jó hatás ellenére azonnal megjegyzi:

– Nem tudom, ismert-e ön előtt, hogy cégünk rendelkezik szinte a teljes skálával a Patektől kezdve a Zenitben keresztül a középszerű Anker-félékig.

–.Hogyne. De a skálán éppen az nem szerepel, amit én ajánlok önöknek: a Zenith minősége az Anker áráért.

– Értem – bólint az igazgató. – Ezt ellenőrizni kell.

– Tegyék azt.

– Nem tart sokáig. A piac felderítése azonban időt vesz igénybe. Napjaink vásárlója bizalmatlan. Ha valami drága, nem veszi meg, mert drága, ha pedig olcsó, azért nem veszi meg, mert fél, hogy a minősége nem kielégítő. Időnek kell eltelnie, méghozzá hosszú időnek, amíg megérti, hogy az ön órái olcsók, és a minőségük is kielégítő.

Megpróbálok ellentmondani, de az ember az íróasztal mögött félbeszakít:

– Az ön haszna világos, de mit nyerünk rajta mi?

– A szokásos nyereséget.

– A szokásos nyereséget meghozza nekünk az összes bevezetett márka. Nem nagy haszon, de nincs kockázat.

– Nagyobb százalékot is adhatnék… – mondom habozva. – Persze nem sokkal nagyobbat, mert így is a lehetőségeim végső határához érkeztem.

Az igazgató nagydarab fejét ingatja:

– Ha ez az engedmény csak öt-hat százalék, nem sokat változtat a helyzeten.

– Több pedig lehetetlen.

Partnerem bólint:

– Jó. Küldje be ajánlatát írásban. Jelenteni fogom a főigazgatóságnak. De ne nagyon számítson…

Hétköznapi nyelvre lefordítva: „ne számítson rá egyáltalán”. De hát én nem is vártam többet. Egyelőre az a fontos, hogy mint céhbeli kapcsolatba kerültem a céggel, és így újból bekukkanthatok a Zodiachoz, ha úgy adódik. És nem lehetetlen, hogy egy napon javaslataimat előveszik az archívumból, mert minden bizonnyal oda küldik. A pesszimizmusnak van egy jó oldala, mégpedig az, hogy az apró sikerek is örömet okoznak az embernek.

*

Éppen befejezem az ebédet, mikor a szállóban telefonhoz hívnak.

– Jó napot – hallom a kagylóból Edith hangját. – Bocsásson meg, hogy csak most jelentkezem, de nem én vagyok a hibás: reggel nem találtam. Meg akarom mondani, ha még tartja az ajánlatát, elfogadom.

– Kiváló – nyugtázom. – Mikor tud beállni?

– Ha szükséges, azonnal.

– No, annyira azért nem sürgős… De nem szerelné fel magát egy hordozható írógéppel meg mindennel, ami egy titkárnőnek szükséges? A számlát küldje a szállóba!

Megígéri, hogy még ma bevásárol, majd megállapodunk a másnapi feladatokban, és beszélgetésünket kölcsönös jókívánságokkal fejezzük be.

Tehát már van titkárnőm. És én ahelyett, hogy elégedett lennék, leülök, s egy rövid hirdetést firkantok: „Gyártulajdonos személyi titkárnőt keres. Angol, német nyelvtudás, gyors- és gépírás. Telefon ez és ez, ettől, eddig.” Azonnal elküldöm a boyjal a Journal de Genéve szerkesztőségébe egyszeri közlésié.

Ha Edith azt hitte, hogy termete miatt veszem magam mellé, és hivatali viszonyunk csupán burkolt flört lesz, már a következő reggel meggyőződhetett róla, hogy csalódott. A szobámban fogadom; néhány barátságos mondat, majd javaslom, hogy helyezkedjék el a kis íróasztal mellett, _ahol már készen állnak a nyomdából frissen érkezett borítékok, levélpapírok. Aztán minden bevezetés nélkül elkezdem a diktálást:

– Igazgató úr, azért írok önnek, hogy írásban megerősítsem azokat a feltételeket, amelyeket személyesen adtam elő beszélgetésünk során a…

A közlemény megszerkesztése nem vesz igénybe többet fél óránál. Edith gyorsan ír és hibátlanul. Így ha netán kételkedtem volna képességeiben, akkor most én is meggyőződhettem arról, hogy csalódtam. Miután a levél megkapta a szükséges aláírást, s akkurátusan elhelyeztetett borítékjában, kávét rendelek, majd nekilátunk, hogy nyélbe üssük a kinevezést. Edith átadja betegbiztosítási könyvecskéjét, én pedig munkaadói minőségemben a megfelelő helyen aláírom.

– Csakugyan, maga mindössze hat hónapot dolgozott a Fischer & Co.-nál – jegyzem meg, miután futólag átnézem a könyvecskét. – Azelőtt hol volt állásban?

– Sehol. Francia irodalmat tanultam az egyetemen, de mikor végeztem, láttam, hogy a francia irodalom ismeretéből nem lehet megélni, ezért beiratkoztam egy gépíró- és titkárnőiskolába; nincsenek szüleim, és a rokonaim nem akartak tovább eltartani.

– Értem. Fischert, úgy látom, azért hagyta ott, mivel megszűnt az állása. Elhatározta, hogy búcsút mond szülővárosának?

Bólint.

– Zürich szép város – mondom. – És ott is van egy szép tó. Mesés látvány.

– Igen, de a látványból nem lehet megélni.

– A maguk szakmájában is válság van?

– Méghozzá nagy.

A táskájáért nyúl, de én megelőzöm, s előzékenyen Kenttel kínálom. A nő rágyújt, sűrű fellegekben fújja ki a füstöt, rám néz, és várja, mit találók még ki. Nyugodt, nyílt tekintet, álig észrevehető feszültség.

– Hol próbált szerencsét, mielőtt a Zodiacnál jelentkezett?

– Sehol. Mikor megérkeztem, mindjárt hallottam, hogy a Zodiacban egy hely megüresedett.

– Feltehetően a barátnőjétől…

Edith szemrebbenés nélkül bólint.

– Szóval csak nemrég van itt.

– Tíz napja.

Beszélgetésünket ugyan a baráti, érdeklődés hangneme jellemzi, de szükségképpen van benne egy árnyalatnyi a vallatáséból is. De hát egy munkaadónak mindig joga van bizonyos felvilágosításokat megkövetelni.

Ebben a pillanatban csörög a telefon. Régi ismerősöm, a telefonos-kisasszony jelentkezik, és közli, hogy valaki valami titkárnői állás, ügyében megjelent hirdetéssel kapcsolatban keres.

– Valóban feladtam egy ilyen hirdetést – felelem –, de már van titkárnőm. Legyen kedves ezt közölni mindenkivel, aki jelentkezik’.

A drót másik végéről egy mártír sóhajtása: – De ezek egész héten ide fognak csöngetni.

– Ne nyugtalankodjék. Majd elintézem, hogy többet ne közöljék a hirdetést.

– Hirdetett? – ráncolja homlokát Edith, miután letettem a kagylót.

– Tulajdonképpen már három nappal ezelőtt feladtam a hirdetést, nem tudom, miért csak most hozták. Silány jós vagyok, mert fel sem tételeztem, hogy magával fogok találkozni. De miért néz így rám?

– Semmi. Mostanáig egyszerűen azt hittem, hogy ez a felvétel véletlen szeszély eredménye.

– Tévedés – igazítom helyre. – Legalábbis, ami a szeszélyt illeti. A véletlen pedig nekem dolgozott. Maga csodálatos. Mint gépírónő, akarom mondani.

Futó mosoly, minden melegség nélkül.

– Remélem, hogy számomra is hasznos lesz ez a véletlen.

– Ne remélje, legyen róla meggyőződve. Nagy előny, hogy nálam nem fog idő előtt beleőszülni a munkába. Most például érezze magát szabadnak. Csak a telefonszámát hagyja itt. Ha véletlenül szükségem lesz magára, reggel tízig felhívom.

Edith látva, hogy a munkanap befejeződött, feláll, én pedig búcsút intek, de nem kísérem ki. Még csak az kell, hogy a titkárnőimet kísérgessem.

A következő napok változatos tevékenységben telnek: néhányszor a Chronosban meglátogatom azt a bolondot, az igazgatómat; két vizit a közjegyzőnél az adásvételi szerződés körüli hivatalos formaságok lezárása végett; egy délután a könyvtárban önképzési céllal; nem számítva azokat az órákat, melyeket gondolkodásnak és céltalan bolyongásnak szentelek. Genf igazán szép város; egy különleges sajátossággal rendelkezik, s ez előnye és hátránya egyúttal: itt is jó sok víz van, akárcsak Velencében, de abban különbözik tőle, hogy az itteni egy helyen gyűlt össze – a Genfi-tóban. Ennek következtében az ember napjában tízszer is kénytelen a végtelenül hosszú hidakon keresztül ide-oda vándorolni, s elgondolkozni az autóközlekedés hasznosságáról. Csak az a probléma, hogy mostanában semmi időm sincs, s képtelen vagyok az autó fenntartása körüli gondokat magamra vállalni. Elég gondot okoz nekem az én titkárnőm. Igaz, mostani foglalatosságaimhoz nem szükséges a jelenléte, ezért nem is háborgatom nyugalmát. Háborgatja ő eléggé az enyémet.

Nem beszélve arról, hogy képzeletemben minduntalan megjelennek zavarba ejtően jól szabott vonalai, Edith alakja más jellegzetességeivel se hagy nyugodni. Itt van például az a szokása, hogy egyenesen az ember szemébe néz, és rebbenés nélkül hazudik. Ennek a nőnek a magatartása már ismeretségünk első óráiban gyanút ébresztett bennem, s a gyanú azóta szüntelen növekszik.

A „barátnőről” szóló, látszólag ártatlan hazugságon kívül Edith szolgált más, jelentősebb hazugságokkal is. Ezek magyarázata tulajdonképpen egyszerű, ha elfogadjuk titkárnőm jelleméről és szerepéről vallott hipotézisemet. Mivel azonban, ahogy a főnököm szokta mondani, a mi szakmánkban nem a fantázia, hanem a tények beható tanulmányozása a fontos, egyelőre tartózkodom mindenféle hipotézistől, de nem tévesztem, szem elöl, mint utolsó lehetőséget.

A másik, amit nem akarok szem elől téveszteni, a menetrend. Bár az utóbbi időben villámgyorsan emelkedtem a társadalmi ranglétrán, kénytelen vagyok újra alacsonyabb rendű munkát végezni: ácsorogni a peronokon, és a vonatokat figyelni. Szerencsére ezúttal a sors megkímélt a kora délutáni forróságtól, mivel figyelmem tárgya az éjszakai vonat, mely Velencét Lausanne-nal köti össze. Az éjszakai ügyeletnek még egy előnye van: lehetőségem nyílik esztétikai nevelésemben mutatkozó hiányok pótlására – elsősorban a filmművészet területén. Az esti előadások éppen félórával a várt vonat érkezése előtt fejeződnek be, mivel pedig a mozi kellemes és nem feltűnő időtöltés, három hét alatt sikerül végignézni két tucat remekművet, köztük egy csomó kémhistóriát. Egyébként be kell vallanom, hogy éppen ezek a kémtörténetek hoznak legjobban zavarba, mert a főnököm véleménye szerint ugyan én egy kissé fantaszta vagyok, de azért a fantáziának is van határa.

A két tucat remekmű megtekintésével műveltségem gyarapítása nagy vonalakban befejeződik. Egyik este, miután megnéztem a Veszélyes találkozást, a pályaudvarra érve majdhogynem Morandiba ütközöm. A kis ember gyorsan lépked a kijárat felé, mint mindig, most is gőgösen, komikus kalapja a feje búbján. Ez az ember elég kopasz lehet, hogy folyton kalapot visel, ha pedig még nem kopasz, feltétlenül megkopaszodik, ha engem mindig maga után vonszol.

Az üldözés három percig tart. Morandi az állomás előtti téren vág keresztül, majd befordul a rue des Alpes-ba, és a Terminusban száll meg.

*

Kopogok, illedelmesen kivárom a hívó szót; „bújj be!”, hallom, erre hirtelen mozdulattal benyitok. Jól sejtettem. Ez az ember valóban kopasz, mégpedig a legeslegutolsó lehetőségig.

Morandi eleinte értetlenül néz, feltételezi, hogy eltévesztettem a szobaszámot. De amikor behúzom magam mögött az ajtót, sőt a kulcsot is megforgatom a zárban, értetlensége dühvel kevert félelemmé változik.

– Ki maga? Miért zárja be az ajtót? – kérdi a kopasz, önkéntelenül az anyanyelvét használva.

– Türelem – válaszolom franciául, hogy emlékeztessem: nem vagyunk Olaszországban. – És halkabban. Nekem mindegy, de magának csak árt a kiabálással.

Zsebre teszem a kulcsot, elhelyezkedem a fotelban, közelebb húzom a telefont, hogy kéznél legyen.

– Hagyja abba! Túl sokat megenged magának! – kiabál, de ezúttal franciául.

– Csend! – állítom meg. – És semmi idegeskedés. Rövid leszek. A maga munkájáról fogunk beszélgetni. Vagyis a kémkedésről.

Morandi végre felfogja, hogy értelmetlen tovább játszani a felháborodottat; ő is leereszkedik az egyik fotelba. Nyitva felejtett szája és felette a keskeny bajuszka valami ostobán riadt arckifejezést kölcsönöz neki. Kopasz emberek gyakran hiúságból eresztenek bajuszt. Be akarják bizonyítani, hogy nincsenek teljesen híjával a szőrzetnek, a természet eme adományának.

– Ön eddig többször járt a keleti országokban, s üzleti látogatások leple alatt kapcsolatot létesített az amerikai felderítés helyi rezidenseivel. Legutóbbi bulgáriai útja alkalmával egy Sztavrev nevű ügynökkel állította helyre a megszakadt kapcsolatot, s ellátta őt rádióállomással, valamint a megfelelő utasításokkal. Az ön kémtevékenységét a keleti országokban felfedezték, és kellő bizonyítékokkal rendelkeznek róla. Engem bíztak meg, hogy ezt közöljem önnel.

– Köszönöm – ironizál Morandi. Az eddigi fejlemények láthatólag megnyugtatják.

– Ez a dolgoknak csak az egyik oldala. A magához hasonló embereknek azonban ügyelniök kell mindkét oldalra: azokéra, akik ellen kémkedik, és azokéra, akik kémkedni küldik.

A bajuszos arcán újra feszültség látszik.

– Néhány apróság tisztázása céljából az illetékesek egy Albert Caret nevű emberüket bízták meg, hogy megkeresse Anna Ferrarit, az ön barátnőjét. A találkozó nemrégiben létre is jött, s Ferrari részletes felvilágosításokkal szolgált az ön úgynevezett üzleti kiküldetéseiről…

– Hazugság! – ordít fel Morandi.

– Magnófelvétel van róla. Ugyancsak dokumentálni tudjuk az ön beszélgetéseit nevezett Anna Ferrarival. Е beszélgetések során olyan bizalmas adatokat hozott nevezett tudomására, amelyekhez annak semmi köze sem lett volna. Mintegy három héttel ezelőtt az egyik ilyen beszélgetés során Anna tájékoztatta önt – az igazság nagyobb részét elleplezve – megismerkedéséről ezzel a Caret-val; ön viszont közölte vele, hogy barátja, Arturo Conti nem rablógyilkosság áldozata lett, hanem fecsegéséért hajtották végre rajta az ítéletet.

– Nyissa ki az ablakot – kéri mintegy feleletképp az elhangzottakra Morandi.

A szobában valóban nyomott a levegő. A bajuszos arcán megjelennek az első izzadságcseppek.

– Majd később kinyitom. Van még időnk – válaszolom és rágyújtok. – Ön tisztában van vele, hogy ha a másik oldalt, azokat, akik önt fizették, tájékoztatjuk a kiküldetések leleplezéséről, s rendelkezésükre bocsátjuk az említett beszélgetésekről készült felvételeket, az ön sorsa sem lesz más, mint Arturo Contié.

– Mit akar tőlem? – teszi fel a kérdést Morandi, s közben zsebkendőjével izzadó feje búbját törölgeti.

– Mondjon el mindent tömören, de világosan és konkrétan. Nevekkel és adatokkal.

– Hogy azután a pokolba küldjön?

– Akiket képviselek, jelenleg egyáltalán nem kívánják önt a pokolba küldeni.

– Mi a garancia?

– A józan ész. Az ön meggyilkolása csak kellemetlen bonyodalmakat okozna számunkra, önt leleplezték, következésképp nem veszélyes többé. Az ön további sorsa csak öntől függ.

– Mi a garancia arra, hogy a mostani beszélgetésről nem készül felvétel?

– Semmi.

– És arra, hogy az említett felvételeket visszakapom?

– Ezt nem ígérem. Egyébként semmi haszna sem lenne belőle. Elküldhetném, hogy szórakozzék egy kicsit, de úgyis tudja, hogy csak a másolatot kapná.

– Akkor hát milyen üzletet ajánl? Minden üzlet a kölcsönös haszonra épül.

– A kereskedelemben. De nem a mi szakmánkban.

– Az ön szakmája nem az én szakmám.

– Miért? ön talán műkedvelő?

– Még csak nem is műkedvelő. De ha jönnek, és az egyik oldalról pénzt nyomnak az ember kezébe, a másikról pedig elbocsátással fenyegetik, akkor én jobb híján a pénzt választom.

– Pontosan. Most is ugyanez a helyzet, azzal a különbséggel, hogy a fenyegetést egy pisztoly szolgáltatja.

– Értse meg, az istenért, nem vagyok benne a partiban. Már nem vagyok benne. Már régóta senki semmiféle feladatot nem bíz rám. Sőt mi több: gyanakszanak. Különösen a Conti-eset óta. Ők békén hagynak, hagyjon békén maga is! Nem vagyok benne a partiban, nem érti!

Kezével elhessegeti a cigarettám füstjét, és újra letörli az izzadságot.

– Nézze, Morandi. Ebben a játékban a partiból sohasem lehet kimaradni, ha már egyszer beleugrott valaki. Nem lehet az ember egyszeri kém, hogy azután lelépjen. Nem hagyják. Ugyanúgy, mint a pókerben. Nem vehetünk csak egy partiban részt, abban, amelyikben bejön a négy ász. A pókerben azonban mégis van valami remény, hogy az ember nyereséggel áll fel, de ebben a játékban ilyen nincs: itt az ember egyszer s mindenkorra beleesett. Én most felajánlom önnek a lehetőséget, hogy kirántsa magát. A saját főnökeit illetően persze nem adhatok garanciát. Ez az ön dolga. Különben, ami azokat illeti, akik engem küldtek, békében fogják hagyni. Egyszer s mindenkorra. Egyetlenegy feltétellel: ha most mindent elmond.

– De ki garantálja, hogy holnap nem fog a falhoz szorítani újabb felvilágosításokért? Vagy hogy nem használja fel ellenem, amit most megtud tőlem? – fújja a bajuszos a magáét.

– Ismétlem: a józan ész. Az ön információira már senki nem lesz kíváncsi, mert ön ezentúl nem tud majd semmi érdekeset mondani, hiszen nem fog értesülni semmiről. Kiadni önt a főnökeinek pedig értelmetlenség lenne. Ez csak egyetlenegy esetben lehetséges: ha ön fog nekik köpni. Ha köp, máris aláírta az ítéletét.

Az órámon egy óra lesz öt perc múlva.

– No, beszéljen, mert későre jár.

Morandi nehezen szuszog, a nedves zsebkendőt az ágyra dobja.

– Furcsa ember maga! Mások legalább pénzt ajánlottak

– Pénz is lesz – nyugtatom meg. – Ezen a téren könnyebben megegyezünk. Most pedig kezdje! Tömören, de konkrétan!

– Nem tehetne fel kérdéseket?

– A kérdések később jönnek. Most csak beszéljen.

Morandi elbeszélése nem bővelkedik eseményekben, de mire befejezi, elmúlik hajnali kettő. Néhány lényeges momentum: annak az embernek a neve, aki megbízta bajszos barátunkat. A feladatok mibenléte. Szám szerint hat megbízás, melyet a különböző szocialista országokban tett gyakori utazásai során hajtott végre. A helyi ügynökök neve.

Most jönnek a kérdések. Minden résbe, még a legkisebbe is belekapaszkodnak, jönnek, logikus egymásutánban, összekapcsolódnak és megszakadnak, váratlanul újra megjelennek, vágy spontánul következnek Morandi válaszából.

– Nyissa ki, kérem, az ablakot – kéri néhányszor a bajuszos elhaló hangon.

Arca fénylik az izzadtságtól, szeme karikás az álmatlanságtól. Már nem gőgös, nem is tétova, nem is riadt, csupán halálosan fáradt.

Mire a kérdések végére érek, fél öt. A szobában vastag rétegekben kering a dohányfüst. Lélegzetünk és a forró hőség elviselhetetlenné mérgezte a levegőt. Velencei fejfájásom erőteljesebb, mint valaha. Az ablakhoz lépek, s szélesre tárom. Morandi kényelmesen hátradől foteljében, egy darabig Szomjasan nyeli az ablakon betóduló hűvös levegőt, közben száját úgy nyitja-csukja, mint a halak.

– Most pedig a dolgok pénzügyi részéről – szólalok meg kicsit később, miután az ablakot bezártam. – Meg kell mondanom, hogy az imént lezárt ügy az én életemben csupán egy kis közjáték. Nekem sokkal inkább az, mint önnek az öné. Békés állampolgár, gyártulajdonos vagyok, s szívességet teszek valakinek, aki engem is körülbelül ugyanúgy kényszerített, mint önt kényszerítették annak idején.

Morandi álmosan felnéz, szemeiben csodálkozás:

– Gyáros?

– Úgy van. Chronos órák. Jelen pillanatban raktárra termelek, így számomra a piac megszerzése döntő fontosságú. A Zodiacnak tettem ajánlatot, de ők elég kitérő választ adtak, ön pedig a Zodiacban dolgozik.

– Kis pont vagyok én a Zodiacban.

– De jó kapcsolatai vannak a főnökséggel.

– Hivatalos kapcsolatok. A Zodiac nehéz gépezet. Amíg megmozdul…

– Felajánlhatnánk az igazgatónak valami külön hasznot…

Morandi elmosolyodik:

– Nincs annyi pénze önnek. Nekem mit ajánl?

– A szívesség értékétől függ.

Homlokát ráncolja, elgondolkozva rám néz, mérlegel valamit. Megszólal:

– Adjon ötezret, és én létrehozom az üzletet. Nem olyan emberrel, aki a Zodiacban dolgozik, hanem magával a Zodiackal.

– Ötezer frankot?

– Ötezer dollárt.

– Ez túlmegy a lehetőségeimen. De ha megelégedne hárommal…

– Visszaél azzal, hogy a kezében vagyok – mormolja fáradtan Morandi. – Nem baj, adjon négyezret.

– Mi a garancia, hogy az üzlet létre is jön?

– Fura ember! – sóhajt a bajuszos. – Ön még az életemről sem akar garanciát adni, én meg adjak magának egy üzletről.

– Jó – visszakozom, és előveszem a levéltárcámat – Ki az az ember?

– Rudolf Bauer, export-import, München. Írok neki egy levelet.

– Csak ne ígérje meg benne, hogy ő is kap négyezret.

Morandi újra fájdalmasat sóhajt, aztán feláll, a fiókból szállodai papírt, borítékot vesz elő, nekilát a levélnek, közben időről időre, mint egy vértanú, fel-felsóhajt. Idegbajos ember.

NEGYEDIK FEJEZET

– A múltkor mintha gesztenyebarna lett volna…

– Igen, most viszont fekete vagyok. Nem tetszik önnek?

– Ellenkezőleg. Így sokkal egzotikusabb… és érettebb.

A fenti beszélgetést én folytatom titkárnőmmel. Épp most találkoztunk a pályaudvaron. Edith, úgy látszik, ma este nincs valami fényes hangulatban, s megjegyzésem, melyben érettségét észrevételezem, nem olyan természetű, hogy felfrissítené.

– Maga sem látszik túlzottan éretlennek – feleletéhen nyoma sincs a főnök iránti tiszteletnek.

Feltételezem, hogy igaza van. Egy álmatlan éjszaka s egy futkosással töltött nap után nem könnyű fiatalnak látszani, különösen az én koromban. Mindezek ellenére közérzetem kiváló.

– Szálljunk fel – javaslom. – Egy egész éjszakát tölthetünk kellemes beszélgetéssel.

És hogy megkönyörüljek egzotikusan fekete hajú titkárnőmön, gálánsán elveszem kicsinyke bőröndjét.

Hálófülkéink egymás mellett helyezkednek el. Sőt, ajtó van közöttük. Ebből Edith nyilván bizonyos következtetést von le, de nem szól róla. A folyosón álldogálunk, az ablak mellett, hogy a hálókocsi-kalauz megvethesse az ágyakat. A peronon tetőfokára ér a sürgés-forgás. Vonatunk három perc múlva indul.

– Volt már Münchenben?

– Soha.

– Kár – válaszolom. Ő meg sem kérdezi, miért kár, csak néz kifelé szórakozottan az ablakon.

– Mintha rossz hangulatban lenne.

Edith rám pillant.

– Meglátszik rajtam?

– Nem nagyon, de sejthető.

– Ritkán vagyok jó hangulatban. Szerintem a jó hangulat mindig valaminek a következménye.

– Így csak alkoholisták beszélhetnek – ellenkezem. – Egy nő az ön korában csak a rossz hangulatát vezetheti vissza valamilyen okra.

– Nekem a rossz hangulathoz semmiféle különleges okra nincs szükségem. Van rá épp elég állandó okom. Tudja, mit, ne gyötörjük tovább egymást ezzel a témával.

Elhallgat, újra rám pillant, majd folytatja:

– Irigylem az olyan embereket, mint maga.

– Mit irigyel, a Chronost vagy…

– Azt, hogy még akkor sem veszíti el a kedvét, ha az ügyei nem haladnak.

– Az ügyeim kiválóan haladnak.

– A Zodiackal folytatott tárgyalásaira gondol?

Hatodik érzék nélkül is észrevehető az irónia.

– Igen, azokra is gondolok – válaszolom nyugodtan.

Edith hitetlenkedve néz, de nem ellenkezik.

– Kedves Edith – „kezdem elnézően. – Mivel a jövőben együtt fogunk dolgozni, néhány dolgot már jó előre szeretnék megmagyarázni magának: minél nagyobb hasznot hoz általában egy üzlet valaki számára, annál kisebbet hoz a másiknak. Következésképpen annál nagyobb erőfeszítésbe kerül egy ilyen üzletet létrehozni. Akár holnap szerződést köthetnék a Zodiackal, mégpedig hosszabb időre. De ezt a sietséget az én hasznom érezné meg, s nem is a legkellemesebben. Inkább elveszítek tehát néhány hetet, viszont nagyobb összeget nyerek. Tudom, az idő is pénz – de pénz vagy idő, ez már ízlés kérdése.

A peronról fülsiketítő fütty hallatszik. Két kislány áll az ablak alatt. Felemelik kezüket, de nem nekünk integetnek. Engem egyébként sohasem kísértek ki a pályaudvarra. A vonat puhán megindul, a peron szalagja lassan hátramarad, átadja helyét egy csomó tehervagonnak, szemaforoknak, az éjszaka homályos árnyainak.

– Hálás vagyok a leckéért – bólint Edith. – Annál is inkább, mivel nem tartozik nekem szám-; adással. Nem szándékozom az ügyeibe avatkozni.

– Miért ne. Jobban szeretem az ilyen titkárnőt, mint az olyat, aki csak a fizetésével törődik. A maga érdeklődése azt tanúsítja, hogy számíthatok magára.

Kérdőn néz rám, de csak annyit mond:

– Ha így van, jutalmazzon meg egy cigarettával.

A hálókocsi-kalauz befejezte az ágyazást fülkéinkben, és átment a következőbe. Edith az ablaknál áll, szívja a cigarettáját, s néz kifelé, de az ablak sötét az éjszakától, az égig érő alpesi szikláktól. Titkárnőm félig szívja a cigarettát, majd bedobja a hamutartóba.

– Rémesen fáj a fejem. Engedje meg, hogy lefeküdjem.

– Természetesen. Jó éjt.

Én is bemegyek a fülkémbe. Éppen idejében, hogy még meghalljam az ajtó másik oldaláról a zár óvatos kattanását. Ilyen bizalmatlanság egy személyi titkárnőtől… Szerencse, hogy ma éjjel más gondjaim vannak.

Leveszem az öltönyömet, felhúzom a pizsama-kabátot, rágyújtok mai, utolsó előtti cigarettámra, és elnyúlok az ágyban. Most kerül sor azokra a kérdésekre, amelyek egész nap, az utazást megelőző szokásos szaladgálás közben egyre a fejemben bujkáltak. A kérdések száma kettő, mindkettő sorsdöntő jelentőségű. Az első: megfelelnek-e a valóságnak Morandi információi. A második: fog-e hallgatni Morandi.

A második kérdésre adható válasz gyakorlati szempontból jelentősebb, de én minden szükségest megtettem, hogy a válasz pozitív legyen. Valakit egy adott pillanatban arra kényszeríteni, hogy be-; széljen, nehéz, de sokkal nehezebb arra kényszeríteni, hogy huzamosabb ideig hallgasson. Nem az a művészet, ha valakinek az orra előtt pisztolyt vagy éppen egy köteg bankjegyet lengetünk, s ezzel néhány adatot kiszedünk belőle, de másnap ránk s az egész hadműveletre rácsukják a koporsófedelet. Az igazi művészet olyan helyzetet teremteni, amelyben az illető nem tehet mást, mint amit mi akarunk, akkor és a későbbiekben is. Morandi hallgatni fog, mert az ő biztonsága függvénye az én biztonságomnak. Meg van róla győződve, hogy az én eltüntetésem csak az ő eltüntetésének előjátéka lenne. Mert a kompromittáló anyag megmarad, és mások fel fogják használni ellene.

A kompromittáló anyag természetesen blöff, de csak bizonyos mértékig. Nincs magnófelvételem Morandi és Ferrari beszélgetéseiről, de rendelkezésemre áll egy másik, ennél sokkal fontosabb beszélgetésről: arról, amit én folytattam Morandival. A felvétel most biztos helyen van, így az én esetleges halálom nem vesz le Morandi válláról semmilyen terhet, hacsak a fejét nem számítjuk tehernek.

Bajszos barátom felfogja a második igazságot is: nem számíthat eddigi uraira. Semmi jót sem várhat tőlük. Ez elég világos számára, nemcsak Conti meggyilkolásából, de abból is, hogy bizonyos ideig öt magát is figyelték. És ha megkegyelmeztek neki, ez nem valami különleges bizalom jele, inkább az a meggondolás, hogy csalétkül használják fel. Azóta meggyőződhettek róla, hogy a csalétek nem hozott eredményt, így Morandit békén hagyják. Ha azonban valaki újra érdeklődne iránta, az érdeklődő eltűnne Morandival együtt, a célból, hogy bár brutálisan, de hatásosan megsemmisítsék a nyomokat.

De hova vezetnek ezek a nyomok? Ez a gondolat felidézi az első kérdést, mégpedig a legfontosabbat a hadművelet további sorsa szempontjából: igazat mondott-e Morandi, vagy pedig féligazságokból s egész hazugságokból szőtt művészi hálót számomra. Eddig nem volt időm gondolatban alaposan feldolgozni a bajuszostól kapott információkat, Egyes összefüggéstelen meggondolások s mindenekelőtt a vallatás alkalmával végrehajtott ellenőrzések alapján azonban joggal feltételezhetem, hogy Morandi igazat mondott, sőt elmondta a teljes igazságot, mindazt, amit tudott. Sajnos, mindaz, amit a bajuszos tudott, csak jelentéktelen része annak, ami engem érdekel. És mégis, most először azóta, hogy bekapcsolódtam a játékba, két teljes hónapnyi várakozás, őgyelgés, elkerülhetetlen kockázatvállalás után végre hozzájutottam valami fontoshoz, egy új elemet fedeztem fel, s ez már tovább vezet Moranditól. Hozzájutottam valamihez, aminek segítségével mélyebbre hatolhatok ebben a ködös történetben.

Ez a valami annak az embernek a neve, aki Morandinak utasításokat és anyagot adott, ő pedig ugyanúgy, mint Conti és a bajuszos, a Zodiacnál dolgozik. Ennek a komoly, tiszteletre méltó cégnek a neve éppen eléggé összefonódott egy sokkal kevésbé tiszteletre méltó üzletággal, a kémkedéssel, hogy megerősítse első hipotézisemet: Zodiac plusz CIA – bár elhatároztam, őrizkedem minden elsietett hipotézistől.

Vagyis ebben a helyzetben terveim között előtérbe kerül a Zodiackal létesítendő kapcsolat. Morandi kijátszott adu Más utakat kell tehát keresnem, hogy elérhessem a következő kapaszkodót.

A tükrös napszemüveget viselő ember kiléte továbbra is a rejtvény ismeretlenei között maradt. Ez a szenvtelenségében félelmetes, hosszúkás, sápadt arc kitartóan lebeg előttem, s lassanként rögeszmémmé vált. Bár részletesen leírtam külsejét, Morandi állította, hogy fogalma sincs, ki ez az alak. Morandi különben a Conti-féle esetről is csak annyit tudott, amennyit a főnöke jóval az eset megtörténte után a tudomására hozott, és nem információ céljából, hanem fenyegetésül.

„Conti barátunk – kezdte a főnök – javíthatatlanul züllött szerencsejátékos volt, és még a legkomolyabb dolgokban is hazardírozott. Közölte velünk, természetesen, a fényképész ajánlatát, de csak egy órával a találkozó előtt. Az utolsó pillanatban láthatólag megijedt, és biztosítani akarta magát a másik oldalról. Még hasznot is szeretett volna húzni ebből a felvilágosításból, s kérte a jutalmát. Mint tudod, meg is kapta. A jutalom kicsit durvára sikerült, máskor finomabban szoktunk eljárni, de hát ebben is Conti a hibás. Utasítottuk, hogy a fényképészt vigye fel magához, és ott adja át az adatokat. Itt kölcsönösen megsemmisítették volna egymást, s megosztoztak volna a kettős gyilkosság felelősségén. De Conti ezt” is ügyetlenül csinálta. Nyilván úgy kezdte el a beszélgetést, hogy a fényképész azonnal gyanút fogott, és otthagyta faképnél. Szerencsére embereink a közelben tartózkodtak, és időben a nyomába szegődtek. Egyébként előfordulhat, hogy terveink megváltoztatására kényszerülünk. De határozatainkat nem változtatjuk meg. Mert a határozatok megváltoztatása elveink megváltoztatását jelentené. Elveink egyszer és mindenkorra szólnak, s az egyiket te is ismered:. „Becsületes munkáért pénzzel fizetünk, becstelenért golyóval.”

Mindennek a hadművelet további menete szempontjából szinte nincs is jelentősége. De az ember gondolatait nem képes beszorítani egy vállalkozás keretei közé, bármilyen nagyszabású is az. Valami mindig kilóg, valami apróság, jelentéktelen emlékek, képek, melyeket ki kellene űzni agyunkból, de amelyek megkapaszkodnak, nem akarnak eltűnni, mint a korlátnál görcsbe merevedett test, az összeroncsolt, utolsót mozduló láb s a szétzúzott koponya s a vérrel itatott, gyűrött, fehér panamakalap.

„Elég legyen már! Aludjunk!” mormolom, hogy ez a józan parancs segítsen a képeket visszaküldeni a feledésbe, s visszatérítsen a való világhoz. Azonban most is az történik velem, mint máskor, ha fáradt vagyok: nem tudok elaludni. És minél fáradtabb vagyok, agyam annál frissebben dolgozik, de most üresjáratban: ködbe burkolt, elmúlt események, kellemetlen látomások, homályos előérzetek kavarognak benne.

„Valóban feszült napom volt, de legalább hasznos” – mondom magamban. Az eddigi fantazmagóriákkal ellentétben. Formaságokat intéztem, előkészítettem az árumintákat, árjegyzékeket, sőt gondoskodnom kellett a ruhatáramról is, hogy külsőm kissé jobban hasonlítson egy gyároséra. Még néhány levelezőlapot is megírtam rokonaimnak, és látogatást tettem Roos úrnál, bár ezeket a látogatásokat a szabályzat tiltja, illetve csak kivételes esetekben engedélyezi.

Ez az eset valóban kivételes. Az a miniatűr magnetofon, melyet idejekorán vásároltam, bebizonyította, hogy megérte az árát. Elvben nem vagyok kedvelője az effajta technikai segédeszközöknek, mert nem szeretek nyakkendőtű formájú mikrofonokat cipelni magammal, drótot húzni az ingem alá, lyukat fúrni a zsebemben, hogy átvezessem rajta a drótot, és nem szeretek minduntalan a zsebemben turkálni, hogy bekapcsoljam vagy kikapcsoljam a készüléket. De ezek a bűvészmutatványok elkerülhetetlenek. A kedves Mercier-nek szánt borítékba zárt apró tekercs előidézheti életem véletlen befejezését – ez ugyan nem olyan sorsdöntő az ügy szempontjából –, de a befejezést el is halaszthatja későbbre, egy alkalmasabb életkorra.

– Bocsásson meg, hogy újra zavarom – mondtam Roos úrnak. – Tudom, hogy ez éppen nem a legszabályosabb.

– Ne zavartassa magát – mosolyodott el házigazdám. – Öreg ember vagyok. Nincs mitől félnem.

„Te sem vagy fiatal – magyarázom magamnak. – Így hát maradj nyugodtan és aludj! Végy példát a titkárnődről!” Micsoda nemes fajta! Furcsa, hogy a pompás formák látványa eddig még nem ragadtatott meggondolatlan cselekedetekre, s nem kényszerített, hogy áttörjem ezt a törékeny válaszfalat, mely természetellenesen elválasztja egymástól a férfit és a nőt.

*

A fárasztó gondolatok, a pompás formák látványa észrevétlenül átadja helyét az álomképeknek, s én csak azt hallom homályosan, egészen messziről, hogy az ajtón dörömbölnek. Majd a kalauz hangja:

– München következik, uram.

Negyedórával később, frissen borotválva, kölnizve kilépek a folyosóra. Edith már az ablaknál áll, holló szárnyának színére emlékeztető, éjfekete haja kifogástalanul rendbe szedve, s szórakozottan nézi az elsuhanó unalmas, szürke épületeket, vastelepeket, üres telkeket, a közeli megérkezés előjeleit.

– Jól aludt? – kérdem, eleget téve a jó modor követelményeinek.

– Nagyon jól, köszönöm – feleli.

De arca a friss festék alatt mást mutat. Sápadt és fáradt.

– Már a kozmetika titkait is elsajátította – jegyzem meg. – Ezelőtt, ha nem tévedek, nem festette magát.

– Nem engedélyezi, hogy fessem magam?

– Miért ne. De csak ha elfogad egy tanácsot: ne éljen vissza a kékkel és a zölddel a szemhéján. A festők úgy tartják, hogy ezek a színek inkább tájképhez illenek, mint portréhoz.

– Maga ért a művészethez is?

– Igen – mondom. – Olvastam a „Van Gogh, a nap és az őrület festője” című könyvet. Egyszer, egy utazásom alkalmával valaki a fülkében felejtette. De sajnos, mire az ötödik laphoz értem, megérkeztünk. Az ilyen könyvek tanulságosak, de kissé nehéz őket olvasni.

Titkárnőm kifelé nézeget, s csak félfüllel hallgatja együgyűségeimet. A vonat lassít, most egy sor üres vagon között halad, ez is mutatja, hogy megérkeztünk.

– És most? – fordul felém Edith, mikor a vonat egészen lelassít. – Mik a tervei a mai napra?

– Megmondom. Mindenekelőtt szállodát keresünk.

– Nagyon örülnék, ha valahol az állomás közelében szállnánk meg. Tényleg nem érzem jól magam.

A szálló közel van a pályaudvarhoz, s emellett modern és barátságos.

– Egy szobát óhajtanak? – kérdi a portás.

– Kettőt – siet felelni Edith.

– Két szobát – mondom jóváhagyólag. – A hölgy a titkárnőm.

– Minden alkalmat megragad, hogy főnöki mivoltát hangoztassa – szólal meg később Edith a liftben

– Csak olyan esetekben teszem, amikor tudtára kell adnom, hogy ne szólaljon előttem.

Szobáink egymás mellett vannak. Udvariasságból várok egy félórát, azután bekopogtatok Edith-hez.

– Ha már kipihente magát, jöjjön át hozzám. Lesz egy kis feladatunk.

A feladat most felhívni Rudolf Bauer export-import irodáját. Edith tárcsáz, majd főnöke nevében szertartásosan tárgyal a vonal másik végén ülő titkárnővel, ezután a vonal másik végén ülő titkárnő bekapcsol az ő főnökéhez, s е rítus eredményeképp végre közvetlenül beszélhetek a keresett személlyel.

– Jó reggelt kívánok. Egy ismerőse nevében telefonálok. Hoztam valamit tőle az ön számára.

– Nagyon örvendek – feleli egy energikus, fiatalos hang. – Mikor nézhetne be hozzám?

– Amikor önnek a legalkalmasabb.

– Tizenkettő jó lesz?

– Kiváló.

Titkárnőm bizonyos csodálkozással figyeli a párbeszéd agilitását és hatásosságát. Hogy, még egy kicsit tápláljam csodálatát, előveszem a gondosan csomagolt mintákat és üzleti könyveimet, mindezt elhelyezem egy elegáns bőrtáskában, megnézem az órám – valódi Chronos – és javaslom:

– Még van időnk egy kicsit sétálni a városban.

– Ha nem tekinti hivatali kötelezettségnek, kérem, hadd maradjak.

– Ahogy parancsolja – felelem közömbösen, veszem a táskám, és indulok.

Lehet, hogy München csodálatos város, de nem a nyári forróságban. Így rövid habozás után arra az elhatározásra jutok, hogy a város helyett a róla elnevezett sörrel ismerkedem. A sör kiváló, különösen ebben a forróságban.

Egy perc hiányzik a tizenkét órából, mikor Bauer titkárnője előtt állok, s egy perccel később pedig Bauer előtt. Hadd lássa, hogy a német pontosságot más népek fiai, így a svájciak is elsajátították.

Bauer, hangjával ellentétben, nem éppen fiatal, semmi esetre sem kevesebb ötvennél. De arckifejezésében, kiállásában van valami energikus, feszes, ami a díszegyenruhák, diákpárbajok, laktanyaudvarok képzetét idézi fel az emberben. Még egy percre sincs szüksége, hogy Morandi levelét elolvassa, és máris a tárgyra tér:

– Mondja el ajánlatát.

Francia beszéde kemény és határozott, nem kevésbé, mint a magatartása.

Nagy vonalakban, tömören megismétlem javaslatomat, melyet nemrég a Zodiac igazgatójának tettem. A nagyobb szemléletesség kedvéért előszedem a mintákat és a részletes árjegyzékeket.

Bauer figyelmesen végighallgat, futó pillantást vet az árura, és bólint:

– Azt hiszem, tehetek valamit önért. Hogy mit, és hogyan, azt legkorábban két nap múlva tudom megmondani. Meddig szándékozik a városban maradni?,

– Ameddig szükséges.

– Kiváló. Ebben az esetben állapodjunk meg…

Belelapoz asztali naptárába, és meghatározza a napot és az órát. Ezek után kezét nyújtja – mintha egy fadarabot fogna meg az ember – és kikísér.

A pesszimizmusban nemcsak az a jó, hogy az ember előre látja a legrosszabb eseményeket, hanem az is, hogy amennyiben ezek az események nem következnek be, a kellemes meglepetés gyönyörét élvezheti. Egyedül a pesszimista tud örülni annak, ha elképzelései valótlannak bizonyulnak.

Második találkozásunkkor Bauer éppen ilyen meglepetéssel szolgált. No persze, nem azonnal, hanem egy nagyfeszültségű beszélgetés végén.

– Az ön órái jó minőségűek – kezdte bevezetés helyett az itteni export-import vállalat tulajdonosa. – Csak egy hibájuk van: nehezen lehet őket eladni.

Várom a Zodiac igazgatójától hallott ellenvetéseket, sietek hát rájuk válaszolni. Bauer türelmesen végighallgat, aztán megjegyzi:

– Nem értett meg engem. Az ön óráit nem a vásárlók bizalmatlansága miatt nem lehet eladni, hanem az eladók ellenállása miatt. Az ön óráit bojkottálják, és ezt önnek tudnia kellene.

– Ó, a bojkott! – intek lekicsinylően. – Ez csak néhány svájci cég intrikája. Senki sem olyan hatalmas, hogy az egész világpiacon bojkottáljon.

– Ebben ne legyen olyan biztos – ingatja a fejét Bauer.

Ezután mintha véletlenül tenné, megkérdezi:

– Gondolom, ön nemrég lett a Chronos tulajdonosa?

– Így van.

– És azelőtt mivel foglalkozott?

– Ugyanezzel. De nem termelőként, hanem kereskedőként.

– Üzlete volt?

– Igen.

– Hol?

– Lausanne-ban.

– Jól mehetett az az üzlet, hogy összeszedett egy egész gyárravalót.

– A pénzt még apám szedte össze, nem az én üzletem eredménye. Apám régimódi ember volt, és félt minden kockázatos vállalkozástól. Tőkéjének nagyobb részét készpénzben tartotta, s csak jelentéktelen összegekkel dolgozott, éppen hogy megszerezze a mindennapit.

– Szóval ön megszegte ezt az aranyszabályt?

– Ha egy szabály nem hoz aranyat, az nem aranyszabály. Az ember játsszék nagyban, különben az egész meg sem éri a fáradságot.

– Nem gondolja, hogy túlzott kockázatot vállal? – teszi fel a kérdést Bauer, és fürkészőn néz rám.

Nyugodtan állom tekintetét, de nem pökhendien.

– A kockázattal számoltam – felelem. – Legrosszabb esetben eladok mindent, és így is nyerek az üzleten.

– Ha lesz, ciki megveszi… – ellenkezik Bauer. – És ha a konkurrencia nem folyamodik drasztikusabb sakkhúzásokhoz. Mert vannak ám drasztikusabb sakkhúzások is, Roland úr!

– Nem félek semmilyen sakkhúzástól – erősítem. – Ha előre számolunk vele, a kockázat persze akkor is kockázat marad, de miben nincs manapság kockázat?

Bauer újra figyelmesen néz rám. Majd tovább kérdez:

– És miért éppen a Zodiachoz fordult? A Zodiacnak nem profilja az óra.

– A Zodiacnak nincs semmilyen speciális profilja. Viszont komoly vállalkozás. Ha ki akarok törni a bojkottból, pontosan ilyen szolid cégre van szükségem.

– Szolid cég sok van.

– De a Zodiachoz hasonlókat fél kézen meg lehet számolni. A Zodiac a vasfüggöny mögött is köt üzleteket. És éppen ez az a piac, ahol mindenféle bojkott megtörik.

– Önnek nem lehetnének kapcsolatai a vasfüggöny mögött?

Ez csak egy hanyagul odavetett kérdés.

– Hogy gondolja?

– Nem tudom. Csak úgy kérdem.

Tovább kérdez „csak-úgy”, majdnem két teljes óra hosszat. El kell ismerni, a kihallgatást hozzáértéssel vezeti, bár elég direkt módon, és közben mindent megtesz, hogy a torkom ne száradjon ki: a titkárnő behoz egy üveg skót whiskyt, és kétszer is felújítja a szódavíz- és jégkészletet.

– Remélem, nem merítettem ki túlságosan – mondja végre Bauer, miután megnézte az óráját.

– Nem, de zavarba hozott – válaszolom szelíd mosollyal.

Házigazdám is elmosolyodik, ha nem is annyira szelíden.

– Nem kell magyaráznom, ha valakivel együtt dolgozunk, tudni akarjuk, kivel dolgozunk együtt. És az én cégem, Roland úr, a kedvezőtlen körülmények ellenére együtt szándékozik dolgozni önnel.

Ütött végre a kellemes meglepetések órája.

– Számunkra, természetesen, nehézséget okoz kitörni az ön termékei körül Vont blokádból. De nekünk Afrikában is vannak piacaink, és ezért hajlandók vagyunk átvenni egyelőre tízezer darab órát, éppen annyit, amennyivel kitapasztalhatjuk a piacot.

A durva nyereségvágy oldaláról szemlélve, a bejelentés kellemesen hangzik, az én szempontomból azonban másképp áll a dolog. Uralkodnom kell magamon, nehogy feltegyem a kérdést: „És a Zodiac?”

– Ami pedig a Zodiacot illeti a dolog kissé bonyolult. Mint. Moranditól hallotta, vannak bizonyos kapcsolataim a céggel, de egyáltalán nem vagyok, mindenható. Következésképp még néhány nap várakozás áll ön előtt, hogy lássuk, milyen eredményt hoz a puhatolózás a Zodiac berkeiben. Remélem, van lehetősége a várakozásra.

„Hogy van-e lehetőségem? Hiszen én hivatásos várakozó vagyok!” – kellene felelnem, de csak azt mondom:

– Természetesen. Megadom a telefonszámomat.

– Helyes. A következő alkalommal a szerződés formaságait is elintézzük.

Úgy teszek, mintha az üzlet elhalasztása nem lenne túl kellemes számomra, de hallgatok, amint az illendőség megkívánja. Elváláskor rövid vigyort váltunk, és Bauer odanyújtja nekem azt a fadarabot, amit kéznek használ.

Edith alig titkolt elkeseredéssel fogadta a hírt, hogy még néhány napot kell Münchenben töltenünk. Itt-tartózkodásunk alatt csak az étkezések idejére ment le a szálló éttermébe, egyébként ki sem lépett a szobájából, arra hivatkozva, hogy megfázott, fáj a feje stb. Eddig nemigen volt szükségem rá, hagytam hát, hogy saját rosszkedvével foglalkozzék, én viszont München nevezetességeinek szenteltem figyelmemet, közöttük is főleg annak, mely a második halmazállapotban, vagyis folyékonyan található, s kiadós hab van a tetején.

Egy egész hét is elmúlt, mikor egyik reggel Bauer titkárnője végre telefonált, és meghívott a várva várt találkára.

– Sajnálom, hogy ennyi idejét kellett igénybe vennünk – kezdte bevezetés helyett Bauer –, de remélem, a várakozás nem volt hiábavaló. Informáltak, hogy a Zodiackal meg lehet kötni az üzletet, mégpedig azonnal. A mi kis szerződésünk is elkészült.

Átadja a szerződés példányait, és én, mint egy józan-bizalmatlan kereskedőhöz illik, figyelmesen átolvasom. Minden rendben van.

Bauer elveszi tőlem a szerződést, de várakozásommal ellentétben nem az aláírás ceremóniája következik; Bauer a tenyérnek nevezett fadarabot ráhelyezi a papírokra, és egyenesen a szemem közé néz:

– Még egy apróság…

„Csak nehogy olyan apróság legyen, ami mindent tönkretehet” – gondolom magamban.

– Ez a mi kis szerződésünk, a Zodiackal kötött üzlettel egyetemben, megvalósulhat, és önnek hatalmas hasznot hozhat, de megmaradhat szép vágyálomnak is. Minden öntől függ.

– Éspedig?

– Ön nyilván világosan látja, hogy mindkét üzlet elsősorban az ön számára jelent hasznot, nem pedig a mi cégünknek. Mi ezzel egyfajta szívességet teszünk önnek. Mivel ön okos ember, megérti» hogy szívességet általában szívesség ellenében szoktak tenni.

– Éspedig?

– Magának a cégnek nem nagyon lehet hasznára. Azonban a körülmények úgy hozták magukkal, hogy ezen a cégen kívül én egy másik intézményt is képviselek. És éppen ennek az intézménynek tehet ön szívességet. Feltételezem, hogy sejti: felderítésről van szó.

Elhallgat, és figyelmes tekintettel méreget.

Megjátszom a csodálkozást, de nem túl erősen, s nem is túl, gyengén. Pontosan annyira, amennyire elvárható egy beavatatlan, de felesleges skrupulusoktól ment embertől.

– Azt hiszem, megértettem – válaszolom, s egyáltalán nem hoz zavarba Bauer fürkésző tekintete. – De hát ön is tudja, hogy más szakmában dolgozom, s különben sem értem, miben lehetek én szolgálatára az ön… intézményének.

– Majd megérti, miután megbeszéltük a legfontosabbakat. Ami a szakértelmet illeti, az ne riassza vissza. A felderítők nem tartoznak valami különleges emberfajtához. Vannak közöttük kereskedők, mint ön, orvosok, ügyvédek, tudósok, vagyis mindenféle egyszerű állampolgár.

– Hallgasson ide, Bauer úr – kényelmetlenül mocorgok fotelomban. Nem lehetne ez a szóban forgó szívesség valahogy banálisabb, például egy kis részesedés vagy százalék az ön javára, hiszen megértheti, nem akarok olyan ügyekbe keveredni, amikhez nincs közöm, és éppen akkor, amikor a saját ügyeim sem haladnak a legjobb úton.

– Az ön ügyei nagyon is jó úton fognak haladni, de csak akkor, ha a másikat is elfogadja. Egyébként azt is előrebocsátom, hogy semmi különleges hőstettet nem kívánunk öntől, s egyáltalán nem kockáztat semmit, hacsak azt nem, hogy megtömi a zsebét…

– Köszönöm szépen – reagálok –, de nem vagyok gyerek, és tudom, hogy senki sem hajlandó megtömni a zsebemet semmiségekért.

– Nem éppen semmiségekről van szó, de olyasmiről, ami nem veszélyezteti az ön nyugalmát, biztonságát – igazít helyre Bauer. – Az üzlet meg a haszon, mindez bizony kellemes, de ne felejtse el, ha a kommunizmus győz, semmi sem marad nemcsak a hasznunkból, de belőlünk magunkból sem. A szabad Európa polgárainak kötelességei vannak, Roland úr!

Ebben a szellemben alkudozunk még egy darabig. Bauer hol a pénzzel tömött zsebet hozza fel, hol meg a kommunizmus veszélyét, míg a végén kénytelen vagyok beadni a derekam, na persze, nem annyira a kommunista veszélytől, mint inkább az anyagi romlástól való félelmemben.

– Rendben van – kapitulálok. – Mondja meg, mit kívánnak tőlem.

– Mindent részletesen el fogok mondani. De a legelső, amit meg kell tennie: el kell adnia a Chronost.

– Micsoda? – kiáltok fel ezúttal szimulálás nélkül. – Adjam el a technikának ezt a gyöngyszemét?

– Pontosan – bólint nyugodtan Bauer. – Adja el a gyöngyszemet. Véglegesen és habozás nélkül.

*

Íme, újra vonaton vagyunk – a titkárnőm és jómagam. Míg azonban Münchenben Edith állapota napról napra romlott, most a hirtelen gyógyulás jeleit fedezem fel rajta. Arca festék nélkül is frissnek, nyugodtnak látszik. Nem mintha egész lényéből sugároznék az életöröm – aligha képes ilyesmire –, de a melankolikus hangulat s a migrén nyomtalanul eltűnt. Olyannyira, hogy Edith hajlandó vendégeskedni az én fülkémben, és elszívni egy cigarettát.

Titkárnőm az ágyon ül, az ablak mellett, két lábát keresztbe rakja egymáson, így a szűk szoknya alatt szépen kirajzolódnak combjának vonalai. Tekintetem önkéntelenül е félig rejtett gyönyörűségek felé fordul, de ez a nő most is gyorsan lehűt:

– Képtelen vagyok megérteni, miért az utolsó percben kellett közölnie, hogy nem Genfbe utazunk, hanem Amszterdamba.

– Mivel éppen az utolsó percben merültek fel olyan okok, amelyek szükségessé tették, hogy Amszterdamba utazzunk – improvizálok.

Nem szeretem ezeket az apró hazugságokat, de néha csak ezek segítenek elkerülni a hosszú és haszontalan magyarázkodásokat.

– Valami titkos ok?

– Legkevésbé sem. A Zodiac főigazgatóságával folytatott tárgyalásokról van szó. Vagyis éppen arról, amiben annyira kételkedett.

Kérdőn néz rám, de nem szól.

– Borzasztó fejfájása lehetett Münchenben – jegyzem meg résztvevően, minden összefüggés nélküle

– El sem tudja képzelni, milyen borzalmas volt! – erősíti meg szavaimat.

– Valakit, aki nem rendelkezik olyan fizikummal, mint a magáé, ilyesmi már régen a sírba vitt volna. Az ember nemhogy fejfájást kap, ha egy hétig ki sem lép a szobájából, de egyenesen kedve kerekedik az öngyilkosságra.

Szavaim közben kinyújtom a karom, s becsukom a fülke ajtaját.

– Hagyja a sótlan tréfákat, és ne zárja be az ajtót – kéri Edith, nyugalma egyébként változatlan.

– Nagy a huzat. Egy fejfájás ugyanolyan könnyen visszatérhet, mint amilyen könnyen elmúlik. Különben volna egy kis megbeszélnivalónk.

Rám néz. Barna szemében a már ismert, árnyalatnyi feszültség.

– Éspedig miről?

– Egy csomó mindenről. Talán kezdhetnénk egy aprósággal: kitől félt Münchenben?

– Féltem?

Elneveti magát. Csengő hangon nevet, sőt túlságosan is csengő hangon, mint egyes asszonyok, mikor kényelmetlen kérdésekkel kerülnek szembe.

– Jó, akkor kezdjük a második kérdéssel: milyen speciális érdekek fűzik magát a Zodiachoz?

Abbahagyja a nevetést, és most hidegen, szinte gyűlölettel néz rám:

– Van harmadik is?

– Van harmadik és negyedik és ötödik is. Nem beszélve arról, hogy nagyszámú hazugsága is magyarázatra vár.

– Melyikre gondol?

– Mindegyikre. Meg kell mondjam, eddig még egyik sem sikerült. Lehet, hogy nem vagyok szakértő a festészetben, de nem is vagyok olyan ostoba, mint amilyennek gondol… gyönyörhajhászó főnök, akinek a titkárnők kiválasztásában a formák gömbölyűsége a legfontosabb…

Hallgat, és barátságtalanul méreget.

– Én korrektül jártam el magával: akkor ajánlottam fel magának munkát, amikor állást keresett, fizetést biztosítottam, fantasztikusan magasat, ha azt vesszük, hogy nem terhelem túl hivatali kötelezettségekkel, és mindezekért viszonzásul magától hazugságot, képmutatást kapok.

– Egyáltalán nem értem, miről beszél – szólal meg, mintha csak most eszmélne. – Annyit dolgoztam, amennyi munkát adott. Ami a többit illeti, nem alkudtunk meg, hogy a lelkemet is feltárom maga előtt, bár nem tudom, milyen hazugságokkal haragítottam magamra.

– Nézze, Edith, előttünk áll az egész éjszaka, de semmi kedvem sincs az időt szónoklattal tölteni. Ha ezúttal sem óhajt egyenesen válaszolni az egyenesen feltett kérdésekre, fejezzük be a beszélgetést. Holnap kifizetem a szerződésben előírt kártérítést, és maga szabad.

Szerződésszegés esetén fizetendő kártérítés címén ugyan elég jelentékeny összeg szerepel a szerződésben, szavaimat tehát inkább ígéretnek vehetné, mint fenyegetésnek, de hát Edith várakozásomnak megfelelően, éppen erről az oldaláról fogja fel.

– Mondja meg, tulajdonképpen mivel vádol? Mikor hazudtam magának? Mit nem közöltem magával?

– Két kérdést már feltettem.

– Rendben van, válaszolok. Ami Münchenre vonatkozik, valóban eltalálta. Van abban a városban egy ember, akivel nem kívántam találkozni. Sem vele. sem a barátaival. Valaki, aki annak idején csúnyán bánt el velem, s azután eszébe jutott, hogy üldözzön. De hát ez teljesen magánügy, és nem értem, miért kellett volna erről beszámolnom magának. Ami a Zodiacot illeti, egyszerűen téved. Semmilyen speciális érdekem nem fűződik ehhez a céghez, azonkívül, hogy állandó munkahelyet biztosított volna, és időnként valami utazást a cég számlájára.

Nem kétséges, hogy a továbbiakra is ugyanazzal a módszerrel fog válaszolni, mint az első kettőre. Ezért döntök úgy, hogy a „takarékoskodjunk az idővel” szabály értelmében kezembe veszem a kezdeményezést.

Rágyújtok, pillanatra behunyom a szemem, csak éppen hogy összeszedjem gondolataimat, és Edith-nek alkalmat adjak félelme legyűrésére, s máris mondom:

– Maga négy évvel ezelőtt befejezte a francia szakot. Ezt a tényt elég könnyű volt ellenőrizni. Ebből a négy évből egyet a gépíróiskolán töltött, felet a Fischer & Co.-nál. Következésképpen eltűnt két és fél éve, s ezt nehezen lehetne semmittevéssel magyarázni, ha figyelembe vesszük a maga energikus természetét s azt a közlését, hogy nincs olyan rokona, aki vállalta volna a maga eltartását.

Válaszolni próbál, de leintem.

– Várjon, ez még csak a kezdet. Következik a második pont: munka nélkül marad, és elutazik Zürichből, mert nem talál állást. Azonban az időszaki sajtóból, elsősorban az apróhirdetések rovata alapján, nem nehéz megállapítani, hogy Zürichben akkoriban naponta átlag” öt-hat gépírónőt és titkárnőt kerestek. Harmadik: megérkezik Genfbe szerencsét próbálni, és a barátnője rögtön közli, hogy a Zodiacban megüresedett egy hely. Valójában az a hely a Zodiacban csupán a mi találkozásunk előtt két nappal üresedett meg – ezt sem volt nehéz ellenőrizni az időszaki sajtó apróhirdetés-rovatából. Maga pedig már tíz nappal előbb megérkezett, és attól kezdve ölbe tett kézzel várt a szerencsére, bár az említett rovatokban nap mint nap jelentek meg hirdetések a különböző vállalatoknál megüresedett állásokról.

Edith hallgat, és néz maga elé, mintha az, amit mondok, nem is rá vonatkoznék. Én, éppen ellenkezőleg, fixírozom, mert tapasztalatból tudom, hogy a tekintet még akkor is hatásos, ha az oldalszárnyakat veszi célba.

– A képzelt „barátnő”-ről szóló hazugság szóra sem érdemes, hacsak ő nem az a férfi, akivel maga Genfben találkozott.

– Már ez is bosszantja?

– Ne magyarázza félre a szavaimat! Nem abban az értelemben bosszant, ahogyan maga gondolja, de mindenesetre bizonyos következtetésekre ad okot. De térjünk csak vissza a Zodiachoz. Nem volt szerencséje, mert az annyira áhított állást nem kapta meg, de ugyanakkor szerencséje is volt, mert felajánlottak egy másikat, amely annál nem kisebb értékű. Akkor ahelyett, hogy örömmel kapott volna az alkalmon, érthetetlenül habozott, és a választ másnapra halasztotta…

– Az élet megtanított, hogy ne higgyek minden véletlen…

– Pillanat! És megállapodásunk ellenére nem másnap reggel jelentkezett, hanem csak másnap délután…

– Mondtam, hogy reggel kerestem…

– De hazudott. Mert én délelőtt csak annyi időre hagytam el a szállodát, amennyit a Zodiacban töltöttem, maga pedig előző nap hallotta, hogy találkozót beszéltünk meg, s butaság lett volna éppen akkor keresni engem, amikor úgyis tudta, hogy nem talál.

Edith hallgat. Karommal a válla felé közeledem. Természetesen nem azért, hogy átöleljem, hanem azért, mert a csikket akarom kidobni az ablakon.

– Végül aztán egynapi megmagyarázhatatlan bizonytalankodás után jelentkezik, hogy meggyőzzön az egyébként szintén megmagyarázhatatlan lelkesedéséről, és kifejezze örömét…

– Talán én is megszereztem a magam információit, ahogyan maga tette.

– Természetesen. De nemcsak arról akart információkat szerezni, hogy vajon én valóban a Chronos tulajdonosa vagyok-e, és milyen vállalat a Chronos, hanem arról is, milyen kapcsolatban vagyok a Zodiackal. A maga kérdései is, amelyeket időnként nekem szegez, ezt célozzák. Egyszóval tehát az állás csak addig érdekes, amíg én valamilyen lehetőséget jelentek, hogy maga a Zodiachoz férkőzzék.

Rágyújtok, hogy lehetővé tegyem Edith reagálását. Ő azonban inkább hallgat, és néz maga elé. Talán nem kell sietnem. Talán ebben a pillanatban gondolja ki Edith a soron levő hazugságot, s miután kigondolta, szolgálatkészen felszolgálja.

– A maga vádjaiban nagy adag feltételezés mellett van némi igazság is – ismeri el végre. – Amint maga is látja, eddig minden lépésem kulcsa a Zodiac iránti érdeklődésem. Tulajdonképpen érdeklődésem középpontjában nem annyira a Zodiac áll, hanem egyvalaki ennél a cégnél. De hát ez teljesen magánügy.

– Ide hallgasson, Edith: alaposan belezavarodott ezekbe a magánügyekbe. Az egyik Münchenben, a másik a Zodiacnál… Nekem viszont semmi kedvem a maga – hazugságaiba belegabalyodni. Éppen a maga lépései bizonyítják, hogy jelen ecetben szó sincs magánügyekről. Maga mások utasításai szerint cselekszik, és hogy cselekedjék, meg kell várnia mások instrukcióit. Magának azért kellett haboznia, mikor az állást felajánlottam, hogy időt nyerjen a jelentéshez, és megkaphassa a szükséges utasításokat. A maga találkái a férfi formájú barátnővel szintén hasonló okokból váltak szükségessé. Nem erőszakoskodom, hogy többet mondjon, mint amennyit jónak tart, de nem szeretném, ha tovább is hazugságokkal untatna. Már megmondtam: holnap kiegyenlítjük a számlát, és búcsút mondunk egymásnak.

– De én nem akarok elválni magától, nekem szükségem van magára… – tör ki Edithből félhangon, s önkéntelenül felém fordul.

– Nekem is szükségem van magára, de én megtartóztatom magam… – mormolom.

Amikor ugyanis Edith önkéntelenül felém fordult, arca egy arasznyira került tőlem. Feldúltan lihegett, bár ahhoz, hogy jól lássam mellének nagyságát, nem volt szükség mély lélegzetvételre.

– Elmondanék mindent, de nem bírom… – suttogja a titkárnő, és megragadja a kezem.

– Miért? Maga nagyon szépen ki tudja fejezni magát.

– Mert tényleg nem magánügyekről van szó..: ahogy maga is mondta… mert ez a titok nemcsak az én titkom… egyáltalán nem az én titkom…

– Jól van, nem kényszeríthetem. De ismerje el, hogy nem köthetek magamhoz valakit, akinek titkos szándékai vannak ott, ahol én a kenyeret keresem.

Edith mintegy öntudatlan felindulásban megszorítja kezem, és könyörgő hangon mondja:

– Ígérje meg legalább, hogy diszkrét lesz… ígérje meg, hogy hallgatni fog.

– Ettől ne féljen. Hacsak, persze, a maga érdekei nem keresztezik az enyémet.

– Maurice… – szólít váratlanul, felindult hangon a keresztnevemen. – Én kém vagyok…

– Szóval, kém… – mormogom. – Még csak ez hiányzott.

Szorítja a kezem, riadtan néz, mintha önmagát is elborzasztotta volna az a beismerés, amit nekem tett. y

– És melyik kémszervezetnek dolgozol?

– Egyiknek sem… A Fischer & Co.-nak…

– Ez meg micsoda kémkedés?

– Kereskedelmi.

– Ilyen is van?

– A Zodiac néhány területen konkurrál a Fischer & Co.-val. A Zodiac ezenkívül valamilyen tervezetet is kidolgozott, mely szerint egy későbbi időpontban bizonyos cégeket magába olvasztva valami monopóliumféleséget hoz létre. A Fischer & Co. Ismerni akarja a terv részleteit, és általában informálódni akar mindenről, ami a Zodiacban történik.

Gépiesen adja elő mondanivalóját, egy öngyilkos arckifejezésével.

– De nekem ezekről a dolgokról nem lett volna szabad beszélnem senkivel, megértetted, senkivel!

„Vedd úgy, mintha senkivel sem beszéltél volna. Volt egy régi barátnőm, az úgy nevezett: Senki úr”, jut eszembe, de csak azt mondom:

– Világos. Nyugodj meg. Nem tartozom a fecsegők közé. És a te titkos küldetésed engem nem érint. Egyetlenegy feltételem van: ne csinálj ostobaságokat, melyekkel az én ügyeimet is összekavarnád.

Észrevétlenül tértünk át a tegezésre, de ez nem is lehet másképp egy ilyen, vallomásokkal teli, intim beszélgetésben.

– Nem teszek semmit, amiről te ne tudnál – Ígéri Edith. – Mindenhez kikérem a beleegyezésedet. Így jó lesz?

Jó lesz. De hogy még jobb legyen, be is kell fejeznem az elkezdett megnyugtatási folyamatot. Arra kényszerülök ennek érdekében, hogy egy kissé jobb felé húzódjam, és átöleljem Edith derekát. Micsoda keskeny dereka van ennek a pompás nőnek!

– Ó, Maurice, ha tudnád, mennyire gyűlöltelek az előbb!

Tartózkodom a beismerésre beismeréssel válaszolni, mert impozáns keble a mellemhez feszül, s eláll a lélegzetem. Meg aztán most mindenbeszéd felesleges. Edith a kezemben van – a szó valódi és átvitt értelmében.

ÖTÖDIK FEJEZET

A Zodiacban, úgy látszik, az élőhús súlya szerint osztogatják a beosztásokat. A genfi igazgató csak egyszerűen kövér. Az Amszterdamban székelő kereskedelmi főigazgató viszont kifejezetten gigantikus jelenség. Ritkás, rőt hajú óriás, vöröslő arca nyájas, terjedelmes hasa a sör szeretetéről árulkodik. Bauertől tudom, Van Veermeskerchennek hívják, de ez a név kissé nehézkes mindennapi használatra.

Az óriás lustán elnyúlik karosszékében a kétméteres tölgyfa íróasztal mögött. Arcának, hajának rőtvörös színe úgy izzik előttem, hogy csak azt várom, melyik pillanatban lobban lángra igazgatónk valahol a pocakja tájékán.

– Nagyon, érdekes – morajlik szelíden Van Veermeskerchen, amint befejezem előterjesztésem. – Nagyon, nagyon érdekes.

Felnéz, s látva elégedett ábrázatomat, az előbbihez hasonló szelíd hangon hozzáteszi:

– Sajnos azonban az ön elképzelése számunkra teljességgel elfogadhatatlan.

Az óriás igazgató megnyomja íróasztalán a csengőt, s tüstént megjelenik a titkárnő.

– Hozzon valami innivalót, legyen szíves.

„Ha innivaló is lesz, az ügy nem reménytelen”, döntöm el magamban, s zsebemből cigarettát veszek elő.

– Parancsoljon – mondja rögtön Van Veermeskerchen, és gyenge szuszogások kíséretében-impozáns szivardobozt nyújt felém.

Kiveszek egyet, s mire megszabadítom burkától, levágom szalmaszálas végét, a titkárnő már el is helyezte a sarokban álló asztalkán a frissítőt. Mint várható volt, sört kapunk. Óriásunk lusta mozdulattal invitál az asztalkához. Elhelyezkedünk a kényelmes fotelekben. Van Veermeskerchen avatott gesztussal kinyitja a két üveg Tuborgot, és teletölti a korsókat, majd a már ismert szakavatottsággal felemeli a magáét, fenékig üríti, megnyalja a szája szélét, és halk sóhajtással elnyúlik a fotelben.

– Érdekes, de elfogadhatatlan – foglalja össze újra a már egyszer előadott álláspontot. – Kérdezi: miért? Azért, drága uram, mert ha elfogadnánk az ön ajánlatát, meg kellene szakítani kapcsolatainkat néhány szolid svájci céggel, régi partnereinkkel. Nem tudom, mivel vívta ki, de a maga vállalata teljes bojkott alatt áll.

– Ugyan, az ilyen bojkott három napig tart – válaszolom megvetően. – Ha egyszer sikerült nyélbe ütnöm az üzletet egy olyan jelentős céggel, mint a Zodiac, a bojkottot elviszi az ördög.

– Hízelgő véleménye van a Zodiacról – morajlik újra az igazgató. – Csak attól tartok, túlbecsül bennünket. Saját ellenfeleit pedig lebecsüli.

Az óriás angolos akcentussal ejti a francia szavakat, ami egy hollandustól nem is annyira rossz. Elhallgat, méregeti a még felbontatlan üvegeket, de fegyelmezi magát. „Minél kevesebb folyadékot”, mondta valószínűleg háziorvosa a legutóbbi viziten. De Van Veermeskerchen ebben a pillanatban olyan félelmetesen vöröslik, hogy én legszívesebben még nagyobb mennyiségű folyadékot javasolnék, mert nem szeretném, ha feje búbja hirtelen kigyulladna.

– Amikor én nagyjából pozitív választ – adtam Bauer barátunknak, más elképzelésem volt az ügyről – folytatja az igazgató. – Mi vásárolhatnánk öntől. De nem egyes tételeket, hanem az egész vállalatot.

– Azt ajánlja, hogy adjam el a Chronost? – kérdem, és majd kiugróm a fotelből.

– Pontosan – bólint rá nyugodtan hatalmas, rőt fejével. – És arra számítunk, hogy örülni fog ajánlatunknak.

– Hogy örülni fogok? Önök öngyilkosságot ajánlanak nekem, és még azt akarják, hogy örüljek neki? v

– Nyugalom, nyugalom – emeli fel kezét. – A mi ajánlatunkban nincs semmi olyan borzasztó, ahogyan ön gondolja…

A felemelt kéz egy pillanatig a levegőben függ, aztán leereszkedik, és mintegy öntudatlanul elkapja az egyik teli üveget. Rövidesen repül a kupak, és puhán leesik a szőnyegre. Ha az ember mindig az orvosokra hallgatna…

– Mi nem öngyilkosságot ajánlunk önnek, hanem menekülést – magyarázza óriásunk, miután a második korsót is egy hajtásra kiürítette. – Az öngyilkosságot ön amúgy is biztosította magának. Adataink vannak, hogy a bojkott pontosan addig fog tartani, amíg ön csődbe nem jut…

És kezdi sorolni azokat az érveket, melyeket én is jól ismerek, miután nemrég ugyanezekkel szorítottam sarokba a Chronos szerencsétlen megalapítóját. Úgy látszik, a Zodiac már alaposan informálódott, mert az igazgató kisujjából rázza a vállalat összes adatait.

– Egyetlenegy kiút áll ön előtt: eladja a vállalatát. És egy nagy chance: nem zsarolónak adja el, hanem egy tisztes, mondhatni, bőkezű vevőnek, mint amilyenek mi vagyunk.

Mialatt az igazgató beszél, a hasonló helyzetekhez illő összetört lelkiállapot szabja meg magatartásom olyannyira, hogy még a korsómban habzó sörről is megfeledkezem, pedig azt a vörös óriás töltötte ki nekem, bár magunk közt szólva, a szomjúság nemcsak Van Veermeskerchen szabadalma. Megvárom, míg az igazgató kifogy zsaroló érveiből, aztán átveszem a szót, hogy megindító őszinteséggel megmagyarázzam: a Chronos számomra nem egyszerűen jövedelemforrás, hanem első és valószínűleg utolsó szerelem, s hogy az óra már a véremben van, s ez nálunk családi vonás, és így tovább a végtelenségig, miközben zilált vallomásomba beleszövök jó néhányat a Claude Richard hasonló célzatú tirádájából lopott érvek közül.

– Csodálatos – szólal meg az igazgató, mikor elhallgatok. – Mert ha ez az üzlet létrejön, megszervezzük óragyártási és eladási osztályunkat, ott pedig osztályvezetőre lesz szükségünk.

– És az igazgatóm? És a titkárnőm? Én az embereimet nagy gonddal válogattam össze, mert jó minőségű, munkaképes organizmust akartam kialakítani…

– De hát hallgasson rám – morajlik Van Veermeskerchen. – Nekünk egyáltalán nem érdekünk, hogy ezt az organizmust tönkretegyük. Sőt, ellenkezőleg, most alkalom nyílik a bővítésre, hogy a maga kis gyárát hatalmas, versenyképes vállalattá fejlesszük. Emberei még csak meg sem fogják érezni a változást. Mint ahogy ön maga sem… hacsak annyiban nem, hogy egy csomó gondot leveszünk a válláról.

Szavai közben a nagyobb nyomaték kedvéért határozott mozdulatot tesz, és megragadja az utolsó, érintetlen üveget.

Még egy darabig a mély lelki válság viharában hánykolódom, persze mértéktartóan. Aztán, csak a teljesség kedvéért, megtudakolom a vételárat. Kérdésem alkalmat ad egy másik kérdésre. Az óriás késedelem nélkül fel is teszi:

– Ön mennyit fizetett az előző tulajdonosnak?

– Megmondom, bár bizalmas adat, és csak rám meg Richardra tartozik.

És itt következik a pontos összeg.

A Zodiac emberei feltétlenül tudnak az összegről, erre egyébként az óriás elégedett tekintetéből is következtethetek.

– Csodálatos – bólint. – Következésképpen a mi vételárunk is ennyi lenne, hogy ön ne károsodjék.

– De önök… – kiáltom felháborodva.

– Várjon! Azt mondtam, ennyi lenne, s nem azt, hogy ennyi is lesz. Ön valóban igen olcsón jutott a Chronoshoz, mi azonban nagyobb engedékenységet tanúsítunk, mint ön az előző tulajdonossal szemben. Megkapja a teljes összegen felül az üzletkötés értékének öt százalékát.

– Mondjon tíz százalékot – válaszolom –, hogy komoly alapom legyen a meggondolásra.

Van Veermeskerchen gargalizálásra emlékeztető hangon halkan elneveti magit.

– Ne ringassa magát álmokban, Roland úr. Ön üzletember, öt százalék, az a mi utolsó ajánlatunk. És, engedjen meg egy megjegyzést, ez az öt százalék igencsak elfogadható, ha figyelembe vesszük az egész összeg nagyságát.

Én természetesen kötöm magam a tíz százalékhoz, majd lemegyek nyolcra, de ez a nyájas pofájú cápa még csak nem is gondol visszavonulásra.

– Öt százalék – ismételgeti elválásunk pillanatáig. – És ne nagyon késsen a válasszal. Ritkán szánjuk rá magunkat hasonló üzletre, de ha már egyszer elszántuk magunkat, nem szeretjük halogatni.

Odakünn esik. Ebben a városban gyakran esik, de legtöbbször olyankor, mikor az ember esernyő nélkül indul útnak. A Zodiac főigazgatósága egy csendes utcában van, nem messze a város központjától. Ez az utca tulajdonképpen vízpart – mellette mély, csendes vizű csatorna folyik, melynek sötét felszínét most esőcseppek csapkodják. Az utóbbi időben kijut nekem a vízből. Először Velencében, aztán Genfben, és most itt, Amszterdamban.

Beburkolódzom esőkabátomba, és gondolatokba merülve megindulok a parton, öt vagy nyolc százalék – ez a legkevésbé fontos mindazon problémák közül, melyek most foglalkoztatnak. A nyereség nem rossz, de én nem a Külkereskedelmi Minisztérium kádere vagyok, s nem az a feladatom, hogy hasznos üzleteket kössek. Éppen az nyugtalanít, aminek örülnöm kellene: a hadművelet túlságosan könnyen halad; akár ebben a pillanatban is aláírhatnánk a szerződést, csak tőlem függ. Természetesen a Zodiac számára előnyös megszerezni egy olyan vállalatot, mint a Chronos. De hogy az igazgató készséggel elfogad engem is hozományul, az már gyanúsnak látszik. Ez a készség természetes lenne egy normális cég esetében, mely csak a kereskedelmi érdekekre gondol, de nehezen magyarázható akkor, ha ez a cég álcázott kémközpont. Kiderült, hogy kissé elhamarkodtam hipotézisemet: Zodiac plusz CIA. Talán csak egyvalaki dolgozik a CIA-nak a Zodiacban. Akárhogy is van, mindenképpen kötelességem ott kezdeni, ahol elkezdtem. Más út nincs.

Edithet a Rembrandtplein egyik kávéházában találom, ott, ahol hagytam. Asztalán az üres kávéscsésze mellett néhány filmmagazin, a hölgy unatkozó arcából ítélve, szintén elfogyasztott állapotban. Kérdőn néz rám, hogy tekintetemből olvassa ki az eredményt. Mivel azonban nem sikerül semmit kiolvasnia, türelmetlenül megkérdezi:

– Jól zajlott le?

– Attól függ, kinek az oldaláról nézzük – felelem kitérően. – Számomra nem különösen jól, de a te számodba valószínűleg kiválóan.

A türelmetlenség még feltűnőbb.

– Főnökeid információi beigazolódnak – mondom és rágyújtok. – A Zodiac valóban a legjobb úton van ahhoz, hogy magába olvasszon néhány vállalatot. És a lista élén valószínűleg a Chronos áll.

*

Két nappal később – ez az idő sem túl hosszú, sem túl rövid – ismét a vörös hajú óriás előtt állok, hogy bejelentsem: elfogadom a feltételeit.

– Kiváló – bólint elégedetten az igazgató. – Így is képzeltem, ön már kezdetben értelmes és agilis ember benyomását keltette. A formalitásokat haladéktalanul elintézzük. Nem lenne rossz, ha időközben bemutatkozna elnökünknek, Evans úrnak. Én már beszéltem neki önről.

Van Veermeskerchen titkárnője ajtók tömegével teli, hosszú, csendes folyosón vezet keresztül, míg végül egy kis várószobában találjuk magunkat; itt álad a másik titkárnőnek; ő őrzi a szentély bejáratát, ahol maga az elnök székel. Hellyel kínál, és szolgálatkészen felajánlja a reggeli lapokat. Már elég alaposan sikerült áttanulmányoznom a sajtótermékeket, és megszemlélnem a barátságos arcú, csinoska hölgyét is, mikor végre csöng a telefon, és a titkárnő néhány egytagú szó elhangzása után a szentély bejáratára mutat.

Máris az irodában találom magam. Lopva körülnézek, s az íróasztalon rendetlen halomban tornyosuló újságok láttán feltámad bennem a gyanú, hogy amíg én kint várakoztam, az elnök szintén újságot olvasott. Evans úr mégis szükségesnek tartja, hogy felemelkedjék székéről, s hosszú karját leereszkedően, lazán felém nyújtva üdvözöljön.

A nagy cégek elnökei olyanok, mint az angol királyok: uralkodnak, de nem kormányoznak. Ezért hát arra készültem, hogy egy múzeumi régiséggel fogok találkozni, valami nagy család sarjával, aki vagyon helyett csak egy nevet örökölt, de ez a név parádés állást biztosít számára s nagy fizetést. De ez az ember, aki engem fogad, bár már túljutott az ötvenen, láthatólag most van ereje teljében. Evans sovány, nagyon magas, tartása kissé hajlott, mintha egyfolytában attól félne, hogy valamibe beüti a fejét.

– Elég rosszul beszélek franciául – válaszolja üdvözlő szavaimra. – Bár megértem.

– Én is pontosan ugyanígy vagyok az angollal – ismerem be. Így hát két nyelven társalgunk. S ez nem is bizonyul nehéznek, mivel a társalgás valahogy nem akar megindulni. Néhány kurta replika kivételével az időt két monológnak szenteljük. Az enyém: a tervezett új osztály előtt megnyíló lehetőségekről, ha figyelembe vesszük a Chronos órák felbecsülhetetlen értékeit. – Az övé: a Zodiac jellegéről, az egyes osztályokról, vagyis a nagy gépezetet alkotó kis kerekekről, a gépezet előnyeiről, mely alig érzi meg az esetleges kríziseket az egyes szektorokban és így tovább, és így tovább… Az a benyomásom, hogy betanult egy szöveget, és ilyen alkalmakkor azt ismételgeti, de nem érzem sértve magam, mert az én monológom sem hangzik sokkal eredetibben.

Evans szenvtelenül beszél, nem érdekli, hogyan reagálok szavaira, mintha tudtomra akarná adni, csupán egy elkerülhetetlen szertartásnak tesz eleget. Akaratosságról tanúskodó, szép, férfias arca egy híres hollywoodi filmszínészre emlékeztet, aki éppen ezzel a fizimiskával rakta össze a milliókat. De ennek a színésznek a tekintetében szívélyesség volt, mely a kritikus pillanatokban még kedvességgé is változhatott. Evans hideg, szürke szeméből sugárzó tekintet viszont súlyos, mozdulatlan: a távollét tekintete, mintha valami másra gondolna, míg rád néz, vagy inkább, mintha е mögött az emberi szem mögött nem lenne ember.

Észrevehetetlen kíváncsisággal vizsgálom partneremet, a környezetet ugyancsak észrevehetetlen kíváncsisággal szemlélem. Ez a hatalmas iroda inkább hajózási múzeumra emlékeztet, mint egy üzletember hivatalára. Régi hajók modelljei üvegfélgömbök alatt, tengerhajózási térképek, kormánykerék, kompaszok és barométerek, nem is beszélve a sokféle, kicsi és nagy kagylóról. A helyiség mélyében két ajtó. Az egyik résnyire nyitva, éppen annyira, hogy látni lehet, csak egy mosdó rejlik mögötte. Az iroda tisztaságtól ragyogó ablakai a rakpart magas fáira néznek.

– Van valami speciális kívánsága? – teszi fel a kérdést Evans, miután monológját befejezte, és elhallgatott.

Ez azt jelenti: „nem gondolod, ideje elmenni?” – de én kihasználom a lehetőséget:

– Szeretném megtartani eddigi titkárnőmet.

– Olyan csinos?– húzza fel szemöldökét Evans.

Ez az egyetlen megnyilvánulása az érdeklődésnek, az egyetlen tréfa, ha ugyan ezt az elkoptatott frázist tréfának lehet nevezni.

– Ízlés kérdése. Egyébként jó munkaerő, én megszoktam, és…

– Jó, jó – bólint Evans. – Szóljon a nevemben Wornernek, hogy intézze el a kinevezését. Egyébként is meg kell látogatnia Wornert, a saját kinevezése ügyében.

Feláll, hogy tudtomra adja, még egy elnöknél sem lehet ülni a végtelenségig.

Ezek az emberek úgy passzolgatnak engem ide-oda, mint egy labdát – Van Veermeskerchen Evansnak, Evans Wornernek. „Látogassa meg Wornert”, ez olyan ártatlanul hangzik, mint egy „gyújtson rá”. De a helyzet most egészen más.

Adam Worner, a személyzeti igazgató korombeli ember, s valószínűleg nem hiszékenyebb nálam. Az egyenlő ellenfelet az ember mindig megérzi, mert azonnal feltűnik a gondolkodásmód és a tevékenység néhány közös jellemvonása. Worner kifogástalan, jellegtelen szürke öltönyt visel. Arca is szürke, jellegtelen és kifejezéstelen. Ugyanezt lehetne mondani szeméről, a lélek tükréről is, ha nem látnám meg benne a mozgékonyságot, a mélyen elrejtett gyanakvást.

Hellyel kínál az íróasztal mellett, néhány űrlapot vesz elő a fiókból, de rájuk sem néz. A szoba kicsiny, mondhatnám, nyomorúságos, ha az elnök és az igazgató impozáns irodájához hasonlítom.

– Elég rosszul beszélek franciául – figyelmeztet Worner.

– Ha ön kész az én rossz angolságomat hallgatni…

– Ez nem sérti nemzeti önérzetemet – feleli a személyzeti főnök. – Én ugyanis amerikai vagyok.

Mellesleg az amerikaiak azt hiszik, hogy miután sikerült elrontaniuk az angolt, új nyelvet hoztak létre.

– Ön lausanne-i, ugye?

Egyetértésem jeléül bólintok.

– Svájci állampolgár?

Újra bólintok.

– Egyébként… – úgy tesz, mintha az előtte fekvő dokumentumokból olvasna – az ön anyja, azt hiszem, bolgár volt.

– Örmény – igazítom helyre.

– De bulgáriai?

– Igen. Plovdivi. De már fiatal korában kivándorolt.

– Értem. És többet nem is ment vissza?

– Ha jól tudom, csak egyszer.

– És ön mikor járt Bulgáriában?

– Tulajdonképpen sohasem jártam. Vagyis csak egyszer, útban Törökország felé.

– Mikor, pontosan?

És megindul a körhinta. Forognak a kérdések és a feleletek, kiegészítő kérdések a kérdések mellé, kitérések jobbra és balra, véletlen kérdések, csak hogy ki ne fogyjunk a szóból, villámgyors fordulatok, pontosan úgy, mintha én vezetném a kihallgatást, én ülnék Worner helyén, s ő az enyémen. Ez ugyanis most valódi kihallgatás, energikus és részletes, s az íróasztal másik oldalán ülő partner nem is nagyon igyekszik, hogy udvariasabb formát adjon neki. Ez kihallgatás és ellenőrzés, számomra sorsdöntő jelentőségű, a legenda ellenőrzése, a legkisebb részletek, foltok és varrások kipróbálása, ellenőrzés, de ez a feszültséggel együtt bizonyos adag elégedettséget is jelent számomra, mert a mieink jól végezték a dolgukat, és minden olyan kérdést, mellyel Worner sarokba akar szorítani, előre láttak, s miközben ezeket a kérdéseket hallgatom, tulajdonképpen az ezredes hangját hallom a távolból, több ezer kilométerre innen, a tábornok szobájából, és nagyon jó érzés tudni, hogy vannak ilyen száraz, pedáns emberek, mint az ezredes, akik nem nyugszanak, míg a legmikroszkopikusabb részletet is alá nem vetették a szükséges ellenőrzésnek.

Adam Worner és közöttem meglevő hasonlatosság – amit, azt hiszem, már az elején észrevettem – valamennyire megkönnyíti a helyzetemet, abban az értelemben, hogy taktikája nem okoz számomra meglepetést, és még a legváratlanabb kérdései is épp akkor következnek, amikor biztos vagyok benne, hogy következni fognak. De ettől még az én helyzetem továbbra is eléggé bizonytalan. Az asztal mögött ülő ember tapasztalata, éles szeme a garancia, hogy nem fog kihagyni egyetlenegy, számomra veszélyes kérdést sem. Az ilyen pillanatokban áldom magam, hogy az angolt választottam. Ha valaki nem beszél jól egy nyelvet, joga van késlekedni a válasszal, elhallgatni, félbeszakítani a mondatot, mintha hiába keresné a megfelelő szót.

Mi most játszunk. És mint minden játékban, itt is fennáll a veszély, hogy valamelyik trükk nem megy el. Válaszaim lehetnek megtámadhatatlanok, a szemben ülő mégis levonhatja a következtetést: „A legendád cáfolhatatlan, barátocskám, de csak legenda. Jobb, ha valahol másutt eteted meg az emberekkel!” A játszmát tehát két fronton, kell megvívni: a tények meggyőző erejével és a pszichológia meggyőző erejével. Más szóval: egy percre sem szabad kilépni egy elképzelt, naiv, nyílt ember bőréből, amilyen én nem vagyok, de amilyennek látszanom kell. Egyes esetekben őrizkedni kell a felesleges késlekedéstől, máskor a túlzott sietségtől. Van olyan kérdés, amelyre azonnal kell felelni, és van olyan, amely egy kis gondolkodást kíván, mielőtt az ember felszolgálná a már régóta kész választ. És mindezt spontánul, természetesen, pillantások, arckifejezések, gesztusok egész arzenáljának felvonultatásával. Ugyanúgy, mint a színpadon, de kicsit másképp. Mert aligha akad olyan színész, aki olyan darabban vett volna részt, amikor minden felesleges vagy hamis gesztus az életébe kerülhet.

– Az Ön érdeklődése múltam iránt kezd zavarba hozni – jegyzem meg egy kis mosoly kíséretében. – Remélem, nem valamelyik konkurrens cég rágalmazott meg…

– Ó, legyen nyugodt – mosolyodik el most Worner. – Nem vagyunk gyerekek, hogy rágalmakkal foglalkozzunk. Azok a kérdések, melyeket feltettem, teljesen természetesek. Mi itt, a Zodiacban úgy élünk, mint egy nagy család. Ragaszkodunk az embereinkhez, gondoskodunk róluk, ezért úgy gondoljuk, tudnunk kell mindent, ami kapcsolatban van velük.

Odavet felém egyet az ő közömbös, kurta pillantásaiból, melyek váratlanságukkal hoznak zavarba, aztán felteszi a következő kérdést:

– Mikor csukta be a lausanne-i boltot?

– Tavaly májusban. Rögtön apám halála után.

– Miért?

– Tudja, ez elég bonyolult kérdés. Apám félénk üzletember volt, dolgozott, csak hogy ne legyen munka nélkül, az üzlet alig-alig vánszorgott. Egyszerűen nem láttam értelmét, hogy megtartsam…

– Apja halála, bocsásson meg a kifejezéséit, szerencsés lehetőség lett volna az ön számára, hogy bővítse az üzletet.

– Kétlem. Legalábbis én nem így gondolom. Az üzlet olyan, mint az ember. Ha már egyszer rossz nevet szerzett magúnak, azt nehezen lehet megváltoztatni. A mi cégünk évtizedeken keresztül kis, „sarki” vállalatnak számított, középszerű áruval kereskedett t..

– Talán igaza van – vonul vissza Worner. – És így a múlt év májusában leeresztette a rolót?

– Igen.

– És ez év júliusában vette meg a Chronost?

Bólintok, s feszülten várom a következőket

– És mit csinált a két esemény között eltelt időben?

Ez az a kérdés, amit már régen várok. Az üzlet olyan, mint az ember, és olyan, mint a legenda. A legjobb legenda sem lehet olyan tökéletes, mint maga a mindenható. Még a legjobb legendának is van gyenge pontja.

– Utazgattam.

– Pontosan merre?

Vannak kérdések, melyekre egyszerűen lehet felelni: „nem emlékszem”. Sajnos ez nem ilyen.

– Szinte az egész időt Indiában töltöttem: Bombay, Haiderabad, Madras, Calcutta…

– Indiában? És miért olyan messze?

– Éppen azért, mert messze van. Már említettem, bár egy fiúnak nem illendő ilyet mondani az apjáról, hogy az öreg középszerű kereskedő volt. Hozzá kell tennem, hogy egyúttal zsarnok szülő is. Nem fogadta el sem üzleti elképzeléseimet, sem egyéni kívánságaimat. Amikor kértem, hogy engedjen utazni – mindig utazásról álmodtam –, ugyanazzal a frázissal felelt: „Az áru utazik. Az ember otthon ül.”

Egy pillanatra elhallgatok, mintha megboldogult apám hangját hallanám. Aztán lenézően hozzáteszem:

– Mit akar, a régi generáció. A bánat, az bánat, de amikor egyedül maradtam, úgy éreztem magam, mint a kisdiák, akit vakációra engednek.

– És elindult Indiába… Megértem. Néhány várost említett. Nem lehetne kicsit alaposabban erről, szállodák és egyebek…

Én pedig elkezdem. Kicsit alaposabban. Felsorolom mindazokat a helyeket és nevezetességeket, amelyeket életemben nem is láttam, csak fényképen, de amelyeknek legfontosabb adatait kívülről megtanultam.

Adam Worner egész idő alatt figyelmesen hallgat, de-semmit sem jegyez fel, bár golyóstoll van a kezében, az űrlapok pedig ott fekszenek előtte. A feljegyzéseket valószínűleg a magnetofon készíti…

Déli egy óra elmúlt, mikor a személyzeti igazgató végre elhatározza, hogy pihenőt engedélyez. Mondom: pihenőt, mivel az adatokat feltétlenül ellenőrizni fogják, és az ellenőrzés után újabb porció kérdés következik. Az ilyesmit nem lehet százféleképpen csinálni: előzetes nyomozás, azután részletes kihallgatás, majd újabb nyomozás néhány bizonytalan pont után, azután kiegészítő kihallgatás, amíg vagy kifacsarnak, vagy békén hagynak.

– Remélem, nem fárasztottam ki túlságosan?

Háromórás vallatás végén ez a kérdés elég arcátlanul hangzik, de én csak fáradtan mosolygok:

– Nem túlságosan, de eléggé.

– Ami a titkárnőt illeti, a dolog azonnal el lesz intézve. Küldje be hozzám.

Nem sokkal később együtt ülök az említett titkárnővel a Damrak egyik otthonos éttermében. Worner annyira kifacsarta életnedveimet, hogy három korsót is kiürítek, míg valamennyire helyreáll szervezetem normális folyadékháztartása.

– Még sokáig akarsz így töltögetni magadnak, és hallgatni? – érdeklődik Edith.

– Éppen befejeztem. És már készültem is közölni az első újságot: státuszt kaptál a Zodiacban.

– Csodálatos vagy!…

– A második – szakítom félbe – ugyancsak megérdemli, hogy meghallgasd: az én személyi titkárnőm maradsz. Szóval tanúsíts tiszteletteljesebb magatartást.

– Rabszolgád leszek.

– Egyelőre ennek nem látom szükségét. Fontosabb, hogy semmit se tegyél önfejűen. Egyáltalán, ne tegyél semmit, ami túllépné közvetlen hivatali kötelességeidet. Az az érzésem, hogy ezek az emberek nagy mennyiségű gyanakvással rendelkeznek, és jelentős készletük van magnetofonból is.

– Kezdesz megrémíteni.

– Nincs szándékomban. Egyszerűen emlékeztetni akartalak megegyezésünk első és egyetlen, záradékára…

Elhallgatok, mert a pincér lép asztalunkhoz, és hozza az ételt. Bifsztek, sült krumpli, zöld saláta. Egyszerű és komoly étel, illik egy munkás hétköznaphoz. A belső folyadékháztartás érdekében még két korsóval rendelek kiegészítésül, s miután mindent elpusztítottam, folytatom a gondolatmenetet:

– Mert lehet, hogy a te számodra, kedves Edith, a Zodiac csak egy epizód, de számomra létkérdés…

– Jó – szakít félbe, miközben egy szaftos húsdarabot szúr a villára. – Ezt a szöveget megtakaríthatod magadnak. Tudom, mit fogsz mondani.

– Kételkedem benne. Amit mondani akarok, az, hogy kinevezésed érdekében meg kell látogatnod Adam Worner urat, a személyzeti igazgatót.

– Meg fogom látogatni.

– Vésd eszedbe, hogy bár Ádámnak hívják, nem olyan kérdéseket tesz fel, mint az első ember.

Abbahagyja az evést, és rám néz.

– Mondhatnám, különleges hozzáértéssel teszi fel a kérdéseit. És kibírhatatlanul kíváncsi. Ha tehát úgy adod be neki a legendádat, ahogy annak idején nekem, nem hiszem, hogy sikert fogsz aratni.

– Köszönöm a figyelmeztetési. Fel vagyok rá készülve.

– És ha szóba kerül első elhelyezkedési kísérleted a Zodiacnál? Worner nem fog elmenni mellette, hogy miután nem sikerült bejutnod a genfi fiókba titkárnőnek, most mint az én titkárnőm jelensz meg a főigazgatóságon.

– Nem tudhat az első kísérletről. Nem adtam be kérvényt, és nem hagytam ott semmiféle iratot.

– De meghagytad a neved.

– A nevemet sem. Első nap, mikor odamentem, egy csomóan voltunk, és az igazgatóhelyettes kutyafuttában fogadott minket, csak éppen megnézett. Mindenki tudja, az a pasas híres szoknyavadász.

– Csodálom, hogy nem téged választott.

– Nem mindenkinek van ezen a területen olyan egészséges, de kissé primitív ízlése, mint neked, Maurice. Egyébként már ki is választott engem, de amikor a következő jelölt belépett, az az előérzetem támadt, hogy ez fog kitúrni.

– Szóval szebb volt az istennőknél.

– Szó se róla. Egy hosszú lábú, száraz isten-teremtménye, hatalmas műszempillával, duzzadt, színtelen ajakkal; egyike azoknak, akik híressé teszik a manökentársadalmat.

– Az ő dolga – mondom. – És a Fischer & Co.?

– Mi van a Fischer & Co.-val?

– Ha a Fischer & Co.-t különösen érdekli a Zodiac, lehetetlen, hogy erről Worner ne tudjon. És amint közlöd vele, hogy hol dolgoztál…

– Értem – szakít félbe.

Aztán kicsit gondolkozik, majd határozatlanul rám néz, és úgy mondja:

– Maurice, nem akartam az utolsó titkomat is rád bízni, de megteszem, mert a helyzet úgy követeli, és mert megbízom benned. A Fischer & Co. csak közvetítő. Az a cég, amely a Zodiac tervei iránt érdeklődik, egész más.

Edith újra belemerül a bifsztek fogyasztásába, mert a pincér közeledik asztalunk felé, karján a folyadékháztartás érdekében rendelt kiegészítéssel

*

Edith csak estefelé került vissza a szállodába, arca bizony igen meggyötört. Nyitja a száját, hogy mondjon valamit, de megelőzöm:

– Nem megyünk vacsorázni? Meghalok éhen… Titkárnőm megérti, mire gondolok, ezért csak bólint, és megy át a szobájába egy kicsit rendbe hozni magát.

– Gondolod, hogy a szállóban hallgatóznak utánunk? – kéri, mikor kilépünk az épületből, és megindulunk a Kalverstraaton.

– Biztos vagyok benne. Még azt is meg tudom mondani, ki látja el ezt a feladatot.

– Az az öregúr, aki tegnapelőtt költözött a szomszéd szobába – találja ki Edith.

– Pontosan. Egész jó szemed van.

– Mert róla viszont messziről lerí, hogy kopó. De Maurice, nem tartod túlzásnak, hogy még a szállóban is kihallgassanak?

– Hogy érted ezt?

– Hogy hogy értem? Kereskedelmi vállalatnál fogunk dolgozni vagy a központi atomkutatóban?

– Nem tudom – felelem elgondolkozva, s úgy teszek, mintha most törném rajta a fejem. – Mindenesetre a hollandok az egész világon híresek arról, hogy mindenkiben kémet látnak. És tudod, ezek a kereskedelmi vállalatok, még a legtisztességesebbek is, néha egészen tisztességtelen áruval kereskednek, mint például fegyverrel.

– Valami ilyesmiről lehet szó. Különben megmagyarázhatatlan.

– Egyébként milyen volt Worner?

– Rettenetes! – sóhajt. – Éppen csak a melltartóm számát felejtette el megkérdezni.

– No, és…?

– Azt hiszem, sikerült – feleli barátném szerényen.

– Majd ez a második kihallgatáson derül ki.

Ijedten rám néz:

– Azt akarod mondani…?

Ami engem illet, a második kihallgatásra tíz pappal később kerül sor, és sokkal könnyebben megy az elsőnél. Egyáltalán, az a benyomásom, hogy az adatok ellenőrzése igazolt engem. Talán véletlen egybeesés, de a Chronos eladásával kapcsolatos iratokat, melyek isten tudja, miért késtek eddig, rögtön a Wornernél tett második vizit után írjuk alá, s az üzlet megkötésével egy időben megtörténik hivatalos kinevezésem is. Egyébként már a Zodiacnak nevezett nagy család tagja vagyok, és önálló, kényelmes irodával is rendelkezem, mely világos, és illatozik a tisztaságtól, vagyis a padlópasztától. A hozzám beosztott személyzet kis létszámú, de jó minőségű. Pontosabban Edith Richter kisasszony személyére korlátozódik, ki éppen az orrom előtt, egy kis íróasztal mögött helyezkedik el, s combjait keresztbe rakva nem mulasztja el felhívni figyelmemet harisnyájának különlegességére.

– Ne zavarj a munkában ezzel a kilátással – mordulok néha Edithre, mikor kalandozó pillantásom éppen oda ér, ahova nem kellene.

– Mit csináljak, ha a szoknyám szűk és rövid? Nem ülhetek mindig úgy, mint egy kisiskolás!

– De vehetnél magadnak másikat, bővebbet és hosszabbat – ellenkezem. – Veszek neked ajándékba egy pliszírozott, kék- és zöldmintás sottis ruhát. Most nagyon divatos.

– Nem szeretem a pliszírozott szoknyákat. Kövérítenek.

– Akkor veszek egy munkaköpenyt. Okvetlenül veszek neked egy munkaköpenyt, ha nem hagysz fel ezekkel a trükkökkel.

Ilyen stílusban beszélgetünk szabad perceinkben, mert megegyeztünk, hogy sem a szállodában, sem itt nem beszélünk komoly ügyekről. Bár csak nemrégiben léptünk be a céghez, elég kevés szabad percünk akad. Mindennap meg kell írnunk néhány levelet feltételezett jövendőbeli üzletfeleknek, részletes és az egyes esetekre speciálisan megszerkesztett ajánlattal. Az új márka népszerűsítése céljából feltétlenül szükséges gondoskodni bizonyos reklámról. Gyakran beszélek telefonon Claude Richárddal, a vállalat bővítésének és a kapacitás növelésének néhány részletkérdéséről. Szerencsémre, helyesebben a Zodiac szerencséjére,‘ez a nagy fantaszta már a kezdet kezdetén felkészült erre a lehetőségre, így a bővítés könnyen és gyorsan halad, bár nem ingyen. Mellesleg Richard új lendületet kapott, mikor meghallotta, hogy a Chronost átvette a Zodiac. Csak most értettem meg, hogy ő engem a gyár sírásójának nézett, azonban tartózkodott tőié, hogy ezt velem közölje. Е váratlan fordulat hitet öntött belé, mert biztosra vette: így hamar diadalmaskodni fog a cápák felett, bár ebből neki személyes haszna nem lesz. Vad lelkesedésében azonban szegény észre sem vette, hogy most valójában az egyik legnagyobb cápát szolgaija.

Belépésem a Zodiac nagy családjába egyáltalán nem emlékeztetett családi ünnepre. Irodám az elnöki szentélyhez vezető folyosó másik végén van, szinte teljesen izolálva. Hozzám nem tér be senki, nekem is ritkán van alkalmam ellátogatni máshoz, mivel hivatalos ügyek intézésére ott a telefon. Azok, akiknek mint új osztályvezetőt bemutattak, csak néhány hidegen udvarias mondatot váltanak velem, ha nagy ritkán összetalálkozunk a folyosón. Minden jel arra mutat, hogy a Zodiac stílusa a tevékeny zárkózottság: mindenki végezze a dolgát. A hűvös tartózkodás elidegeníthetetlen jellemvonása a hivatalnak, mint a padlópaszta enyhe illata a szobákban. Néhány tisztviselő ebédidőben ugyan le szokott járni a sarki kávéházba, meginni egy kávét vagy egy pohár sört és kicsit elfecsegni, de ők maguk között fecsegnek, s jelentéktelen dolgokról; irányomban tanúsított figyelmük egy-egy udvarias fejbólintásra korlátozódik.

Magam részéről ahelyett, hogy elhamarkodott ismeretségeket kötnék, elfogadom a vállalat stílusát: jó napot, és mindenki megy a dolgára. Rudolf Bauer, aki, mint mondtam, nem buta ember, legutolsó beszélgetésünkkor figyelmeztetett:

– A legfontosabb: semmi kapkodás és maximális elővigyázatosság. Az ott elég makacs és áttekinthetetlen társaság, különben nem küldenénk magát hozzájuk megfigyelőnek. Az emberek csak szokják meg magát, érezzék maguk közül valónak. Addig csak nézzen és figyeljen, anélkül hogy valaki észrevenné, mit csinál?

– Mégis szükségem lenne valami minimális útbaigazításra, néhány adatra. Mégis tudnom kell, hogyan kezdjek hozzá, és mire figyeljek…

– Adataink nekünk magunknak sincsenek, azon kívül, amit már közöltem magával: gyanúsan szoros kapcsolatok Kelettel, gyanúsan nagy igyekezet е kapcsolatok kiszélesítésére, oly mértékben, melyek már túllépik a kereskedelmi érdekeket. Egyébként más adatokra nincs is szüksége. Értse meg: nem azért küldjük oda – legalábbis egyelőre –, hogy сselekedjék, hanem azért, hogy jelen legyen mint szem és fül.

Ezek után megmagyarázta, hogyan vehetem fel szükség esetén a kapcsolatot. Nem különösen eredeti módszer, de megszervezését nagyfokú elővigyázatosság jellemzi. Általában egész beszélgetésünk az elővigyázatosság leckéje volt, s nekem semmi szándékom elfelejteni ezt a leckét, annál kevésbé, mivel furcsa módon összhangban van azzal az egyetlen utasítással, amit a mi központunktól kaptam.

A Zodiac főigazgatóságán jó sokan dolgoznak, s közöttük mindenkeppen akad legalább egy barátkozó természetű, közlékeny ember. Nem teszek semmi különöset, hogy felfedezzem, mert biztosra veszem, ha valóban közlékeny, maga fog engem megkeresni. Így is történik. Mint kiderül, ez a barátkozó természetű ember a reklámfőnök, Konrad Reumann.

Edith gyorsan beletanult a munkába, már nem is kell diktálnom a leveleket. Elég, ha néhány szempontot adok, s ő maga megírja, még jobban is, mint én.

Ha jól emlékszem, az utolsó üzleti levél, amit én diktáltam, az illetékes bolgár importvállalatnak szólt. Ebben a levélben allegorikusán elmondtam mindent, amit el kellett mondanom, de legalábbis a legfontosabbat. A többit, majd ha megteremtik a kapcsolatot, s itt lesz az ideje. Egyébként én már csak aláírom a levelezést, így lehetőségem nyílik figyelmemet a propaganda problémáira összpontosítani. De amikor megbeszélem Van Veermeskerchennel néhány tervemet, azt feleli:

– Ne törje a fejét rajta. Beszéljen Reumáimnál, ő a reklám igazi magisztere.

Már futólag ismerem Reumannt, mégis, mikor meglátogatom, nem mulasztom el említeni, hogy a kereskedelmi igazgató javaslatára keresem fel, nehogy azt higgye, tolakodni akarok. Reumann középkorú, törékeny testalkatú ember, arca szeplős, sápadt, s arckifejezése, aranykeretes szemüvege professzoros, kissé szórakozott külsőt kölcsönöz neki. Barátságosan fogad, türelmesen végighallgatja elképzeléseimet, majd kijelenti, hogy gondolataim igen érdekesek, a kérdés azonban elég bonyolult, gondolkozni kell rajta, s ő, vagyis Reumann is tud talán néhány elképzelést javasolni, és majd jelentkezni fog az első lehetséges alkalommal. Mindez egy szóval összefoglalva számomra így hangzik: „Neked, kedvesem, fogalmad sincs erről, de én elég jól nevelt vagyok, s ezt nem közlöm veled.” Engem azonban ez nem akadályoz meg abban, hogy a barátságos szavakra ne barátságos szavakkal feleljek, hiszen a képmutatás nem valami isten tudja, milyen nagy művészet.

Mindezek után kellemesen meglepődöm, mikor másnap Reumann baráti megbeszélésre hív, mégpedig nem az irodájába,, hanem ebédre a Rembrandtplein egyik éttermébe. Szeplős asztaltársam hosszasan tárgyalja a menü tervezetét, miközben hol a szolgálatkészen görnyedő, kék szmokingos pincérrel tanácskozik, hol meg velem. Türelmesen várom a ceremónia befejezését, s szórakozottan nézegetem a kihalt teret, az esőtől nedves járdát, a fák széltől borzolt lombkoronáját s Rembrandt víztől csillogó szobrát; ez a híres Rembrandt tulajdonképpen a sarki fűszeresre emlékeztet, akinél Párizsban vásárolni szoktam.

Reumann ebéd közben jól nevelt partnerhez illően csak általánosságokról beszél: kikérdez, hogy találtam-e kényelmes lakást, nem érzem-e magam túlságosan magányosnak, és más efféléket. Csak a bonyolult étkek – nevükre már nem is emlékszem – s a felszolgált kávé elfogyasztása után tér rá arra, ami kettőnket összehozott.

– Sokat gondolkoztam az ön elképzelésein, melyekről tegnap beszélt velem. Igazán szimpatikus ambícióval fogott hozzá, hogy megnyerje a világot az ön óráinak. Különösen szimpatikusnak tűnik az ön ambíciója, ha figyelembe vesszük, hogy ezek az órák már nem is az önéi a szó valódi értelmében. És mégis… megengedi, hogy őszinte legyek?

Itt asztaltársam egy pillanatra elhallgat, szemüvege mögül várakozó pillantást vet felém, s így én bólintani kényszerülök, hogy természetesen, miért is ne, legyen csak annyira őszinte, amennyire akar.

– Az ön terve nehezen megvalósíthatónak látszik, elavultnak, ami a legfontosabb, kevéssé hatásosnak.

Reumann újra pillantást küld felém szemüvege mögül, hogy arcomról leolvassa a tiltakozás vagy az elkeseredés kifejezését. De nem olvas le semmit, hát folytatja:

– Szavaim talán brutálisan nyíltak. De az én stílusom a nyíltság, és annak ellenére, hogy elég kellemetlenséget okozott nekem, nem szándékozom megválni tőle. Különben is, szerintem sokkal illendőbb a nyíltság, mint a partner szemébe hazudni a jólneveltségre hivatkozva.

– Teljesen igaza van – bólintok, mert a szeplős pillantása immár harmadszor ugrik felém az aranykeret mögül. – Igazság szerint a mi esetünkben semmi okát sem látom, hogy ne legyünk nyíltak, mivel az ügy nem érinti sem az én zsebemet, sem az önét.

– Így van. Az ön tervezetének alapvető gyengesége egyfajta elavult reklámkoncepcióból ered. A reklám napjainkban, kedves Roland úr, azon az úton halad, amely magának a reklámnak a megsemmisüléséhez vezet. A lapok, hogy a beérkező hirdetéseket el tudják helyezni, a nyolc oldalt felemelték tizenhatra, azután a tizenhatot harminckettőre. De az emberek egy harminckét oldalas újság elolvasására sem vesztegetnek több időt, mint vesztegettek akkor, amikor az újság csak nyolc oldalon jelent meg. Amennyivel nő az oldalak száma, annyival nő az el nem olvasott anyag terjedelme. Ezért láthatunk gyakran egész oldalakat, amelyeken hatalmas betűkkel csak egyetlenegy slogan van: „Százévi haladás eredménye: Optima” vagy valami hasonló. És talán egyetért velem, de ilyen körülmények között az ön bőbeszédű fogalmazványai a Chronos előnyeiről, vaslogikájuk ellenére, haszontalan szógyűjtemények maradnak.

– De engedjen meg! A reklámokat azért nem olvassák, mert már messziről látszik rajtuk, hogy reklám. Az én információimat úgy lehetne kinyomtatni, mint valami technikai újdonságról szóló közleményt.

– Egyetlen szerkesztőség sem egyezne bele, hogy közleményként hozza le. Az ilyen információk alatt mindig ott szerepel a fizetett reklámok jelzése.

– Ebben az esetben gondolkozni kell azon, hogy a tudnivalókat négy-öt mondatba foglaljuk össze – lépek vissza.

– Egy mondatba! – helyesbít Reumann.

– De, kérem, egy mondatban nem lehet elmondani semmit. Az ön egymondatos sloganjai pontosan ilyenek: frázisok, jelentés nélkül. „Kímélje magát a csalódásoktól! Válassza a Triumphot.” vagy: „A Minerváról nem beszélnek, a Minerva beszél magáról!” Ezek a gyöngyszemek olyan tartalmatlanok, hogy ha nem lenne mellettük rajz, még azt se tudná az ember, mit hirdetnek, hűtőgépet vagy parfümöt.

Reumann mosolyogva hallgatja monológomat. Aztán megjegyzi:

– Nagyon jólesik, hogy mégis megismerkedett a mi szerény reklámtermésünkkel, bár értékelése túlzottan szigorú. Mostani beszélgetésünkben – gondolom, rájött – két ellentétes nézet csap össze a reklámról, s ez a két nézet olyan régi, mint maga a reklám. Mit szólna egy konyakhoz?

Gépiesen bólintok, mert meglep, hogy tudtomon kívül egy elméleti iskola képviselőjévé lettem a reklám területén. A pincér szinte vallásos áhítattal hallgatja végig Reumann rendelését, s nem sokkal később felszolgálja a két pohár konyakot, de olyan miniatürizált adagban, hogy szerintem ez a két mikroba meg sem éri az ide-oda járkálást. Е túlzott finomkodás felett érzett megvetésem annyira kiül arcomra, hogy szeplős barátom rámosolyog a pincérre:

– Csodás… Nem tenné meg, hogy kihozza az egész üveget?…

A pincér – bár körülöttünk ritkulnak a látogatók – mintha csak ezt várta volna, forró lelkesedéssel fogadja az újabb kívánságot. Miután asztalunkon óarany színben felragyog az alighogy kibontott, teli palack Henessy, Reumann visszatér az eredeti témához:

– A tartalmas reklámnak, melyet ön is támogat, még mindig elég sok híve van, de ennek ellenére elavult. Ma már senki sem azért olvassa a reklámokat, hogy egyik vagy másik áru előnyeiről tudomást szerezzen. Miért? Mert mindenki tudja, a reklámnak éppen az a feladata, hogy a képzelt vagy eltúlzott előnyöket hangsúlyozza, következésképp senki sem hisz neki. Ellenkezőleg: egy hatásos slogan mindig figyelmet kelt, és éppen azért, mert hatásos. Ezeket a sloganokat nem lehet elfelejteni.

Párbeszédünk ilyen szellemben folydogál, s én, mint az ellenséges iskola elismert képviselője, erőmhöz képest védem álláspontomat, miközben az aranyló folyadék szintje egyenletesen közeledik a palack, sajnos, elkerülhetetlen fenekéhez. Témánk a végéhez ér, a konyak úgyszintén, mikor Reumann újabb lökést ad a beszélgetésnek:

– Nem az az alapvető probléma, drága Rolandom, hogy melyik módszert válasszuk. Az az alapvető, legalábbis egyelőre, hogy az Ön Chronosát egyáltalában nem szabad reklámozni.

– Epilógusa valóban meglep, drága maestro – felelem, s úgy teszek, mintha az ital kissé fejembe szállt volna.

– Mégis, amit most mondtam, az az igazság! – feleli meggyőződéssel s kis alkoholos élénkséggel hangjában Reumann. – A reklám taktikája, bármilyen legyen is az, kedves barátom, mindig a kereskedelmi stratégia eredménye. A helyes stratégia, ha kíváncsi a véleményemre, a jelen pillanatban kizár mindén hangulatkeltést az ön Chronosa körül.

Megfogja a palackot, hogy a keserű pirula mellé egy vigaszpohárral szolgáljon, de a palack már csak néhány szegényes cseppet tartalmaz, meg sem érdemli hát, hogy kiöntsék.

– Mit szólna hozzá, ha változtatnánk a körülményeken? – javasolja szeplősünk. – Itt már eléggé egyhangú.

– Kísértésbe hoz… bár őszintén szólva, volt egy magánjellegű kötelezettségem…

– Feltehetően nőnemű?

– Megígértem a titkárnőmnek, hogy moziba viszem… tudja, még nagyon egyedül érzi magát ebben a városban…

– Moziba?… Gyűlölöm az olyan intézményeket, amelyek nem szolgálnak semmivel…

– Látványossággal szolgálnak…

– Á, látványossággal! A látványosságokat én csinálom. Tudom hát, mit érnek. Hallgasson ide, felmegyünk a titkárnőért, s együtt felkeresünk valami vidámabb, helyiséget. Összekötjük a mi megbeszélésünket az ön ígéretével.

– Kiváló ötlet – egyezem bele. – De csak azzal a feltétellel, ha útközben megmagyarázza nekem az ön koncepcióját a stratégiáról.

Reumann rendezi a számlát, s az összeget olyan pourboire kíséretében nyújtja át, hogy egyszerre világos lesz, miért volt olyan szolgálatkész a pincér. Kilépünk az utcára, s megindulunk a központ felé, azonban újra megered az eső, ilyen esőben pedig semmiféle komolyabb párbeszédet nem lehet folytatni, kénytelenek vagyunk tehát betérni egy kávéházba, ahol is újból visszakanyarodunk a francia konyak témájához.

– Az ön konkurrensei hatalmas és erős vállalatok – magyarázza Reumann, miután megkaptuk dupla adagunkat a napfényes italból. – Természetesen ők a Zodiacot nem tudják szétzúzni, mint ahogy önt szétzúzták volna. De azért még nem szükséges oktalanul ingerelni őket. Egyelőre csak szokjanak hozzá a gondolathoz, hogy a Chronos létezik, és – tetszik, nem tetszik– létezni is fog, de ennek nincs különösebb jelentősége, mivel senki sem fordít nagyobb figyelmet a létezésére.

– És mit csinálunk az áruval? És mi az ördögnek bővítjük éppen most a vállalatot?

– Minden termék számára, barátom, lehet piacot találni. Csak az a fontos, hogy tudjuk, melyik termékhez melyik piac illik. És pontosan oda irányítsuk, ne pedig máshova. És, természetesen, egyenek eszközeink a termék elhelyezésére.

Szeplős barátom kissé sápadt az alkoholtól, már amennyire ez lehetséges az ő természetes sápadtsága mellett, s hangja egy kissé emeltebb. Egyébként gondolatai logikusak, akárcsak az enyémek, bár nem találom értelmét, hogy nagyobb részüket ki is fejezzem.

– Az ön áruja nem híres márka, de erős és olcsó. Következésképpen ott kell elhelyezni, ahol nem annyira a márkára, mint inkább a minőségre adnak. Mindenekelőtt a vasfüggöny mögött.

A kérdés komoly, s figyelmes megvitatása nagyobb mennyiségű konyakot igényel, így, mikor végül elhatároztuk, hogy folytatjuk utunkat, már keresztnevünkön szólítjuk egymást, s lépteink Kissé ingadoznak.

Edith különösebb öröm nélkül fogad bennünket, rám pedig olyan pillantást vet, melynek hatására, ha érzékenyebb természetű lennék, egyszerűen összeomolnék. Tényleg megígértem titkárnőmnek, hogy délután moziba viszem, de a délután – bár ebbe a fogalomba elég hosszú idő belefér – valószínűleg elmúlt, mivel már mindenütt kigyulladtak a lámpák.

Edith, fel sem tételeztem volna róla, taktikusan úgy dönt, hogy jó képet vág, és nem rontja el hangulatunkat. Hamar megtalálja az ünnepi vidámsághoz illő tónust. Hízeleg neki Reumann néhány keresetten banális bókja, s csodálkozva veszi tudomásul az új helyzetet, vagyis hogy a szeplős Maurice-nak nevez.

– Még mindig nem találtak maguknak egy jó lakást? – csodálkozik Reumann, miután lenézően megszemlélte szállodai környezetünket, mely mellesleg elég modern és barátságos.

– Ha az ember jó lakást akar találni, akkor jó ismerősökre van szüksége – jegyzi meg Edith, miközben haját hozza rendbe a tükör előtt.

– De hát a Zodiac a jó ismeretségek kimeríthetetlen lelőhelye – kiáltja emelkedett hangon a szeplős.

– Így lenne? – feleli titkárnőm. – Én meg azt hittem, hogy a Zodiac egy frizsider, mégpedig hidegebb a többinél.

– Frizsider? Ha-ha-ha, jól megmondta. Bár nem egészen pontosan. Legalábbis, van kivétel.

– Igen – szólalok meg. – Van kivétel. Konrad nem frizsider.

– Pontosan. Én nem vagyok az – erősíti Reumann. – Be is fogom bizonyítani. A lakással pedig számíthattok rám.

Edith már majdnem elkészült, tulajdonképpen egész délután kész volt, így hát felesleges időhúzás nélkül az éjszaka gyönyörei felé vesszük utunk. A gyönyörök kezdetét a vacsora jelenti az egyik drága étteremben, ahol is minden újabb fogást és minden újabb butélia bort hosszas, elmélyült vita előz meg Reumann és a maître d’hôtel között. Majd szeplős barátom az Eva új műsorát javasolja… s mi áttelepülünk az Évába, s éppen abban a pillanatban, mikor egy félmeztelen mulatt nő kezének, csípőjének bonyolult tánca kíséretében igyekszik megszabadulni ruházatának utolsó maradványaitól. A következő számok annyiban különböznek az elsőtől, hogy itt a művésznők nem mulattok.

– Remélem, nem botránkoztatja meg a sztriptíz – mondja Reumann a második üveg pezsgő után, látva, hogy Edith majdnem háttal ül a pódiumnak.

– Nem, csak untat.

– Joggal – ismeri el azonnal a szeplős. – A sztriptíznek csak úgy van értelme, ha olyasmit tár fel, ami megéri, hogy az ember odanézzen. És itt, ezeknek a hölgyeknek a teste egyáltalán nem rendelkezik ilyen tulajdonságokkal.

– Nem is olyan rosszak – mormolom elnézően.

– Különösen azok számára, akik nem túlzottan igényesek – veti oda nekem Edith, mert még mindig nem felejtette el vétkemet.

– Ha ez célzás akar lenni, nem különösen találó – jegyzi meg jólelkűen Reumann. – Miután barátunk éppen magát választotta titkárnőnek…

– Ne szédítsen meg a bókjaival. Elég nekem a pezsgő.

– Bókok? Maga egyáltalán nem ismeri fel saját értékeit. Hogy akadhattál erre a gyémántra, drága Maurice?

– Hm, gyémánt! Ne túlozzunk – dünnyögöm.

– Mindenesetre istentelenül ragaszkodik hozzám.

Edith gyilkos pillantást vet felém, de én úgy teszek, mintha teljesen elmerültem volna a látványosságokban, melyek ezúttal is vetkőzésre korlátozódnak.

– Nem értékeli saját magát úgy, ahogy kellene, és Maurice sem értékeli magát – mondja a szeplős, már nem éppen világos kiejtéssel. – Féltékennyé kellene hogy tegyelek, drága Maurice. Sajnos, a hölgy termetben eléggé felülmúlja az én kaliberemet.

– Nem tudja megijeszteni, ő már bejelentette, hogy számít a hűségemre – felel helyettem Edith.

Dialógusunk vagy helyesebben trialógusunk így folytatódik, vagy majdnem így a másik két szórakozóhelyen is, ahová Reumann még elcipel, azzal a jelszóval, hogy mutat nekünk valami kevésbé vulgárisát. Ez a kevésbé vulgáris ugyancsak vetkőzés, egyéni és kollektív, s ha ezek között meg az előzőek között akad is némi különbség, ezt a különbséget én személy szerint képtelen vagyok felfedezni.

Reklámfőnökünk hősiesen igyekszik ébren tartani a beszélgetést, bár a szavak és a mondatok összeállítása már bizonyos nehézséget okoz számára. Hol hozzám beszél, hol Edithhez, de leggyakrabban Edithhez. Titkárnőm olyan magatartást vett fel, melyet csak helyeselni lehet: mellőzi a mester-kéltséget, de a felesleges kacérságot is, s mindezt fűszerezi egy kis durva nyíltsággal – еz pedig az őszinteség látszatot kelti.

Késő éjjel válunk el Reumanntól a szálloda bejárata előtt. Felkísérem Edithet a szobájába, itt hirtelen elfog a gyengeség, és egy kicsit ledűlök az ágyra.

– „A te sztriptízed a legszebb mindegyik között” – mormolom, miközben figyelem titkárnőmet, amint estélyi öltözékét éjszakaira cseréli.

– Sztriptízen kívül másra ne is számíts – válaszolja lakonikusan. – Egyszerűen idegbajt kaptam miattad ma délután.

– Én azonban nyertem magamnak egy jó barátot. A barátság szent dolog, drága Edith. Különösen egy frizsider esetében.

Edith nem vitatkozik. Ez felbátorít, hogy baráti ölelés segítségével megpróbálkozzam elűzni a kapcsolataink fölött tornyosuló fellegeket. Barátnőm nem túlságosan ellenkezik. Ez a jó ebben a nőben, meg rossz is, mert a közelség pillanatait nem az odaadás öröme követi, hanem az álnok elhúzódás.

*

Egy véletlen ivászat nem mindig nyitánya annak a szent dolognak, amit barátságnak neveznek. Gyakran akivel előző éjjel meleg szeretettel veregettük egymás vállát, másnap csak egy hideg „Jó napot! Hogy van?” -t mond, amikor találkozunk, s, azzal továbbmegy. Természetes hát, hogy kellemesen meglepődöm; mikor két nappal később Konrad Reumann lép be irodámba, bókot mond Edithnek, barátságosan kezet ráz velem, majd közli, hogy talált nekünk lakást.

– Éppen most telefonáltak… még magam sem láttam, de biztosítottak, hogy csodás. Ha akarjátok, ma este felugorhatunk.

– Örömmel – nyugtázom –, de egy feltétellel: ezúttal a mi vendégünk leszel.

Reumann természetesen kijelenti, hogy erre egyáltalán nincs szükség, és éppen mi vagyunk a vendégek és a többi, de végül is beleegyezik, s megbeszéljük a találkozót.

– Te bolond vagy! – fakad ki Edith, mikor ebédelni indulunk. – Ez a te barátod egy színész, méghozzá nem is első osztályú. Azért küldték, hogy téged szemmel tartson, és ez a csodálatos lakás biztos tele van mikrofonokkal.”

– Biztos… – helyeslek. – De van ennek jelentősége? Még ha olyan lakást bérelnénk is, ahol nyugodtak lehetünk, hogy nincs mikrofon, ott már csak elővigyázatból is úgy kellene viselkednünk, mintha lenne. Ebben az esetben pedig van valami jelentősége? És elutasítani egy szép lakást, amikor semmilyennel sem rendelkezünk, már gyanút eb-reszt.

A lakás valóban csodálatos, ha nem törődünk a feltételezhető lehallgató készülékkel. Majdnem egy egész ház – egy kacér, keskeny, magas házacska, mint a mesében, vörös téglából, fehér ajtóval és fehér ablakokkal, s csak kétutcányira a Zodiactól, pontosan a zöldes, állott vizű csatornán átvezető hidacska mellett. A földszinten lakik a háziasszony, egy idős, járadékos nénike a régi jó időkből. A középső emeleten háló, konyha, fürdőszoba és hall, a felsőn háló és fürdőszoba meg egy virággal borított terasz. Nagyon világos és nagyon tiszta helyiségek, a tapéta pasztellje kellemesen harmonizál a bútorok pasztelltónusával. Az emeletek között nincs semmi kapcsolat, hacsak a közös lépcsőt nem számítjuk, így hát nem áll fenn annak a veszélye, hogy a titkárnő túl gyakran lesz főnöke terhére – vagy fordítva. Csak részeg utasíthat vissza ilyen lakást, én pedig nem bírok folyton részeget játszani.

– Na, mit szóltok hozzá? – kérdi szerényen Reumann, de hangjában van valami csendes diadal. ч

– Csodálatos! – reagál elsőnek Edith. – De hát itt nekem úgysincs szavam.

– Csodálatos! – erősítem meg én is – Drága Konradom, felbecsülhetetlen szívességet teszel nekünk.

– Ó, szívességet, ami nekem nem kerül semmibe – feleli a szeplős még mindig az előbbi szerény, de diadalittas tónusban.

Ezek után útnak indulunk, hogy megünnepeljük a honfoglalást.

Barátságunk Reumann-nal észrevétlenül a hétköznapok megszokásává válik, s csupán a sarki kávézóban ebédidőben közösen elfogyasztott feketére korlátozódik, valamint egy délutáni aperitifre ugyanott, de hát ez nem is kevés egy olyan városban, mely teli van ismeretlenekkel. Általában véve, szeplős barátom komoly, csendes ember, inkább hajlamos válaszolni az ember kérdéseire, mint kérdezni. És mégis, ő lenne a legutolsó a Zodiacban, akinek kérdéseket mernék feltenni.

Konrad Reumann – ezt a nevet szedtem ki Morandiból. Morandi egyetlen kapcsolata a felderítő szervezettel.

*

Már egy hónap is elmúlt, mióta Amszterdamba érkeztünk. Mögöttünk vannak már az ellenőrzések, a kihallgatások, az ismeretlen város kényelmetlenségei úgyszintén. Életünk a dolgos hétköznapok rendezett csatornái között folydogál, a szó betű szerinti és átvitt értelmében, csatornák mentén közlekedünk nyitott ernyőink alatt, munkába megyünk, „majd hazatérünk a munkából, bejárjuk a környéket, van már házunk, megszokott éttermünk, és túl sok időnk az unalomra.

Hollandia gazdag ország. Különösen nedvességben. Itt minden nyirkos: az égbolt, az árnyékos, buja ligetek, a fák sűrű, zöld lombja, a számtalan csatorna, tó, nádas, a nedves szél és az eső, az álnok, a képmutató, egyszer úgy tesz, mintha nem esne, másszor szakad, egyre jön a felhőkből. Ha itt az emberek rohannánk vagy legalább sietnének az esőben, egész életükben futhatnának. De itt nyugodt emberek élnek, nem idegesítik magukat semmiségekkel. A gyerekek a járdán játszanak az esőben, az asszonyok a kapu előtt pletykáznak az esőben, a fiatalok csoportokba verődve vitatkoznak vagy szeretgélnek az esőben, nem beszélve a szerelmesekről, mert ők itt is, mint a világon mindenütt, a szabadban csókolóznak, s ügyet sem vetnek a meteorológiai jelentésre.

A nedvességtől, a felhőktől itt minden mogorvának és szürkének látszik. Talán ezért vonzódnak a hollandok a tarka, harsány holmikhoz, a virágokhoz a házak, körül vagy cserépben, a fényes réztárgyakhoz, a kék delfti porcelánhoz, a tarkabarka utcai verklihez, a fúvószenekarok fényes trombitáihoz, a képekhez és a színes kirakatokhoz. Talán ezért borítja a házak homlokzatát vörös és sárga tégla, talán ezért fénylenek friss fehérre mázolva a házak farészei, talán ezért csillog mindenütt a vakítóra sikált sárgaréz, talán ezért díszíti az öregek pipáit vidám virágminta, sőt még a gömbölyű holland sajt is világospiros, mint a paradicsom.

Általában – ha az embernek van ideje földrajzzal foglalkozni – Hollandia kellemes ország, csendes, rendezett településekkel, álmos, zöld vizekkel, rajtuk fehér bárányfelhők úsznak és fehér récék; megkapó – ódivatú ország, ahol a kerékpár még mindig használatban van, s ahol az emberek aránylag kevéssé szenvednek korunk büntetésétől, a neurózistól.

Felületesen szemlélve, most, hogy a Zodiac tisztviselője lettem, jóval beljebb kerültem ebbe a homályos ügybe, mint valaha is. Személyes tapasztalatokat szereztem, hivatalos kapcsolatban vagyok a legtöbb fejessel. Nemcsak ismerem, de barátja is vagyok a Reumann név viselőjének. És mégis, ennek az előrehaladásnak a reális haszna jelen pillanatban nulla. Mert nem ülhetek oda a kávéházban szeplős barátomhoz, hogy barátságos mosoly kíséretében megkérdezzem tőle:

– Mit tudsz mondani, drága Konradom, a felderítésről? És hogy van itt nálatok megszervezve ez az egész?

Úgy érzem magam, mintha egy hermetikusan elzárt, Zodiac márkájú páncélszekrény előtt állnék. Teljes bizonyossággal tudom, hogy a szekrény^1 rejteget egy-két érdekességet, még sincs lehetőségem kinyitni, de még meg sem érinthetem, hacsak nem kívánom felébreszteni a riasztóberendezés csengőjét. Nem marad más számomra, mint ülni a fenekemen és várni. Ülni a fenekemen, és várni bizonytalan ideig, valami bizonytalanra.

A csendes, álmos csatornák vizén lassanként megjelennek a száraz falevelek. A reggelek hidegebbek, s a korai órákban átlátszó, fehér felhők lógnak az utcák felett. A pillanatonként meginduló, majd abbamaradó záporokat a felhők megállapodottabb aktivitása váltja fel: lassan esik, alig észrevehetően, de órák hosszat. Egyszóval beléptünk az aranyos szeptemberbe.

Egyik nap, dél körül a nehéz nevű óriáshoz hívnak. A szoba sarkában álló asztalka megrakva üres Tuborgos üvegekkel, s ebből látható, hogy nem én vagyok ma az első vendég. Van Veermeskerchen a szokásos szívélyességgel fogad, és helyet mutat íróasztala mellett. Barátunk izzadt és vörösképpen a lángra lobbanás előtti állapotban.

– Reumann már beszélt önnel a Chronosra vonatkozó tervekről?

– Említett valamit a keleti piacokról.

– Pontosan. Éppen ezen a piacon fogja végrehajtani az első áttörést.

– Már mindenhova elküldtük az ajánlatunkat.

– Tudok róla. És ez, természetesen, nagyon jó. De egy üzlet realizálásának legbiztosabb módja a személyes kapcsolat.

És miközben nedves, világos szemével nyájasan szemlél, már mondja is:

– Mit szólna például egy bulgáriai kiránduláshoz?

– Miért ne! – felelem késlekedés nélkül és a leghétköznapibb hangon. – Csak attól félek, nem ismerem eléggé a körülményeket.

A világos szemek tovább szemlélgetnek, de most mintha a vidámság szikrája villanna fel bennük:

– Felesleges a félelem. Reumann is önnel megy. Ő ismeri a körülményeket.

– Nagyon jó – bólintok készségesen. – Kinek kell átadni az útlevelemet vízumoztatni?

– Senkinek – feleli az óriás, még mindig ugyanazzal a vidámsággal. – Bulgáriában most nincs vízumkényszer.

És hogy az adagból semmi se hiányozzék, hozzáteszi:

– Holnap reggel indulnak.

„Csodálatos”, gondolom, mikor kilépek az irodából. „Csodálatos”, ismételgetem, míg a hosszú folyosón lépkedek. Az ellenőrzés csúcsa. Végleges és általános. Ez a rózsaszín szalonnahegy majdhogy a pofámba röhögött. Reggel indulunk. Délben megérkezünk. És persze, már a repülőtéren akad valaki, aki odakiált: „Né, az Emil! Hova tűntél, jó ember?”

HATODIK FEJEZET

Felhőtlen égbolt alatt utazunk a KLM-gép fedélzetén, s felhőtlen lelkiállapotban, legalábbis ami engem illet. Reumannt – gondolom – meglepi hangulatom, de nem árulja el magát. Fogalma sincs róla, min mentem keresztül, míg ezt a felhőtlen lelkiállapotot sikerült biztosítanom.

Már egy héttel korábban megteremtettem a kapcsolatot. Diszkrét, biztonságos s eddig még felhasználatlan. De mikor tegnap ebédidőben hűséges titkárnőm kíséretében kiléptem a Zodiacból, már számot vetettem vele, hogy ezen a délutánon közelről és lerázhatatlanul követni fognak. Nem is csalódtam. Kíséretem a lehetőségekhez képest diszkréten jött a nyomunkban, de nem annyira, hogy Edith észre ne vette volna.

– Gondolom, követnek minket – suttogta nyugtalanul, miután kiléptünk az étteremből, s hazafelé indultunk, szokásos félórás pihenőnkre.

– Csak nem kérdezősködtél feleslegesen, vagy nem követtél el valami ostobaságot?” – morogtam.

– Kérlek, hagyd abba! Nem vagyok gyerek.

– Tehát nincs mitől félned. A legfontosabb: tégy úgy, mintha észre sem vennéd.

Edith pontosan így is cselekedett. Egyébként a tapasztalat egyre jobban meggyőz róla, hogy titkárnőm azok közé a nők közé tartozik, akiknél a neuraszténia a legcsendesebb és aránylag legel-viselhetőbb formában jelentkezik.

Odahaza, a halványkék hálószobában elnyújtózkodtam ágyamon, szememet az ablakon keresztül kimeresztettem az alacsonyan lógó felhőkre, s azt láttam, hogy éppen most törik a fejüket, lezúdítsák-e a soron következő esőadagot, vagy még várjanak-e egy – kicsit. Időnként megnéztem az órám, de a nagymutatót, úgy látszik, tökéletesen megfertőzte a kismutató lustasága, s míg elért a kettesre, nekem úgy rémlett, mintha nem percek, hanem órák teltek volna el.

Felemeltem a kagylót, tárcsáztam:

– Frankot kérem.

– Ilyen nevű nincs nálunk.

– Nem a férfifodrászat?

– Még hogy férfifodrászat!

És a vonal másik végén lecsapták a kagylót.

„Szóval tévedés – mondtam magamban. – Bár tudatos.” És újra tárcsáztam. Ezúttal valóban a fodrászat jelentkezett, Frankot a telefonhoz hívták, és mi öt órára hajvágást meg egy szerény fiatalítási hadműveletet tűztünk ki.

Amikor azonban nem sokkal később Edithtel együtt a Zodiac felé indultunk, távolról újra követett valaki, de ezúttal valaki más. És amikor háromnegyed öt tájban elhagytam a hivatalt, s a fodrászat felé vettem utam, hátam mögött újra volt valaki.

Összekötőmmel egy kávéház utcai ernyője alatt kellett volna találkoznom, útban a fodrászszalon felé. Az ember a helyén volt, már messziről láttam, ő is látott engem, de eszébe sem jutott mutatni, hogy érdeklődik irántam. Előhúztam egy cigarettát, szám jobb sarkába dugtam, s miközben mentem tovább, szórakozottan kutattam zsebeimben gyufa után. Mire az átkozott gyufa megkerült, már magam mögött hagytam a kávéházat.

Egy meg nem gyújtott cigaretta bizonyos esetekben többet is jelenthet egy meg nem gyújtott cigarettánál. Az én cigarettám jelen esetben egy egész szósorozatot helyettesített: „Nyomomban vannak. Egy óra múlva villámtalálkozás a megbeszélt helyen.”

Míg Frank fiatalítási műveleteket végzett rajtam – persze a lehetőségekhez képest –, a megfigyelés tovább folytatódott, ezúttal egy, a fodrászattal átellenben levő cukrászda ablakán keresztül. Mikor kiléptem, őröm a cukrászdából újra nyomomba szegődött. Órámra néztem. Éppen ideje sietni a megbeszélt helyre.

Egy órával a meghiúsult kávéházi találkozó után, percnyi pontossággal érkeztem a kalverstraati áruházba; a bejáraton keresztül sűrű patakban hömpölygött egymással szemben a belépők és távozók áradataikkor már jobb markomban nem volt semmi. A villámtalálkozás megtörtént. Nem maradt más hátra, mint ezt-azt bevásárolni az útra.

Követhetnek nem egyedül, de ketten vagy akár öten is”, lehetnek akármilyen közel, sőt körül is vehetnek, mégis képtelenek megakadályozni a villámtalálkozást, ha elég ügyesen csináljuk. Mert a kopók közül egy sem tudhatja, hol, kivel és mikor kell találkoznunk, s tömegben, ahol az ember sok mindenkivel összeütközik, lehetetlen felismerni, kivel ütközünk össze szándékosan, egy pillanatnál is rövidebb időre, csupán annyira, amennyi elegendő, hogy valamit áttegyünk egy másik kézbe.

Jelen pillanatban tehát nincs más dolgom, mint elterpeszkedni az ülésen, hallgatni a repülőgép motorjának egyenletes, fülsiketítő bugását, és csendes kárörömmel szemlélni Reumann alig titkolt megütközését.

A gép széles ellipszist ír le, s megkezdi a leereszkedést; ekkor szeplős barátunk a fülembe súgja:

– Neked nincs kézipoggyászod, nekem pedig a kézitáskán kívül még két bőröndöm is van. Elvennéd tőlem a kistáskát addig, amíg átmegyünk a vámon?

– De, kérlek, Konrad, természetesen. Miért ne.

És íme, már le is szálltunk Vrazsdebnán, s én kezemben viszem Reumann táskáját, mellesleg ez a táska, kis méreteit figyelembe véve, elég súlyos; keresztülmegyünk azon a helyiségen, ahol a vámvizsgálat folyik, de minket minden formalitás nélkül átengednek. Amíg bőröndjeinkre várunk, a szeplős nem téveszt szem elől, de az én hangulatom még mindig olyan felhőtlen, mint az előbb, s ha egyszer-egyszer körülnézek, kíváncsiságom nem lépi túl az ismeretlen helyre került ember természetes kíváncsiságát. A természetes kíváncsiság segítségével meggyőződöm, hogy két ismerős is akad körülöttünk. De ők úgy tesznek, mintha nem ismernének, s az elégséges bizonyíték, hogy közleményem elérte célját.

Bőröndjeink feltűnésével egy időben a kijárat felől feltűnnek vendéglátóink, s kiderül, hogy Reumann korábbi látogatásaiból már ismeri őket. Vendéglátóink – egyébként teljesert érthető – figyelmük nagyobb részét Reumann-nak szentelik, és velem mint másodosztályú vendéggel bánnak.

– Már két hete tudjuk, hogy készül hozzánk – mondja hármójuk közül a főember –, de nem vártuk ilyen hirtelen. Remélem, megbocsátja hát, hogy nem készültünk fel úgy, ahogy kellene.

– Ugyan, ne nyugtalankodjék! – válaszolja Reumann– Nem fogadásokra és estélyekre jöttünk, hanem dolgozni.

– Mennyi ideig szándékoznak maradni?

– Azt hiszem, három nap elég lesz, nem? – fordul felém illendőségből a szeplős.

Bólintok, szintén illendőségből, mert ezekben az ügyekben ő dönt.

– Kiváló, akkor indulhatunk! – jelenti ki a vendéglátók főnöke.

Sofőreink elveszik bőröndjeinket, egyik a kis-táskát is ki akarja venni kezemből, de Reumann jelentőségteljes pillantására a táskát magamnál tartom.

Nem tudom, hogy készültek fel a kereskedők, de a mieink szemmel láthatóan a lehető legjobban elrendeztek mindent. A repülőtérről villámgyorsan a Rila szállóba szállítanak, elhelyeznek két, különböző emeleten levő szobában, és bejelentik, hogy félóra múlva tálalva van az ebéd. Alighogy vendéglátóink elhagyták a színteret, lemegyek Reumannhoz, és átadom a táskát. Szeplős barátom a kistáskát az egyik bőröndben helyezi el, melynek zárszerkezete túlságosan erős és bonyolult egy egyszerű utazóbőrönd „szükségleteihez képest.

– Aranyrudak vannak benne? Majd” leszakadt tőle a karom.

– Nem arany, de nem is olyasmi, amit csak úgy felelőtlenül lehetne ide-oda dobálni – válaszolja a reklám főnöke.

És hogy bizalmatlansága ne sértsen, hozzáteszi:

– Majd később megmagyarázom.

Az ebédet egy kisebb szalonban tálalják fel, melyet ajtók és függönyök rejtenek a kíváncsi tekintetek elől. A széles asztal körül hatan ülünk: mi ketten és négy bolgár. kereskedő. Egyiket sem ismerem, s jobb így, mert nincs kimerítőbb, mint szemben ülni egy ismerőssel, és egész idő alatt úgy tenni, mintha nem ismerném.

Ketten elég elviselhetően beszélnek franciául, s ez megkönnyíti, hogy – Reumann nagylelkű beleegyezésével – néhány bevezető megjegyzést tegyek a Chronos órák előnyeire vonatkozóan. Megjegyzéseimre nem túlzóit, de reménykeltő érdeklődés a válasz. Reumann ezalatt a másik két bolgárral folytat eszmecserét arról, hogy Zodiac esetleg el tudna helyezni valamennyi bolgár terméket, de az eszmecsere nem akadályozza, hogy figyelmesen kövesse, mit beszélek, és mit cselekszem. Az én beszélgetésemben azonban nincs semmiféle kétértelműség.

Ebédünk befejeztével félóra szünetet irányozlak elő, és utána kerül sor az első üzleti tárgyalásra a minisztériumban. Reumann célozgatni próbál rá, hogy kissé elfáradtunk az úton, de hát a tárgyalás időpontját már kitűzték. Felmegyünk szobáinkba, s bár mint említettem, a pihenő mindössze félóra, a szeplősnek mégis kétszer sikerül felhívnia telefonon, hogy elfecsegjen velem egy keveset. Közben kétszer személyesen is felkeres, először elkéri a kölnimet, másodszor pedig együtt indulunk lefelé. Mégsem akadályozhatja meg, hogy az egyik szünetben ki ne menjek az erkélyre friss levegőt szívni.

Egy férfi könyököl a szomszéd erkély korlátjára, s szórakozott tekintete lent jár a téren. A férfi régi barát, még a szolgálatból.

– Az embered jó rövid pórázra fogott…

– Eszébe se jut, hogy elengedjen.

– Meg kell találnod a módját, hogy még ma éjjel leírd, ami közölnivalód van, mert tanulmányozni akarják. Holnapután este hívni fognak.

– A pasas folyton figyel.

– Arra ne legyen gondod. Ma este, ha elkészültél, nekem adod át a jelentést, ugyanitt. Akarsz még valamit mondani?

– Ljubót megölték.

– Mi is így gondoltuk. Csak nem ez?

– Ez a szervező.

A férfi újra a teret nézi. Tudom, mire gondol, mert én is ugyanarra gondolok, de. nem minden tartozik a munkához, amire gondol az ember. Ebben a pillanatban kopognak az ajtómon, és én belépek a szobába.

– Gyalog mehetnénk – ajánlja Reumann lefelé a lépcsőn. – A minisztérium csak pár lépés innen.

– Miért is ne! Legalább járunk egyet a városban – egyezem bele, de gondolatban a pokolba kívánom barátomat.

Azonban a kocsi már ott áll, mikor kilépünk a szállóból:

– A tárgyalást nem a minisztériumban tartjuk. Kellemesebb helyet választottunk – magyarázza a kereskedő, aki értünk jött.

Mégis este, a tárgyalás befejezése s a vacsora kezdete között marad egy szabad félórácska, mert egy program, amelyben nincsenek pauzák, túlzottan gyanús lenne. Mint vártam, a szeplős nyomban kihasználja a lehetőséget, és megsétáltat az utcán, hogy lássa, van-e, nincs-e ismerősöm ebben a városban.

Sajnos, van. Éppen mikor a Bulgária kávéház ablakai előtt sétálunk el, velünk szemben feltűnik egy szomszédom, egy üresfejű locsi-fecsi ember, akivel nem vagyok annyira jóban, hogy tudná, hol dolgozom, de annyira rosszban sem, hogy szó nélkül menne el mellettem. Ez a vén pletykafészek már messziről integetni fog nagy barátságosan, és meg fog állítani, és boldogan meg fogja veregetni a vállamat, és meg fogja kérdezni, hogy „no, nézd csak, a Boev, hát te hova tűntél?”, vagyis naiv idiotizmusával pillanatok alatt tönkretesz egy kombinációt, melyet oly sok agy, oly hatalmas erőfeszítéssel alkotott.

Е pillanatban a pletykafészek elég messze van tőlünk, de úgy vánszorog a járdán, hogy az alkonyi szürkület ellenére sem tudok majd észrevétlenül elmenni mellette. Hirtelen megállok az idegen nyelvű könyvesbolt kirakata előtt, és hátat fordítok a járdának.

– Találtál valami érdekeset? – kérdi Reumann bizalmatlanul.

– Igen, de nem a kirakatban. Azt hiszem, követnek minket – felelem.

– Hallucinálsz, kedvesem – jegyzi meg a szeplős, és már indulna tovább.

– Nem hallucinálok. Várj két pillanatot, és magad is meggyőződhetsz róla.

„Várj, amíg tovább megy a pletykafészek”, teszem hozzá magamban, mert a pletykafészek éppen ebben a pillanatban halad el mögöttünk, és én jól látom arcát az üvegen. Közben hálát adok az istennek, hogy е világon a legutolsó dolog a német nyelvű irodalom lenne, ami iránt érdeklődik.

Egyébként valóban követnek bennünket, ez egyik apró részlete a tartózkodásommal kapcsolatos előkészületeknek, s célja, hogy Reumann legalábbis egy ideig ne érezze magát túlságosan szabadnak. Aki a feladatot kapta, pontosan az utasítások szerint hajtja végre, vagyis elég ügyetlenül. Megáll mögöttünk, majd látva, hogy mi is állunk, tovább folytatja útját, és valamivel arrébb, a bolgár könyvkereskedés előtt állapodik meg.

– Igazad van – látja be Reumann. – Ez az alak tényleg minket követ. Legközelebb azonban, ha észreveszed, hogy követnek, drága Maurice-om, legokosabb, ha úgy teszel, mintha észre sem vennéd.

Ez a bölcs tanács tanúsítja, szeplős barátom egyre inkább hajlandó engem a jámbor bolondok közé sorolni, de ez a jelen helyzetben egyáltalán nem elkeserítő számomra. Visszafelé vesszük utunk, a szállóhoz, az ismeretlen útitárs pedig továbbra is a nyomunkban halad.

– Ez az alak kezd az idegeimre menni – szólalok meg, míg a félhomályban keresztülmegyünk a városi parkon.

Reumann lenéző tekintetet vet rám:

– Hidegvérűbbnek gondoltalak.

– Üzleti ügyekben tényleg hidegvérű vagyok. De ha az ember egy sleppet húz maga után…

– Talán egyszerű ellenőrzés – nyugtat meg szeplősünk. – Holnap kiderül.

Mindez nem akadályozza jó hangulatunkat a vacsorán, hála a pompás italoknak, s a desszertet követő, sokszor megismételt konyakadagoknak. Reumann a fogyasztásban nem marad el a többitől, de nekem már vannak tapasztalataim kitartásáról, így hát visszatérve a szobába, nem kezdem el azonnal írásbeli feladatomat. Ésszerű halasztás. Tíz perc sem telik el elválásunk óta, a reklám igazgatóját máris ott eszi a fene a szobámban, hogy megkérdezze, nincs-e véletlenül egy aszpirinem, s látva, hogy nincs, az aszpirin helyett baráti beszélgetés következik mindenféléről. Szívesen veszek részt az eszmecserében, nyoma sincs rajtam a fáradtságnak, átengedem Reumann-nak, hogy kifárassza magát a beszédben, és végre kijelentse, ideje lefeküdni, mert holnap dolgozni kell.

Nekem ugyan még ma este kell dolgoznom. Az íróasztal fiókjában megtalálom az íráshoz szükséges kellékeket, és a legrövidebben, de hézagok nélkül előadom, mi történt Velencétől Amszterdamig bezárólag. Ezután kilépek az erkélyre, és átnyújtom kézírásomat régi barátomnak a szolgálatból, aki úgy könyököl a korlátra, mintha egész nap el sem mozdult volna onnan.

A program többi részét feszített ütemben teljesítjük: két tárgyaláson vitatkozunk és alkudozunk a Chronos órákról, három megbeszélés a bolgár partner kereskedelmi érdekeiről, néhány látogatás vállalatoknál és gépeik megtekintése, néhány vizit közepes beosztású főnököknél további üzleti lehetőségek kitapogatása céljából, nem számítva a különböző ebédeket és vacsorákat, melyeket hol ez, hol az a hivatal ad zárt ajtók mögött. Ennek ellenére Reumann a két nap alatt kétszer is talál hézagot, elég széleseket, hogy sorsdöntő eseményeket idézzenek elő.

Az első egyórás hézagot újra kísérleti sétának szenteltük a városban. Ezúttal fényes nappal sétálunk, és bár ebben a kora délutáni órában a város viszonylag csendes, és valószínűleg megtörténtek az elővigyázatossági intézkedések, mégis mozgósítanom kell minden színészi képességemet, hogy eljátsszam a gondtalan külföldi szerepét, aki úgy ugrál az ismeretlen utcákon, mint isten madárkája.

Ez a pasas, ez a Reumann, szemtelenül a város legforgalmasabb ütőerén, a Graf Ignatieven vezet keresztül, azután befordulunk a Ruszki bulvárra, a Szabadság park irányában. Inkvizítorom képes lenne elhelyezni engem a Berlin kávéház előtt, de szerencsére nem találunk üres asztalt, így hát folytatjuk utunkat a park felé. Már elértük a hidat, és készülünk visszafordulni a kínok útján, mikor szemben velünk feltűnik egy ismerős, ezúttal azonban a női nem képviselője.

Régi-barátnőm. Ugyanaz, akitől ötéves fiam lehetne. Soha nem szakítottuk meg kapcsolatainkat, a diplomáciaiakat, akarom mondani, tehát majdnem biztos, hogy normális körülmények között megállítana, csak úgy, női hiúságból, hogy lemérje érzéseim hőfokát. De most a körülmények nem normálisak, és én már messziről keményen, kitartóan nézem, mert szuggerálni akarom. A nő már messziről észrevesz, elkapja tekintetem, és érdekes, ő, aki, soha, semmit nem értett meg, most azonnal megérti, és félrenéz. Ő jól tudja, mivel foglalkozom, nem csodálatos, hogy kitalálja helyzetemet, bár talán túlértékelem, s nem talált ki semmit, tekintetemet pedig egyszerűen a rosszindulat jelének gondolja, és ezért húzza fel az orrát.

A másnapi hézagot – utolsót itt-tartózkodásunk alatt – nem tálcán kínálták. Reumann harcolta ki nehéz munkával; egész délután rosszullétet szimulált. Szeplősünk szemmel láthatóan szeretne magára maradni s a cégek kísérletei, hogy minél több árut erőszakoljanak a Zodiacra, kezdik bosszantani. Végre házigazdáink elhatározzák, hagynak lehetőséget az álbetegnek, hogy kinyújtózkodjék az ágyán.

Ez estefelé történik. Reumann megvárja, míg a minket kísérő kereskedő kimegy a szobából, s ujjával magához hív.

– Ide hallgass, Maurice – suttogja. – Szeretnélek megkérni egy szívességre.

– Ha futja az erőmből…

– Mindenképpen futja. Nem nagy dolog, magam is megtenném, de megértheted, kellemetlen lenne a városban sétálgatni, miután egész délután a beteget játszottam. Ezenkívül te itt még újonc vagy, gyanún fölül állsz. Szóval…

Gyorsan és még mindig suttogva előadja, hogy milyen szívességről van szó. Vegyem a kézitáskát, és menjek le az utcára. Keressem meg a Tolbuhin bulvárt – első utca jobbra, a lovas szobor mögött –, ezt és ezt a számot, ezt és ezt az emeletet. Csengessek három rövidet, és keressem X. urat. Mondjam X. úrnak: „Bocsánat, tud franciául?”, erre a felelet: „Értek, de lassan beszélek.” Miután bevezettek a lakásban, közölnöm kell, hogy Bemard küldött, és a kérdésre: „Melyik Bemard, a fiatalabb vagy az idősebb?”, azt felelem: „Bemard, az apa.” Ezek után náluk hagyom a táskát, és hazajövök.

– Láthatod, egész egyszerű.

– És ha valaki jön utánam?

– Ha valaki megy utánad, egy kört csinálsz, és visszajössz a táskával. Tegnap nem követett senki. Ma még kevésbé valószínű, hogy követni fognak. Természetesen nyisd ki a szemed, de ne lássák rajtad, hogy figyelsz.

– És ha elkapnak?

– Butaságokat beszélsz. Azt hittem, bátrabb vagy.

– Nem a bátorságról vagy a gyávaságról van szó. De az embernek minden lehetőséggel számolnia kell. Ugyanúgy, mint egy üzletkötésnél.

– Na és, ha elkapnak, ami nem történhet meg, majd valamit kitalálsz: régi ügyfeled, mikor hallotta, hogy Bulgáriába készülsz, megkért, add át valakinek ezt a táskát. Te még azt sem tudod, mi van benne…

– Ez az igazság – jegyzem meg naivan.

– Pontosan. És tartod magad ehhez a meséhez. Én kihozlak, ezt garantálom. De csak akkor tudlak kihozni, ha engem nem mártasz be. Különben hogy tudnálak kiszabadítani. Egyébként ne felejtsd el, a Zodiac hatalom, és nincs semmi_ okod a remegésre.

Az utasítást pontosan előírás szerint hajtom végre, méghozzá rekordidő, félóra alatt. Bebizonyosodik, hogy nincs könnyebb, mint kémfeladatot végrehajtani saját országunkban, ha az illetékes szervek már előzetesen értesültek a dologról.

Késlekedés nélkül visszatérek a szállodába, és belépek a szeplős szobájába, de a nagy sietségben elmulasztom a kopogást. Reumann az ablaknál áll, a meglepetéstől megrezzen, és felém fordul:

– Te vagy az? Na végre!

– Mi az, hogy „na végre”!?? Minden villámgyorsan ment.

– Hát igen, de nekem úgy tűnt, mintha évszázadok múltak volna el. Ne gondold, Maurice, hogy lebecsüllek, de neked nincs tapasztalatod az effajta munkában. Mikor elképzeltem, hogyan pislogsz szerteszéjjel minden utcasarkon, már kivert a veríték.

– Lehet, hogy nincs tapasztalatom, mégsem pislogtam szerteszéjjel sehol, de azért konstatáltam, hogy nem vagyok megfigyelés alatt.

– Csodás. Nagy szívességet tettél nekem.

– Ó, nagy szívességet, ami nekem nem került semmibe – válaszolom szerényen.

És nem is járok túl messze az igazságtól, itteni küldetésem utolsó része elég könnyen lement, s ebben, persze tudtán kívül, Reumanné az érdem. Rosszulléte alkalmat adott egy orvosi vizitre. A diagnózis: enyhe meghűlés. Ez viszont tabletták rendelésére adott alkalmat, méghozzá olyanokra, melyek jelentős mértékben megerősítik, ha nem is a szervezetet, de legalább az álmot. A szeplős hamarosan úgy alszik, mint egy kődarab, én pedig még ugyanezen az estén egészen egyszerűen kisétálok a szállodából, és felkeresem az illetékes hivatalt.

És íme, újra előttem a már annyiszor látott kép, de most nem képzeletben, hanem teljes valóságban: a tábornok, az ezredes, a főnököm a nehéz csillártól megvilágított dolgozószobában szemben ülnek velem, és figyelmesen mérlegelik minden lépésem, és minden lépés minden centiméterét. Tulajdonképpen a legfontosabbakat már ismerik, s most csak néhány apróbb részlet érdekli őket, olyan részletek, melyek miatt kénytelen vagyok időről időre előhúzni zsebkendőmet és megtörölni a homlokomat.

Az ezredes, magától értetődik, képtelen magában tartani bizonyos kritikai megjegyzéseket, bár megjegyzései éppen a részletekre vonatkoznak. Egyik ilyen miniatűr részlet: az én jó alakú titkárnőm. Nem mostani szerepében, hanem a kezdetiben. Ezredesünk a hölgy alkalmaztatását úgy nevezi: „ugrás a sötétbe”.

– És az nem ugrás sötétbe, hogy bejárom a szófiai utcákat, és minden sarkon rám köszönhet egy ismerős? – vágok vissza, mert tudom, az egész vállalkozás az ezredes kezén futott keresztül.

– Feleslegesen idegeskedtél – jegyzi meg nyugodtan. – Mindent úgy rendeztünk, hogy senkinek se legyen ideje rád köszönni.

„Korábban is jelezhetted volna”, gondolom magamban, de a mondatot nem mondom ki, mert ebben a pillanatban megszólal a tábornok:

– Ne kalandozzunk el a tárgytól…

A megjegyzés az ezredes felé irányul, bár az el-kalandozást én okoztam, de hát tudom értékelni a figyelmességet. Ugyanúgy, mint a következő szavakat:

– Úgy gondolom, Boev eddig nem végezte rosszul a dolgát.

Ez az utcai járókelők nyelvére lefordítva: „jeles”.

– Most pedig menjünk tovább. Tied a szó, Boev.

Megkaptam a szót, de mit kezdjek vele? Mert pontosan, részleteiben végiggondolt hadműveleti terv, amit valószínűleg várnak tőlem, nem létezik. Én most a teljes mozdulatlanság állapotában vagyok, annak az embernek a helyzetében, aki egy hermetikusan elzárt páncélszekrény előtt áll, amelyről tudja, hogy érdekes dolgokat rejteget, de nemhogy kinyitni, de még megérinteni sem képes, nem tehetek mást, elmondom a perspektívákat összes nehézségeivel, együtt, és kifejtem a lehetséges hadműveletre vonatkozó hipotéziseimet, ha és ha és ha…

Meglepetésemre szkeptikus megállapításaim és jelzéseim csalódás helyett látható egyetértést váltanak ki. Sőt a főnököm is, aki hasonló alkalmakkor nem mulasztja el megemlíteni a fantázia káros következményeit, tartózkodik е gyűlöletes szó használatától:

– Pontosan így: türelem, várakozás, fokozott óvatosság.

– Szokd meg a gondolatot, hogy egyszerűen szakmát cseréltél – gúnyolódik az ezredes.

Ezek után áttérünk a helyzet és az összes valószínű és kevésbé valószínű lehetőség részletes elemzésére. Mindaddig, míg a széles ablakok mögött az égbolt fekete színe lassan a virradat indigókék színévé változik.

Pontosan ebédidőben érkezünk Amszterdamba, s így, ha egyenesen az étterembe rohanok, ahol ebédelni szoktunk, még meglephetem Edithet. Megszokott helyünkön találom, az egyik asztalnál, az ablak mellett, s legalkalmasabb pillanatban, vagyis amikor az étlapot böngészi.

– Szervusz, és rendelj kettőnknek, légy szíves!– mondom, és leülök vele szemben.

Arcán halvány mosoly jelenik meg, s ez nem kevés, ha figyelembe vesszük, hogy ez az arc ritkán fejez ki mást, mint zárkózottságot vagy unalmat.

– Éppen rád gondoltam – vallja be Edith, miután megrendelte a menüt. – Tulajdonképpen egész idő alatt rád gondoltam.

– Én is rád gondoltam. Főleg amiatt, mert féltem, hogy valami ostobaságot csinálsz.

– Ezen mit értesz pontosan? – kérdi naivan titkárnőm, bár pontosan tudja, mit értek rajta. – Egy csomó férfi forgolódott körülöttem az utóbbi időben.

– Nem avatkozom a magánéletedbe. Hacsak ez a csomó férfi nem a Zodiacban működik.

– Ugyan hol másutt?

– No, nézd csak! És kik lennének е sokaság legjelesebb képviselői?

– A sokaság ebben az esetben túlzás. De szerepel köztük a Biblia első férfia, Adam Worner, valamint a Zodiac első embere, mister Evans.

– Kezdetnek nem is rossz. Bár…

A felszolgálónő hidegtől párás pohárban hozza a frissen csapolt sort, két tányérban a levest, mely, ha előérzetem nem csal, a gyűlölt paradicsomleves, csak itt más néven szolgálják fel.

– Mi az, hogy „bár”? – emlékeztet Edith, miután a nő eltávolodott.

– Csak… azt akartam mondani, hogy az a karrier, amely a legmagasabb szinten kezdődik, további lehetőségek híján hamar befejeződik.

Edith élvezettel kanalazza levesét. Én csak megkóstolom, aztán otthagyom. Különös, hogy mit szeretnek az angol– német fajták ezen a feleresztett és felforralt paradicsompürén.

– Nem vagy te féltékeny egy kicsit? – kíváncsiskodik Edith.

– Lehet, de csak egy kicsit. Ha azt akarod, hogy féltékenyebb legyek, beszélned kell a részletekről is.

– Egyelőre a részletek szegényesek. Mister Evans kétszer találkozott velem a folyosón, és elég jóindulatúan szemlélt, sőt másodszor meg is állított, megkérdezte, mióta vagyok itt, és pontosan hői, válaszaimra pedig „nagyon jó, nagyon jó” volt a felelet, miközben egyre csak szemlélgetett, s így most nem tudom, alakom melyik részére vonatkozik pontosan a „nagyon jó”.

– Ez az egész?

– Kevés?

– És Éva hitvese?

– Adam Worner? Ő tovább ment: meghívott vacsorázni.

– És te, persze, elfogadtad!

– Mit tehettem? Tőled tanultam, hogy az embernek nem szabad visszautasítani a jó dolgokat, mert gyanút kelt.

– Nem általánosságban. Csupán a lakás konkrét esetére gondoltam.

Feltűnik a felszolgálónő, ezúttal két adag borjúfilét hoz gazdagon megrakva sült krumplival. Banális étel, de az évszázados emberi tapasztalat szerint ízletes és tápláló. Egy ideig hallgatagon étkezünk, pontosan addig, míg elfogy a borjúidé, s a felszolgálónő megtudakolja, mi legyen a desszert.

– A részleteknél tartottunk – emlékeztetem Edithet.

– Ő, ez volt a második kihallgatás, ezúttal osztrigával, fehér borral és narancsos pulykával körítve. Ennek az embernek valóban nincs ízlése. A pulykához is fehér bort iszik, mint az osztrigához.

– Nem hagynád a kulináris kitérőket későbbre?

– Már mondtam: második kihallgatás, de most baráti beszélgetés formájában. Velem kezdte, és veled fejezte be. Központi téma: kettőnk viszonya.

– Az ilyenek előtt semmi sem szent – fakadok ki.

– Elsősorban megismerkedésünk érdekelte.

– Remélem, nem keveredtél bele saját históriádba.

– Micsoda históriába? Úgy mondtam el neki, ahogy megbeszéltük: olvastam a hirdetést, és jelentkeztem. „És miért – kérdezte a pasas – éppen magát választotta?”.” Honnan tudjam? – feleltem. – Talán, mert a többiek rondábbak voltak.” Ekkor vizsgálta meg talán először a homlokzatomat: „Igen – mondta –, a válasz, azt hiszem, meggyőző.”

– Na és tovább?

– A többi hasonló. Bár legalább ötször elismételte, hogy „nem akarok indiszkrét lenni”, meg „remélem, nem vagyok túl szemtelen”. Ja, és megkérdezte: együtt voltunk-e Indiában. Tulajdonképpen ezzel is kezdte. Mondtam neki, hogy még meg ismerkedésünk előtt jártál Indiában, amit én nagyon sajnálok, mert már unom hallgatni a meséidet Indiáról. Tulajdonképpen, Maurice, te tényleg voltál Indiában?

– Vészesen hatott rád Worner közeledése – jegyzem meg. – A veled született bizalmatlanság egyre mániákusabb méreteket ölt.

Hozzák a kávét. Cigarettával kínálom Edithet, majd magamat szolgálom ki.

– Mit gondolsz, miért választotta Worner éppen a te elutazásod idejét, hogy engem kikérdezzen?

– Nem az elutazásomat választotta ki. Egyszerűen arra számított, hogy nekem befellegzett, s azt akarta látni, te miféle madár vagy.

– Hogy neked befellegzett?

– Be. Ezt az utazást ellenőrzésnek szánták, az az érzésem. Úgy látszik, bolgár kémnek hittek, vagy valami hasonlónak.

Edith váratlanul elneveti magát, s a nevetés egyszeriben átalakítja arcát, zárkózottsága felenged, s most olyan, mint egy tiszta, vidám kislány.

– Te – bolgár kém?

Képtelen abbahagyni a nevetést.

– Nem látok benne semmi nevetségeset – mormolom megbántódva. – Úgy látszik, egész hülyének nézel.

– Szó sincs róla – ellenkezik Edith, miközben igyekszik abbahagyni a nevetést. – De éppen bolgár kém, ha-ha-ha…

Mogorván kivárom a nevetőgörcs véget.

– Egyébként, milyen ott? – kérdi titkárnőm, mikor végre megnyugszik. – Tényleg olyan borzasztó?

– Miért lenne borzasztó? Hacsak az ember le nem esik az ötödik emeletről. De úgy tudom, ez itt is kellemetlenségekkel jár.

Még néhány hasonló üres szót váltunk, majd indulunk – éppen időben, hogy a két zápor közötti szünetben hazaérjünk. Edithet udvariasságból az emeleti lakosztályig kísérem, majd ugyancsak udvariasságból be is megyek. A tapéta, a bútorok, a szőnyeg halványzöld tónusa, a dekoratív díszcserjékkel, virágokkal zsúfolt terasz valami kerti derűt kölcsönöz a szobának, s mindez arra késztet, hogy elüldögéljek egy kicsit.

Titkárnőm a sarokban álló lemezjátszóhoz lép, s feltesz egy fülszaggató lemezt. Megmagyarázhatatlan mániákus vonzalommal viseltetik a dzsessz iránt, de nem a banális, a kellemes, hanem az úgynevezett „komoly dzsessz” iránt. Amennyire meg tudom ítélni Edith kedvenc remekműveiből, a ko moly dzsessz egyetlen és legfőbb célja bebizonyítani, hogy még a legkellemesebb dallamot is pokoli kakofóniává lehet változtatni egy kis erőfeszítéssel.

– Nem akarsz lemenni egy kicsit pihenni? veti oda barátnőm, belátván, hogy a lemezzel nem sikerült elkergetni.

– Ó, van mindenre idő – felelem könnyeden, s elnyúlok az egyik rezedaszínű fotelben.

– Engedj legalább megfürdeni.

– Érezd magad otthon – mondom.

Mialatt szórakozottan hallgatom a szaxofon üvöltését s odaátról a víz csobogását, és fejemben homályos képek keringenek nemcsak a vízsugárról, de a vízbe merülő testről, azalatt tekintetem a szoba berendezésén kalandozik. Figyelmemet egyszer csak valami fénylő tárgy vonja magára a sarokban álló kisasztalkán szétszórt moziújságok között. Egy ártatlan látcső. De hát a messzelátó fogalmához természetesen társul a megfigyelés fogalma.

Lustán felkelek, s a kíváncsiságot, ezt az emberi fogyatékosságot átkozva, előhúzom a látcsövet. Gyöngyházzal borított, kisméretű szerszám, nők cipelnek magukkal ilyet a színházba. Hogy alaposabban megvizsgáljam, kilépek a teraszra. A távolban, pontosan velünk szemben, két szomszédos épület meredek teteje között a Zodiac homlokzatának egy része látszik. A miniatűr, gyöngyházborítású szerszám meglepetésemre olyan erősnek bizonyul, hogy világosan meg tudom különböztetni az elnöki iroda ablakait.

Edith kidugja fejét a terasz ajtaján. Friss és virágzó hófehér fürdőköpenyében:

– Kellemes, ugye? Ezek a virágok…

– És ezek a te ostobaságaid. Minek neked ez az izé?

Ránéz a távcsőre, és titokzatos arckifejezést ölt. Mimikával tudtomra adja: „hallgass!”, és hanyagul odaveti:

– Színházba, természetesen. Alkalmi vétel. Tudod. egy picit rövidlátó vagyok, és múltkor színházban voltam…

Világos, a témát későbbre kell halasztani. De azért még nem kell ölbe tett kézzel ülni és egymást nézegetni. Közelebb lépek a nőhöz, átölelem vállát a fürdőköpeny puha anyagán keresztül.

– Drága Edith, úgy lépsz ki a fürdőből, mint Venus a habokból…

– Ne beszélj butaságot.

–… Chronos és Venus – folytatom. – Az idő istene és a szerelem istennője…

– Chronos nem isten, hanem titán. Ne zavard össze a mitológiát…

Az utolsó szavakat már alig hallom, mert a tiszta, üde arc az enyémhez ér, és akadályoz a koncentrálásban. Edith nem ellenkezik, de magatartása nem több türelmes közönynél. Barátságunk csupán játék, nem is különösebben érdekes a másik fél számára. S minden játékban az a rossz, hogy a dolgok igaznak látszanak, pedig valójában színház az egész.

*

Néhány nappal később az irodában hív fel, megkérdezi, bemennék-e hozzá? Bemegyek, mit tehetnék, bár ez a Worner az utóbbi időben már álmaimban is üldöz.

A szürke ruhás, szürke képű ember szokott, rideg udvariasságával fogad, hellyel és cigarettával kínál. Ez utóbbi a különös jóindulat jele, mert maga Worner nem dohányzik.

– Három nappal ezelőtt, mikor az utazásáról számolt be, valamit elhallgatott – kezdi Worner, miután rágyújtok.

– Ha valamit elhallgattam, csak azért tettem, mert másnak kellett volna róla beszélni.

– A másik már beszélt róla – bólint az első ember. – De ön mégis elhallgatta. Nem bízik bennem, Roland?

– Miért ne bíznék? Az a tény, hogy hagytam magamból kihúzni az életrajzom legapróbb részleteit is…

– Na igen, de ezeket az apróságokat én húztam ki, és nem ön bízta rám.

– Tudja – próbálok kitérni –, a bizalom a mi szakmánkban és a mi időnkben…

– És mégis – szakít félbe Worner –, Reumannban megbízott.

– Ne túlozzuk el a dolgokat. Egy apró szívességet tettem neki. Szívességet, amely nekem csak egy kis idegfeszültségbe került.

Gyors, kérdő tekintet az íróasztal mögül:

– Feltételezem, hogy volt valami elképzelése erről a… hm… szívességről.

– Természetesen. Igazság szerint Reumann megígérte, hogy később mindent megmagyaráz, de semmit sem magyarázott meg, én pedig nem kérdezősködtem. Ne haragudjék, de ez az epizód nem több epizódnál,. s inkább Reumannt érinti, mint engem.

– Ez az epizód egyformán érinti mindkettőjüket. Reumann helytelenül járt el. Ön… szintén.

Vállat vonok, s ezzel azt akarom mondani, hogy „jó, legyen úgy!”, és figyelmemet a cigarettára összpontosítom.

– Cégünk széles körű kapcsolatokat tart fenn a keleti piacokkal, és nem szándékozunk ezeket a kapcsolatokat megterhelni a cég egyik vagy másik képviselőjének önkényes akcióival. Reumann saját szakállára cselekedett, és valószínűleg a saját hasznára, ön pedig segített neki, anélkül hogy bárki is engedélyt adott volna erre.

– Figyelmeztetniük kellett volna, mit szabad tennem, mit nem.

– Nem figyelmeztethetem olyasmire, amit fel sem tételezek. De mostani beszélgetésünket vegye figyelmeztetésnek. A Zodiac kereskedelmi vállalat, és önnek mint a vállalat képviselőjének tevékenységét egyedül a kereskedelem területére szabad korlátoznia.

Futólag rám pillant, és szelídebben hozzáteszi:

– Természetesen mi megértjük, hogy ön még új nálunk, tehát a felelősség elsősorban Reumannt terheli. Meg azt is feltételezhetem, hogy ön azt hitte, Reumann a mi utasításunkra cselekszik.

– Ezen egyébként nem töprengtem – ismerem be unottan. – És egyáltalán, meg kell mondanom, már majdnem elfelejtettem.

– Csodálatos – bólint Worner. – Most pedig felejtse el egészen.

„Így is lesz – mondom magamban, mikor végre kilépek a folyosóra –, előbb azonban megrágjuk elölről-hátulról, s csak aztán vonjuk ki a forgalomból.” A fordulat váratlanul ért, de nem egészen felkészületlenül. Reumann, magától értetődik, az ő utasításukra cselekedett, lehet, hogy éppen ennek a Szent Ádámnak az utasítására. Egyes számú feladat: a pasas ellenőrzése. Kettes számú feladat: a pasast beugratni a diverziós munkába. Most azonban kiderült, hogy a kettes számú feladatot, ha egyáltalán létezett, hatályon kívül helyezték. Mindenki mossa a kezét. Reumann ismeretlen eredetű utasításra cselekedett, de legalábbis a Zodiac tudta nélkül. A cég ismét feddhetetlen fényében csillog. Miért? Mert még mindig nem bíznak bennem? Vagy mert bár meggyőződtek, hogy nem vagyok kommunista ügynök, feltételezik, hogy másféle ügynök vagyok? Vagy mert egyáltalán nincs szükségük rám? Mindegyik miértet alaposan át kell gondolni.

Késő délután Edith kopogtat legénylakásom ajtaján, hogy moziba cipeljen. Nincs jobb, mint a szeretett nő mellett élni, de egy másik lakásban. Különösen, ha ez a kérdéses nő Edith, aki magától sohasem keres, csak akkor, ha előzőleg megállapodtunk, hogy elmegyünk valahova.

Most éppen nincs mehetnékem, de megígértem, s nem látok lehetőséget, hogy lerázzam.

– Még nem beszéltél a látcsőről… – figyelmeztetem kint az utcán, miközben kinyitjuk ernyőinket.

– Mit kell arról beszélni, mikor te úgyis rájöttél. A Zodiacot figyeltem.

– És mi az ördögnek figyelted?

– Valamelyik este fényt láttam, pontosan Evans irodája felett. Ha észrevetted, az iroda feletti ablakot mindig spaletta fedi. De azon az estén, úgy látszik, valaki egy pillanatra kinyitotta a spalettát, és kivillant a fény…

– Ez a „valaki” a takarítónő volt.

– Takarítónő este tízkor? Ha nem tudnád, a Zodiacot már hétkor bezárják. A takarítónők pedig reggel dolgoznak.

– Mégsem értem, miért izgat téged az a fény abban a helyiségben.

– Te már jártál abban a helyiségben?

– Azt sem tudom, hogyan kell odamenni.

– Én viszont tudom: csak egyetlenegy útja van, mégpedig egy lépcső, Evans irodájából.

– Nem érdekel. És téged sem!

– De Maurice, ha a Zodiacban van titkos irattár, akkor annak éppen ebben a helyiségben kell lennie. És valószínűleg Van Alten foglalkozik vele.

Van Alten, Evans másodtitkára, egy zárkózott, sötét alak, s ritkán lehet látni a folyosón.

– Jó – bólintok. – Bárcsak a látcsöved segítene elolvasni ezt a titkos irattárat. Elég erősnek látszik erre a célra.

S ezzel a beszélgetést befejezzük.

A film, rémségemre, valami hibrid kémtörténet és szerelmi história, melynek befejezéseként a két partner összezúzza magát a berlini falon. Egyébként a tragédia elég szórványosan ér a tudatomig, és egy csomó kihagyással, mert egész idő alatt egy másik tragédia, egy más természetű tragédia foglalkoztat – a saját tragédiám. A hermetikusan elzárt páncélszekrény előtt álló ember tragédiája. Nem vehetek észre semmit megfigyeléssel, mert el vagyok szigetelve egy irodában, ahol csak a titkárnőm külalakját figyelhetem meg. Nem vehetek észre semmit a véletlenül ellesett beszélgetésekből, mert azokban nincs semmi. Magam nem kezdeményezhetek beszélgetést, mert tilos, nem nyomozhatok senki után, mert tilos, sehova sem hatolhatok be, mert az még tilosabb. Nem használhatok semmilyen felszerelést, de nincs is hol használnom. Nem kérhetem Edith segítségét, mert veszélyes, és feltehetően hasztalan lenne. Nem szoríthatok meg senkit. Akkor mit tehetek? Filmet nézhetek. Hivatalos leveleket írhatok. Szórakozhatok egy nővel, aki még csak szórakoztatónak sem talál. Unatkozhatom. Idegeskedhetem. Várhatok.

– Ugye, szomorú? – kérdezi Edith kifelé a moziból.

– Nagyon! – válaszolom, s a magam bajára gondolok.

– És igaz.

– Nem tudom – mondom. – Nem értek az ilyesmihez.

– Én sem. De igaznak látszik.

– Na, igen, mert tragikusan végződik. A tragikus mindig igaz, mert a legtöbb dolog az életben szinte mindig tragikusan végződik.

– Azt hiszed?

– Nemcsak hiszem. Tudom.

– Mondják, vannak boldog emberek is…

– „Mondják”… Ha valaki majd mondja neked, kérd meg, mutasson neked egyetlen boldog embert, és ezzel máris befogtad a száját.

Lassan lépkedünk a Kalverstraaton, ahol ilyenkor, az esti órákban tolong az embertömeg. Kalverstraat… az amszterdami gyalogosok kiharcoltak maguknak egy egész, mindenféle kocsitól elzárt területet, s most az egész Kalverstraat az ő birodalmuk. Csodálatosképpen az eső éppen hiányzik a tájképből, helyette köd ül az utcán, és a köd áttetsző, rongyos függönyén keresztül az utca kivilágított teknőjében különös látomás a sók tarka neonreklám, a kirakatok fényei, a járókelők árnya, mindez olyan kusza, olyan homályos, mint egy sebtében odavetett festmény, amit valaki aztán vízzel öntött le.

– Hiányzik belőled az életöröm, Maurice – szólal meg rövid hallgatás után Edith. – Furcsa, hogy tele vagy energiával, de az életöröm hiányzik belőled.

– Belőled meg éppen kicsordul a nagy vidámság.

– Talán ki is csordulna, ha lenne miből meríteni.

– Csepegtess magadnak időnként a gyermekkor emlékeiből – tanácsolom.

– A gyermekkor emlékei? Életem legszomorúbb része.

„Akárcsak nekem – mondom magamban. – De jelen pillanatban ez nem keserít el.”

– Neked volt apád…

– Rettenetesen sótlan és zsugori ember – tódítom orcátlanul, mert azt sem tudom, ki volt az apám.

–… És anyád…

– Egyfolytában sírásra állt a szája, és bűzlött a Valeriánától – tódítok tovább, mivel anyámat sem ismertem.

– Mégis állítottak neked karácsonyfát, és ajándékokat kaptál tőlük…

– „Hasznos” és olcsó ajándékokat, kartondobozokban, amelyeken megtanulhattam az összeadást és kivonást – igyekszem improvizálni. – Te talán nem kaptál ajándékot?

– Kitől kaptam volna? Karácsonykor kivittek minket a városi fenyőfához, lógott rajta egy-két játékszer, s mindegyikünk várta, hogy mégis kap valamit, de a fenyőről a játékot sohasem osztották szét, hiszen mi annyian voltunk, hogy a két tucat játékszerből alig jutott volna valakinek…

– Szóval mégiscsak volt karácsonyfa – vigasztalom.

– Karácsonyfa… a szegények karácsonyfája… Nem tudom, van-e szomorúbb annál. Talán jobb is lett volna, ha nem állítják fel ezt a szegények karácsonyfáját.

Kiérünk az egyik csatornához. A víz felett hosszú füzérben villanyégők, s az égők most világítanak, mert szombat este van. Ez adja az ötletet, hogy meglátogathatnánk az éttermet a parton, úgysincs hova sietnünk.

A barátságos, tiszta helyiségben találunk szabad asztalt. Asztalunk egy gondosan simára csiszolt, fényezett hordó, mint itt az összes többi, s hamarosan egy üveg vörös bor meg valami harapnivaló is kerül a hordóra. Körülöttünk az emberek halkan beszélgetnek, s a hangulat elég pihentető, míg a pulton meg nem jelenik egy hosszú lábú, hosszú hajú, gitárral felszerelt fiatalember. „Végünk van – gondolom –, meneküljünk!” De ma este a szerencse nekünk dolgozik: a kócos lírai természetnek bizonyul, s elpengetvén egynéhány bevezető gyászakkordot, megkapó, bársonyos hangon énekelni kezd:

Ne szólj nekem a kéklő, tiszta égről,a felhőtlen nap nem az én napom.Az eső az enyém, a szürke őszi köd,a rossz idő az én tulajdonom.Még néhány bánattal és nedvességgel átitatott strófa következik, a strófák között pedig a refrén:

Eső és szél csapódikarcomba fényesen,Bizony a rossz időnélnincs jobb idő nekem.– Íme egy hasznos maxima – jegyzem meg, miután a hosszú lábú befejezte elégiáját. – Mivel a rossz dolgok sokkal többen vannak a jóknál, nem marad más lehetőség számunkra, csak a megbékélés és a megszokás.

– A megbékélés filozófiája – húzza félre orrát utálkozva Edith! – Gyűlölöm.

És hozzáteszi:

– De azért a dal szép volt.

„És a bor jó”, felelném, de a felesleges beszéd helyett inkább kihozatom a második üveget.

Odakinn az éjszakai tájkép teljesen a dal stílusához igazodik. Ismét szitál az eső, a szél hordja a vízcseppeket, rázza a lámpafüzért, a csatorna vize tompa zajjal fodrozódik, s viszi magával a lilás árnyakat és sárga fényeket. Lassan megindulunk a part mentén, s mint ebben a városban szokás, rá sem hederítünk az esőre. Mikor be akarok fordulni a lakásunkhoz vezető mellékutcába, Edith megfogja a karom.

– Sétáljunk még egy kicsit ebben az utcában.

– Azt akarod mondani, hogy menjünk a Zodiachoz?

– Csak éppen kukkantsunk oda.

– De Edith…

– Mi olyan nagy bűn ebben, istenem! Megyünk és jövünk, mint a többi ezer ember.

– De ebben az utcában soha sincs ezer ember, különösen ilyen késői órában. Egyébként is kiesik az utunkból.

Udvariasságból mégis visszakozom; tovább sétálunk lassan a csatorna mellett, közben belénk-belénk taszít a hátunkat fújó nedves szél.

– Honnan tudod, hogy ahhoz a helyiséghez az egyetlen bejárat Evans irodájában van? – kérdem, csak hogy mondjak valamit.

– Bizonyos vagyok benne.

Én is tudom, de az más.

– Arra gondolok, hogyan tudtad meg. Megfigyelted, vagy kérdezősködtél?

– Jaj, te mindig csak a magadét hajtogatod – sóhajt Edith. – Nem kérdezősködtem, légy nyugodt. Elég egyszer bekukkantam Evans titkárnőjéhez, és egyszer megfigyelni a homlokzatot, s akkor magad is meggyőződhetsz róla.

– És miért gondolod, hogy itt irattár van, mégpedig titkos?

– Mert az egyik alkalommal, mikor az általános irattárban jártam, valaki bejött egy iratért, és a tisztviselő azt mondta: „Nincs nálunk. Az elnök irattárában van.” Tehát, ha a Zodiacban valóban őriznek feljegyzéseket a titkos ügyletekről, akkor azok éppen Evans archívumában találhatók, és nem az általánosban, persze, ha nincs egy harmadik irattár.

– Butaság. Nem látod, hogy Evans csupán névleges szerepet játszik ennél a vállalatnál?

– De igen. A kereskedelemben. Én azt hiszem, ennek az embernek van egy másik foglalkozása íS.4.

– Mindenkinek van másik foglalkozása. Egyesek szabad idejükben horgásznak, mások postai bélyegeket gyűjtenek, és van, aki kémkedik. Természetesen a kereskedelemben.

– Lehetetlen alak vagy.

– De ha Evans valóban fenntart egy irattárat – folytatom, miközben igyekszem Edith ernyője alatt maradni –, és az irattár valóban rejteget valami komolyat, nem fogja rábízni Van Altenre, aki helybeli.

– Van Alten nem helybeli. Amerikából hozták. A háború idején vándorolt ki.

– Kiből facsartad ki ezt az információt? – kérdem elégedetlenül.

– Véletlenül hallottam – feleli titkárnőm.

Már készülök valami megjegyzést tenni erre a „véletlenül”-re, de Edith egy „pszt”-tel megelőz, és megáll a járdán, a híd mellett.

Éppen előttünk emelkedik a Zodiac sötét homlokzata. Tulajdonképpen négy egymáshoz ragadt öreg épület, melyek belső részét utólag építették át, és kötötték össze folyosókkal. Az épületek kétemeletesek, a háromemeletes sarokház kivételével, melyben Evans irodája helyezkedik el. Evans irodája, az előszobával együtt, ahol a titkárnő ül, foglalja el az egész második emeletet. Világos, hogy a második emelet felett elhelyezkedő helyiségbe Evans irodájából lehet feljutni, abban az esetben, ha az előszobában lépcsőnek nyoma sincs.

Ezen a harmadik emeleten, ahová most szemünket meresztjük, két ablak van, s mindkettőt nehéz vasspaletta zárja.

– Nézz oda! – súgja Edith.

A spaletták alatt, a keskeny résen keresztül valóban fénycsík sárgállik,,

– Van Alten feltehetően még az irattárban matat, ha egyáltalán van irattár – morgom.

– Vagy pedig éjszakai ügyeletet tartanak – gondolkodik hangosan titkárnőm.

– Menjünk – ajánlom –, a zuhanyt újra megeresztették.

Az eső tényleg váratlanul rákezdett. Éppen készülünk tovább, mikor csapódik a Zodiac ajtaja. Egy sötét árny indul egyenesen felénk. Úgy látszik, Edithnek lett igaza. Az a férfi, aki felénk jön: Van Alten, de a sárgás fénycsík továbbra is kiszűrődik a harmadik emeleti spaletták alól.

Gyorsan hátat fordítok a homlokzatnak, két kézzel átölelem a mellettem álló nőt, és ajkam az ajkára tapasztom. Nem tudom, talán ezek a kedves ajkak a bűnösek, vagy az eső s az éjszaka atmoszférája, vagy talán a szegények karácsonyfája, de ölelésem egyszerre erős és lázas, közben homályosan hallom, a férfi elhalad mellettünk, és rátér a hídra, majd Edith szólal meg:

– Ó, Maurice! Soha még így nem csókoltál.

HETEDIK FEJEZET

Már említettem, hogy szeptemberben vagyunk. Nem tehetek mást, csak megerősíthetem az előbbit, de ki kell egészítenem azzal, hogy a következő szeptemberben. Egy kerek esztendő telt el a fentebb leírt apróságok óta, s én még mindig Amszterdamban vagyok, a Zodiac nagy családjában, és még mindig messze a céltól, olyan, de olyan messze, hogy már tulajdonképpen elképzelésem sincs róla, mi is ez a cél valójában.

Irodámban ülök, a napi levelezést nézegetem. Odakinn nehéz, lilásszürke esőfelhők vonulnak az égen, egyhangú libasorban a tenger felé. Néha a súlyos felhők között hézag nyílik, s a hézagon előbújó napfénynyaláb hirtelen beragyogja a zöldes harangtornyokat, a meredek cseréptetőket. Aztán a felhőrétegek ismét visszafoglalják helyüket, s odakinn minden újra tompaszürke színű, és komor, mint alkonyatkor.

Mikor hirtelen elhatározással felnézek a levelekből, tekintetem titkárnőmre esik: a helyén van, vagyis látómezőmnek éppen a centrumában. Valami könyvet olvas elmerülten, valószínűleg a mozi történetéről. A „komoly” dzsessz után ez Edith második szenvedélye, szerintem legalább annyira érthetetlen, mint az első. Megnézni egy filmet, annak van értelme, az ember agyonüt vele két órát. De vastag köteteket befalni csak azért, hogy tudomást szerezzünk róla, kik, hogyan és mi célból készítették ezeket a filmeket, ez már túllépi fantáziám határait. Mégis könnyedén beletörődném titkárnőmnek ebbe a csendes őrültségébe, ha olvasás közben a nagyobb kényelem kedvéért nem keresztezné egymáson impozáns combjait.

Igazságtalanság lenne állítani, hogy semmit sem cselekszem. Ellenkezőleg: az üzlet jól megy, s Claude Richard barátommal egyetemben gyakorta gyerekes módon adunk kifejezést örömünknek, hiszen a Chronos már néhány piacon biztos hírnévnek örvend, sőt fokozatosan a nyugati piacokra is behatol. Az előttem fekvő levelek között akad néhány, egészen friss keltezésű zsíros megrendelés; arra gondolok, hogy ha a másik munkám is úgy menne, mint ez, örömömben földhöz verhetném a sapkám.

A másik munka azonban nem megy. A várakozás művészete. Mert a várakozás művészet, nem pedig nyereségautomata. Várhat az ember áldozatkészen és türelmesen egy vonatra, de ha ott várja, amerre nem jár, aligha tudja kivárni. – Néha az jut eszembe, hogy az én helyzetem éppen ilyesféle. Elbarikádoztam magam a Zodiacban, és azt hiszem, ezzel valami nagy hőstettet vittem véghez, de a valóságban semmi garancia arra, hogy a Zodiac több egyszerű kereskedelmi vállalatnál. Sőt, megfigyeléseim rendszeresen arra az eredményre vezetnek, hogy szabályszerű és jelentős vállalat. Üzleti kapcsolatai kiterjednek az egész világra, s a termelés legkülönbözőbb szektoraiban érdekelt: mosógépek és hűtőszekrények, porszívók és villanylámpák, vasalók és turmixgépek, villanyborotvák, fényképezőgépek, lemezjátszók, rádió- és televíziókészülékek, sőt Chronos órák. Van itt minden, csak kémkedés nincs.

Van Veermeskerchen egészen belemerült a kereskedelmi ügyletekbe. Egy osztályvezető, mint csekélységem, bármikor beléphet a vörös hajú óriáshoz, és nem fedez fel semmi gyanúsat. A különböző készülékek vezérei szintén naphosszat gubbasztanak levelezésük mellett. Adam Worner már kevésbé megközelíthető, de az ő feladatai sem igen lépik túl a szokásos személyzeti nyomozásokat. Evans nem foglalkozik semmivel, csak demonstratív fogadásokkal, szerződések aláírásával, s esetenként leissza magát barátai társaságában. De hát egy elnök esetében éppen ez a normális:, ha nem csinál semmit.

Amikor annak idején megkérdeztem Edithtől, honnan szedte, hogy Evansnak másik foglalkozása is van, azt felelte:

– Még csak meg sem kíséreltem kiszedni senkiből. Csak a két szememet használtam.

– Ami azt illeti, én sem vagyok egészen vak.

– Persze, de te nem futkározol az irattárakban és a folyosókon, mint én. Evansnak túl sok személyi beosztottja van ahhoz, hogy ne csináljon semmit.

– Mindössze két fő.

– És még hárman-négyen mozgásban.

Ez igaznak bizonyult, miként később magam is meggyőződtem róla. De ez a három-négy mozgó beosztott egyszerű szolgai munkát végez. Egy uralkodó, még ha nem is több üres léggömbnél, nem lehet meg szolgák nélkül, miután luxuslakással rendelkezik és egy villával a városon kívül.

Marad Reumann. Ő ebben a feladványban az egyetlen azonosított iksz. De mi hasznom belőle? Annak idején nagy eredménynek látszott, hogy Morandival sikerült felvennem a kapcsolatot. Most pedig nem is Morandival, hanem a főnökével állok kapcsoltban, méghozzá olyan kapcsolatban, melyet egyenesen barátságnak lehet nevezni. Mégis úgy érzem, végeláthatatlan várakozásra vagyok ítélve, várnom kell arra a vonatra, amely vagy nem létezik, vagy pedig több száz kilométerre halad el tőlem.

Mesélhet Edith az én önbizalmamról. Néha tényleg egy kissé megjátszom az önbizalmat, csak hát mindenki maga tudja legjobban, mennyire bízhat saját erejében, különösen egy kerek esztendei hasztalan várakozás után.

Ha rendelkezésemre állna a megfelelő személyzet és a szükséges technika, Reumann feltétlenül elvezetett volna valamelyik következő láncszemhez. De hát ez álom, puszta időtöltés. A rendelkezésre álló személyzet én magam vagyok, s a kapott instrukció értelmében mindenfajta lehallgatástól, nyomozástól tartózkodnom kell. Nem is szólva a megvalósítás nehézségeiről.

Természetesen valamilyen felszerelésem azért mégiscsak van: a két szemem meg a két fülem, s ezek is alkalmasak valamire, ha figyelembe vesszük, hogy naponta-kétnaponta találkozom Reumann-nal, néhány pohárka Martini közös elfogyasztása céljából. De hát intim duettünk nem lépi át a legáltalánosabb beszélgetés határait az időről, az új filmekről, a nőről, mint olyanról, és a reklám problematikájáról. Legutolsó komolyabb beszélgetésünkre akkor került sor, miután Worner hívatott.

– Belekeveredtünk ebbe a históriába… – mormolta a szeplős. – Tulajdonképpen én kevertelek bele téged. Jó, hogy szerencsésen elmúlt. Bocsáss meg, és felejtsd el!

Ez volt minden, ha a fogyasztás mennyiségét nem számítjuk.

Nem terheltem magam sem a megbocsátással, sem a felejtéssel; Reumann pedig továbbra is megmarad jövőbeli összeadandónak, bár е pillanatig még semmit sem nyertem belőle. Szeplős barátom szüntelen utazgat: egyszer Velencébe, egyszer Genfbe, s ki tudja még, hová nem; szüntelen találkozókat rendez, szüntelen ebédet ad ennek vagy annak a tiszteletére, de hát ez az egész sürgés-forgás teljesen természetes egy reklámfőnök esetében, s ha az ember tudni szeretné, hol végződik a természetes, és hol kezdődik az a bizonyos, szüksége lenne egy szakasznyi segítőtársra, mégpedig nem is a legrosszabb minősítésű káderekre.

Olvasom a leveleket, s közben gondolataim el-elkalandoznak az említett térségekre. Mire befejezem az olvasást, a folyosón végigszáll a villanycsengő dallamos és sokat ígérő hangja: vége a munkaidőnek, vége a munkás hétnek, mivel ma péntek van. s a Zodiacban szombaton nem dolgoznak. Edith egy pillanatra felemeli szemét a könyvből, de látva, hogy én még a levelekkel foglalkozom, ismét elmerül az olvasásban. Ez tetszik ebben a nőben: hiányzik belőle a hivatalnokszellem.

A folyosói csengetés éppen abbamarad, amikor felhangzik a második. Ezúttal a telefonból. Titkárnőm jól tudja, ki keres, ezért csak megnyom egy gombot, hogy átkapcsoljon hozzám, s én felveszem a kagylót.

– Maurice, fiacskám, elfogadsz tőlem egy pohárkával, vagy pedig sietsz haza?

– Azzal a feltétellel, hogy te is elfogadsz tőlem eggyel.

– Csodás, öt perc múlva lent leszek a kávéházban.

Átadom a levelezést tartalmazó dossziét Edith-nek és felállok.

– Lemegyünk Reumann-nal a sarokra. Ha akarsz, gyere.

– Nem megyek, köszönöm. Csak aztán, nehogy sztriptízzel folytassátok. Ne felejtsd el, estére Peterhez vagyunk hivatalosak.

Még egy pozitív tulajdonság: tudja, mikor kell kimenőt adni, s nem lóg az ember nyakán, mint egy féltékeny feleség.

Reumannt egy kis asztalinál találom, az ablak mögött. Az asztalkák itt kicsinyek, mivel az egész helyiség kicsiny, kacér, apró kávéházacska, neonnal, műanyag falburkolattal és tükrökkel, mintegy öt ember számára, és mégis képes befogadni két-három tucatot a Zodiac gyermekeiből.

– Kihozatjuk mindjárt az egész üveget, jó? – javasolja a szeplős, mikor leülök vele szemben. – Kíméljük a pincért ebben a nagy forgatagban.

Egész üveg Martini kis túlzásnak látszik egy szerény aperitif esetében, mégsem szükséges nyugtalankodni, ha olyan partner ül velünk szemben, aki úgy vedel, mint a gödény. Hozzák a jeges vödröcskét, benne az üveggel, s hozzá „szódát; Reumann megtölti a poharakat, miközben olyan komoly a képe, mint egy professzoré az előadás előtt. Ő majdnem mindig komoly, de különösen nagyobb ivászatok előtt. Hatalmas kortyintással kipróbáljuk a Martini hőmérsékletét. Ezt követi az örök bevezető kérdés:

– Mi újság?

És az én állandó feleletem:

– Az üzleten kívül semmi különös.

Az ivópult előtt, három lépésre tőlünk az alacsonyabb beosztású személyzet. Isznak és fecsegnek. Beszélgetésükből csak foszlányok érnek hozzám. Csupa jelen féktelenség. Mindig jelentéktelenség. Az ablak előtt egyenletes, gépies léptekkel, szemét a földre szegezve közeledik, és megy tovább Van Alten.

– Az ilyen ember egyszerűen rejtély számomra – jelenti ki Reumann, észrevéve az irattárost.

Számomra szintén. Különösen az. No de erről nem szükséges beszélni.

– Még egyszer sem láttam szórakozóhelyen…

– Talán nincs elég pénze.

–…s hogy egyszer is változtatott volna gyászos arckifejezésén.

– Biztos epebajos.

– Lehetséges. De a pénzzel kapcsolatban nem értek veled egyet. Nekem sincs elég pénzem, mégis emberhez méltóan élek.

– Senkinek sincs elég pénze – jegyzem meg filozofikusan.

Reumann elgondolkozva néz rám, hallgat egy darabig, aztán halkan megszólal:

– Lehetne nekünk, neked meg nekem, több is, ha ez a drága Adam nem ütné az orrát mindenbe.

– Gondolod?

– Biztos vagyok benne.

– Sajnos Wornernek hosszú orra van.

– Azért olyan hosszú nincs neki. Inkább én vagyok a hibás, mert naiv voltam. Annyira össze tudja kuszálni az embert a kérdéseivel, hogy mire észbe kap, azt is elmondta, amit pedig nem akart elmondani. De hát ez jó lecke volt. Végűi is, mi a szabad világ ügyéért harcolunk és nem apró haszonért. Nem így van?

– Ha komolyan kérded, Konrad, engem a haszon nélküli ügyek nem különösen érdekelnek. Lehet, hogy ez merkantilista felfogás, de az élet igen rövid, s emellett egyetlenegy, így hát az ügyek…

– Pontosan így van! És mégis, ha a jó pénz hasznos ügyből származik, a megelégedettség még nagyobb.

– Igaz – egyezem bele a magam részéről. – A körítésnek is van jelentősége. De ettől még körítés marad.

Egyetértésünk felbátorít, hogy öntsünk magunknak még egy-egy pohár Martinit, s elvi egységünk tiszteletére kiigyuk.

– Ha köztünk marad, azt hiszem, tudunk valamit csinálni, ami mindkettőnknek hasznos – folytatja halkan Reumann.

– Konrad, úgy érzem, már bebizonyítottam, hogy a barátod vagyok, de az állásomat nem akarom kockára tenni…

– Nem veszélyes – nyugtat meg a szeplős. – Minden teljesen szabályszerűen történik. Néhány utazás keletre, üzleti kapcsolataink bővítése céljából. Egyedül mész, tehát nincs tanú. Van Veermeskerchen nem fogja megtagadni – üzleti érdekeink így kívánják.

– És a kockázat?

– Minimális. Csak éppen annyi, hogy a pénzt megkeressük. Egyébként van időd. Megfontolhatod.

– Pontos adatokra van szükségem.

Reumann keskeny ajka alig észrevehető mosolyra húzódik:

– Számíts ötezret egy húzásra.

– Kísértésbe viszel, Konrad.

– Kis szívességet teszek, semmi többet.

Hallgatok, mintha fontolgatnám az ajánlatot. Aztán megjegyzem:

– Az a baj, hogy egy ilyen minimális kockázat, amennyiben sokszor ismétlődik, többé már nem minimális.” Ha az ötödik alkalommal nem kapnak el, elkapnak a tizediknél.

– Nincs tizedik – ingatja fejét Reumann. – Ha már elkezdted a pénzt számolni, ne szorozd be az ötezret többel, mint hattal. Egy-egy út minden demokráciába. Éppen ez teszi a kockázatot minimálissá.

– Te tényleg megkísértesz, Konrad.

– Akkor gondold meg! – mosolyodik el újra szeplős barátom, majd megtölti a poharakat.

Ezek után hirtelen új téma következik:

– Hogy van a mi drága Edithünk?

Morgok valamit, aminek az az értelme, hogy jól van.

– Kivételes nő! Ha termetben nem múlna felül jelentősen, megkínoználak a féltékenységgel, fiacskám.

Kortyolok a Martiniból, és megadóan felkészülök a témára. Ha már körítésről van szó, ez az ember az alkoholfogyasztást rendszeresen összeköti a nemi kérdés egyedi eseteivel.

*

Estefelé, mikor hazaérek, és felmegyek Edith szóbájába, kissé emelkedett hangulatban vagyok; fel nem foghatom, hogy léteznek emberek, akik ebben az ünnep előtti órában képesek az ágyukon heverészni.

– Kopoghattál volna – jegyzi meg titkárnőm. Kombinéban fekszik az ágyon, az örökös könyvvel kezében, a sarokban a lemezjátszó hisztérikus trombitaszólóval tölti meg a helyiséget.

– Már lent, a bejáratnál elhatároztam, hogy mindenképpen kopogni fogok, de az utolsó pillanatban kiment a fejemből – védekezem, s közben futó pillantást vetek a bársonyos formákra.

– Nem is csoda, csak rád kell nézni – morogja titkárnőm, miközben feláll, és hozzáfog az öltözködéshez.

Mert naivitás lenne ám azt hinni, hogy együttélésünk ezzel a nővel hasonlít a mézeshetekre, megszorozva ötvenkettővel. A mi együttélésünk inkább a város klímájához hasonlít: felhősorozatok, majd kis napsütés, aztán újabb öt óra felhős égbolt meg szomorú szürkeség.

Kinyitom az ajtót, és kilépek a teraszra, hogy rövid időre elvonuljak az örökzöld bokrok eme mennyei oázisába, ahol a levelekről az alighogy elállt eső cseppjei hullanak. Végre egy nyílt ajánlat, miután több mint egy éve lassú tűzön perzselődöm. Tehát Reumann egyedül dolgozik, azaz a munka egy másik vonalon folyik, kívül a Zodiacon, s a Zodiac emberei csupán véletlenül kerültek bele, vagyis nem azért, mert ennél a cégnél dolgoznak, hanem azért, mert Reumann barátai.

Egyszerű és világos, én mégsem tudom elhinni.

Bauer nagyfokú érdeklődése a Zodiac iránt, s ennek következményeképp behatolásom megszervezése a vállalathoz, továbbá Worner végletes elővigyázatossága és bizalmatlansága, megfigyelés az első hónapokban, aztán a bulgáriai ellenőrzés –:mindezt nem lehet könnyedén kihagyni a zárójelből, csak azért, mert bonyolítja az összképet.

Marad a másik: Reumann a Zodiac instrukciói alapján cselekszik, pontosabban magának Wornernek az instrukciói alapján, de az instrukció szerint Reumann-nak úgy kell tennie, mintha a saját feje után menne, sőt a vállalat vezetőségének akarata ellenére. Még egy éve ezt a rendezést az irántam tanúsított bizalom ingatagságának láttam. Ma már a bizalom láthatólag megszilárdult, de a rendezés megmaradt elővigyázatossági intézkedésnek, és valószínűleg állandó munkastílus. Abban az esetben, ha valaki a hozzám hasonlók közül lebukik, a Zodiacot nem keverheti bele, és a figyelem egyedül Reumannra terelődik, illetve az ő titokzatos, kitalált főnökére.

– Kérlek, csukd be az ajtót. Hűvös van… – hallom bentről Edith hangját.

„Hűvös? – gondolkozom, miközben behajtom az ajtót. – Tapogasd csak meg a homlokom, majd akkor megláthatod, milyen hűvös van valójában.” A forróság oka nem annyira a Martini, mint a sok kérdés, melyek ahelyett hogy szépen jönnének sorban, bakot ugrálnak a fejemben, és rakásba gyűlnek, egyik a másik hegyibe.

Reumann részéről a bizalom megnyilvánulása szemmel látható. Örülnöm kellene: bekapcsolnak a hálózatba. Na és, ha bekapcsolnak? Ebben a hálózatban az én helyem a kicsiny fogaskerék helye lesz, mely csak a két, hozzá kapcsolódó fogaskereket ismeri: az egyik oldalról a szeplős, a másik oldalról a helybeli áruló, s vele „is csak egyszer találkozom, ötezer egy húzásra. De egy izolált húzás, még ha hat ilyen húzás van is, együttvéve sem fog többet nyújtani, mint amit úgyis tudok.

A munkamódszer, legalábbis a külső munkatársaké, világos: egy-egy utazás minden népi demokráciába, azután végleg, de legalább néhány évre kivonják a forgalomból, akárcsak Morandit. Ez valóban csökkenti a külsők lebukásának veszélyét, a belső munkatársak pedig kívül állnak minden veszélyen. Csakhogy ezek közül a belsők közül mindössze egyetlenegy embert ismerek, s a jövőben sincs semmiféle chance-om hasonszőrű ismerőseim körének bővítésére.

Tekintetem, ki tudja, hányadszor az év folyamán, szórakozottan kalandozik a távolban, arra, amerre az alkonyi ködben két szomszédos háztető között halványan kirajzolódik a Zodiac homlokzata. Az egymáshoz ragasztott épületek alsóbb régiói nem érdekesek: lent a jelentéktelen látogatók számára fenntartott hivatalok üvegablakai, feljebb a különböző osztályok hivatali helyiségei, legfelül van a főnökök emelete, beleértve a Chronos főnökét is. De az az egyetlenegy harmadik emelet, azzal az egyetlenegy szobácskájával Evans irodája felett, megérdemli a figyelmet. A szürkületben aligha lehet kivenni ezt a harmadik emeletet két spalettás ablakával, én mégis látom, illetve úgy tetszik, mintha látnám, mert már egyszerűen nézni sem bírom. Most is, mint máskor, őrült gondolatok kergetik egymást fejemben: belépek az irodába, kábítószert loccsintok Evans arcába, és felmászom a lépcsőn. Marhaság. Tisztára marhaság. Vagy átugrándozom egyik tetőről a másikra, míg a saroképülethez érek. Mindegyik háztető meredek, de hát az alpinisták még nagyobb meredélyeket is megmásztak. Marhaság. Tisztára marhaság. Egy kötél és egy horog segítségével felmászhatnék a harmadik emelet feletti tetőrészre. Itt van egy padlásablak, azon is spaletta. Nekem az semmi, kinyitom. És aztán? Beugrom a padlásra. Ha van padlás, kijárata is van. Ha nincs, majd vágok egyet. Aztán a szobához érek. És a páncélszekrényhez. Itt aztán természetesen vége. Mindez marhaság, a számkivetettség lázálma.

– Vedd úgy, hogy indulhatunk – dugja ki fejét Edith az ajtón. – Ha ugyan sikerült kiszellőztetned magad.

– Már azt hittem, sikerült, de most, hogy megláttalak, újra forog velem a világ.

– Lassanként meghülyülsz az italtól – jegyzi meg ridegen. – És még azt képzeled, hogy szellemes vagy.

– Az italtól meg a szerelemtől – pontosítok. – Olyan kihívó vagy ebben a toalettben, hogy az embernek egyszeriben kedve támad megtapogatni téged.

Edith tényleg szép: ruhája halványrózsaszínű brüsszeli csipkéből készült, de nincs rajta semmi keresett. Egy másik jellemvonása ennek a nőnek: a mértékletesség. Sajnos a szűk modell mértékletességét mintha kissé túlméretezték volna, mert a keskeny csípő fölött és alatt elhelyezkedő bájak jobban kidomborodnak a szükségesnél.

Edith rá sem hederít fecsegésemre, veszi a ballonját meg a városban nélkülözhetetlen esernyőt, és felindulunk Peter Groothoz.

Barátom, Peter Groot festő, és véletlenül ugyanabban az utcában lakik, ahol a Zodiac is helyet kapott. Műterme az utca utolsó házának a padlásán található, ott, ahol a földszinten van a ml kedvenc kávéházunk. Így, mikor gondolatban kipakolom a Zodiac titkos irattárát, abból az elképzelésből indulok ki, hogy Petert ököllel szájon vágom, elkábítom, aztán valami létraféle segítségével kilépek a tetőre, és megindulok a kockázatok útján Peter fizikuma valóban gyenge, egy ökölcsapás a szájára úgy földre terítené, hogy utána aligha tudna felkelni s tovább járni életének ösvényét. Nyeszlett és sovány, mint egy mozgó ruhafogas, de minden természeti törvény dacára ellenállóvá válik, ha jól teleszívta magát. Ilyenkor ernyedt mozdulatai megkeményednek, gerincoszlopa kiegyenesedik, mint egy valódi oszlop, és mondatai harciasak lesznek, bár kissé homályosak, mintha mély víz alól szállnának felfelé.

Érkezésünk pillanatában a festő még megkeményedés előtti állapotában van, vagyis a meredtség csupán alsó végtagjaira jellemző, s ettől az egész ember eltökélten lépegető körzőnek látszik. Saját kezűleg nyit ajtót, barátságos kiáltást hallat, segít. Edithnek levetni ballonját, és bevezet a műterembe. A tágas helyiség már becsületesen befüstölődött, így az első pillanatban valami zavaros keverék jelenik meg előttem, amelyben összekuszálódva kavarog a füst, a férfiak arca, a nők keble és a sok absztrakt kép. Rajtunk kívül jelen van Peter hivatalos barátnője, Mary, két festő házaspár; homályosan emlékszem rájuk valamelyik előző mulatság utolsó óráiból. A nők toalettjével összehasonlítva Edith ruháját, egyszeriben bölcsen mértéktartónak ítélem. A két festő feleségének a szoknyája még a harisnya végét sem takarja, és Mary, mivel gigantikus idomai nem engedélyeznek hasonló – frivolitást, dekoltázsával büszkélkedik, méghozzá olyannal, hogy keble csak valami csoda folytán nem ugrik ki a kosárkából. Ez a rubensi Vénusz, mellesleg kétszerte hosszabb és háromszor szélesebb Peternél, a fiú tehát nyugodtan elalhat Mary két keble között, feltéve, ha nem fél a meg-fulladástól.

– Milyen harapnivalót ajánlhatok? – kérdi házigazdánk; csontos karjaival hadonászva az asztalra zsúfolt palackok s a számbelileg jelentős kisebbségben levő halak meg szendvicsek között.

Rövid habozás után egy üveg Martiniból húzza ki a dugót, mert ismeri ízlésünket, majd két jól teletöltött pohárnyit hoz belőle. Е szertartásos gesztus után a pillanatra megszakadt beszélgetés olyan hangerővel robban ki újra, hogy Edith majd nem elejti poharát.

– A te Mathieu-d csirkefogó! – ordítja az egyik festő.

– De szellemes. A te Poljakovod tetejébe még unalmas – kiabálja vissza a másik.

– Ó, Poljakov isteni! – hallatszik egy elragadtatott női hang.

– A pop-art mindnyájatokat lepipál – sivítja egy másik.

– A pop-art szemérmetlen vécécsésze – dörmögi határozottan a körzőjén ringatózó házigazda.

És így tovább. Szóval beszélgetnek.

Mivel a beszélgetés nagy vonalakban ismert, az említett nevek pedig nem mondanak semmit, elnyúlok az egyik fotelben, s közelebb húzom a Martinit meg egy tál szendvicset, majd átadom magam a lusta szemlélődésnek. Edithet mértékletes természete megakadályozza a sikongatásban, mellettem ül hát ő is, rágyújt, és várja, hogy a beszélgetők kimerüljenek.

A körülöttünk lógó töméntelen kép mind a házigazda műve, tudniillik ő nem ismer el más jelenkori mestert, csak saját magát. Elég értékes alkotások, ha a felhasznált festék mennyiségét nézzük. Peter személyes közreműködése a képek létrejöttében mindössze arra korlátozódik, hogy a furnér-lemezre felhalmoz néhány kiló festéket, aztán a vakolókanál lép akcióba.

Véletlenül ismerkedtünk meg, odalenn a kávéházban, egy álmos, borús téli délután. Szidni kezdtük – mint hasonló esetekben történni szokott – az időjárást, majd kölcsönösen fizettünk egymásnak valami innivalót, végül pedig hirtelen erőt vett rajtam a jellemtelenség, és azt hazudtam, hogy szeretem az absztrakt művészetet. Erre egyik kezével engem vonszolva, másikban egy szatyor italt cipelve Peter bevezetett műtermébe.

Talán ismeretségünk röpke incidens maradt volna. ha a lelkes hangulatban nem ötlik fel bennem, hogy a figyelmességet figyelmességgel viszonozzam. Gavallérosan megvásároltam egyik legmonumentálisabb képét; a kép ugyan legkevesebb húsz kilót nyom, de Peter már másnap maga hozta át hozzám két hordár kíséretében, sőt személyesen irányította a kép elhelyezése körüli bonyolult hadműveletet. Először ragaszkodott hozzá, hogy a remekművet pontosan az ágyam fölé akasszuk, de én tapintatosan tiltakoztam, mert számomra a legborzalmasabb halál, ha valakit egy kép lapít agyon. A festő végül engedett, és alkotását íróasztalom fölött helyezte el a hallban, ennek következtében azóta a lakásban mindenféle írásbeli munkától tartózkodom.

Úgy látszik, miközben barátságunk emlékeit idézgettem magamban, elbóbiskoltam. Semmi sem hat rám olyan álmosítóan, mint a viták monoton ritmusa.

– Ha aludni jöttél ide, hozhattál volna takarót – hallatszik fülem közelében Edith simogató hangja.

– Bocsáss meg, drágám, csak behunytam a szemem, mert a látvány megbotránkoztat. Ez a sok meztelen kebel meg a comb…

– Nézz engem. Én nem vagyok meztelen.

– Tényleg. Nem egészen.

– Kifacsarhatnál már egy-két mondatot az agyadból, hogy ne üljünk itt, mint a süketnémák.

Abban a pillanatban, mikor éppen törni kezdem a fejem, mivel szóljak bele a nagyvilági beszélgetésbe, Peter siet segítségemre:

– Edith, kedves, van egy meglepetésem a maga számára. Egy csodálatos meglepetés! Csend legyen! – hadarja, szavait a többiekhez intézve, majd a szoba sarka felé botladozik, itt van ugyanis felszerelve a sztereó-lemezjátszó.

A meglepetés mibenléte már nem titok számomról. Peter Edithhez hasonlóan egy kissé belezavarodott a dzsesszbe. Festő barátom üzembe helyezi a lemezjátszót, de a tű valahol a közepe táján éri a lemezt, Peter tehát újra próbálkozik, aztán még egyszer, míg végre, úgy látszik, sikerül eltalálnia a lemez szélét, ekkor felénk fordul, királyi mozdulattal a lemezjátszóra mutat, mintha azt akarná mondani: „íme, ez az!”

A hangszórókból egy gitár meglehetősen szomorú és teljesen diszharmonikus pötyögése árad.

– Nincs benne ritmus – dörmögöm óvatlanul.

– Hallgass! – int le Edith. – Ez komoly dzsessz, nem twist.

– Ha egyszer komoly, nem tudom, miért kell egyúttal unalmasnak is lennie.

Titkárnőm közvetlen mozdulattal számra teszi kezét, s a gyönyörűségtől szinte aléltan hallgatja a diszharmonikus pötyögést.

– Jango Reinhardt! – kiáltja Peter, mintha bejelentedé: „őfelsége, a király!” – Ismeretlen improvizációk. Ezt a felvételt véletlenül találták meg néhány hónappal ezelőtt.

– Fantasztikus! – sóhajt fel mintegy magának Edith. – Veszek egyet Dorának.

Mellesleg elejtett mondat, mint minden üres frázis; de én felkapom, és megtartom az agyamban. Dora… Milyen Dora?… Talán Dora Bosk?

– Kapható? – fordul titkárnőm Peterhez.

De a kérdés elvész a váratlanul kirobbanó, általános hangzavarban.

– Imádom Jangót!

– Baromság! Öt régi motívumból csinál egy újat..

– Elbújhat a Messenger dzsessz mögött!.

– Mert még nem hallottad Jerry Mulligant… Sidney Becket…

És hasonló zöldségek.

Végül a komoly dzsessz előírásszerűen átadja helyét a komolytalan tánczenének. A két hangszóróból valamilyen banális rockot hallunk, a megbékélés himnuszát, ugyanis a jelenlevők felugrálnak, beleértve a kövér Maryt is, s lehetőségeik határain belül rángatózni kezdenek. Edithet akarata ellenére szintén bevonják a táncszenvedély örvényébe, magam maradok a szárazon, s úgy teszek, mint aki végérvényesen elaludt.

– Drága Edith – kezdem atyai hangon késő éjjel, útközben hazafelé. – Azt hiszem, adtam neked egy tanácsot, de te nem vagy hajlandó figyelembe venni.

– Melyikre gondolsz? Folyton tanácsokat osztogatsz.

– Ugyanarra: ne köss elővigyázatlanul ismeretségeket. Milyen kapcsolatban vagy ezzel a Dora Boskkal?

– Leghétköznapibb kapcsolatban. Mint az egyik titkárnő a másikkal.

– Konkrétabban!

– Egy kalverstraati hanglemezboltban találkoztunk össze véletlenül. Futólag néhány szót váltottunk, és felfedeztük, hogy mindketten megőrülünk a dzsesszért. Egyszer-kétszer lemezt is cseréltünk. Ennyi az egész.

– Voltál már a lakásán?

– Még nem.

– Nem is leszel. És mostantól fogva semmiféle lemezcsere és semmiféle intimitás.

– Ugyan, Maurice! Elismerem, hogy a főnököm vagy, de néha felbosszant a gyámkodásod.

– Majd máskor bosszankodhatsz. Most inkább figyelj ide! Dora Bosk Evans titkárnője.

– Na és?

– Evans nem szereti, ha emberei körül mások is forgolódnak. Szerencsénk van, ha nem szagolta ki a kalverstraati találkozást.

– Árnyaktól félsz.

– Evans nem árny. És meg kell mondanom, gyerekesnek tartom a reményedet, hogy Dora útján bármilyen információhoz is hozzájuthatsz. Dora még csak be sem dugta az orrát, és a jövőben sem fogja bedugni abba a szobába, ott, a harmadik emeleten. Akárcsak te. Ravaszkodásaid eredménye csupán az lesz, hogy. repülni fogsz a Zodiacból, és veled együtt én is. Ezért kérlek annyira határozottan, hogy tartsd magad eredeti megállapodásunkhoz.

– Jól van, Maurice! – mondja Edith fáradt hangon. – Minden úgy lesz, ahogy akarod. Csak ne remegj folyton az állásodért.

*

Hétvégi pihenőnk kezdeti szakaszára a hidegháború békés atmoszférája nyomja rá bélyegét. Délben Edith azzal a kifogással hárítja el egy étteremben elfogyasztandó ebédre vonatkozó meghívásomat, hogy nem akar jönni, mert álmos. Mondhatnám neki, hogy hiába haragszik, s nem tágítanék addig, míg be nem adná a derekát, de hát ha valakin erőt vesz a savanyú hangulat, legjobb, ha az ember magára hagyja, hadd múljék el magától. Sétálni ina dúlok, legényvacsorával szolgálok magamnak s egy kis sörrel, majd folytatom utam. Lépteim akaratlanul az egyik külvárosi csatorna felé vezetnek. Ez a nagy csatorna egyik használaton kívüli mellékága, melynek bal oldalán a parti fák árnyékában néhány uszály áll lehorgonyozva, valószínűleg időtlen. Idők óta. Hollandiában jó néhány család él ilyen lakássá átalakított, öreg uszályon. Az egyik uszály magára vonja figyelmemet, jobbról a második. A középső helyiség ablaka világos, s jól látható, hogy odabenn az asztal fölé görnyedve egy férfi étkezik. Ez a férfi Van Alten.

Na és, ha Van Alten? – gondolkozom, miközben visszafelé indulok. – Reumann szerint ez az ember kiismerhetetlen. Szerintem szintén. Három-négy alkalommal egész messziről a nyomába eredtem, s láttam, hogy ez egy komor valaki; szokásai gépiesek és unalmasak: az uszályról a hivatalba, a hivatalból haza, közben betér a pékhez, a zöldségeshez és a fűszereshez. Valószínűleg Evans hozta át Amerikából, s most idegenként él abban az országban, mely első hazája. Nincs barátja, sem szórakozása, sem szenvedélye. Ő az az ember, aki nyugodtan élhet egy függöny nélküli szobában, mert nincs mit rejtegetnie, mert egyáltalán nincs semmi belső, intim gondolata.

De a szenvedély, a vágy teljes hiánya, hacsak valaki nem ostoba vagy mániákus aszkéta, szintén gyanús. Mert hát az ember szenvedélyeiről, vágyairól csak valamilyen más, gondosan titkolt vágy vagy szenvedély nevében szokott lemondani. Vajon mi az a titkos szenvedély, s Van Altennek ilyen szenvedélye van-e egyáltalán?

Ennek sincs jelentősége. Van Alten csupán apró részlet abban a bonyolult kombinációban, mely a Zodiac márkájú páncélszekrény kinyitásához szükséges. Van Alten sohasem marad egyedül az épületben, a portás mindig ott áll a bejáratnál, s fent, az irattárban valószínűleg ügyeletes van, mint ezt a keskeny fénycsík tanúsítja. Van Altennek sohasem lesz lehetősége, hogy bármit is kihozzon, mint ahogy nekem sem lesz lehetőségem őt kényszeríteni, hogy bármit is kihozzon.

Van Alten meg Dora Bosk csupán egy-egy betű a zár kinyitására szolgáló betűkombinációból. És éppen ez – az, amit az én titkárnőm képtelen megemészteni, és egymás után vállalja az ostoba kockázatokat. Persze lehet, hogy megemésztette, de nem bírja idegekkel, vagy talán azok ott a Fischer & Co.-nál, valamint a Fischer & Co. mögött rejtőzők szorongatják. Feltehetőleg Edith kapcsolatban áll velük – levélben vagy alkalmi találkozókon –, sőt valamiféle sovány információval is szolgál, már amihez hozzájuthat a lenti irattárban tett gyakori látogatásai vagy a kávéházi beszélgetések alkalmával. Az ő feladata nem olyan, mint az enyém – a kereskedelmi titkokat senki sem veszi olyan komolyan. De hát azok ott a Fischer & Co. mögött valószínűleg sokkal többet várnak, és ezért, ha nem nyitom jól ki a szemem, Edith még valami butaságot csinál.

Hogy ne csináljon butaságot, legjobb lenne visszaküldeni a szülőföldjére, de ez a luxus nem felel meg sem az én óhajtásomnak, sem a lehetőségeknek. Az én helyzetemben az ember nem nélkülözhet két szemmel és két füllel többet, nem is beszélve arról a haszonról, amit egy kiváló titkárnő jelent.

Ismét a város forgalmas utcáin járok, gondolataim pedig visszatérnek ennek az átkozott páncélszekrénynek a kombinációjához. Igen, Van Alten és Dora Bosk csak jelentéktelen betű a kombinációban. De ezek a betűk szükség esetén elláthatnak bizonyos feladatokat. Végül is, egy szót éppenséggel betűkből kell összeállítani. Abban az esetben persze, ha mindegyik rendelkezésre áll.

Vasárnap déltájban Edith mégis kegyeskedik lejönni hozzám. Vasárnaponként rendszerint otthon eszünk, s a titkárnő valami könnyebb ételt készít, attól függően, mi van a hűtőszekrényben.

– Mit akarsz enni? – kérdi egy hivatalnok hangján.

– Valami levest, a hangulat javítása érdekében.

– Mi van a hangulatoddal?

– Semmi. A tiedre gondolok.

– Ha mái ennyire szívedre veszed a hangulatomat, igyekezhetnél egy kicsit elviselhetőbben viselkedni – morog Edith, és a konyhába indul.

Ha már filozofál, kezd gyógyulni. Reméljük, a házi munka felteszi a koronát a gyógyulási folyamatra.

Az a jó a titkárnőm főzte ebédben, hogy nem rejteget meglepetéseket: paradicsomleves, bifsztek sült krumplival. S ugyanilyen az asztalnál folytatott társalgás is: abban sincs meglepetés. Különösen itt, a lakásban sikerülnek a leggyengébben beszélgetéseink. Nem tudom, ki találta, ki az ostoba frázist:, „érezd magad otthon!”, hisz forog valahol a szomszédban egy magnetofontekercs. És dacból kényszerítem azt a tekercset, hogy feleslegesen forogjon, miközben a szalag feljegyzi hosszú hallgatásaimat. De mivel a hallgatás bizonyos esetekben szintén beszél, nem tudok csak hallgatni, s így a bolondozás segítségét veszem igénybe.

– Drága Edith – szólalok meg egy darab bifszteket rágva, miután belepillantottam a vasárnapi újságba –, itt azt írják, hogy a nagyhatalmak a megértés útjait keresik. Ideje lenne talán követni a példájukat.

– Én nem vagyok nagyhatalom – feleli. – Ez a különbség kettőnk között.

– Én – szintúgy, de néha mégis megpróbálom, már csak a nagyobb bátorság kedvéért is. Egyáltalán, a ruhám olyan, mint egy lordé, de csak azok gondolják, hogy valóban lord vagyok, akik nem tudják, hogy egyetlen öltönyömet hordom.

– Ma rettenetesen szerény vagy – jegyzi meg szárazon titkárnőm. – De ez is csak póz. Nem, neked egy csomó öltönyöd van. De mindegyik maskara.

És így tovább – frázisok, szavak, szünetek, s mindezt falja egy láthatatlan masina itt a közelben, feldolgozza sok százméternyi szalagra, s megörökíti, mint haszontalan dokumentumot.

És az a legbosszantóbb, hogy ez a láthatatlan gépezet nemcsak odahaza leskelődik utánam. Az étteremben, sőt az, utcán is, mikor Edith elengedi magát, és olyasmiről beszél, amiről a lakásban hallgat, énelőttem akkor is egyre csak ott van a láthatatlan mikrofon és a forgó tekercs, s könyörtelenül és fáradhatatlanul jegyez, és forog, aztán újra jegyez és újra forog, lejegyez mindent, szóról szóra. De hát az ember ezt is megszokja. Meg aztán minden rosszban lehet valami vigasztalót is találni. Én azzal vigasztalom magam, hogy nem abban a században születtem, mikor majd a gondolatokat is fel tudják jegyezni. És sietek kihasználni ezt a kedvezményt. És fejem szétesik a gondolatoktól. Bár annak sincs haszna.

*

Ez a hét sem ígért mást, mint az előzőek, vagyis a sok héten át egyenlő adagokban, szorgalmasan szedett, unalmat: ajánlatok összeállítása, turkálás dossziékban, egy-egy levél áttanulmányozása, telefonálások vagy rövid, ötperces beszámolók Van Veermeskerchennél.

Kedden azonban olyan attrakciónak lehetünk tanúi, mely túllép az eddig megszokott kereteken.

Öt óra múlt, s Edithtel együtt már éppen indulunk hazafelé, mikor kint a járdán Reumann fogad bennünket:

– Micsoda szerencse! Éppen értetek jöttem! A főnök meghívott egy kis uzsonnára.

A közelben parkoló kocsihoz vezet, s mivel ez Evans fekete Rolls-Royce-a, felesleges megkérdezni, melyik főnökről van szó.

– Mi történt, hogy ilyen hirtelen az eszükbe jutottunk? – kérdi rosszkedvűen Edith, miközben mindhárman elhelyezkedünk a széles bőrüléseken, és a kocsi megindul, hangtalanul, akár egy halottaskocsi.

– Tudja, az ilyesmi vagy hirtelen kezdődik, vagy sehogyan se – feleli petyhüdt gesztus kíséretében a szeplős.

Sápadtsága, ködös tekintete arra vall, hogy már reggel elkezdte.

– Tegnap kezdtük – igazít helyre Reumann, mintha olvasna a gondolataimban. – Meg kell mondjam, a mi Evansunk kivételes ember. Én is bírom, tudhatod, de az ilyenek előtt leveszem a kalapom. Semmi baja. Első osztályú versenyző.

„A főnök a villájában van”, ez a Zodiac zsargonjában azt jelenti: „Evansnál folyik az itatás.” Az elnök ritkán rendez murikat, akkor is diszkréten, mint rangjához illik. De mivel az a szokása, hogy hozzákészülődvén az itatáshoz, a vidámság meg az egyebek céljából összeterel magánál mindenféle nőcskét, hát a csendes mulatozás távoli visszhangja hozzánk is eljut.

– Tálán mégsem a legjobb időben állítunk be – dörmögöm. – Másfél napot késünk.

– Szamárság! Te még nem ismered Evanst: a mulatság igazában csak most kezdődik. Bár már tegnap megkezdődött. Kis áldomás, a Calorral kötött üzlet tiszteletére. A harmadik pohár után a főnök komoran végigjártatta rajtunk tekintetét, és megszólalt: „Rossz előérzetem van” – mondta. De hát a legfontosabb, hogy rájött. Kivételes alak ez a mi Evansunk, én mondom nektek!

– Nekem is rossz az előérzetem – jelentkezik újra Edith, még mindig az előbbi rossz hangulatban. – Kellemetlen benyomást fogunk kelteni. A józanok mindig kellemetlen benyomást keltenek.

– Nem kell félni! – emeli fel kezét önkéntelen mozdulattal Reumann. – Engedje el magát, hölgyem; és ne féljen! Ezzel a testtel maga sohasem kelthet kellemetlen benyomást, még ha akarná, akkor sem… Egyébként, ha engem kérdeztek, olyan benyomást keltetek, amilyet akartok, csak ne szégyelljétek magatokat. Az elnök rá sem ránt az apróságokra… Kivételes ember!

Kocsink elhagyja a városi utcákat, s rátér a Haarlembe vezető országútra. Előttünk, az üvegablak mögött a sofőr háta hatalmas és szenvtelen, éppen olyan, mint a Rolls-Royce. Mellékútra fordulunk. Ablakunk mellett fák repülnek, kezdetben kicsik és ritkásak, később nagyobbak és egyre sűrűbben, míg végül beérünk az erdőbe. Itt minden nyirkos, s zöldes félhomály uralkodik. A kocsi lassít, simán kanyarodik, majd megáll egy széles vaskapu előtt. A sofőr dudál, a kapu hangtalanul kinyílik, és a Rolls-Royce megindul egy hosszú, kanyargós gesztenyefasorban. Egy másodperccel később a gesztenyelombokon túl feltűnik egy modern, fehér falú, kétemeletes villa, s mi megállunk az impozáns főbejárat előtt.

A kompánia a hatalmas hallban helyezkedik el, s a jelenlevők inkább csüggedtnek látszanak, mintsem egy tivornya részvevőinek. A férfiak száma mindössze kettő: Evans és a rádiókészülék-osztály főnöke, Paul Frank, egy alacsony, vaskos, széles vállú alak; szájában örökösen ott lóg a borostyán szipka. A nők száma kétszer ennyi, s lerí róluk, hogy véletlenül szedték fel őket a piacon. Hanyag pózban ülnek foteljeikben, egy üvegekkel és poharakkal megrakott kerek asztalka körül. A helyiség mélyéből fülsiketítő tangó szól, a jelenlevők mégis lehorgasztott fejjel ülnek, s olyan arckifejezéssel, mintha nem tánczene szólna, hanem a lélekharang saját temetésükön.

Megjelenésünket halálos bágyadtságban fogadják, mint az utolsó ítéletet. Evans felkel, ünnepélyesen hozzánk lép, s kissé meghajolva kezet nyújt Edithnek, utána velem szorít jóindulatúan kezet, majd a kanapéhoz vezet.

– Ugye, megmondtam, hogy Konrad visszajön?

– hallatszik Paul Frank elégedett hangja. – Konrad rendes fickó Konrad nem szereti a trükköket, habár reklám a szákmája.

– Konri, drágicám! Gyere! – sóhajt részeg-bávatagon egy szép, barna bőrű lány.

Reumann odaül a matt szépséghez, mi pedig Edithtel a kanapén foglalunk helyet, Evans két oldalán.

– Nem untatok senkit a bemutatással – mondja nagylelkűen a főnök. – Magunk között vagyunk.

Tényleg nem részeg annyira, hogy ne tudná kontrollálni magát, de maga az elővigyázatosság, mellyel mozdulatait kontrollálja, mutatja, hogy sokat ivott.

– Helyes, nem mutatkozunk be! – erősíti meg az egyik nő, egy sápadtra festett szájú soványság.

– Fontosabb, hogy ki fog tölteni.

Paul Frank készséggel felugrik, kutatni kezd az asztalon az üvegek között.

– Mit töltsek, ha mindent megittatok… csak gin van… Akar valaki gint?

– Szó se lehet róla! – kiabál Evans. – A gin szigorúan tilos! Csak könnyű italokat iszunk.

A nyitott, bal oldali ajtó felé fordul, és váratlan erővel dörgi:

– Rowolt, barátocskám!… Hol vannak végre a frissítőid?…

– Minden kész – válaszolja egy rekedt hang a másik szobából.

. Nemsokára a Rowoltnak nevezett férfiú feltűnik az ajtóban; hatalmas tálcát cipel, s azon érintetlen üvegekben whiskyt, szódát, poharakat, jeget, és mikroszkopikus nagyságú tányérkán zöld olajbogyót harapnivalónak.

– Csináljatok rendet, gyerekek! – rendelkezik atyailag Frank.

Két nagydarab, testes hölgy – arcuk fiatal, de már hervadtában– emelkedik fel szinte egyszerre foteljéből, s kezdi esetlenül széttaszigálni az üveg-neműt az asztalon, hogy helyet csináljon a tálcának. Rowolt félelmetes csörömpöléssel rakja le terhét, majd felemeli fejét, és én azonnal felismerem: az a férfi, aki a Mestre hídján, a Buickban hosszúkás, sápadt arcát tükrös napszemüveggel takarta. Ezúttal nem tükrös szemüveget visel, hanem nagy, sötét üvegeket, de arckifejezése ugyanaz: idegen és szinte félelmesen részvétlen.

– Tiszta poharakat adj, barátocskám! – rendelkezik Evans.

– Hát nem azt csinálom… – morog Rowolt az elkényeztetett szolga hangján, aki nem szereti, ha kioktatják.

Kihúzza a dugót az egyik whiskysüvegből, majd a könnyebbség kedvéért egymás mellé állítja a poharakat, s úgy önti sorban az italt; nem zavartatja magát a tálcára csöpögő súlyveszteségtől. Azután, gondolva, hogy szerepét eljátszotta, beül az egyik fotelba, és rágyújt. Rowolt láthatólag az egyetlen a kompániában, aki nem iszik. –

A többiek megragadnak egy-egy poharat, azzal a homályos reménnyel, hogy így segíthetnek magukon. Én ugyan nem vagyok túlzott optimista, de azért én is elveszek egyet. Evans szertartásosan felemeli poharát:

– Új vendégeinkre!

Nem akarok adós maradni:

– A házigazdára!

Melyhez a nyiszlett, meszelt ajkú szépség hozzáteszi:

– És az összes többire!

– Csodálatos! – értékeli Evans, miután ivott egy szolid kortyot. – Ezzel egy csapásra elintéztük az összes tósztot. Ez a-mi munkastílusunk: az idő pénz.

Ekképpen befejezvén a hivatalos aktust, házigazdánk titkárnőmhöz fordul, és egy bókot szolgál fel félhangon a ruhájáról. A ruha egészen közönséges, akárcsak a bók, de hát ez jelentéktelen apróság, mivel Evans tekintete, ha szemem nem csap be, inkább a ruhából kilátszó, gömbölyű térdet vette célba.

Újabb bók következik, ezúttal nem hallom jól, de valószínűleg híd akar lenni a toalett holt anyagától a test élő anyagához.

– Zavarba hoz a bókjaival – mormolja szemérmesen Edith, pontosan betartva az utálatos asszonyi taktikát: elhárítani egy kedveskedést, hogy kiprovokálja a következőt.

Ezután, természetesen, elhangzik a harmadik szóbeli simogatás, erre már titkárnőm olyan nevetéssel válaszol, mintha csiklandoznák.

Evansnak ekkor újra eszébe jutnak házigazdai kötelezettségei: hozzám fordul, barátságosan felemeli poharát:

– Még egy kortyocskát?

Kortyocskánk – az övé és az enyém – meglehet vagy egy icce, mert mindkét pohár, mintegy adott jelre, teljesen kiürül.

– Maga kezd nekem tetszeni, fiacskám! – vallja be Evans, megelégedéssel szemlélve kortyocskámat. – Rowolt, nyisson ki még egy butéliát, kedvesem!

Rowolt tekintete lesiklik a mennyezetről, lusta mozdulattal felemelkedik, s lefejezvén a következő Queen Anne-t, megtölti poharainkat.

– Tulajdonképpen maga, fiacskám, már régóta szimpatikus nekem! – kezdi újra házigazdánk a hirtelen támadt szentimentális hangulat hatására, s gépiesen elveszi poharát. – Szeretem az olyan embereket, akik tudnak dolgozni, és nem csapnak zajt maguk körül. És maga tényleg szimpatikus nekem. És a titkárnője is szimpatikus. Micsoda véletlen egyezés, nemde? Mindketten borzasztóan szimpatikusak…

Hirtelen elneveti magát, mintha rettenetesen szellemeset mondott volna. Nem tudom, az ital vette el az eszét, vagy ez a normális állapota. Nem abban az értelemben, mintha minden területen buta lenne. Ellenkezőleg, feltételezem, hogy bizonyos vonatkozásokban igen okos és ravasz. De az ember gyakran találkozik olyanokkal, akik a szakmájukban végtelenül intelligensek és tapasztaltak, de amint kilépnek egy meghatározott körből, azonnal elképzelhetetlenül középszerűvé válnak.

Evans újra Edithhez fordul, s ez a mozdulat az unalom jól nevelt pózát kényszeríti rám: diszkrét ásítások, szórakozott kortyolgatások és céltalan bámészkodás. A hall berendezése bámulatba ejti a szemlélőt. Az a fajta bútor áll itt, amely beszerzése pillanatában túlságosam modernnek látszik, két évvel később viszont elavultnak. Sötét fafelületek, rajtuk vörösréz díszítmények, világos bőrből készült kárpitozás – mindez nem túlságosan tisztán tartva, mint egy régóta lakatlan helyiségben.

Körülöttünk a vendégek azzal szórakoznak, amivel éppen tudnak. Reumann térdére ültette a barna bőrű lányt, és most ködös pillantásokkal méregeti, eközben kezével a lány hajában turkál. Paul Frank valami disznó viccel próbálja megnevettetni a meszelt ajkú hölgyet, de hát a disznó vicceket az biztosan jobban ismeri, s csak tettetett naivitással fecserészi: „nagyon érdekes”, „de ez igazán szemérmetlen”. Az egyik nagydarab szépség Rowoltot igyekszik elbájolni, pontosan az orra előtt rakja keresztbe combjait, ezalatt a másik sötét, hosszú pillantásokat küld felém: „gyere, kedves, bátorság!”

Bátorság – könnyű mondani. Úgy érzem, illik eltávolodnom a díványtól, hogy ne gátoljam az Edith–Evans párbeszéd kibontakozását, bár egyúttal félek is, hogy titkárnőm távollétemet kihasználva újabb ostobaságot követ el. Bátorság? Miért is ne? Felállok, elindulok a hívó szemű nőstény felé, majd hanyagul leteszem magam a fotel támlájára.

– Hogy van? – próbálkozom az angollal. – Rég nem találkoztunk.

– Hagyja ezeket a zöldségeket – morogja. – Sohasem találkoztunk. De ennek semmi jelentősége.

– Pontosan. Abszolút semmi jelentősége. Tölthetek magának?

– Persze. És üljünk valahova, ahol kényelmesebb.

Megtöltők két poharat, felsegítem a nőt, s a sarokban, a lemezjátszó mellett álló kerevethez vezetem. Éppen idejében, mert a tangó befejezte működését. Találomra előhúzok egy újabb lemezt, és felteszem a korongra. A hallban felhangzik a Saint Louis blues divatjamúlt melódiája. Kedves melódia, mindig elringat, de ezúttal nem olyan mértékben, hogy észre ne venném: Edith messziről figyeli cselekedeteimet, miközben nagy tisztelettel veszi át Evans bókjait.

– Gyerünk, tegyük őket féltékennyé – ajánlja lustán partnerem, s félig elnyúlik a kereveten.

– Mivel?

– Maga most átölel engem azzal a két kezével, amit nem használ semmire, és megcsókol.

– Kezdetnek kicsit erős lesz. Tudja, ez egy veszélyes nő. Nem csodálkoznám, ha táskájából pisztolyt rántana elő.

– Zöldség! – mormolja megvetően a nőcske. – Adja ide a poharamat.

Végrehajtom az utasítást. Nagydarab partnerem az italából testméreteivel arányos kortyot húz, s újabb ötletet merít belőle.

– Ha maga nem akar, hát majd felhúzom én az emberemet.

Szemmel láthatóan tele van, de nemcsak whiskyvel, hanem önbizalommal; lassan feláll, s a következő blues – valami színes dallam vagy harlemi nocturne – ütemére riszálva gigantikus sonkáit, néhány buja lépést tesz előre, s megkezdi a műsort, az egyetlent, amelyre egy részeg liba képes.

A műsor valóban hatásos, de е hatás ellentétben van a várakozással. Mialatt a hallgatóság nagyobb része alkoholos lelkesedésében kiáltásokkal bátorítja a nőt, Evans feláll, és a megzavarodott Edithet könnyedéh ismeretlen irányba vezeti. A nagydarab először nem veszi észre a hatást, mivel éppen háttal áll a nézőknek, én azonban mindent látok. Kezdetét veszi az ostobaság. Ravasz titkárnőm bájaiért cserébe megpróbál valamit kiszedni a házigazdából. De még csak nem is számol azzal, hogy az olyanok száját, mint Evans, a szakmai reflex annál jobban összezárja, minél többet isznak.

A nagydarab nőstény már konstatálta a dívány megüresedését, de jobb elfoglaltság híján a társaság hangos biztatása mellett tovább huzigálja magáról maradék fehérneműjét. Rowolt hipnotizáltan bámulja a nő vastag bájait. Tenni kell valamit, mielőtt a hipnózis elszáll.

Felállók, néhány lépéssel próbálkozom a hallban. A jelenlevők rám sem hederítenek. Bepillantok a nyitott ajtón: ebédlő és túlnan a konyha. Továbbhaladok a mély alkóv felé, ahol Edith és Evans eltűnt. Az alkóvban ég a villany. Sápadt rózsaszínű szőnyeggel fedett márványlépcső vezet felfelé. Hagyom, hogy engem is vezessen. Be kell kukkantanom ide-oda, mert aligha lesz még egyszer lehetőségem körülnézni ebben a villában. És valószínűleg sohasem áll majd rendelkezésemre ilyen megdönthetetlen alibi, mint most: a féltékeny barát meggondolatlan barátnőjét keresi.

A lépcső az emeletre vezet, egy, a földszintinél kisebb hallba. Négy ajtó, ezek közül az első nem érdekes, mert a teraszra vezet. Megpróbálom a legközelebbit: zárva. Talán mögé rejtőzött Evans Edithtel. Lenyomom a következő kilincset, s az ajtó könnyedén kinyílik. Íme, a paráznák. Egy kereveten ülnek a félhomályos szobában, mely talán dolgozószobául vagy könyvtárul szolgál. Elnökünk két karjával átöleli a nőt, annak ruhája kissé zilált: sztriptíz kezdeti stádiumban. Az ajtó hangtalanul nyílt ki, de a hallból beárad a fény, s a párocska abban a pillanatban errefelé fordul. Edith arcán zavar, Evans arcán semmi különös.

Vannak pillanatok, mikor az emberben hirtelen megszólal valami teljesen szakmán kívüli hang. Az a hang, melyet a hosszú barátság, az emberi közelség szült. Egy hang, mely szinte követeli: „ragadd üstökön, és vedd el ettől a gazembertől!” Veszélyes pillanatok.

– Bocsánat – mondom, és csendben becsukom az ajtót.

Visszamegyek a földszinti hallba, átsétálok az előszobába a ballonomért. Reumann utolér.

– Baleset? – teszi fel a kérdést, mint aki szagot kapott.

– Valami hasonló.

– De Maurice, te kultúrember vagy. Vedd könnyen az ilyesmit.

– Azt is teszem. Csak félek a következményektől.

– Következményektől? Evans barátunk holnap már emlékezni sem fog semmire. Kivételes ivó, de másnap nem szokott emlékezni semmire. Egyszer, mikor ugyanígy együtt voltunk, egy alak…

– Világos – mondom. – Menj be, mert hívnak.

– Tényleg indulni akarsz?

– Szerintem jobb így. Menj, mert hívnak.

A hallból valóban női visítozás hallatszik, bár nem tudom, hogy nekünk szól-e. Intek Reumann-nak, és indulok. A kert kijárata jobbra van, de mivel körülöttem nincs teremtett lélek sem, bal felé indulok. Alkonyodik. A gesztenyefák árnyékában allé vezet. Vagy kétszáz métert haladok rajta, és megállok. Itt az allé széles kanyart vesz, és az ellenkező irányban folytatódik.” A kanyaron túl füves térség, mögötte széltől hullámzó növényekkel borított fal emelkedik. Semmi.

Véglegesen meg akarok győződni róla, hogy valóban nincs ott semmi, tehát keresztülvágok a fűvel benőtt térségen, és elérem a falat. A borostyán alatt egy vasrácsos ajtócska rejtőzik. A rácson át megnézem, mi van túlnan: széles mező közepén kétemeletes, öreg épület, valószínűleg a kertész házikója. Egy kicsit figyelmesebb pillantás arra a következtetésre vezet, hogy ez a kertész elég hóbortos alak lehet. Beleesett a rádiótechnikába – mondhatnám. A ház felett dipól antenna hosszú rúdjai nyúlnak felfelé. Legegyszerűbb lett volna ezeket a rudakat a két egymással szemben álló kéményhez szerelni, a meredek tető gerincével párhuzamosan. De nem: ez a kótyagos kertész úgy helyezte el antennáit, hogy rézsút szelik át a gerincet, és láthatatlan ölüket kelet-délkelet irányba fordítják. Az antennák felépítése alapján feltételezhető, hogy egy amerikai AN/GRC típusú állomást szolgálnak ki; ezek, bár nem szuperkészülékek, mégis képesek négy-ötezer kilométerre adni.

Felesleges a további szájtátás. Megindulok visszafelé, és hamarosan egy másik kapuhoz érkezem, a hivatalos kijárathoz. A nagy vaskapu ugyan zárva van, de mellette a kiskapu gombnyomásra automatikusan kinyílik. Kilépek az erdei útra, és megindulok az országút irányába. A szürkületben egy nő lépked előttem.

– Edith!

Hátrafordítja fejét, és megáll. Beérem. Megindulunk egymás mellett. Csend. Csak Edith magas cipősarka kopog az aszfalton.

– Utálatosan viselkedtél – szólal meg végül titkárnőm halkan.

– Tényleg? Észre sem vettem.

– De én mindent láttam. Készakarva vitted azt a szemérmetlen kövér nőszemélyt a kerevetre, és kényszerítetted, hogy a szemed láttára levetkőzzék, csak hogy engem dühíts.

– Képzelődsz. És egyáltalán, hagyd ezt a buta játékot, nem szükséges a szemrehányásokat szemrehányásokkal kivédeni. Nincs kedvem semmit a szemedre vetni.

– Nem is vártam. Ma este egész világosan megmutattad, hogy egy lyukas garast sem adsz értem. „Bocsánat”… Csak egy gazember képes ilyen helyzetben „bocsánat”-ot mondani, és hátat fordítani.

– Kerüljük el az erős szavakat – javaslom szelíden. – Mert ha én is erős szavakat mondok, tudod, mi lesz az!

– Mondd hát!

– Nincs kedvem. De ne felejtsd el, az a könyvtári jelenet elég piszkos ütés volt számomra. Övön alul, ami szabálytalan.

– Ne illegesd magad! Negyedórát elkéstél vele. Ha egyáltalán volt ütés, azt te szolgáltattad ott lenn a hallban, azzal az attrakcióval.

– Világos. Azért vetetted magad Evans ölébe, hogy bosszút állj rajtam.

– Ostobaság. Az az ember egyszerűen finoman el akart vonni attól a szemérmetlen jelenettől…

– Miközben te sokkal szemérmetlenebbet ajánlottál, a te kegyes részvételeddel.

– Nem. Felajánlotta, hogy megmutatja régi ékszereinek a gyűjteményét.

– Nem láttam ott semmiféle ékszert. Hacsak azt az egyetlenegyet nem, azt az impozánsát, kissé kicsomagol tan.

– Ne ízetlenkedj!

– Jó – mondom. – De te is hagyd abba ezeket a dajkameséket. Egy asszony, még ha nem volna is olyan gyanakvó, mint te, pontosan tudja, ha gyűjteményt akarnak mutatni neki…

– Gondoltam, megjátszom…

– Miért? Sportból?

– Szerettem volna valamit megtudni a Calorral kötött üzletről. Az az érzésem, hogy bizonyos titkos záradékokat is tartalmaz. Egyáltalán, gondoltam, megjátszom, de ő nagyon erőszakos… és ellenkezésemet valószínűleg kacérságnak hitte, mert hogyan lehetséges, hogy egy titkárnő magának az elnöknek az öleléséből kibújik, és brutálisan…

– Jó, jó. És hogy végződött ez az ártatlan flört?

– Hogy végződhetett? Miután az, akitől segítséget várunk, ostobán csak „bocsánat”-ot mond, az embernek magának kell segítenie magán. Kiszabadítottam magam, s hadartam: „hagyjon”, „félek” meg egyebeket, és kifutottam a szobából. Egyszóval, ha érdekel, nem vágtam pofon. És az állásod miatt nyugodt lehetsz.

Nem tartom szükségesnek válaszolni, csak lépkedünk tovább a sötét erdőben, az országút felé. Edith, mint mindig, elég pontosan eltalálta aggályom gyakorlati oldalát. De a másikról fogalma sincs. Néha az ember – még a magamfajtájú is – észrevétlenül olyan közel kerül a másikhoz, hogy lassanként úgy érzi, mintha az elválaszthatatlan része volna. A fizikai vonzás vagy a megszokásban gyökerezik, vagy az enyémhez hasonlóan magányos és szomorú gyermekkor emlékeiben, vagy az isten tudja, miben, de már nem tudunk élni nélküle, hiába mondogatjuk, hogy csak egy feladat elvégzéséhez van rá szükségünk, hiába erősítgetjük, hogy ez csupán jelentéktelen találkozás, mint annyi más az életben.

– Mennyit gyalogolunk még? – kérdi Edith. – Ebben a cipőben tönkremegy a lábam.

– Nem kényszerítettelek, hogy tízcentis sarkot tétess a cipődre. Anélkül sem vagy törpe.

– A te szintedre akartam emelkedni.

– Te már amúgy is az én szintemen vagy. Talán inkább Evans szintjére akartál emelkedni?

– Hagyd abba… Jaj, nem bírom tovább.

– Ki kell érnünk az országútra. Ott majd leállítunk egy kocsit.

– Az országút… Hol van még az országút? Idefelé azt hittem, hogy egész közel a villához..

– Közel van – vigasztalom. – Már csak egykét kilométer.

Kiérünk az erdőből, s mint egy ilyen peches napon várható volt, a szabad ég alatt azonnal megered az eső.

– Csak ez hiányzott… – jajgat Edith.

– Pontosan. A hozzánk hasonlóknak csak ez hiányzik, hogy teljes legyen a gyönyörűség:

Eső és szél csapódikarcomba fényesen.Bizony a rossz időnélnincs jobb idő nekem.

– Nem hittem volna, hogy ilyen jó az emlékezőtehetséged – neveti el magát Edith, bár fáj a lába. – Különösen olyasmiben, amit butaságnak nevezel.

Az eső halkan cseperészik, mintha csak megpróbálná, sikerül-e, de aztán egyszerre felerősödik, és ferde csíkokban veri a hátunkat. Körülöttünk fekete, néma síkság. A felhőkből rejtélyesen pislákol valami homályos-ibolyaszínű sugárzás. Messze előttünk egyszer-egyszer apró fénysugár villan fel, majd gyorsan eltűnik. Ott az országút.

– Levetem a cipőm – sóhajt Edith. – Nélküle könnyebb lesz.

– Ne beszélj őrültségeket. Nem járhatsz mezítláb ebben az esőben. Még a végén kénytelen leszek felvenni téged a hátamra.

Edith újra elneveti magát.

– Hogy a hátadra vegyél? Szegénykém. Hány méterre tudnál elvinni?

– Egészen az országútig.

– Úgy beszélünk az országútról, mintha ott már lakott föld várna ránk – mormolja titkárnőm. – És eszünkbe se jut, hogy nem áll ott az autónk. Elképzelésem sincs, hogyan fogunk hazaérni.

– Először érjünk el a legközelebbi célig, s csak aztán kergessük a távolit.

– A szűk prakticizmus hálójába kerültél, barátocskám! Éppen ezért csodálkozom, hogy még nem felejtetted el azt a dalocskát.

– Azt is prakticizmusból: ne kelljen megvennem a lemezt.

Ez a pár szó a lemezről emlékezetembe idéz valamit, s már majdnem belefeledkeztem gondolataimba, mikor Edith kimondja:

– Szép este volt. Ha nem felejtetted el.

Nem felejtettem el. Mert minden azzal az átkozott csókkal kezdődött ott a hídon, és azzal az éjszakával, mikor először éreztem, hogy Edith többet jelent számomra, mint egy női test a karjaimban. Aztán jött a karácsonyfa. Karácsonyra vettem azt a fenyőt, mert a karácsonyi ajándékot mégiscsak fenyő alá kell helyezni; este aztán, mikor Edith hazajött, a karácsonyfa színes lámpácskái puhán pislákoltak a sarokban, s ő nem szólt semmit, csak megállt a fa előtt, és én észrevettem, hogy nyeli a könnyeit. Nem hittem volna, hogy Edith sírni is képes, de ő nem a karácsonyfa miatt sírt, persze, hanem az elmúltak miatt, tulajdonképpen nem sírt, csak küszködött a sírással, de hát ez végül is egyre megy, én akkor átöleltem, ő belém kapaszkodott, és csak suttogta: „Ő, Maurice, miért ríkatsz meg, ez az első karácsonyfa az életemben, az első melegség”, és más hasonlókat. És aztán jött még sok más, a barátság és a figyelem apró jelei, a hétköznap többi apróságai között, melyekről még beszélni sem érdemes.

– Szép este volt – bólintok. – Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy egész közel voltunk a lakásunkhoz.

– Hagyd abba – feleli. – Elég nekem, hogy a cipőm kínoz.

Végre kiérünk az országútra. De mi haszna. Egymás után futnak el mellettünk a kocsik, s csak a sarat verik fel ránk. Rá se hederítenek felemelt kezemre, ha ugyan egyáltalán észreveszik. Az eső csak esik, a fáradtság minden jele nélkül. A ferdén zuhogó víz ostorcsapásként suhog fejünkön, és egyenletes zajjal csattog az aszfalton.

– Felesleges tovább ácsorogni. Legjobb lesz, ha elgyalogolunk Muidenbe.

Edith összetörten néz rám, de nem ellenkezik, és mi megindulunk az országút mellett húzódó homokos sávon. Hallgatagon lépked, mert hősnek akar látszani, de lassú, tántorgó járása elárulja, hogy alig áll a lábán.

– Támaszkodj rám – ajánlom fel.

– Nem hinném, hogy ez az intimitás segítene r– suttogja, és a karomra támaszkodik;

Vagy száz méternyire előttünk kétemeletes épület körvonalai sötétlenek. Az egyik földszinti ablak széles fénynyalábot vetít a földre. Elérjük az élősövény-kerítést, s kíváncsi pillantást vetek az udvarra.

– Várj egy pillanatig.

Halkan belököm az alacsony faajtót, és a ház tornáca felé sietek. Nemsokára újra az országúton vagyok, ezúttal egy elég öreg kerékpár kíséretében. Áldott ország, ahol minden egyes lakosra jut egy egész kerékpár.

– Maurice! Nem hittem volna,.hogy közönséges lopásra vetemedsz.

– Érted még gyilkosságra is vetemednék. És miért „közönséges”. Két bankjegyet dobtam a postaládába…

– Elbír minket? Öregnek látszik…

De a kerékpár erősnek bizonyul. Éppen azért, mert öreg. Köztudott, hogy a modern ipar termékei napról napra hitványabbak.

Egyébként az országút szélén repülünk húsz kilométer óránkénti villámsebességgel, az eső ver, a szél taszít, de a gyalogos vonszolódás után ez a gondtalan repülés igen kellemes, és Edith a gép vázán ülve a mellemnek támaszkodik, s ez olyan, mintha ölemben ülne, és én beszívom haja könnyű illatát, s úgy érzem, mintha nem a felé a városi ház felé repülnénk, mely nem is az én otthonom, hanem valami nagyon szép felé, ott túl az éjszaka alagútján.

Edith talán ugyanazt érzi, vagy valami hasonlót, mert arcát az enyémhez szorítja, megvan az a jó tulajdonsága, hogy hallgat, amikor nem kell beszélni, és mi csendben repülünk, csak a kerekek suhognak, s az eső kopog, mindaddig, míg éjfélkor beérünk Amszterdam néptelen utcáira, s megállunk a házunk előtt.

Edithet gálánsán felkísérem az emeleti szobába, és hogy az udvariasságra feltegyem a koronát, egy pillanatra be is nézek hozzá. De vannak olyan pillanatok, melyek hosszú ideig tartanak.

*

Egy csodálatos éjszaka végződhet kevésbé csodálatosan is. Titkárnőm reggel lázasan kel fel.

– Tegnap megfáztál. Feküdj vissza.

Megpróbál ellenkezni, de alig áll a lábán, hát engedelmesen visszamegy az ágyába. Teát főzök, leszaladok a patikába gyógyszerért, aztán elindulok a Zodiacba. Evans valószínűleg folytatja az itatást, vagy a fáradalmakat piheni ki, mert a Rolls-Royce nem áll a megszokott helyén. Gyorsan elintézem a délelőttre tervezett munkát, délben beugrom Edithhez, aztán vissza a Zodiacba, mert napi teendőmet még nem fejeztem be, legkevésbé egyet, pedig egész idő alatt az járt a fejemben.

A tegnapi két felfedezés Evans villájában – Rowolt és a rádióállomás – természetesen tiszta véletlen, de olyan véletlen, amelyre több mint egy éve várok. A szerencsés véletlen sohasem mázli eredménye, hanem a várakozásé: mindig akkor jön meg, ha az ember képes hosszú ideig várakozni. Hipotézisem: Zodiac–CIA két vonalon is megerősítést nyert: Ljubo gyilkosa Evans egyik testőre. A mi országainkban elhelyezett ügynökségekkel Evans emberei tartják a rádiókapcsolatot. A Zodiac kereskedelmi tevékenységében tisztán dekoratív szerepet játszó Evans viszont vezéralakja a másik tevékenységnek – a kémkedésnek. Ez a szolid cég, szolid üzleteivel csupán egy kémközpont legális fedőszerve.

Első pillanatra kézenfekvő feltevés, miszerint a Zodiac városi épületében folyik a hivatalos tevékenység – a nem hivatalos pedig a villában. Nekem azonban már elég adatom van, hogy megcáfoljam ezt a feltevést. Elővigyázatos, de folyamatos megfigyeléseim meggyőztek, hogy Evans ritkán jár a villában, irodájában viszont naponta nyolc órát tölt, bár hivatalos teendői alig vesznek igénybe többet fél-, legfeljebb egy óránál. A villa elég hozzáférhetőnek látszik, hogy nagy titkokat rejtegessen, a kertész házikója pedig igen kicsi ahhoz, hogy másra is szolgáljon, mint – rádióállomásul. Evans feltehetően mindkét tevékenységét – a legálisát és az illegálisát – Zodiac-beli irodájából irányítja, és fő segítőtársai szintén itt vannak a Zodiacban, a „szolgák” pedig biztosítják a kapcsolatot a rádióállomással.

Mindez rejtvénynek valószínű, felfedezésnek érdekes, egyet azonban figyelembe kell venni: a végeredmény elérésében nincs gyakorlati értéke. Sőt, mi több, a felfedezés körülményei fatális következményekkel járhatnak a végeredmény szempontjából. Semmi biztosíték arra, hogy Evans elfelejti, vagy legalábbis úgy tesz, mintha elfelejtette volna azt az incidenst Edithtel. Egy gondatlan jel, és azonnal repülök kifelé a Zodiacból – egyedül vagy a szeretett nő kíséretében.

Természetesen a horizonton gyülekező sötét felhők még nem engedélyezik, hogy az ember ostobaságot kövessen el, de amire most készülök, ebben a pillanatban nem túlságosan kockázatos. Pontosan abban a percben, mikor a folyosói óra kedvesen csengetni kezd, elhagyom dossziéimat, veszem a ballonom, és sietség nélkül a külvilág felé irányítom lépteimet. Az utcára érve, szokásommal ellentétben, nem a sarki kávéház felé indulok, hanem az ellenkező irányba. Mielőtt befordulnék az első keresztutcába, tájékozódás céljából gyorsan hátrapillantok, majd előrelátásommal elégedetten, lassan tovább lépkedek.

Egy sötétkék ballont viselő világos, göndör hajú lány halad el mellettem, s fejbólintással üdvözöl:

– Á, Bosk kisasszony! Jó, hogy látom: egy elfelejtett kötelezettségemre emlékeztet.

A kisasszony egy pillanatra megáll, így utolérem.

– Nem értem. Miféle kötelezettség?

– Tudja, Edithnek van egy csodálatos felfedezése, és mivel most beteg, megkért, hogy én helyettesítsem. Jango Reinhardt új felvételeiről van szó; ígéretet tettem neki, hogy megveszem és magának ajándékozom az ő nevében.

– Nagyon kedves Edithtől, és magától is – mosolyodik el Dora Bosk. – De hát nem érdemes fáradnia vele.

– Éppen ellenkezőleg: érdemes. Különben Edith azt fogja hinni, hogy elfelejtettem. Mint ahogy valóban történt.

Dora még néhány szóval meghatottságát ecseteli, aztán folytatjuk utunkat a Kalverstraaton.

– Meg kell mondjam magának, Jango improvizációi valóban rendkívüliek. Egészen, újak és ismeretlenek.

– Meghalok a kíváncsiságtól – kiáltja gyerekes örömmel a lány. – Jango a kedvencem.

– A magam részéről jobban szeretem Becketet – mondom, s félek, hogy összekeverem a neveket.

– Ő, Becket, hát igen! De Becket egészen más. Benny Goodmann?

– Fantasztikus! – jelentem ki, másodszor is vállalva a lelepleződés kockázatát.

Az üzlet elég messze van, hogy alkalmam legyen felhasználni a Peteréknél tanult másik két nevet is, de elég közel, hogy elleplezzem tudatlanságomat. Jango lemezét két példányban veszem meg – egyet Dorának, egyet Edithnek; kifelé az üzletből javaslom, hogy fogyasszunk el egy kávét, egy-egy torta kíséretében, mert éppen itt a torta és a kávé elfogyasztásának az órája.

– Nem tudom, hogy beleegyezhetem-e – hárítja el habozva Dora.

– Miéit ne?

– Tudja, mister Evans igen féltékeny a közvetlenül mellette dolgozó személyzet kapcsolataira.

– Micsoda kapcsolat! – protestálok. – Azzal, hogy beülünk egy cukrászdába, még nem ártunk senkinek. És különben is, mister Evans ma a villájában van.

A csokoládétorta gondolata elég csábító, érveim elég meggyőzőek, így nemsokára betérünk egy közeli cukrászdába, s asztalhoz ülünk az egyik fülkében.

– Nem is tudtam, hogy mister Evans ennyire féltékeny… – vetem oda hanyagul, miközben Dora a hatalmas tortaszelettel foglalkozik.

– Nem féltékenységről van szó. Hacsak nem gondolja, hogy Van Altenra is féltékeny – mosolyodik el a lány.

– Akkor micsoda?

– Semmi. Egyszerűen alapelv.

– Minden alapelvnek van valami értelme. Mi a rossz abban például, ha mi ketten együtt kávézunk.

– Szerintem: semmi. De ha ő látna minket, talán ki is penderítene a cégtől.

– Maga tréfál.

– Egyáltalán nem tréfálok. Eva, Evans előző titkárnője is éppen ilyen apróság miatt repült. Egyszerűen kirúgta, pedig a barátnője is volt.

– Ja; igen, hallottam róla: Eva Schmidt.

– Eva Lederer – igazít helyre Dora. – A Zodiacban nem dolgozott Eva Schmidt, legalábbis az én időmben.

– Talán Evans egyszerűen alkalmat keresett. Megunta a barátnőjét, és megszabadult tőle,.

– Maga mindig erről az oldaláról magyarázza – a dolgokat – mosolyog Dora. – De Van Veelitől is megszabadult, pedig Van Veeli nem volt a barátnője…

– Van Veeli? Nem is hallottam róla…

– Persze, mert maga aránylag újonc a cégnél. Van Veeli volt a második ember az irattárban, de kirepült, pedig jól dolgozott. Mint ahogy Eva is mintaszerű titkárnő volt.

– Ha annyira mintaszerűek voltak, akkor nem is maradtak munka nélkül.

– Természetesen. Tulajdonképpen Van Veelinek nem nagyon maradt ideje munkát keresni, mert két nappal később vízbe fulladt.

– Öngyilkosság?

– Így is magyarázták, de lehet, hogy szerencsétlenség. Évát azonban már a következő héten felvették a Preusskaffhoz. De hát ha valaki Arnhemben van, az nem ugyanaz, mintha Amszterdamban lenne.

– Ez igaz. De hát nem az a legfontosabb, hol lakik az ember, hanem, hogy mennyit keres. Lehet az ember akár Párizsban is, de ha úgy él, mint egy Van Alten…

– Abban, hogy Van Alten így él, senki sem hibás. csak saját fukarsága – vitatkozik Dora. – Ha az ember a másvilágra gyűjti a pénzt, természetesen ezen a világon nem lesz víg élete.

Még egy keveset fecsegünk jelentéktelen semmiségekről, aztán indulunk.

– Kérem, ne kísérjen el – mondja az ajtóban. – Valaki láthat minket, aztán jönnek a pletykák. És a jövőben, nagyon kérem, ne állítson meg.

– Rendben van, legyen nyugodt. Nem akarok magának kellemetlenséget okozni.

Dora még egyszer megköszöni a lemezt, én is megköszönöm az információkat, bár csak gondolatban, s ezek után mindketten megyünk a magunk útján.

Edithet még mindig ágyban találom, bár erősíti, kicsit jobban érzi magát, de Jango lemeze teljesen felélénkíti.

– Fel sem tételeztem rólad, hogy ilyesmi eszedbe juthat – jegyzi meg titkárnőm, miközben a lemezt elhelyezi a gramofonon.

– Dora barátnőd juttatta eszembe – vallom be. – Véletlenül összetalálkoztunk az üzlet környékén, s ez adta az ötletet, hogy a nevedben meglepjem őt eggyel, és téged pedig a saját nevemben egy másikkal.

Edith bizalmatlan tekintettel méreget, de nem szól, mert ebben a pillanatban felzeng a legendás gitár. Fantasztikus.

NYOLCADIK FEJEZET

Edith a következő reggel is lázasan ébred, így most sem mehet be a hivatalba. Ez nem kellemes, de leegyszerűsíti a dolgokat. Két órával a munkaidő befejezése előtt, élve főnöki privilégiumommal, miszerint bármikor elhagyhatom a vállalat épületét, kimegyek a pályaudvarra, és felszállok az arnheimi vonatra.

Mikor a kis, modern állomáson leszállok, a munkaidőnek még nincs vége. Arnheimet a háború alatt teljesen elpusztították a hitleristák, ezért új és modern itt minden, nem számítva a pár restaurált régiséget. Megérdeklődöm a Preusskaff címét, és hamarosan világos, tágas üzlethelyiség-komplexum előtt találom magam. Ez a sok világos üzlet a Preusskaff, de az még nem világos, hogy ebben a dzsungelben merre rejtőzik Eva Lederer. Mivel egy mintaszerű titkárnő helye a főigazgatóságon van, ott kezdem a keresést.

– Odalenn várjon – felel kérdésemre a portás. – Éppen most jönnek kifelé a tisztviselők.

– Szívesen, de azt sem tudom, hogy néz ki. Egy ismerőse megbízásából keresem.

Két perccel később a portás egy vérszegény arcú, elegáns fiatal nőre mutat, aki éppen sietve jön lefelé a lépcsőn.

– Lederer kisasszony?

Megáll, bólint, szemöldökét kérdőn felhúzza.

– Szeretném megkérni, hogy szánjon néhány percet egy komoly beszélgetésre.

– Még csak nem is ismerem önt.

– Hofmannak hívnak. A beszélgetés mindkettőnket érint, s valóban nem fog tovább tartani néhány percnél.

– Hát ha így van…

Megindulunk egymás mellett. Az első kávéházig.

– Nem ülnénk be ide?

– Nem is tudom – mondja zavartan. – Én tényleg sietek.

– Én szintén. Amíg megisszuk a kávét, a beszélgetést is befejezzük.

Tapintatból enged. Szerencse, hogy a világon vannak tapintatos emberek is.

– Az ön volt főnökének, Evansnak az ügyében járok – jelentem ki bevezetés nélkül, miután megrendeltem a kávét.

– Arról az emberről ne is beszéljen nekem – mondja Eva, s már áll fel székéről. – Tönkretette az életemet.

– Az enyémet is – mondom. – Éppen ezért szeretnék önnel beszélni.

– Magával mit csinált?

– Elcsábította a barátnőmet. Meghívott a villájába, egy kis mulatságra, és elcsábította a barátnőmet. Nemi is beszélve a százalékról, amit kiszedett a zsebemből.

Eva Lederer jól ismeri Evanst, ez a bevezetés tehát meggyőzően hangzik a számára.

– Ó, pontosan az ő stílusa – rándítja meg vállát. – Nem látom, miben lehetek segítségére.

Megvárom, míg a pincér leteszi a kávét meg a süteményt.

– Nézze, biztos vagyok benne, hogy amit Evans velem csinált, megcsinálta másokkal is.

– Ha nőügyeire gondol, nincs messze az igazságtól. Bár Evans mindig diszkréten jár el.

– A százalékokra gondolok.

– Ebben sem téved, öt azonban csak a millió-dolláros, nagy üzletek érdeklik.

– Az ön idejében biztosan voltak ilyen üzletek.

– Természetesen. Három éven keresztül voltam mellette. És három év alatt…

– Valós2ínűleg néhányra emlékszik is.

– Már hogyne emlékezném, mikor én írtam a valódi szerződéseket, a fiktív szerződések pedig lent az irodában készültek. Egy-két szerződésre emlékszem. a Philipsére, a Siemensére, az AEG-ére…

Felsorol még néhány céget.

– És hogy járt el Evans ezekben az ügyekben?

– Éppen úgy, ahogy önnel.

A válasz ugyan nem elégít ki túlságosan, ám ezt nem mondhatom meg neki.

– Vásárlási szerződést kötöttünk ötszázezerről, én hivatalosan ezt az összeget írtam alá, de nem kaptam meg az ötszázezret, csak négyszázkilencvenet – találgatok.

Eva bólint:

– Pontosan így.

– Az adóhivatal számára pedig egy másik szerződést, a valódi összegről.

– Igen. Csakhogy ön kivétel.

– Ezt hogy érti?

– Először is, Evans sohasem vesz le kevesebbet öt százaléknál, másodszor ilyen kis üzletekkel nem foglalkozik. Az apróságokat Van Veermeskerchen kapja.

Partnerem, elutasítja a felajánlott cigarettát, s egy hajtásra felhörpinti kávéját. Láthatólag igazán siet.

– Különben valóban nem értem, mi a célja azzal, hogy ezekét az adatokat nyomozza.

– Mi volna? Le akarom leplezni Evanst.

Gúnyos együttérzéssel néz rám:

– Tanácsolom, ne tegye. Csak saját magának árt. Evans erős ember.

– De hát ezek törvénytelen üzletek, méghozzá milliós üzletek.

– Na, igen, csakhogy ön is tisztában van vele, ezt csinálja minden üzletember. És fel tudja mutatni a szükséges dokumentumokat?

– Talán csak elő lehet kotorni ezeket a dokumentumokat valamelyik irattárból.

– Igaz. Csak éppen ahhoz az irattárhoz ön sohasem juthat hozzá, mert az Evans magánarchívuma.

Veszi a táskáját, felállni készül, de még előbb újra rám emeli puha barna szemét, és halkan tanácsolja:

– Komolyan mondom: hagyjon fel Evans leleplezésének gondolatával. És nagyon kérem, az én nevemet pedig ne keverje bele.

– Efelől nyugodt lehet. Mintha nem is láttuk volna egymást. Ami pedig a másikat illeti, hagyja rám a dolgot…

Eva újra rám néz, mintha pszichológiai állapotomat mérné fel:

– Tudja, annak idején Evans mellett dolgozott egy alak, Van Veeli…

– Hogyne, az, aki öngyilkos lett,..

Bólint.

– Láthatólag jól ismeri Evans ügyeit. Arra akartam figyelmeztetni, hogy nagyon kell vigyáznia, ha nem akarja ön is öngyilkossággal végezni.

Eva feláll, megajándékoz egy bágyadt mosollyal, aztán elindul.

*

– Még eddig nem használtuk ki kellően az afrikai piac lehetőségeit – jelentem be, és elfogadom a felajánlott szivart. – Feltételezem, е tekintetben egyszerűen létfontosságú, hogy személyesen találkozzam Bauerral.

– Természetesen, Roland, magától értetődik! – morajlik cinkosan íróasztala mögött a vörös hajú óriás. – Még a napokban ugorjék át Münchenbe.

„Még a napokban” – ezt úgy is lehet értelmezni: „már holnap”. S az ilyesfajta értelmezés számomra teljesen megfelel, mivel a várakozás ideje lezárult, és eljött a cselekvés ideje.

– Ilyen sürgős? – kérdezi elégedetlenül Edith, mikor közlöm, hogy már másnap indulok.

– Mi értelme lenne halogatni? Te amúgy sem jössz velem. München nem nagyon szeret téged.

Edith nem válaszol, mert nincs mit mondania. Mikor néhány hónapja utoljára jártam Münchenben, titkárnőm kategorikusan megtagadta, hogy elkísérjen. De ez nem feszélyezi, s egész este kissé ferdén néz rám. Ezt is az állapotának tulajdonítom: még mindig lázas, és az orvos megparancsolta, hogy őrizze az ágyat.

Mikor reggel benézek hozzá elköszönni, felöltözve találom.

– Csak nem jutott eszedbe elmenni hazulról?

– Nem akarok örökké az ágyban poshadni.

– Edith, ne butáskodj! Hallgass az orvosra!

Nem mond sem igent, sem nemet. Hangulata még mindig felhős.

Münchenben az ősz ellenére csak azért is tűz a nap. A Karlsplatz fölött nehéz benzinbűz lebeg, autók másznak sűrű sorokban, a levegő remeg a motorok dübörgésétől, és az ember egyszerre értékelni tudja Amszterdam csendes zugait, az árnyékos partokat, az álmatag csatornákat.

Bauer változatlan jó hangulatban fogad, mert hisz önmagában, no meg az eljövendő szabad Európában, s hogy hitéből nekem is juttasson egy keveset, odanyújtja azt a fadarabot, amit kéznek használ.

– Tud valami újat?

– Az új most következik.

Elmesélem neki az elmúlt napok eseményeit, legalábbis azokat, melyekről gondolom, neki is el kell mesélnem, majd ezt követően kifejtem terveimet.

– Igen érdekes – hallom Bauer száraz, katonatiszti hangját. – De nagy a kockázat.

– És miben nincs kockázat? – teszem fel a kérdést. – Ha mindenáron el akarjuk kerülni a kockázatot, addig várhatok, amíg elérem a nyugdíjkorhatárt, de azt nem tudom, hogy maguk mit fognak elérni.

– Csak nem törődik jobban a mi érdekeinkkel, mint a sajátjával?

– Nem vagyok annyira képmutató, hogy ilyesmit állítsak. Úgy vélem azonban, hogy a kétféle érdek nagyon is egybeesik. Megfulladok ebben a tisztviselőségben. Én nem tartozom azok közé, akik ambíciójukat egy jó fizetésre korlátozzák. Le akarok csapni, hogy megkapjam jutalmamat készpénzben, és újra kievezhessek a szabad vizekre.

– Maga a kockázatok embere, Roland. Már első találkozásunkkor észrevettem.

– Az átgondolt kockázaté – pontosítok.

– Na, jó, ezen most ne vitatkozzunk. Hogy átgondolta-e a kockázatot, azt majd mások fogják eldönteni. Holnap déltájban jelentkezzék.

Másnap Bauer az előző napihoz hasonló hangulatban s ugyanolyan szenvtelen arccal fogad. Nézhetek egy ilyen arcot számtalanszor, mégsem gazdagítom vele pszichológiai ismereteimet. Ahelyett hogy egyenesen megmondaná, hogyan értékelték az átgondolt kockázatot, kérdésről kérdésre ellenőrzi az akció komolyságát, azét az akcióét, amely egyelőre csupán a fejemben létezik.

– A tervben van logika – jelenti ki végül, mintegy akarata ellenére, Bauer. – De kockázat is.

Nem szólok. Ami mondanivalóm volt erről a kérdésről, már elmondtam. Az íróasztal másik oldalán ülő férfi rám szegezi tekintetét, száraz mosoly ül arcára, és kiejti végre a várva várt szót:

– Cselekedjék!

Kérdezni készülök valamit, de Bauer egy kézmozdulattal megállít:

– Ne feledkezzék meg azonban arról, amit régebben mondtam: Minden kockázat a maga számláját terheli. Ott, a Zodiacban maga nem képvisel senkit, csupán saját magát, tetteiért maga viseli a felelősséget, s ne higgye, ha elcsúszik, bárki is rohanni fog segítséget nyújtani, felhúzni magát. Semmiben senkire ne számítson!

– És Van Veermeskerchen?

Mintegy véletlenül elejtett kérdés, de Bauer egy pillanat tört része alatt feldolgozza tartalmát.

– Van Veermeskerchenre a legkevésbé!

Keményen a szemembe néz, s a máskor szenvtelen tekintet most ékesszólóan beszél gazdája helyett.

– Világos – bólintok. – Jelöljön ki valakit, aki technikai segítséget fog nyújtani.

– Forduljon a Furmann és Fia céghez. De a saját nevében. Csakis a saját nevében.

Bauer elhallgat, mintha időt akarna adni agyamnak, hogy a sugallat még mélyebbre hatoljon. Aztán hozzáteszi:

– Mindenesetre néhány adatot a rendelkezésére bocsátok erről az emberről, de csak annyit, amennyi szükséges, hogy erősebben megszoríthassa, s ő ellen tudjon állni a kísértésnek. És van itt még valami.

Fiókjából egy kékesfekete új Mausert vesz elő, és átnyújtja:

– Kívánom, hogy ne legyen rá szüksége.

Félóra múltán kilépek a délutáni napsütésben fürdő utcára. Egy pillanattal később a szemközti kapualjból kilép egy sovány, rövidre nyírt hajú, ősz férfi, és megindul a járdán. Ez az időbeli egyezés valószínűleg véletlen, mert a férfi rám sem néz, és a következő sarkon befordul. Egyezés, csakhogy kétszeres. Ez az alak ismerősnek rémlik, de nem jut eszembe, honnan s mióta ismerem; néhány száz métert kell végigjárnom a forróságban és a tömegben, hogy emlékeim pincéjének mélyéről előkotorásszam az első emléket róla: ez a pasas Edith „barátnője”, az, akivel a genfi kávéházban találkozott.

*

A Furmann és Fia magánnyomozó cég – mint az ilyen titokzatos intézményhez illik – a kihalt, iszaposodó csatornák közé, ócska építmények, öreg házak, belső udvarok labirintusainak mélyére húzódott. Az intézmény két helyiségből áll. Az első szolgál fogadóul, irattárul, s ez az iroda is egyúttal. Berendezése néhány szekrény, teli porlepte irattartóval, egy íróasztal, valamint egy kritikus korszakát élő, színtelen titkárnő. A második terem, ahová néhány rövid, tájékozódó jellegű kérdés után bevezettetem, teljesen a Furmann és Fia rendelkezésére áll.

A himlőhelyes, karvalyorrú, sárgás bőrű férfi, aki odabenn fogad, valószínűleg régóta elszokott a látogatóktól, legalábbis erre mutat az élénk, nyugtalan tekintetből áradó értetlenség.

– Ön az atya? – teszem fel barátságosan az első kérdést, és kezet nyújtok.

– Nem. Én a fiú vagyok. Atyám jobblétre szenderült.

– Részvétem.

– Már húsz éve szenderült jobb létre – igazít helyre ifjabb Furmann.

– Igen sajnálatos. De mindnyájunkra kiméretett ez a kellemetlenség.

– Így van.

– De sajna, míg élünk, sok egyéb, ennél jóval jelentéktelenebb kellemetlenséggel kényszerülünk megküzdeni. Én éppen valami hasonlóval merészkedtem önt zavarni.

Ilyeténképpen meggyőződve, hogy nem tévedésből kerültem ide, a vállalat főnöke ráncos, sárgás bőrű kezével egy omladozó karosszékre mutat, s maga is elhelyezkedik a másik, még omladozóbb karosszékben.

– Mint bizonyos kereskedelmi érdekek képviselője, szükségem volna bizonyos üzletekre vonatkozó diszkrét információkra… – kezdek hozzá, miközben én is felteszem magamnak a kérdést: nem tévedésből kerültem ebbe az elhagyatott, pókhálószőtte birodalomba.

Furmann figyelmesen, és csodálkozás nélkül végighallgat, eközben élénk, metsző pillantása, mint a bolha, ide-oda ugrándozik arcomon. Befejezvén, előadásomat, szeme megnyugszik, és tekintete el-gondolkodóvá, számítóvá válik.

– Az információk beszerzése lehetséges – szólal meg végre. – De különlegesen bonyolult…

– Éppen azért fordulok önhöz.

– …És a bonyolult ügyek sokba szoktak kerülni – folytatja a Furmann fiú, oda se figyelve bókomra.

– „Sokba”, ez általánosság – reagálok.

A vállalat főnöke ismét elmélyült gondolkodásba kezd, majd kimond egy számot, mely valóban korrekcióra szorul. A korrekciót élénk alkudozás árán megejtjük, bár kiderül, hogy feleslegesen, mert mikor kijelentem, hogy az adatokra már néhány nap múlva szükségem lesz, Furmann azonnal ráharap:

– Ön lehetetlent kíván tőlem. A lehetetlenért pedig még többet szoktak fizetni. Be kell ugranom ide is, oda is, juttatnom kell ennek is, annak is, és akkor mi marad a cégnek? A fáradság?

– Jól van – engedek. – De csak egy feltétellel: semmi halogatás és teljes titoktartás.

– Ha a Furmann és Fia céggel tárgyal, ez a megkötés felesleges.

– Kitűnő. És mindezzel nagy szolgálatot tesz nekem. Ezért hát én is szeretnék szolgálatot tenni önnek, méghozzá teljesen ingyen: álljon ellen a kísértésnek, kedves Furmann, nehogy egy vállalkozásból két honoráriumot próbáljon lehúzni…

– Megsért…

– Éppen ellenkezőleg, elismerem az ön életbölcsességét. De a mostani esetben fennáll, a veszélye, hogy ez az életbölcsesség tévútra fogja vezetni. Megmondtam, nem saját érdekemben járok el. És azok, akiknek az érdekeit képviselem, rendelkeznek néhány dokumentummal, mely az ön Gestapónál folytatott tevékenységére vonatkozik…

– Ezeket az ügyeket ma már nem veszik olyan komolyan – jegyzi meg hanyagul a cégfőnök.

– Így igaz, de Bonnban, és nem Hollandiában, különösen akkor, ha a dokumentumok olyasféle ügyekre vonatkoznak, mint az öné. Ha ezek napvilágra kerülnek, befejezheti működését Hollandiában.

– Ó, az én működésem amúgy is sí vége felé jár. Meg aztán minek háborgatni, ami elmúlt.

– Hogy háborgatni fogják-e, vagy sem, teljesen öntől függ.

Felállók, és készülök lesöpörni ballonomról a pókhálót, de tapintatból nem teszem.

– És még valamit: a halál, mint már mondottam, elkerülhetetlen kellemetlenség, de egyáltalán nem szükséges feleslegesen meggyorsítanunk. Evans…

– Pszt!… – teszi sárgás ajkára figyelmeztetőn ujjait. – Ilyesmiről nem szoktak beszélni. Lelkesítsen fel jelentősebb előleggel, és megszabadul minden felesleges fejfájástól. Mindent úgy fogunk elintézni, hogy nem nyugtalanít a plusz honorárium.

– A pluszért – jelentem ki – még egy apróságot kell elvégeznie.

– Az apróságot dobja ki a szótárából – dörmögi Furmann. – A maga ügyei nem apróságok.

– Igaza van. Különösen, ha arra az összegre gondol, amit fizetni fogok. Szükségem lenne még a következőre:…

*

Bár már reggel megérkeztem Münchenből, először a Furmann és Fia magánnyomozó irodát kutattam fel, így csak most sikerül hazaugranom. Edithet ágyban találom, magas iázzál. A láz forró hullámaival küszködve szinte észre sem veszi, hogy megérkeztem. Egy pár sáros cipő az előszobában – ez árulja el a hirtelen válságosra fordult állapot okát.

– Tüdőgyulladás lehet belőle – mondja az orvos, miközben felírja az antibiotikumokat.

Amennyire erőmből telik, végrehajtom utasításait, aztán rövid időre beugrom a Zodiachoz, aztán ismét a gyógyszereknek és a teáknak szentelem magam, aztán a borbélyom jut eszembe, fel is hívom rögtön, de sok a gondom, hát emiatt rossz számot tárcsázok. Öt óra tájt kimegyek friss levegőt szívni, és leülök egy kávéház teraszára. A levegő lehűlt, metsző szél fúj, így kevesen ülnek a kávéház elé kirakott asztalok körül.

A pincér kávét hoz, majd eltávolodik asztalomtól. Cigarettát veszek elő, de nem találom a gyufát.

– Ki tudna segíteni egy kis tűzzel? – kérdezem attól a férfitól, aki újságjába temetkezve ül a szomszéd asztalnál.

Ő készséggel orrom alá dugja öngyújtóját, és felkattintja, én meg a dohányosokra jellemző gavallériából egy csomag – Kentet az ő orra alá dugok.

– De hát ez az utolsó cigarettája…

– Kérem, ne nyugtalankodjék. Még van egy egész csomaggal.

A férfi kiveszi a cigarettát, de nem gyújt rá, bár rá is gyújthatna – gondosan összecsavart, rövid üzenetemet ugyanis a filter rejtegeti.

Kiiszom a kávét, egy pénzdarabot teszek az asztalra, és mivel tényleg elég hideg szél fúj, elhagyom a színteret.

Estefelé érek haza. Edith állapota egyre válságosabb. Liheg, égeti a láz, és néha összefüggéstelen szavakat mormol, összefüggéstelen és teljesen értelmetlen, melyek, a filmekben látható hasonló szituációkkal ellentétben, nem tartalmaznak semmiféle rettenetes titkot. Telefonálok az orvosnak, hamarosan meg is érkezik injekciói és egy ápolónő kíséretében.

Hiába a sok injekció, Edith egész éjjel öntudatlanul vergődik, arca a láz száraz tüzében ég. Ott maradok Edithnél inspekciózni. Leülök az ágy mellé, a fotelbe, s közben a magam dolgai foglalkoztatnak, többek között az is, hogy vajon titkárnőm nem tesz-e végleg pontot gyanúimra, mégpedig a legradikálisabb módon: mindörökre eltűnik.

Kár. Mégis talán ez lenne az egyetlen fájdalommentes megoldása a mi abszurd barátságunknak, fájdalommentes Edith számára, mert meg sem érzi, és az én számomra, mert nem én leszek az oka. Egyébként már két napja érzem, hogy elvesztettem ezt a nőt, így hát a fizikai elvesztés csupán formalitás.

Már elvesztettem, és ha elvesztettem, akkor sohasem volt az enyém. És bevallom, éppen, olyat szeretnék magamnak, mint ő – de nemcsak titkárnőnek. Olyat, aki őszinte, mégsem bárdolatlan, néha kedves, mégsem viszi túlzásba, csinos és vonzó, mégsem idegesítően hiú, hűséges, mégsem tolakodó, egyáltalán tartózkodó és nem erőszakos – vagyis olyan asszonyt, akit nem lehet megunni, mert nem csüng folyton az ember nyakán, és nem használja ki a szerelmet. Edith néhány vonása Françoise-ra emlékeztet, de nem annyira hideg, és kevésbé cinikus nála. Furcsa, de nagyon emlékeztet Françoise-ra, és ez a hasonlóság egyre határozottabb értelmet nyer, ha figyelembe vesszük, hogy Françoise a felderítésben dolgozott.

Hajnalra a láz mintha csökkenne, a lázálmok csendesülnek, Edith homlokán hatalmas cseppekben gyöngyözik az izzadság. Déltájt kinyitja szemét, iszik egy csésze teát, s beveszi az elkerülhetetlen tablettákat. Estefelé rövid időre újra felébred, aztán megint elalszik, és én fotelben töltöm a második éjszakát is, néha nyugtalanul elszundítok, majd felriadok, s ilyenkor gondolataim a vigasztalan jövőben járnak.

Egyelőre gondolataimat egy tucat „ha” köti össze, s én szinte hallom minden egyes „ha” mellett a kérdő mondatot is, s a kérdő-mondatban az ezredes hangját; szinte látom, amint dohánytól sárga mutatóujjával megcéloz, s a tábornok a főnökömmel együtt vizsgálódó tekintettel méreget. A kérdő mondatokat egytől egyig ismerem, s mindegyikre van válaszom, és én nem azért töröm rajtuk továbbra is a fejem, mert mindenáron ideglázat akarok kapni, hanem azért, mert félek: nem hagytam-e ki véletlenül egy szerencsétlen „ha” -t, egy végzetes „ha”-t, mely bármikor felbukkanhat, és akkor mindent elvisz az ördög.

Másnap Edith már jobban van, kevesebbet alszik, inkább fekszik, hallgatja a dzsesszmelódiákat, én meg tablettákkal, cseppekkel foglalkozom, erőlevest főzök, és majdnem erőszakkal töltöm a szájába, mert mindentől undorodik. Néha futó pillantást vet rám, én pedig úgy teszek, mintha a házi munkába vagy valamelyik találomra leemelt folyóirat olvasásába merülnék, és észre sem venném.

– Valóban érhetetlen, hogy ennyire törődsz velem, Maurice.

– Mi ebben az érthetetlen?

– A hozzád hasonlók nem szoktak mással törődni, csak saját érdekeikkel.

– Ez esetben a te gyógyulásod is érdekemben áll.

– Mi okból?

– Majd megmagyarázom, ha meggyógyulsz. Most aludj!

Behunyja a szemét, de azonnal fel is nyitja.

– Lehetséges, hogy agyadban a hasznos dolgokkal zsúfolt polcok mellett akad egy kicsiny polc a szentimentalizmus számára is?

– Majd mindent részletesen megmagyarázok. Most aludj!

Halkabbra veszem a lemezjátszót, eloltom a lámpákat, csak a kis kéket hagyom égve a szoba sarkában, és elhelyezkedem a fotelben.

– Nagyon jó vagy, Maurice – hallom Edith suttogását –, vagy nagyon jól játszod. Ó, mennyire szeretném, ha valóban jó volnál…

Nekem kellett volna kimondanom ezeket a szavakat, de a betegeket kímélni kell, legalábbis amíg a krízis elmúlik. Így hát jó éjszakát, drágám, aludj nyugodtan. Semmi sem fog elmúlni.

*

Lehet, hogy Furmann foglalkozása igen titkos, de ez az ember elég rosszul titkolja hangulatát. Amikor belépek hozzá, szokatlanul egyenes, szinte megmerevedett tartása győzelmi mámorról árulkodik. És, hogy е pontban ne legyen semmi kétség, a cégfőnök alig leplezett gyönyörrel jelenti ki:

– Remélem, az összeget készpénzben hozta…

– Az összeg miatt ne nyugtalankodjék. De előbb mutassa, mire is költöm.

– Ó, egy csomó drágaságra.

Zsebéből két műanyag dobozkát húz elő, de nem adja ide, csak felemeli, hogy messziről gyönyörködhessem benne.

– A mikrofilmek, két példányban, ahogy megállapodtunk. Az összes dokumentum mindkét változatáról készült felvételek. Az üzlet értéke tízmillió fölött van.

A szám nem tesz különösebb hatást rám, s nem mulasztom el ezt ifjabb Furmann tudomására hozni.

– Rosszul értett – mosolyodik el. – A különbség tízmillió, a százalék összege, amit Evans felvett fáradozásaiért.

– Ja, az más – a hír felélénkít. – Mutassa már azokat a tekercseket!

– Szóval a pénz magánál van? – érdeklődik Furmann, de a tekercseket továbbra is sárgás bőrű, száraz kezében szorongatja.

– No jó! – sóhajtok, és kiveszem zsebemből az előkészített bankjegyköteget. – Adja ide a filmeket, és vegye a pénzét!

Az öregúr átadja a dobozkákat, elveszi a köteget, s korához képest csodálatosan fürge ujjakkal számolni kezdi a bankjegyeket.

– Keressen egy nagyítót, hé!

Furmann figyelmeztetően felemeli kezét, hogy ne zavarjam, befejezi a számolást, és csak akkor veszi elő fiókjából a rozsdás bronzkeretű, özönvíz előtti nagyítót.

Nincs tévedés. Gondosan fényképezték, és gondosan helyezték egymás mellé a fiktív és valódi dokumentumokat. A különbség Evans javára valóban olyan tetemes, hogy megérdemli a megörökítést.

– Tiszta munka – ismerem el, miután a filmeket zsebre tettem. – Na és a másik?…

Erre Furmann:

– És a plusz honorárium?

– Az az eredménytől függ.

– Az eredmény a lehetőségtől függ. Ennél többet nemcsak a Furmann fiú, hanem maga Furmann atya sem tudott volna elérni. És ne felejtse el, az öreg egyike volt a magánnyomozó szakma legjobbjainak.

– Ebben nem is kételkedem – mondom, hogy elejét vegyem a családi emlékezéseknek. – Lássuk a tényeket!

– Íme az én tényeim! – a cégfőnök megint zsebeiben matat, majd egy dobozkát vesz elő, ezúttal kartondobozt. – És a maga tényei?

Felelet helyett jobb mellemre csapok, oda, ahol a zakó enyhén kidomborodik a levéltárcától.

– Fiatalember – kezdi Furmann –, az én szemem valóban olyan, mint a röntgen, de nem annyira, hogy keresztülláthassak a zakóján. Szíveskedjék elővenni a papírokat.

– Ami a dobozban van, megoldja-e a feladatot? – teszem fel a kérdést.

– Nem egészen – ismeri be Furmann.

Csalódottságomat látva hozzáteszi:

– Csak egy hiányossága van, de ennél többet idősb Furmann sem tudott volna elérni. Elegendő, ha megmondom, hogy ezért a vacakért jó pár éven keresztül csücsülhetnék börtönben.

Nem csücsülhetne jó pár évet börtönben, egyszerű technikai okokból, de jólneveltségem tiltja, hogy ezt meg is mondjam neki. Íme, az első „ha” meghiúsult. Az a kérdés, milyen mértékben. Benyúlok a zsebembe a levéltárcáért.

– No jó. Mennyit fizetek?

*

Búcsút veszek a Furmann és Fia cégtől, majd látogatást teszek egy egészen más jellegű vállalatnál. Most kell learatnom egy tegnap előkészített ügylet gyümölcseit. Az ügylet köztem és a Mercedes cég között nem áll másból, mint közönséges cseréből: egy csekk egy kocsi ellenében. Így az egész kereskedelmi művelet nem vesz igénybe időmből többet félóránál, viszont anyagi eszközeimből jóval kevesebbet, mint a nadrágzsebemben lapuló szánalmas kicsiny mikrofilmek.

Elhelyezkedem a Mercedesben. Nem valami különleges jószág: szokványos fekete a színe, olyan, mint az utcákon manőverező sok ezer testvére. De én mindig inkább arra törekedtem, hogy beleolvadjak a sokaságba, nem pedig arra, hogy fölé emelkedjem, ezért egyáltalán nem fontos számomra, hogy a kocsim olyan hatalmas legyen, mint egy hálókocsi, és vérvörös vagy méregzöld színével virítson ki a többi közül.

Délutánomat a Zodiacban töltöm. Míg Edith betegeskedett, asztalomon halomba gyűlt a levelezés. Eltakarítom a sürgősebb ügyeket, röviden jelentést teszek Van Veermeskerchennek két-három előrelátható üzletről. Kilépve irodámból, az elnökkel találkozom. Illendő udvariassággal köszöntöm; de ő válaszul alig észrevehető, hideg bólintással üdvözöl. Ez a pasas eddig sem volt valami kedves, de mostani magatartásából látszik, aligha felejtette el a történteket. Egy „ha”, mellyel számoltam, meghiúsult, egy „ha”, melytől féltem, megerősítést nyert. Két pont tisztázódott, s ezzel megváltozott az egész szituáció.

Van Veermeskerchen Bauer embere, de ez egyáltalán nem könnyíti meg a helyzetemet. Hogy Van Veermeskerchen Bauer embere, már kezdetben világos volt számomra. Egyébként képtelenség lett volna bejutnom egy olyan céghez, mint a Zodiac, akár a hivatalos tevékenység vonalán is. Igaz, az óriás alighanem örömmel küldött a bulgáriai ellenőrzésre. De hát ez Worner sugallatára történt, és jól jött Bauernak is, hiszen neki is szüksége volt hasonló ellenőrzésre. Van Veermeskerchen a bonni felderítés embere, de azok közé a konzervált ügynökök közé tartozik, akiknek tartózkodniuk kell a kisebb kockázatoktól. Rangja nem engedi, hogy mászkáljon és szaglásszon. Elszigetelten ül irodájában, lefoglalják a jelentős üzletek, és a szaglászást Maurice Roland-ra, a kis halra bízzák.

A vörös hajú óriás Bauer embere, és mégis, ha valakinek holnap eszébe jutna engem kirepíteni a Zodiacból, Van Veermeskerchen az ujját sem mozdítaná értem, éppen mert Bauer embere, s a parancs szerint neki a legmélyebb illegalitásban kell maradnia. Tehát az Evans névvel jelzett fenyegetés teljes súlyával nehezedik rám.

Mivel pedig a baj sohasem jár egyedül, az elsőhöz hamarosan csatlakozik a második, s ez még valószínűbbé teszi az elsőt. Nem sokkal előbb, hogy a folyosói csengő hírül adja: szabad az áttérés az üzleti aktivitásról a magánéletre, Reumann dugja be fejét irodám ajtaján, és javasolja, nézzük már meg, mi újság a sarki kávéházban. Nekem személy szerint nincs kifogásom az ilyen ellenőrzések ellen, így hamarosan elfoglaljuk szokott helyünket az ablaknál, s utasítást adunk, hogy asztalunkat díszítsék fel egy üveg Martinival. Fecsegés következik, a szokásos „mi újság” és „semmi különös”, mígnem az ital megadja a szükséges gyújtást, s szeplős barátom hozzám hajol. Közli:

– Jövő héten át kell ugranod Lengyelországba.

– Szabályosan vagy hogyan?… – tettetem magam.

– Ahogy megbeszéltük. A napokban szólunk Van Veermeskerchennek. A főnököt előkészítettem, nem hinném, hogy ellenezné. A többit bízd rám.

– Csak bonyodalom ne legyen belőle.

– Nem lesz, ne félj!

– Evans mérgesnek látszik…

– Gondolod, hogy még azért? Butaság. Már másnapra elfelejtett mindent. Szerinte: hagyjuk a múltat! Kivételes egyéniség! Különösen az ivásban.

– Jól van, Konrad. Hiszek neked. Ha mi nem bíznánk egymásban…

Tekintetem egyenes, baráti. Reumann rám néz, aztán elfordul. Vannak pillanatok, mikor még a kőszívű képmutatók is kényelmetlenül érzik magukat.

Beszélgetésünk addig tart, míg az ital az üvegben, de a maradékot már jelentéktelen fecsegés kíséretében fogyasztjuk el, hacsak Reumann bölcs megállapításait a férfi– nő viszonyra vonatkozólag nem tartjuk jelentősnek.

Mikor hazaérek, Edith még nincs otthon. Furcsa nő. Majdnem életével fizetett, mert elment hazulról, mielőtt teljesen meggyógyult volna, most mégis megismétli ezt a trükköt. Elheverek Edith ágyán, de nem veszem a fáradságot, hogy lámpát gyújtsak. Vagy tíz perc múlik el Így, sötétben, mikor hallom, a lépcsőn lopakodik valaki, majd a külső ajtót nyitja ki óvatosan. Hamarosan a szoba ajtaja is kinyílik, és felragyog a csillár dús fénye. Fojtott kiáltás következik.

– Miért ijedtél meg?

– Te meg miért bújtál a sötétbe?

– Takarékosságból. Ma vettem egy kocsit, gondolnom kell rá, miből tartom fenn.

A kocsi kapóra jött Edithnek. Van, miről beszélnie. Meglepetésében összecsapja kezét – bár elég ügyetlenül, titkárnőm tudniillik nem tartozik a tapsikolok közé –, aztán kérdezgetni kezd a kocsi márkájáról, a modellről, a színéről, sőt javasolja, hogy azonnal menjünk le megnézni a Mercedest – egyszóval majd szétrobban a lelkesedéstől. Magam részéről úgy teszek, mintha örömmel hallgatnám mámoros ömlengéseit, és nagyon kedvelném, hogy hülyének néznek, s még csak fel sem teszem a kérdést: merre járt. Éppen ez a magatartásom – talán mert kissé eltúlzom a játékot – kezdi, idegeníteni titkárnőmet, ahelyett hogy örülne neki. Ilyenek a nők – félnek, nehogy kérdéseket tegyen fel nekik az ember, és ha mégis feltesszük ezeket a kérdéseket, okvetlenül kitalálnak valami hazugságot, ha pedig nem tesszük fel, halálra idegesíti, dühösíti őket.

– Téged nem is érdekel, hol jártam – veti oda hanyagul, miközben testét készül áthelyezni nappali ruhájából a pongyolába.

– Miért kellene, hogy érdekeljen?

– Mert ez a szokásod.

– Barátságunk hozzásegített, hogy egy csomó rossz szokásomat levetkőzzem – válaszolom a csodálat zöngéjével hangomban, mivel titkárnőm a betegség következtében kissé lefogyott, és ez nem is jött rosszul testalkatának.

Edith éppen veszi fel pongyoláját, de szavaimat hallva mozdulata megfagy. Mondana valamit, eszébe jut azonban a láthatatlan magnetofon, s csak kérdő pillantást vet rám, egyikét azoknak a vizsgálódó pillantásoknak, melyek eleinte mindennaposak voltak, majd lassanként elmaradtak. Én viszont egy naiv, nagy gyermek tiszta pillantásával felelek.

Edith végre beburkolózik pongyolájába, és a bárszekrény felé indul:

– Iszol valamit?

– Köszönöm, már ittam.

Hátraarcot csinál, mivel ő maga nem ivós; leül a fotelbe az ágy mellé, rágyújt, majd újra rám néz:

– Mi van veled ma este? Történt valami?

– Semmi. És veled?

Edith vállat von, jeléül annak, hogy nincs kedve részt venni a civakodásban, és csak hallgatagon szívja cigarettáját. Nekem is elég, ha a példáját követem. Ülünk a szoba csendjében, látszatra nyugalomban, éppúgy, mint a régi házasok, de mindketten érezzük, hogy van itt egy harmadik is. Közénk telepedett, semmi kedve elmenni – ez a mi közös barátocskánk, a Bizalmatlanság.

Barátnőm félig szívott cigarettáját elnyomja a hamutartóban, s újra megtöri a hallgatást, de ezúttal tekintettel. Ezt kérdezi:

„Melyik felderítésnek dolgozol, kedvesem?”

„Remélem, ugyanannak, amelyiknek te, drágám” – válaszolom én, ugyancsak hangtalanul.

„Nem hiszel nekem többé?”

„Miért? Éppen ellenkezőleg!”

Tovább ülünk így, éppen mint a házasok, s továbbra is fényjeleket váltunk szemünkkel; a süketnémák közötti dialógus azonban elég fárasztó, meg aztán sohasem tudhatjuk, mit is jelent pontosan, egy asszonyi pillantás, hát végül is felállók, alig leplezett unalmamban nagyot ásítok, és – ezúttal hangosan – jó éjszakát, kellemes álmokat kívánok Edithnek.

Visszatérek első emeleti fészkembe, lefekszem, lámpát oltok, mert tapasztalatból tudom, hogy sötétben jobb gondolkozni. A sötétség elszigeteli az embert az apróságoktól, tekintete nem kalandozhat egyik tárgyról a másikra, figyelmét nem vonja el minden apróság. Sötétben az ember magára marad önmagával, már amennyire magunkra maradhatunk a látomások, félelmek rengetegében.

Találkozásom Evansszal fejembe ültetett egy lényegbevágó kérdést. Találkozásom Reumann-nal megadta rá a feleletet. Hamarosan számíthatok végleges kiűzetésemre a Zodiacból. Reumann rám bízza a feladatot. Én végrehajtom. Ezek után Worner jutalmul elbocsát. Ami Evanst illeti, ő távolról irányítja a játékot. Megtehetném, természetesen, hogy nem fogadom el Reumann ajánlatát. De ez csak arra késztetné Evanst, hogy egy másik lépésben adjon mattot.

Talán saját gyanakvásom áldozatává válok. Talán Evans valóban elfelejtette az incidenst, vagy csak rövid időre gőzölt be tőle. Talán Reumann előző megállapodásunk alapján jár el, s nem Evanstól kapott utasítást. Lehet… de aligha.

Már teljesen világos, ki áll a kombináció középpontjában, vagyis, ki itt a főnök. Következésképp nem valószínű, hogy Reumann Evans utasítása nélkül cselekednék. Továbbá kettejük viselkedése – bár nem tartozom a pszichológia iskolamesterei közé – sem látszik nehezen megfejthetőnek. Valakit, akinek az a foglalkozása, ami az enyém, becsaphat egy asszony, mikor azt mondja: „szeretlek”, de az ember az ellenfél viselkedését mindig meg tudja fejteni, ki tudja olvasni belőle a titkolt gyűlöletet, a képmutató barátságot. A kombináció szinte szemmel látható, de ha nem volna is szemmel látható a veszély, amennyiben mégis fennáll, akkor számításba kell vennünk, és nem nyugtatgathatjuk magunkat, hogy majd csak elmúlik.

Megvan az ideje a várakozásnak, és megvan a cselekvésnek is. Fontos azonban az, hogy az időket ne zavarjuk össze. Ez fatális nyelvtani hiba lenne. Az ember több mint egy éven keresztül várakozik, aztán hirtelen itt a pillanat, és akkor egy nap, egy várakozással elvesztegetett nap tönkretehet mindent. Igaz, a tettek mezején sem kizárt a lebukás veszélye. Szinte összeszorul a gyomrom, ha arra gondolok, hogy egy ilyen hosszú időn keresztül előkészített hadművelet akár két másodperc alatt is összeomolhat valami vak véletlen folytán. Áttekintettem a helyzetet, kitapasztaltam a helyszínt, kiértékeltem minden lehetőséget, de oly sok a lehetséges véletlen, és olyan változatos, hogy az emberben mindig ott a félsz, nem éppen azt hagyta-e ki a számításból, ami pedig elküldheti a moziba.

Akárhogy is, ha moziba megyek, az előadás teljes egészében az én szórakozásomat szolgálja. Mercedesem ma már elvégezte első hasznos munkáját; hogy jobb étvágyam legyen, megsétáltatott a természet ölén. A természet sugalmazta az ötletet, hogy a mikrofilmek egyik kópiáját, az egyéb kérdésekről szóló miniatürizált, sifrírozott jelentésem kíséretében, az erdő egyik eldugott zugában hagyjam, egy szemmel alig látható, piciny rejtekhelyen, melyet rajtam kívül senki más nem ismer, azt a személyt leszámítva, aki eljön az anyagért, és eljuttatja a Központnak.

És újra látom a tábornok szobájában folyó megbeszélést, de ezúttal én nem vagyok jelen, mert elvesztettem fizikai lehetőségemet, hogy jelen legyek bármilyen megbeszélésen. A tábornok fejét lehajtva hallgat, az ezredes és a főnököm is hallgat; gondolataikba merültek, és ez pontosan olyan, mint az egyperces, néma felállás, bár erről senki sem beszél.

– I-i-i-igen – sóhajt fel végre a tábornok, s ez nem jelent semmit, csak annyit, hogy bármi történt is, a munkának mennie kell tovább, és legjobb lesz most azzal foglalkozni.

– Jó munkaerő volt, bár egy kicsit fantaszta – szólal meg, mintha magában beszélne, a főnököm – Kiváló gyakorlati ember – igazítja helyre az ezredes, hogy ne kelljen kimondani: néha bizony lebecsülte a tények elemzését, a részletes analízist. – Kiváló gyakorlati ember, akárcsak Angelov, és akárcsak Angelov…

Elhallgat, de világos, mi a mondat vége.

– Boev esete más – mondja kissé szárazon a tábornok. –

Mindig éreztem, hogy a tábornok az én pártomat fogja, ha erről nem beszél is. Ő maga, mielőtt tábornok lett, megjárta a poklok kilenc körét, és nem felejtette el, hogy az életben a dolgok nem olyan egyszerűek és logikusak, mint egy értekezleten. és hogy vannak előre nem látható momentumok, egy csomó idióta véletlen jöhet közbe az utolsó pillanatban, és hogy van izgalom meg idegfeszültség, erről ugyan nem szoktunk beszélni, de mindenki maga tudja legjobban, mivel fizet egy-egy akcióért, és azt is, hogy bár mindennek az alapja és kulcsa a legapróbb részletekig kidolgozott, jól átgondolt haditerv, ez az alap és kulcs lyukas garast sem ér, ha az embernek nincs bátorsága hidegvérű és pontos tetté változtatni a tervet.

– Boev esete más – ismétli a tábornok. – Boev a finálé előtt esett el. Szép finálé lehetett volna, Boev azonban elesett, és az ügy ismét összekuszálódott, bár most elég adat áll rendelkezésünkre, hogy halogatás nélkül folytatni tudjuk. Boev érdeme, hogy vállalta a kockázatot, és lelkiismeretesen gondoskodott az örökségről.

Nem tudom, a tábornok pontosan így beszél-e majd, mert mindez természetesen csupán fantáziám szüleménye, de az örökségről gondoskodtam, ez tény, és annak; aki majd engem felvált, nem kell törnie a fejét egy csomó mindenen, csak a hadműveletet kell lefolytatnia, egy másik hadműveletet, nem olyat, mint az enyém, hanem olyat, amely valóban szép fináléval fejeződik be.

Most aludj! – parancsolom magamnak. – Megértél a nyugdíjra ezekkel a síron túli látomásokkal. A sötétség elszigetelt az apróságoktól, jól ki is gondolkoztad magad, de sötétben a dolgok mindig sötétebbnek látszanak. Most már aludj!

Úgy látszik, valóban elnyomott az álom, nem is tudom, mennyit alhattam, mikor a folyosóról halk lépteket hallok. Bizonyára álmodom, döntök, mert lehetetlen, hogy legyen valaki a folyosón, hiszen az emeleti bejáratot kulcsra zártam, s a kulcsot belül hagytam a zárban, sőt a biztonsági láncot is feltettem. De hiába az elővigyázatosság, a folyosóról továbbra is lépések hallatszanak, először homályosan és távolról, aztán egészen világosan, annyira világosan, hogy érzékelni tudom: az egyik lépés kemény, a másik bizonytalan, mintha az illető húzná a lábát. Ez Ljubo, mondom magamban, Ljubo húzza így a lábát, mióta a golyó megsebezte.

Valóban Ljubo az, most kinyitja az ajtót, megáll a küszöbön, mintha várná, hogy hívjam, de én csak így szólok: ide hallgass, micsoda trükk ez, miért játszod meg magad, miért futsz utánam, mikor jól tudod, hogy meghaltál, erre ő csak feleli, hogy barátok között ennek az apróságnak semmi jelentősége, és csak áll tovább, és néz engem, és én megkérdem, mit akar azzal mondani, hogy ennek az apróságnak nincs jelentősége, nem arra céloz-e, hogy én is meghaltam, csak még nem vettem észre… Ide hallgass, Ljubo – próbálom észre téríteni, de Ljubo már nincs itt, ám a küszöbön most is áll valaki, valaki más, és ez a valaki Edith, és ez mindent megmagyaráz, szóval összetévesztettem a sötétben, a lány Emilnek szólít, és én összerezzenek – mi az, hogy Emil? Nincs itt semmiféle Emil, és lázasan kutatok az agyamban, nem szóltam-e el magam előtte, de nem emlékszem rá, hogy elszóltam volna magam, ő mégis tovább szólít, mintha csak mérgesíteni, akarna: Emil… Emil… Emil…

Nem vagy rendben, barátocskám – mondom magamban, mikor kinyitom a szemem, s felkattintom az éjjeliszekrényen álló lámpát. – Kezdesz megzavarodni. Hogyhogy megzavarodni? – vitatkozom önmagammal, s cigarettáért nyúlok. – Butaságot álmodtál, ez pedig mindenkivel megeshet. Semmi kedvem megzavarodni.

Rágyújtok egy Kentre, szétolvad bennem a dohány ismerős aromája; s a lámpa puha fényében körülöttem felveszi minden megszokott alakját. Néhány friss belégzés a nikotinos füstből – a jóga receptje szerint – meggyőz, hogy teljesen rendben vagyok. Talán az idegeim feszültek meg kissé a hosszú várakozásban, s most, a nyitánynál hamis hangokat adnak, de majd az akcióban helyre hangolódnak, mit tehetnének mást, majd helyre fognak hangolódni, hiszen minden eldőlt, és nem látom, mi különöset kockáztatnék.

Hogy mit kockáztatnék? Egyszerűen semmit. Közel negyven éve taposom a földet keresztül-kasul, különböző geográfiai szélességeken és hosszúságokon. De van, aki még a huszadikat sem érte meg. Nincs öthónapos fiam, sem feleségem, sem más hasonló kötelezettségem. A nő – időben a legutolsó – fent alszik, pontosan felettem, s ő valóban drága lény, és nagyon közel áll hozzám, ha figyelembe vesszük, hogy elég régen és elég közelről figyel engem. Van még valami? Más nincs. Helyem biztosítva, régóta bérlik már számomra. Az ismeretlen hősök sírjában – úgy értem. Társaságban mindig kellemesebb. Na, barátaim, mozduljatok, húzódjatok arrébb, hadd üljek oda, a mellé a véres, panamakalapos mellé.

KILENCEDIK FEJEZET

A baj sohasem jár egyedül. És ha már az elsőhöz csatlakozott a második, miért is ne jönne a harmadik. Mikor másnap ebédidőben Edithtel együtt indulunk kifelé a Zodiacból, lent, a látogatók számára fenntartott hatalmas hallban majdnem összeütközöm szívem bánatával, Anna Ferrarival. A legutolsó divat szerint cicomázta fel magát, olyan ruhát visel, mely hálóinghez hasonlíthatna, ha nem volna annyira rövid. A hallban sétál, arcán szemmel látható az unalom, alsóbb részeit riszálja, közben jobbra-balra tekinget, hogy felmérje a benyomásokat. Anna tekintete, kétség nem fér hozzá, lencsevégre kap, a vastagon rúzsozott ajkak szétnyílnak a meglepetéstől, de titkárnőm jelenléte megakadályozza a kiröppenni „készülő kiáltást:

– „Ó, Albert!”

Egy pillanat, és fontoskodó, apró léptekkel Morandi jön lefelé a lépcsőn, s mellettünk elhaladva Anna irányába lépked; útközben még sikerül elkapnia figyelmeztető pillantásomat: „légy résen, mert különben…” Mindketten éppen előttünk lépnek ki az utcára, jobbra indulnak, mi viszont ellenkezőleg indulunk: az étterem irányába.

– Honnan ismered azt a nőt? – kérdi, mintegy véletlenül, Edith.

– Melyiket pontosan?

– Azt, amelyik mondani akart neked valamit, de elnyelte.

– Nem értem jól. Nem magyaráznád meg pontosabban?…

– Á, nem fontos! – feleli Edith. – Ha nem felelsz egyenesen, akkor hazudni készülsz. És nekem nincs kedvem hazugságokat hallgatni.

– Úgy látszik, még nem gyógyultál meg teljesen – jegyzem meg szerényen.

– Te vagy az én legsúlyosabb betegségem: jelentőségteljes hallgatások, fürkésző pillantások, gyanakvás…

Válaszolni készülök, de Edithből kitör a megejtő női nyíltság, és megelőz:

– Mondd, Maurice, mi rontotta meg ilyen hirtelen a-mi viszonyunkat? Eddig olyan jól megvoltunk, de az utóbbi napokban egyszerre minden megromlott közöttünk.

– „Az utóbbi napokban”? Milyen „utóbbi napokban”?

– Úgy értem, mióta visszajöttél Münchenből.

– Mióta visszajöttem Münchenből, három napot és három éjszakát töltöttem az ágyad mellett.

– Tudom, és mélyen hálás is vagyok érte. De ez nem változtat a helyzeten. Úgy érzem, eltávolodtál tőlem, és már nem hiszel nekem.

– Fantáziálsz.

– Tegnap este még csak meg sem kérdezted, hol jártam – jut eszébe.

– Minek kérdezzem, mikor tudom.

A nő futó pillantást vet rám.

– Mit tudsz?

– Tudom, hogy fodrásznál voltál. Nem vagyok vak.

Feleletemet megnyugtatásnak szántam, de nem hinném, hogy Edith annak vette. Hallgatagon kelünk át a csatornát átszelő hídon, s indulunk tovább a másik parton. Még néhány lépés, mielőtt a forgalmas útszakaszt elérjük. Ekkor intim suttogás üti meg fülemet, a tegnap esti kimondatlan kérdés:

– Mondd, Maurice, melyik felderítésnek dolgozol?

A kész felelettel válaszolok:

– Remélem, ugyanannak, amelyiknek te, kedvesem.

– Tudod jól, hogy mindent elmondtam neked.

– Sajnos, gesztusodat nem utánozhatom: nekem nincs semmi mondanivalóm.

– Ez az. Egyszerűen nem hiszel nekem. Legalább segítőtársként felhasználhattál volna.

– Te tényleg nagyon értékes segítőtársam vagy.

– Hagyjuk abba – feleli bosszankodva. – Sajnálom, hogy egyáltalán elkezdtem ezt a beszélgetést. Semmiképpen nem kívánok a terhedre lenni.

Nem érzem szükségét az ellentmondásnak, mert elértük a forgalmas részt, azt az utcát, ahol az étterem van. Világos, Edithnek tegnap találkozója volt az ősz hajúval, s álcázásképp meglátogatta a fodrászt. Valószínűleg ezt még tetézte egy rövid beszélgetés Dora Boskkal. Dora Boskkal kapcsolatos szervezésemben nem csillogtattam különös ügyességet, várható volt tehát, hogy Edith megszagol valamit, de akkoriban még nem gyanakodtam határozottan Edithre, meg időm sem volt ügyesebben megszervezni a dolgot. Most sem rendelkezem felesleges idővel, így hát nem magyarázkodom, s nem kívánom táplálni titkárnőm illúzióját, miszerint engem az orromnál fogva vezethet. Edith is egyike a közeledő fenyegetéseknek, bár, amíg ez a fenyegetés akcióba lép, a feladatot már végre kell hajtanom, ha pedig nem sikerül végrehajtanom, az olyan apróságnak, mint az Edith-féle fenyegetés, már abszolút semmi jelentősége sem lesz.

Belépünk az étterembe, gavallérosan elveszem hölgyem kabátját, s a magaméval együtt felakasztom a fogasra. De mikor az ablak felé indulunk, észrevesszük, hogy az asztal mellett egy másik pár ül.

– Elfoglalták a helyünket – jegyzi meg Edith.

– Nagyon korán… – válaszolom.

Rám néz, nem szól, s elindulunk másik asztalt keresni.

Ebéd után úgy döntök, hogy ha Edith meglátogathatta a fodrászát, én is elmehetek a borbélyomhoz. Ezek a fodrászok meg ezek a borbélyok… Egy órával később, útközben megiszom egy kávét, de a teraszon ülés ideje már elmúlt, mivel úgy fúj a vízcseppekkel kevert metsző szél, hogy sapkájával együtt magát az embert is elvinné; belépek hát a jól fűtött helyiségbe, ballonomat a fogason hagyom, és elnyúlok az egyik bőrfotelben.

A kávé jó, tehát a kinti klimatikus viszonyokra tekintettel repetázom belőle, majd indulok a borbélyhoz, de útközben be kell vallanom magamnak, hogy valami apró hiba történt, a vállamon ugyanis nem a saját ballonomat hordom. Első pillantásra éppen olyan, mint az enyém, ezért is tévesztettem össze a magaméval, de annyiban különbözik a sajátomtól, hogy ez itt egy kicsiny cédulát rejteget a zsebében. Valami személyes jellegű feljegyzést. Valami apró információt egy hozzám igen közelálló lényről.

*

Talán felesleges ismétlésnek hangzik, ha azt mondom, hogy esik az eső. De ma este, mintha dézsából öntenék. A szélvédőn patakzik lefelé a víz, az ide-oda cikázó ablaktörlők csak üggyel-bajjal képesek megbirkózni vele, s a reflektor vakító fénycsóvái már két méterrel a kocsi orra előtt felolvadnak az áthatolhatatlan, tejfehér masszában. Igaz, ismerős úton haladok – nemegyszer megtettem már gyalogosan –, de az a helyzet, hogy az ember másképp látja a dolgokat, ha gyalog megy, és megint másképp, ha kocsit vezet.

Alig-alig hajtok, nehogy a kanyarban lerepüljek az útról, és nehogy túlmenjek azon az utcán, amelyikbe be kell fordulnom. Végre a homályban sikerül felfedeznem a keskeny, elhagyatott utcácskát s az utca szélén magasodó fák sötét tömbjét. Hátramenetre kapcsolok, hogy felkészüljek a kiszállásra, majd egy félreeső útszakaszon leállítom a kocsit, eloltom a fényszórókat, és gyalog megyek tovább.

Az uszály – jobbról a második – nincs messzebb kétszáz méternél, mégis, mire odaérek, csuromvíz leszek Felugróm a fedélzetre, elővigyázatból elvégzek egy kis műtétet, aztán hangtalanul három lépést teszek lefelé a lépcsőn az ajtóig, s kopogtatás nélkül lenyomom a kilincset.

A helyiséget egy csupasz villanykörte sárgás fénye világítja. Van Alten az asztalnál ül, ahogy múltkor is láttam, de most nem étkezik, hanem valami katalógust lapozgat. Villák típustervei – már amennyire messziről, a fényképek alapján megítélhetem. A pasas hirtelen becsapja a katalógust, s oly heves mozdulattal ugrik fel, hogy azt várom, azonnal segítségért kiált.

– Talán megijesztettem – kezdem angolul. – Úgy látszik, ismét elfelejtettem kopogni…

– Mit akar? – kérdi ellenségesen Van Alten, és közben nyúl a kisasztalon álló telefon után.

– Türelem, majd megmondom. Mindenekelőtt azonban két dologra kívánom figyelmeztetni: semmi jajgatás segítségért, és semmiféle kísérlet, hogy kapcsolatba kerüljön a külvilággal. Egyébként a telefon vezetékét elvágtam, és a revolvert, amint látja, ellátták hangtompítóval.

Szavaim közben messziről felmutatom a fegyvert, számítva arra, hogy barátunk rendelkezik bizonyos ismeretekkel a ballisztikai eszközökre vonatkozólag. Ezután az ablakhoz lépek, s nagyobb intimitás kedvéért leeresztem a függönyt. De hát ebben az úszó csűrben teljesen felesleges kísérlet lenne intim hangulatot teremteni. A helyiség homályos, nyomorúságos bútorzata csak a legszükségesebb darabokra szorítkozik. Egyenesen furcsa, hogy ez az alak, aki a rossz nyelvek szerint krőzusi fizetést” kap, ilyen körülmények között éljen.

– Mit akar tőlem – kérdi még mindig ellenséges hangon Van Alten, de most egy kissé illedelmesebb.

– Ajánlatot szeretnék tenni. Ha akarja, elfogadja, ha nem, hát nem, de mindenképpen meg kell hallgatnia.

Nem felel, csak áll tovább feszülten, feje szinte a mennyezetet éri.

– Talán leülnénk – ajánlom.

Van Alten elfoglalja előbbi helyét, és gépiesen félretolja a katalógust. Én az asztal másik végén helyezkedem el, közben célra tartom a revolvert, hogy szükség esetén azonnal működésbe léphessen, de azért elég messze asztaltársamtól, kívül száraz, csontos karjának hatósugarán.

– Valószínűleg kitalálja, hogy az irattárról van szó. Bizonyos információkra lenne szükségem.

– Miféle irattárról? – kérdezi Van Alten síri hangon.

– Arról, amelyikkel maga foglalkozik. És különösen a második – a szuperbizalmas irattár.

– Sose hallottam róla.

– Igazán? Ebben az esetben viszont érthetetlen, mit csinál naponta tíz órán keresztül az Evans irodája feletti helyiségben.

– Evanstól kérdezze meg!

– Az is meg fog történni. Most azonban magán van a sor.

Az ürge nem kegyeskedik válaszolni. Mozdulatlanul ül, szögletes, konok állát tenyerébe szorítja, s gyanakvó tekintete fel-alá ugrál a pisztoly csöve meg az arcom között.

– Nézze, Van Alten: ne fecséreljük egymás idejét hazugságokra és mindenféle kibúvóra. Maga elég értelmes, megértheti, hogy attól, aki revolverrel jön magához, nem tud megszabadulni néhány ügyetlen dajkamesével. Megengedi?

Ez utóbbi a cigarettára vonatkozik. Készülök rágyújtani, persze anélkül, hogy a revolver számára fenntartott jobb kezemet használnám. Van Alten ezúttal is tartózkodik a választól, így hát rágyújtok engedély nélkül. Két mély szippantás, és felteszem a kérdést, közben a pasas szemébe nézek, helyesebben a szeme közé, pontosan az orrnyeregbe:

– Mondja csak! Együtt van már a pénze a villára?

A pasas hallgat, tekintetében még több gyűlölet, ha ez egyáltalán lehetséges.

– És a birtokra? A telekre, a felszerelésre meg a többire?

Beszippantok még egy adag füstöt, s közben tovább fixírozom a hollandust.

– Maga, Van Alten, azt hiszi, birtokában van a legmélyebb életbölcsességnek. De ha a véleményemet akarja hallani, maga olyan naiv, mint egy gyerek.

– Nem akarom hallani a véleményét.

A pasas kezd idegeskedni. Az is jobb a semminél.

– Hagyta, hogy belerángassák a játékba, de magára már az elején kiosztották a vesztes szerepét. A háború alatt Amerikába szökött, aztán később, mivel alig tudott a felszínen maradni, engedett a jó fizetés meg a biztos jövő ígéretének. De magának itt a jövője, Van Alten. „És amikor azt mondom, hogy itt, nem az uszályra gondolok, hanem a csatorna fenekére.

Hollandus barátunk továbbra is hallgat, de tekintete már nem ugrál fel-alá, hanem egyenesen az asztalra mered. A pasas figyel.

– Felteszem, hogy legalább olyan jól tudja, mint én, hogyan végezte kollégája, Van Veeli. Maga sem fogja másképp végezni, mint Van Veeli, esetleg máshol fog belefulladni a csatornába. Úgy él, mint a szerzetesek, minden fillért a fogához ver, mert van egy titkos álma, s azt akarja megvalósítani. De ez az álom sohasem válhat valóra, mert maga a munkájából kifolyólag túlságosan sokat tud ahhoz, hogy útjára engedjék. Azok, akik sokat, tudnak, ritkán érik meg az öregkort, Van Allen.

A pasas lassan felemeli tekintetét az asztalról.

– Emiatt az én fejem fáj, nem a magáé.

– Igaz. De a maga fejfájásában én is érdekelve vagyok. Ezen az alapon fogjuk ugyanis megkötni a mi kis üzletünket. Nem most jöttem le a falvédőről, és igen pontosan tudom, szívességet csak szívesség ellenében szoktak tenni. Hallhatta, mire van szükségem. Én a magam részéről szintén megértettem, mire van magának szüksége ahhoz, hogy mentse a bőrét, és megvalósítsa az álmát. Nincs más hátra, mint nyélbe ütni az üzletet.

– Magában beszél – mondja Van Alten megvetően. – És önmagával alkudozik. Én nem ajánlottam fel semmit, de nem is kérek semmit

– Idő kérdése, Van Alten. Elég, ha meggondolja, és be fogja látni, hogy ez az üzlet mindkettőnknek érdeke.

– Jó. Adjon időt. Hagyja, hogy átgondoljam.

– Természetesen. Néhány perc miatt nem fogunk összeveszni.

– Az ember nem szokott néhány perc alatt életbevágó ügyekben dönteni. Különösen, ha egy revolver csöve mered rá.

– Sajnálom. De ha már elindult az öngyilkossághoz vezető úton, semmi kedvem elkísérni. Ne képzelje, hogy hazamegyek, és megvárom, míg Evanshoz szalad, és jelenti neki, ami köztünk történt. Akármilyen elhatározásra jut is, azt még ma este közölnie kell velem. Még valamit tisztázni akarok, hogy segítsek magának: az összegről nem fogunk alkudozni. Két részletben fizetek: első részlet a szerződés megkötésekor, a második a feladat végrehajtása után.

– Maga úgy tesz, mintha meg akarna menteni a véletlen pusztulástól, közben elkerülhetetlen és azonnali halálra ítél – jegyzi meg ellenségesen a hollandus.

Ez a mondat már konkrétebben hangzik. A makacsság okozta bénulás felengedett, a kaotikus gondolatok mozgásba lendültek, s formálódni kezd a kiutat kereső gondolat.

– Ellenkezőleg, megmutatom a menekülés egyetlen lehetséges módját – magyarázom. – Nagy a világ, s tele csendes zuggal. És ha az ígért összeget egy új személyazonossággal megtoldjuk, minden lehetőséget megkapott a nyugodt öregségre.

– És ha visszautasítom?

– Ezt nem teszi – válaszolom nyájasan. – Szereti maga az életet, ha most úgy él is, mint egy aszkéta.

– Magát Evans küldte – jelenti ki váratlanul a hollandus.

Ez nem hangzik valami értelmesen, hacsak nem szándékosan elejtett megjegyzése.

– Nem, Van Alten. Maga nagyon is jól tudja, hogy engem nem Evans küldött. Ha Evans gyanakszik, finomabb eszközt választana, hogy kipuhatolja magát. – Bár, szerintem, aligha vesztegetné idejét puhatolózásra.

Az ürge ismét az asztalra mered. Néhány perc múlik el közös hallgatással. Hadd szellőztesse ki a ventillátor barátunk fejét. Hadd jusson el a végkövetkeztetésig, hadd gondolja, hogy egyedül jutott idáig, külső sugalmazás nélkül.

Végül felemeli szemét, éles pillantást vet rám, és megszólal:

– Százezer!

– Gulden?

– Százezer dollár.

Drága. Sokkal, de sokkal drágább a Morandival kötött üzletnél. De hát a befejezés mindig drágább a kezdetnél. Egyébként, ha figyelembe vesszük, hogy ez az összeg egy egész élet álma, a százezer nem is olyan sok. Mellesleg, ebben az ügyben nem az összeg nagysága a meglepő, hanem a gyors fordulat. A határozott visszautasítástól, a habozáson keresztül a végleges beleegyezésig – túlságosan dinamikus fordulat az én ízlésemnek.

– Elfogadva. Megígértem, hogy nem fogunk alkudozni. Meg sem kérdezi, mit kérek érte?

– Gondolom, már megmondta.

– Csak általánosságban.

– Akkor magyarázza meg pontosabban!

– Köszönöm. Mégis, mindenekelőtt engedjen meg egy tanácsot: ne válassza azt a taktikát, amit az ostobák választanának a maga helyzetében: „Most megígérem ennek az alaknak a csillagokat is az égről, hogy bezsebeljem az ötvenezret, és mentsem a bőrömet, holnap meg szaladok Evanshoz, és mindent elmesélek neki, talán tőle is kapok valamit.” Egyetlen dolog, amit Evanstól kaphat, az egy golyó lesz, amitől pedig meg akar szabadulni.

– Ne ijesztgessen. Ezt én is tudom.

– Annál jobb. Még valamit. Szeretném, ha nem felejtené el, amit most mondok: Ha az ember olyasmivel foglalkozik, mint én – ez nem újság magának sem –, nincs egyedül. Elég egy kísérlet, hogy engem eltávolítsanak, az egész szervezet maga ellen fordul.

– Ezt is tudom – feleli enyhe bosszankodással. – Maga Gehlen embere.

– Miért gondolja?

– Mert emlékszem, mivel gyanúsították annak idején. Valami német céggel kötött üzletről volt szó. Maga Gehlen embere.

– Gehlené vagy másé, ennek most nincs jelentősége – felelem kitérően. – Most térjünk rá a szívességre. Egészen egyszerű: adja ide a páncélszekrény kulcsait.

– Meg van őrülve – kiált fel valódi megdöbbenéssel Van Alten.

– Lehet. Ezzel azonban maga még nem veszít semmit. A pénzt, amit kapni fog, nem a bolondokházában nyomták.

– De a kulcsok nincsenek nálam.

– Hát hol vannak?

– Evans irodájában, egy meghatározott helyen.

– Akkor kihozza.

– De ember! Tényleg azt képzeli, hogy ezeket a kulcsokat akkor hozhatom ki, és vihetem be, amikor eszembe jut?

– Semmit sem képzelek. Sőt, hízelgek magamnak azzal, hogy vannak bizonyos ismereteim ezen a területen. Csakhogy е pillanatban magát kérdezem.

– Én csak akkor maradok későig az irattárban, amikor Evans rendkívüli munkát ad…

– Éspedig?

Hollandusunk hallgat, valószínűleg a választ találja ki, de én rárivallok:

– Van Alten! Csak ne hagyja abba! Milyen „rendkívüli munka”? Magának egy csomó ilyen munkája van, méghozzá naponta.

– Egyáltalán nem – ellenkezik a pasas. – Én csak néhány sürgős rejtjeles üzenettel foglalkozom, olyanokkal, amelyek Evanst különösen érdeklik. A többit megfejtés nélkül továbbítják.

– Továbbítják? Hova?

– Ezt a főnöktől kérdezze meg. Én nem vagyok beavatva.

– És a kulcsok?

– A kulcsokat egy titkos széfben hagyom, Evans szobájában. A széfet az egyik régi térkép mögé rejtették. Résnyire nyitva hagyják. Mikor elhelyezem benne a kulcsot, és becsapom az ajtaját, a széf automatikusan bezáródik, és – hogy tudja – egy különleges szerkezet percnyi pontossággal feljegyzi a bezárás idejét.

– Egy adott időpontban a kulcsok mégis magánál vannak.

– Hagyja már ezeket a kulcsokat! – válaszolja mérgesen a hollandus. – Képtelen megérteni, hogy egy titkos irattár biztonságát, ha az valóban titkos, nem egyetlen tényezőre alapítják. A kulcs ebben az esetben csak egy a többi tényező között.

– Tudom – mondom. – Ne tanítson! Ki tart szolgálatot a bejáratnál?

– Semmi esetre sem a portás.

– Hát ki?

– Evans egyik embere.

– És fent az irattárban?

– Az irattárban nincs senki.

– Ég a villany.

– Ég, de nincs senki. Az olyanok miatt ég, mint maga… nehogy azt higgyék, hogy egy magára hagyott helyiségre bukkantak…

– Hol van az emelet jelzőberendezése?

– Ugyanott, ahol az egész épületé.

– Dora Bosk irodájában?

A hollandus bólint.

– Mi a rejtjel-kombináció?

– Miféle rejtjel-kombináció?

– Van Alten! – ordítok az arcába.

Megszeppen, részben a váratlan ordítástól, részben a ráirányuló pisztolycsőtől, aztán gépiesen kimondja:

– Motor.

– Hazudsz! – ordítok újfent. – Amit te tudsz, azt én mind tudom. És csak azért kérdezem tőled, hogy ellenőrizzelek. A kombináció hét betűből áll és tizenkét intervallumból.

– Most meg maga ne tanítson engem – válaszolja dühösen Van Alten. – A kombinációt én ismerem jobban, hiszen naponta négyszer alkalmazom. Motor, de többes számban, okkal a végén.

– És az üres intervallumok?

– Három, kettő, egy. Egy, kettő, három. Egy-egy betű között.

– Jó. Majd együtt ellenőrizzük.

– De hát maga megőrült. Akasztani való őrült! – kiáltja a hollandus majdnem csalódottan. – Kizárt dolog, hogy maga oda bedughassa az orrát. Egyetlen lehetőség, ha megmondja pontosan, mi érdekli, én megszerzem az adatokat, és kihozom magának.

– Na nem. Erről szó sem lehet. Tudja, az én szakmámban rettenetesen bizalmatlanok az emberek. Azokat a dokumentumokat, amelyekre szükségem van, saját szememmel akarom látni, megértette?

Van Alten most hallgat, valamin töri a fejét. Reméljük, nem az én káromra.

– Van még egy második lehetőség, második és utolsó, emellett igen kockázatos.

– Mondja, hadd hallom.

– Bejön a titkos szobába, amikor ott vagyok. Félórára, nem többre.

– Mikor?

– Amikor Evanstól utasítást kapok, hogy maradjak benn munkaidő után. Ilyen esetekben, mielőtt elmegyek, hívom az ügyeletest, zárja be Evans emeletét. Maga előbb feljön, megnézi azokat az átkozott iratokat, aztán visszamegy a szobájába, és mialatt én felhívom az ügyeletest, maga, a szünetet kihasználva, észrevétlenül kisompolyog.

– Ez tervnek nagyjából megfelelő – hagyom helyben. – És hol a kockázat?

– Evans a kockázat. Esetlég váratlanul visszajöhet valamiért. Ez ugyan ritkán szokott megtörténni, de azért megtörténhet.

– És ha visszajön?

– Majd maga tesz róla. Nem én keverem a kását.

– Hol tudna elbújtatni?

– Sehol.

– Hogyhogy sehol? És a padlás?

– Nem vezet lépcső a padlásra. És a csapóajtó be van szögezve.

– Magában a titkos szobában nincs valami szekrény vagy egy kisebb helyiség?

– A vécéhez vezető kis folyosó. De ez nem rejtekhely, mert Evans bármikor benézhet oda is.

– Jó. Szóval enyém a kockázat..

– Ezt csak maga gondolja…

– Az enyém a kockázat – ismétlem. – Mialatt én Evansszal elintézem az ügyet; addig maga megléphet.

Van Alten ajka sötét mosolyra görbül, de nem szól. Ami engem illet, az a véleményem, ha van kockázat, az most kívül esik az akción.

– Természetesen nem tudom garantálni, hogy faár holnap sor kerül az ügyletre – jegyzi meg a hollandus. – Ki keli várni a megfelelő pillanatot.

– Rendben van – bólintok. – De jegyezze meg, nem várhatok hónapokig erre a megfelelő pillanatra…

– Én sem. Különösen abban a helyzetben, amelybe hozott.

– Maga még életében nem volt jobb helyzetben: egy lépésre a boldogságtól. Ügyeljen azonban, nehogy ezt a lépést az ellenkező irányba tegye meg. Attól a pillanattól kezdve, ahogy kiléptem a maga lakásából, az akció befejezésének pillanatáig maga megfigyelés alatt áll.

– Csak ne ijesztgessen – dörmögi Van Alten.

– Elfelejtette mondani, hogyan akar jelt adni.

– Pontosan öt tízkor csengeni fog magánál a telefon, és én bemondom: „bocsánat, téves”. Egyébként maga is elfelejtett valamit. Az összeg magánál van?

– Nem, de van csekk-könyvem.

– Nem akarok csekkel vesződni. Ez azt jelentené, hogy a bankban hagyom az aláírásomat.

– Van ennek jelentősége? Ha készpénzben fizetek, akkor is alá kell írnia nyugtát.

– Semmiféle nyugta és semmiféle csekk! – vág közbe durván Van Alten. – Nem hagyok dokumentumot a maga kezei között.

– Csak nem képzeli, hogy bankjegykötegektől domborodó zsebbel járom végig a várost…

– Ha üzletet akar kötni, el kell hoznia a pénzt.

– Honnan tudtam volna, hogy ilyen összeget fog kérni. Csak húszezer van nálam.

– Adja ide!

Két tízezres köteget húzok elő oldalzsebeimből, és ledobom az asztalra. Van Alten mímelt hanyagsággal húzza magához, bár mielőtt eltenné, szétnyitja a két köteget, hogy meggyőződjék a tartalmukról. Aztán újabb ötlete támad: – Elfogadok csekket a maradék harmincezerről.

– Rendben – bólintok. – De húzódjék egy kicsit hátrább az asztaltól, mert zavar.

Megérti, mire gondolok, és ellenkezés nélkül hátrább húzódik. Bal kezembe teszem a revolvert, és kitöltöm a csekket.

– Figyelmeztetem, a második alkalommal nyugtát kell adnia a teljes összegről – mondom, miközben átnyújtom a csekket. – Akkor már nem kell semmitől félnie.

– Azzal a feltétellel, hogy a nyolcvanezret készpénzben fogja leszámolni.

Ez a pasas pénzügyekben még nehezebben kezelhető, mint ifjabb Furmann. Az a kérdés, hogy olyan becsületes-e, mint ő.

– Remélem, ma este nincs kedve elhagyni a hajóját… – mormolom, közben felállók, és elteszem a revolvert.

– Hova a pokolba mennék?

– Nem másért, csak hát odakinn borzalmasan esik. Őrizkednie kell a megfázástól. És egyáltalában, ezekben a napokban különösen vigyáznia kell az egészségére.

Szavaim közben bólintok a hollandusnak, jó éjszakát kívánok, és elindulok kifelé.

Odakint valóban szakad az eső.

*

Egyetlen, amit a következő napról megemlíthetek, hogy nem történt semmi említésre méltó. Ha azt vártam, hogy egy sápadt, hosszúkás arcú, sötét szemüveges alak látogat meg szobámban, és érdeklődik egészségi állapotom felől, majd egy golyót ereszt belém, akkor csalódás ért. Senki sem látogat meg, még Reumann sem, s az órák a Zodiac stílusában telnek: csendesen, dolgozom, a padlópaszta szagától illatozó hivatali környezetben.

Pontosan ötkor, mikor a folyosói csengő eszünkbe juttatja, hogy a hivatali munkán kívül vannak más örömök is, Edith felnéz könyvéből, és megkérdezi:

– Megyünk?

– Menj csak. Én még maradok egy kicsit – válaszolom, fel sem tekintve az idejekorán íróasztalomra halmozott irattartók közül.

Edith vállat von, jelezvén: „csinálsz, amit akarsz”, megigazítja frizuráját, fogja mozgatható értékeit – retikül, esernyő, ballon –, és indul. Szokatlan, hogy benn maradok, de titkárnőm ezt láthatólag az utóbbi napokban egyre érezhetőbb elhidegülés újabb jelének veszi. Öt óra tízig várok, akkor fiókomba rakom az iratokat, még egy keveset várok, de a telefonba senki sem mondja: „bocsánat, téves.”

Másnap a napirend, szinte változatlan. A rá következő napon – ugyancsak. Így múlnak el a következő napok egymás után. Edith hozzászokott, hogy egyedül induljon el, már meg sem kérdi: „indulunk?”, csak szó nélkül elindul, rögtön, amint a folyosón megszólal a csengő. Nemcsak délután ötkor viselkedik így, hanem ebédidőben is, mert meg van győződve, hogy tüntetően kerülöm őt. Annál jobb. Legalább nem kell kigondolnom hazug magyarázatokat arról, miért vett erőt rajtam az utóbbi időben a hivatali munka szenvedélye.

Ami engem nyugtalanít, az kelt egyúttal reményt is bennem: a hirtelen változások hiánya. Talán Van Alten tartotta a szavát, és nem fecsegett jachtján tett esti látogatásomról. Ebben az esetben hollandusunk most a lehető legmegfelelőbb időpontot várja. De nincs kizárva, hogy Van Alten beszélt. Eddig ugyan nem eresztettek golyót a hasamba, és nem gázoltak el, ám ez a körülmény még egyáltalán nem garancia a boldog jövendőre. Én ugyan nem vagyok Ljubo helyzetében, ám az én helyzetem sem rózsásabb. Ljubót gyorsan, minden ceremónia nélkül intézték el, mert meghiúsult a tervük, hogy alaposabban kifigyeljék, s egyúttal-világosan látták: ha Ljubo kiszagolt is valamit, ő az egész ügynek csak a perifériáján mozgott. Én azonban nem mozgok a periférián. Én már több mint egy éve a központban, a szentek szentélyében működöm, és Evans tiszta idióta lenne, ha azt gondolná, hogy ez idő alatt semmit sem sikerült kiszagolnom, és semmit sem jelentettem megbízóimnak. Következésképpen: amennyiben erőszakos halállal kell kimúlnom, ez aligha történik majd bizonyos előzetes intézkedések nélkül a célból, hogy kipuhatolják, mi az, amit kiszagoltam, mit sikerült jelentenem, és pontosan kinek jelentettem.

Egyelőre viszont az a benyomásom, hogy nem követnek, s ez megnyugtatna, ha nem volna csupán benyomás. Léteznek azonban a megfigyelésnek nehezen észrevehető formái is, s fel kell tételeznem, Evans emberei éppen ezeket alkalmazzák, minthogy a vadat nem akarják idő előtt felijeszteni. Falak között élünk, és a falnak füle van, ablakok mellett járunk el, és az ablaknak szeme van; tehát ha az ember nem vonszolja maga után a sleppjét, az még nem garancia. Na és aztán minek valakit követni, ha előzetesen tudják, mikor és hol lehet az illetőt tetten érni. Nem tartom kizártnak, hogy Van Alten késlekedésével az én tettenérésem körülményeinek gondos kidolgozását álcázzák.

Nem kizárt dolog. Sőt nagyon is lehetséges. De ezt a kockázatot összes variációival együtt számításba vettem, és elfogadtam játékszabályként, mint ahogyan elfogadtam és elhatároztam: én ütök először. Ezt a szabályt – először ütni, ha már a verekedés mindenképpen elkerülhetetlen –, ezt az igen hasznos szabályt kora ifjúságomban tanultam, de megtanultam vele együtt összes jó és rossz oldalát is.

Ez az eset akkor történt, amikor kikerültem a lelencből, ahol műveltségemet szereztem, valamint első státuszomat, mint háziszolga egy hölgyecskénél, aki később jókora pofon kíséretében űzött ki francia parfümtől meg asszonyi izzadtságtól bűzlő mennyországából. Nyár vége felé jártunk, és a sors szeszélye a teherpályaudvarra vetett. Itt minden reggel jó néhány vagon görögdinnyét kellett kirakni, és ehhez rakodómunkásokat kerestek. Egész nap embertől emberig dobáltuk a nehéz dinnyéket, húsz levát fizettek érte, s az nem is volt rossz kereset, ha azt vesszük, hogy a déli szünetben annyi görögdinnyét ehettünk, amennyi belénk fért, este pedig annyit vihettünk el, amennyit a karunk megbírt.

Már első este, mikor egy másik kölyökkel együtt indultunk hazafelé, hónunk alatt két-két friss dinnye, a pályaudvar előtti téren, a fák árnyékából két nagyfiú bukkant elő, és jött lusta léptekkel felénk.

– Na, volt kereset? – kérdezte az egyik.

– Kereset?… A derekam majd beletört a hajolgatásba – felelte útitársam, mintha könyörületet kért volna a fiúktól.

– Így szokták a pénzt megkeresni… – morogta a másik, egy hórihorgas srác.

– Mennyit adtak?

Mi hallgattunk, és növekvő riadalommal néztük az ismeretleneket.

– Na, mennyit adtak, hékás! – kiabálta ismét a hórihorgas.

– Egy húszast… – felelte útitársam.

Én nem láttam értelmét bekapcsolódni a beszélgetésbe, csak pislogtam körös-körül, hátha akad valami kiút. De kiút nem akadt. Esteledett. A téren a félhomályban nem „járt senki, hacsak a másik bandát nem számítjuk, de hát ők szintén azért jöttek ki, hogy fogadják a hozzánk hasonló szerencsétleneket.

– Egy-egy húszast? – kiáltotta az egyik nagyfiú. – Hát érdemes ezért a semmiségért agyondolgozni magatokat?

Hirtelen felordított:

– Mit bámultok, hé! Nyúljatok bele a zsebetekbe, amíg szépen mondom!

Menekülni próbáltam, de a hórihorgas ökle pontosan arcomat érte. Orromból megeredt a vér. A dinnye kiesett karjaim közül, s darabokra tört a kövezeten. Mialatt az orromhoz nyúltam, hogy elállítsam a vérzést, azok kiforgatták zsebeimet, és egy másik ökölcsapás, „ezúttal a tarkómra, jelezte, hogy befejezettnek tekinthetem a beszélgetést.

– Ügyetlenek vagytok – mondta másnap dinnyerakodás közben az a férfi, akinek elmeséltük szenvedésünket.

– Mit csinálhattunk volna? – kérdezte a barátom.

– Mit? Ütöttetek volna ti először!

– Erősebbek voltak nálunk…

– Az nem érdekes. Ha muszáj bunyózni, akkor először kell ütni. Váratlanul csapj be neki, hogy megeredjen az orra vére, ijeszd meg! És ha nem tudtad földhöz vágni, szedd a lábad, amíg az orrával foglalkozik!

A tanács logikusan hangzott, de én jobbnak láttam nem kipróbálni a gyakorlatban, ezért munka után nagy ravaszul úgy döntöttünk a barátommal, hogy nem a téren keresztül megyünk hazafelé, hanem a síneken túl, a másik Oldalon. Fel sem tételeztük, hogy átlátszó ravaszságunkra valószínűleg számítottak a csirkefogók, de akkor aztán azonnal tapasztaltuk, mikor kiérve a pályaudvar kornyékéről, megint két ismeretlen srác állta utunkat. Ezúttal a beszélgetés másformát öltött. Így kezdődött:

– Ki engedte meg, hogy erre menjetek?

Több szöveg tulajdonképpen nem is esett. Barátom késlekedés nélkül sarkon fordult, és futott vissza a sínek felé, nyomában az egyik sráccal. Ezalatt én, karjaimat megszabadítva a dinnyék terhétől, öklömmel teljes erővel a másik opponens orra közé vágtam. A fickó valóban megijedt a vértől, és az orrához nyúlt, én közben futásnak eredtem, s addig rohantam a külvárosi kalyibák meg gödrök között, amíg a lábam el nem gyöngült a futástól.

Akkoriban már érett voltam a verekedésre, testem nőtt-növekedett, figyelembe sem véve korlátozott lehetőségeimet, hogy kellően eltartsam; magasra nőttem tehát, de vézna voltam. Így aztán egy nálam nagyobb kölyök könnyen elláthatta a bajomat. Ezért részegített meg annyira első győzelmem. „Először kell ütni – mondogattam magamban. – Ez a dolog nyitja: üss először, és ne félj!”

Beavattak a titokba, s ettől felbátorodtam. Másnap este barátommal égyenesen a tér felé vettük utunkat, annál is inkább, mivel a síneken keresztül sem volt kevésbé veszélyes. Még világosban haladtunk keresztül a tér közepén, de ez sem mentett meg a kényelmetlen találkozástól.

– No, volt kereset, öcsi?

Ugyanaz a srác tette fel a kérdést, akivel az első este akadtunk össze, s ettől még bátrabb lettem, hiszen tartoztam neki, méghozzá a kölyök most egyedül volt.

– Segítség! – visította a barátom.

Ellenfelünk a barátom felé fordult, s ez lehetőséget adott, hogy pontosan kiszámítsam az ütést, s a fickót pont orron találjam. Megeredt a vére, de várakozásommal ellentétben, nem vesztegette idejét fizimiskájának ápolásával. Nekem rontott, és mivel ütés közben elfelejtettem fedezni magam, pontosan a gyomromba csapott. Kétrét görnyedtem, a srác pedig cipőjével egyenest az arcomat vette célba. Körülöttem minden megpördült, elsötétedett, vörös karikák táncoltak előttem, gyötrő fájdalmat éreztem; hiába igyekeztem elfojtani, hatalmába kerítette bensőmet, fullasztott – és én megszűntem emlékezni.

Másnap reggel testem tele volt daganattal, kék folttal, és szüntelenül hányingert éreztem. De ennek ellenére ismét ott álltam a dinnyehalom mellett, és egész nap egy hegynyit kaptam el és dobtam tovább a nehéz gyümölcsből. Este barátommal bemásztunk egy üres tehervagonba, ott aludtunk, s csupán hajnalban bújtunk ki belőle, mikor a vagont egy szerelvényhez kapcsolták. Ez jó epilógus volt, már ami a tanulságot illeti: vagyis minden helyzetből lehet kiutat találni. De az előző nap tanulsága is megérdemli, hogy az ember emlékezzék rá. Először ütni, jó dolog, de csak akkor, ha gyáva alakkal állunk szemben, vagy ha az első ütés után már nincs szükség másodikra. Máskülönben az ember csupán felfedi magát, semmi több. Ma pedig nem ez a helyzet, kiutat kell keresni, de nem az ütés irányába, hanem másfelé, hogy az ütést elkerüljük.

És mégis, ha ilyen kiút nem adódik, a verekedés pedig elkerülhetetlen, legjobb, ha az ember először üt. Így is teszek.

*

Pontosan abban a percben, mikor az órámra nézek, cseng a telefon. Felemelem a kagylót, és a rég várt, butuska mondatot hallom:

– Bocsánat, téves…

Kilépek a folyosóra, hangtalan léptekkel indulok Evans irodájának az irányába. Az épület kijáratához vezető lépcső pontosan a folyosó közepén helyezkedik el. Ha meglepnek, mielőtt a lépcsőhöz érnék, az eredmény csupán az akció elnapolása lenne. A lépcsőn túl végrehajtandó hadmozdulatok azonban nagyobb veszélyekkel járhatnak, mivel nem jut eszembe semmiféle meggyőző indok, mellyel megmagyarázhatnám, miért tartózkodom az épületnek éppen ebben a részében, és éppen ebben az időpontban. De most nem azon kell gondolkodni, mi veszélyes, mi nem. A gondolkodás, fontolgatás ideje lejárt.

Végtelen hosszúnak tetszik a folyosó, és az ajtók száma sokkal többnek, mint bármikor, de én felesleges sietség nélkül haladok, s közben ügyelek, nehogy a cipőm talpa csikorogjon a linóleumon.

Átvágok az üres várószobán Dora Bosk íróasztala előtt, belépek az elnöki irodába, halkan bezárok magam mögött. A bal oldali kisajtó résnyire nyitva, de ez elegendő, hogy észrevegyem a felfelé vezető lépcsőt. Felsétálok, és a harmadik emeleti helyiségben találom magam.

Ahhoz képest, hogy ez a helyiség álmaim szobája, elég hétköznapi, sőt lehangoló látványt nyújt. Két sötétzöld vasszekrény az iratok számára, hasonló színű páncélszekrény, spalettával fedett ablakok, kis ajtó a vécéhez, ócska íróasztal, mögötte, arcán feszült pózban, Van Alten ül.

– A páncélszekrény nyitva van – suttogja a hollandus. – Ne vesztegesse az időt.

– A vasszekrények? – kérdem, s már nyitom is ki a páncélszekrény masszív ajtaját.

– Azok is nyitva vannak, de csak üzleti iratokat tartunk bennük. Kérem, siessen!

Amennyiben Van Alten csak játssza az idegességet, anélkül hogy ideges volna, akkor kiváló színész. De nyugtalansága, ha őszinte is, még nem elegendő biztosíték Számomra, mert az idegességnek különböző okai lehetnek. Ennek az embernek persze, akárhogy is vesszük, saját kezében az élete. Ez pedig olyasvalami, amivel én például nem dicsekedhetem.

Az én munkámmal kapcsolatos dossziékat valóban a páncélszekrény rejti. Nem hatalmas mennyiségű irat,,de ha figyelembe vesszük, hogy az adatokat apró betűkkel írták, és egészen vékony papírra, tartalmuk egyáltalán nem jelentéktelen. A csomagokat Van Alten íróasztalára viszem, zsebemből miniatűr fényképezőgép kerül elő.

– Segítsen már, hogy gyorsabban végezzünk – súgom Van Altennek.

Hollandus barátom akkurátusan lapozza a dossziékat oldalról oldalra, én pedig, könyökömet az asztalra támasztva, a fényképezőgépet működtetem.

– Csak nem akarja mindet lefényképezni? – kérdi a pasas, alig leplezve türelmetlenségét.

– Csak a maga kedvéért teszem – dörmögöm. – Hogy ne kelljen magát másodszor is zavarnom.

Semmi kis munkának látszik, mégis közel egy órát vesz igénybe. Minél jobban közeledünk a vége felé, annál idegesebb lesz a hollandus, és annál többször kell rászólnom:

– Erősebben tartsa a dossziét!

– Ne lapozzon egyszerre kettőt!

– Kész! – jelentem be végre, miközben zsebre dugom a gépet az utolsó filmmel.

– És a pénz? – teszi fel a kérdést barátunk.

– Ha jó lesz csekkben, azonnal odaadhatom. Remélem, tudta ellenőrizni a bankban a folyószámlámat?

– Nem érdekel a folyószámlája! Mondtam már, nincs szükségem csekkekre!

– Ebben az esetben csak holnap este fogom elvinni a maradék nyolc köteget.

– Holnap estére maga már megpucol! – morog a hollandus.

– Azt hittem, maga okos ember, Van Alten. Az utolsó percben, úgy látszik, mégis csalódnom kell. Nem érti, ha elpucolok, akkor félidőben hiúsul meg az akció, mert azonnal megerősítem a gyanút, és kihívom az ellentámadást Én csak akkor pucolnék meg, ha maga engem is eladna – de hát maga nem szándékozik engem eladni, igaz?

– Nem, természetesen nem! – feleli gondolkodás nélkül a hollandus. – Maga mégis megpucolhat.

– Megmondtam, hogy holnap este megkapja a pénzét, mégpedig tisztán, készpénzben. Elviszem magához. Mit akar még?

– Ne hozza a lakásomra. Beteszi egy kis bőröndbe, és a pályaudvaron hagyja, a 295-ös csomagmegőrző szekrényben. Itt a kulcs másolata.

– Még jobb – bólintok, és elteszem a kulcsot.

– Most menjen le az első emeleti hallba. Amint meghallja, hogy az ügyeletes jön felfelé, használja ki az időt, és rohanjon ki az épületből.

– Mi van a bejárati jelzőberendezéssel?

– Gondoskodtam róla! Induljon már! Tönkre akarja tenni az idegeimet?

A visszavonuló hadmozdulatokat sikerül bonyodalom nélkül végrehajtanom, öt perc múlva, miközben a csatorna sötét, álmos vize mentén elhagyom a terepet, a szitáló eső gondoskodik felfrissítésemről. Alkonyodik, de még elég világos van, hogy egy mellékutcába fordulva, vagy száz méterre magam mögött, egy férfit vegyek észre. Véletlen járókelővel találkozni, akár ebben a kihalt utcában is, nem valami természetfeletti jelenség. De hát egy apró ellenőrzés mindig hasznos lehet.

A forgalmas Kalverstraat felé veszem utam. Ha ez a pasas éppen irántam érdeklődik, már a Kalverstraatra vezető kanyarban kénytelen lesz közelebb jönni hozzám, hacsak nem akar szem elől téveszteni a forgatagban. Így is történik. Egy gyors pillantás hátrafelé meggyőz, hogy illegális úti társam nem Evans embere. Ő Edith ősz hajú barátja.

TIZEDIK FEJEZET

Amikor azt állítom, hogy egyáltalán nem szándékozom megpucolni, igazat mondok. Bár bennem is, mint a legtöbb emberben, rejtőzik egy lény, s ő kész mindig megpucolni. „Végrehajtottad a feladatot, zsebedben vannak a mikrofilmek, ha száz évig itt lógnál, akkor sem tudhatnál meg többet. Mire vársz még: talán arra, hogy eltegyenek láb alól?” – ilyesmiről elmélkedik tömören megfogalmazva a kérdéses lény. Első pillantásra igen logikus elmélkedés, én azonban mégsem veszem figyelembe, mert ez a félelem logikája.

Van Alten mégsem hisz nekem. És az az ürge sem hisz nekem, aki е pillanatban a hátam mögött jár. Biztos azt képzeli, hogy isten tudja, milyen vállalkozásra készülök, tehát fut utánam, nehogy lemaradjon valamiről, és valószínűleg biztosra veszi, fel sem tételezem jelenlétét.

Mialatt a Kalverstraat forgatagában sétálok, és számat tátom a kivilágított kirakatok előtt, Valóban egy újabb kezdeményezésen töröm a fejesei, pontosabban kettőn; s habozok, hogy az elsőt vagy a másodikat válasszam: beugorjam-e az utca végén a snackbarba megvacsorázni, vagy játsszam bújócskát üldözőmmel. Végül sportszenvedélyem győz mohóságom felett. Hirtelen bekanyarodom egy keskeny, sötét utcácskába a Kalverstraat és a Rokin között, behúzódom egy kapualjba, majd felmegyek a lépcsőn az első fordulóig, s kinézek a kisablakon. Két perccel később felismerem az őszhajút, ott áll a sarkon, vizslat körös-körül, aztán megindul a Rokin irányába.

Ha az őszhajú ellensége a távfutásnak, egy rövid ellenőrzés a boulevarde-on meggyőzi, hogy végleg szem elől tévesztett, s elindul oda, arra az egyetlen helyre, ahol majdnem biztosan felfedezhet – ez pedig a saját lakásom. Úgy döntök, megelőzöm, s megfosztom egy élvezettől: nem várhat be a kapuban.

Különösebb sajnálat nélkül feláldozván vacsorám, hazatérek, s nehogy Edithet felriasszam, nesztelenül megyek fel lakásomba, majd az ajtót ugyancsak nesztelenül zárom be; pedantériám azonban addig nem hagy nyugodni, míg belülről rá nem tolom a reteszt, és fel nem helyezem a biztonsági láncot. Az utcai lámpák az ablakon keresztül elegendő fénnyel szolgálnak, s így levetkőzhetem az elektromosság felesleges pazarlása nélkül, valamint felvehetem azt a testhelyzetet, melyben legjobban szeretek gondolkodni, a vízszintest.

Órám világító mutatói a tizenkettes felé közelednek, mikor a lépcsőházból óvatos léptek hallatszanak. De nem az én házi lidércem óvatos lépései. Hamarosan kopognak az ajtómon, és Edith hangját hallom:

– Maurice!

– „Mit akarsz tőlem?” – kérdem gondolatban.

Hangosabb kopogás, és hangosabb felszólítás.

– Maurice!

„Ezt már hallottuk!” – felelem ugyancsak gondolatban.

– Maurice, drágám, nyisd ki!

„Majd később” – üzenem a telepátia hullámain.

A nő, úgy látszik, nem kapta meg a telepatikus üzenetet.

– Maurice, rosszul vagyok, nyisd ki!

Mivel ki sem nyitom, életjelt sem adok, titkárnőm az önkiszolgálás módszeréhez folyamodik: lenyomja a kilincset. Sajna, szokásommal ellentétben ezúttal az ajtó zárva van.

Csupán ebben a pillanatban derül ki, hogy Edith nincs egyedül. Suttogás száll felém a folyosóról, de abból szót sem értek, annál ékesszólóbban csikorog azonban a zárban a sperhakni. A pasas feltehetően érti a dolgát, mivel a sperhakni magabiztosan forog, és máris kattan a zár. Újabb nyomás a kilincsen. És újabb csalódás. Ezúttal jobban értem a suttogást:

– Belülről rátolta a reteszt..

Pauza. Halk, a lehető leghalkabb léptek. És csend.

Másnap reggel mindenesetre egy órával korábban kelek. Mire a kiadós séta után beérek a Zodiacba, Edith már elfoglalta helyét gépasztala mellett, és elmélyülten kopog az írógépen. Szó sem esik az éjféli rosszullétről, egyébként sem váltunk sók szót, egy száraz üdvözlésen meg a hivatalos mondatokon kívül.

Ebéd előtt Reumann kukkant be irodámba, s javasolja, nézzük már meg, mit csinál közös barátunk, Martini úr. Kiderül, mint különben várható volt, hogy Martini úr jól érzi magát, de sem a szeplős, sem én nem vagyunk kellően hangolva nagyobb fogyasztáshoz. Reumann egyszerűen tájékoztatni akart, hogy váratlan lehetőség kínálkozik utazásomra, de nem Lengyelországba, hanem Kelet-Németországba.

– De hát ennek nincs különösebb jelentősége – jegyzi meg a reklám magisztere. – Ugyanaz a feladat, ugyanazok a feltételek. Elég, ha állód a szavad.

– Már miért ne állnám?

– Csodás. Még ma mennek az útleveledért, hogy a vízumot beüssék.

Kiisszuk italunkat, és elválunk; jó étvágyat kívánunk egymásnak, de viszonyunkban érezhető a kényszeredettség. Mintha közénk ülepedett volna valami. Valami, amit nehezen tudnék megnevezni, de ami világosan felismerhető magatartásunkban.

Három óra tájt Worner egyik titkárnője jön az útlevelemért.

– Holnap odaadom – válaszolok. – Ma még pénzt kell kivennem a bankból.

A kislányt valószínűleg nem instruálták kellően, mit tegyen, ha ilyen választ kap, mert csak bólint és elmegy.

„Pontosan így: gyere holnap – morgom magamban, miközben a kislány megy kifelé. – Bár nem garantálom, hogy holnap is itt fogsz találni. Ma éjjel találkám van Bauer postaládájával, s ez utolsó kötelezettségem, mely még ebben a városban tart. Holnap már nem leszek itt, De hogy ne legyek itt, az útlevelemet a zsebemben kell tartanom. Reumann vagy azt hiszi magáról, hogy nagyon ravasz, vagy véleménye szerint már abban a helyzetben van, mikor különösebb ravaszkodás nélkül is cselekedhet.

Nem sokkal a munkanap befejezése előtt egy második látogató tér be irodámba: ezúttal Dora Bosk, ez az aranyos teremtés.

– Mister Evans kéri, ha van ideje, keresse fel irodájában.

Mister Evans kérése csak gáláns formába öltöztetett parancs, azonnal indulok hát az irodába. Az elnököt Reumann és Worner társaságában találom. Whiskyvel, poharakkal rakott kisasztal mellett ülnek. A poharak száma tetemesen meghaladja a jelenlevőkét, ebből feltételezhető, hogy egy üzleti jellegű italozás epilógusára toppantam be.

– Á, a mi Rolandunk! – kiált fel barátságosan az elnök. – Fogjon egy poharat, kedvesem, és üljön le egy kicsit.

Végrehajtom az utasítást, megmártom ajkamat az éltető nedűben.

– Mondtam: „egy kicsit”, mert van egy tervem… – kezdi újra Evans.

– Főnökünk éppen most adta tudtunkra rossz előérzetét… – magyarázza viszonylag természetes mosoly kíséretében Reumann.

– Így van… így van… – bólogat az elnök.

– Mit szólna egy kis sétához a természet ölén?

– Csak annyit, hogy a figyelmesség hízelgő számomra… de attól félek, felesleges leszek.

– Felesleges? – vonja össze szemöldökét Evans.

– Hogyhogy felesleges?

Aztán váratlanul nevetésbe tör ki:

– Hallottátok, mit mondott?… „Felesleges leszek” … Ha-ha-ha, maga nem is gondolja, hogy a legfontosabb ember az egész fogatban… a mulatság központja… ha-ha-ha… a társaság lelke…

Worner és Reumann görbe mosolyt erőszakolnak képükre; valószínűleg az jár az eszükben, hogy főnökük célzása kissé korai. Hasonló gondolat futhat át Evans agyán is, mivel újra komoly és barátságos. És miközben hosszú termetét a mennyezet felé emeli, felkiált:

– Menjünk, uraim! Lejárt a munkaidő!

Odalenn, a kocsiknál apró udvariassági vita robban ki közöttünk. Evans felajánlja, hogy helyezkedjem el az ő Rolls Royce-ában, de én kitartok a magam kocsija mellett, mivel visszafelé még dolgom lesz.

– Ó, ne nyugtalankodjék a visszatérés miatt. Mostantól fogva mi gondoskodunk magáról – ellenkezik Evans, s két segítőtársa támogatja.

Végül mégiscsak feladják a vitát, így egyedül indulok a csillogó, fekete országúti cirkáló nyomában. Furcsa, de körülöttem mindenki attól fél, hogy megpucolok: Van Alten és Edith meg az őszhajú, valamint ezek itt hárman. El se hinné egyikük sem, nem is gondolok a megpucolásra, mert ha szándékomban állna megpucolni, nem várnám meg, míg konvojban visznek a természet ölébe.

Mondom, „konvojban”, mert a visszapillantó tükörből egész pontosan látom a harmadik kocsit, sőt a kormánynál ülő férfi sápadt, hosszúkás, nagy, sötét szemüveggel félig takart arcát.

Félóra múlva a Rolls-Royce lassít, és megáll az erdei villa hatalmas vaskapuja előtt. A kapu ünnepélyesen kinyílik, beengedi a három kocsit, aztán újra bezárul, mi pedig ott találjuk magunkat a nyirkos park, az őszi alkony poétikus hangulatában.

Odabenn a villában barátságosabbak a körülmények. Impozáns csillár ontja 9 fényt, a kerek asztalkát butéliák díszítik, mégis valahogy nincs hangulata a kompániának. Rowolt, szorgalmas házigazda módjára, már éppen nekifog megtölteni a poharakat, de Evans türelmetlen mozdulattal megállítja:

– Hagyd! Majd azután!

Mivel pedig a sápadt arcú éppen eltűnőben van, az elnök rám mutat és hozzáteszi:

– Vedd el a fegyverét!

Nem szeretem, ha zsebeimben turkálnak, hát odaadom a revolvert. Ennek ellenére ez az állat Rowolt ellenőrzésképpen gyorsan végigtapogat.

– Üljünk le – javasolja a főnök.

– Én is? – teszem fel a kérdést szerényen.

– Természetesen, természetesen. Megmondtam, hogy maga lesz a mulatság központja. Üljön le, és kezdje! – morogja Evans, de ezúttal hangjából a vidámságnak még az árnyéka is hiányzik.

– Mit?

– Amit érdekesnek vél, vagyis, ami érdeklődési körünkbe tartozik.

– Elképzelésem sincs róla, mi tartozik a maguk érdeklődési körébe.

– Worner, segíts neki, hogy eligazodjék érdeklődési körünkben.

– Nézze, Roland – most Worner szólal meg. – Bárhonnan is kezdi, mindent el kell mondania. Ha most elhallgat valamit, később úgyis kiköpi. Tehát ne várjon a kérdésekre, hanem beszéljen világosan, részletesen: ki, mikor és hogyan bízta meg magát, hogyan kezdte, és hogyan folytatta, kin keresztül és milyen eszközzel tartotta a kapcsolatot, milyen információkat adott át és így tovább… Nem gyerek, magának is kiválóan ismernie kell azokat a kérdéseket, melyeket a hozzánk hasonlók szoktak feltenni a magához hasonlóknak. Szóval tegye fel a kérdéseket gondolatban, és válaszoljon rájuk hangosan.

– Pontosan: válaszoljon a kérdőív szerint – bólint Evans.

– Rágyújthatok? – kérdem.

– Rá. De át ne ejtsen! – dörmögi a főnök.

Rágyújtok, és felvéve lehető legnyíltabb tekintetemet, a főnökre nézek:

– Ha teljes őszinteséget kíván tőlem,. adjon lehetőséget, hogy négyszemközt beszélhessünk. Van itt néhány személyes természetű apróság, s ezeket csak önnek mondhatom el.

Evans kérdő pillantással fordul segítőtársaihoz. Azok közömbösen vállat vonnak.

– Jó – bólint az elnök. – Teljesítem a kívánságát. De ne képzelje, hogy ez valami előnyt biztosít a maga számára, már abban az értelemben, hogy így könnyebben megléphet.

Rowolthoz fordul, és utasítást ad:

– Egy-egy embert állítasz minden ajtóhoz, és kettőt a teraszra.

Majd felém fordul, és szinte bocsánatkérően teszi hozzá:

– Egy tárral magam is beleereszthetnék a hasába, de hát mindennek megvan a maga ideje.

Nem méltatom figyelemre az ígéretet, csendben kivárom, míg Reumann, Worner és Rowolt elhagyják a helyiséget.

– Szóval? – hangzik Evans felszólítása. Most ő gyújt rá, majd kényelmesen elhelyezkedik a fotelban.

– Ha azzal gyanúsít, hogy bizonyos felderítőszervet képviselek, be kell vallanom, eltalálta – kezdek hozzá. – Hogy melyiket pontosan, jelen pillanatban nem érdekes…

– Éppen ellenkezőleg, leginkább ez az érdekes – szakít félbe a főnök.

– Jó. Először hallgasson meg engem, azután válaszolok a kérdéseire. Egy éve vagyok a Zodiacban, és ez idő alatt semmit sem hajtottam végre bizalmas küldetésemből. Az okokat maga is megértheti. Csupán a legutóbbi időben sikerült kapcsolatot találnom Van Altennél, a titkos irattár tisztviselőjével. Е kapcsolat eredményeképp megegyezést kötöttünk, a megegyezés felől Van Alten nyújthat felvilágosítást.

– Van Altentől nem áll módomban felvilágosítást kérni – mondja Evans. – A holtak, mint tudja, nem beszélnek.

– Ezt eddig nem tudtam.

– Mit? Hogy a holtak nem beszélnek? – vonja fel szemöldökét Evans.

És mivel nem kegyeskedem válaszolni, hozzáteszi:

– Ismeretes, hogy akárcsak más szolid vállalatnál, nálunk is rend van: a munkáért fizetünk, az árulásért lövünk. Ezért nem számíthat Van Alten segítségére. Tehát mindent” a saját szavaival kell megmagyaráznia.

– Úgy legyen – visszakozom. – Az említett megállapodás értelmében Van Alten tegnap este beeresztett az irattárba, és lehetővé tette, hogy lefényképezzem a páncélszekrényben elhelyezett titkos iratokat. Most elégedett?

– Kinek és mikor adta át a negatívokat?

– Senkinek sem adtam át.

– Hazudik – válaszolja Evans nyugodtan. – Tegnap este embereinknél eljátszott egy kis trükköt, és. hirtelen eltűnt a Kalverstraatról. Feltételezem, hogy ennek a trükknek volt valami értelme…

– Pajkosság, semmi más – mondom erre. – Ami a negatívokat illeti, azok itt vannak.

Fenti szavaim közben zsebemből néhány miniatűr tekercset húzok elő, megmutatom az elnöknek, majd ismét visszadugom a helyére.

– Maga kissé szemérmetlenebb a kelleténél, Roland – jegyzi meg kurtán megütközve Evans. – És kevésbé elővigyázatos…

– Szó sincs róla. Ellenkezőleg. Én is féltem a bőröm, akárcsak maga.

– Ez csak ezután fog kiderülni. De ha már egyszer szóba hozta, szeretném figyelmeztetni: egyetlenegy módja van, hogy megmentse a bőrét, mégpedig az, ha mindent, abszolúte mindent elmond. Amennyiben azonban a legkisebb apróságot is elhallgatja vagy meghamisítja, az életébe kerül. Jól tudja, Van Alten a mi emberünk volt, mégis eltűnt. Maga pedig sohasem volt a mi emberünk.

– Megértettem a célzást – bólintok. – De ha nekiállnék mindent elmesélni, amit tudok, túlságosan hosszú időt venne igénybe. Ezért a leglényegesebbel kezdem, majd…

Evans a nagy ólomkristály hamutartóban eloltja cigarettáját, én viszont rágyújtok.

– Mister Evans, ha valakinek kettőnk közül a bőre megmentésére kell gondolnia, az nem én vagyok, hanem maga.

Az elnök üres tekintettel gyors pillantást vet rám, de nem szól. Kifejezéstelen, üres tekintet, a jóindulatú kíváncsiságnak egyetlen szikrája nélkül.

– Maga egy olyan központ főnöke, melyről teljesen és visszavonhatatlanul lerántották a leplet. Hogy ezek a negatívok eljutnak-e vagy sem az enyéimhez, apróság. Az a fontos, hogy a Zodiac alapvető tevékenységéről túlságosan is sok információ jutott el azokhoz, akiket illet. Ennek következtében a cég aligha folytathatja tovább kémtevékenységét.

Evans foteljába süpped, keresztbe rakja egymáson lábait, és közömbös tekintettel figyel.

– Felesleges magyaráznom, hogy a Zodiac leleplezése jelentős csapás nemcsak a cégre, mint központra, hanem magára is, a központ főnökére. Ám – itt készakarva lehalkítom a hangom – ez a csapás semmiség ahhoz a másodikhoz képest, amit most készítenek elő. Az első lépésben csak diszkreditálnák magát, a másodikban teljesen megsemmisítenék.

– Érdekes… – dörmögi az elnök.

– El sem tudja képzelni, mennyire érdekes. Az utóbbi néhány évben a Zodiac főnökeként jelentékeny üzleteket kötött, de mindegyiket két változatban: az első, a hivatalos változat az adóhivatalnak szólt, valamint a saját főnökeinek, a valóságos kifizetés pedig a második változat szerint történt. Az eddig beszerzett, közel sem teljes adatok szerint, ez a kettős könyvvitel lehetővé tette, hogy tízmilliónál többet vágjon zsebre…

– Ilyen sokat? – csodálkozik majdnem őszintén Evans.

– Ó, sokkal többet! Én azonban csak azoknak a dokumentumoknak az alapján beszélek, melyekhez eddig hozzájutottunk.

– Nem magyarázná meg, hogy milyen dokumentumokra gondol?

– Például itt, ezekre – felelem, s átnyújtom az ifjabb Furmann által készített filmek kópiáit.

Az elnök hanyagul szétcsavarja a másolatokat, és a csillár felé tartja.

– Tényleg érdekes – feleli, és zsebre rakja a szalagokat.

– Pontosan, mint egy gengszterfilm – hagyom helyben a megállapítást. – Persze, ne ringassa magát illúziókban, mert amit az előbb elegánsan a zsebébe csúsztatott, csak egyike a létező kópiáknak.

– Valószínűleg – bólogat Evans. – De van ennek jelentősége? Nem titok, hogy ilyesmi a kereskedelemben szokásos jelenség.

Rágyújt, arcomba fújja a füstöt, s halvány érdeklődéssel figyel: mintha látni akarná, nem köhögök-e.

– Nem tudom, mi a helyzet a kereskedelemben, de a maga esetében nem kereskedelemről van szó. A Zodiac felderítő központ, a CIA alárendeltségében, költségvetése tehát a CIA költségvetésének részét képezi. Következésképpen maga hatalmas összegeket sajátított el az állam pénzéből, olyan hatalmasat, hogy még akkor sem lenne képes a bőrét megmenteni, ha családjában mindenki tábornok és szenátor volna is.

– Nézőpont kérdése… – hangzik Evans hanyag mormolása.

– Szükségszerűség kérdése – igazítom helyre. – Maga olyan mélyre süllyedt a korrupcióban, hogy saját személyes érdekeitől vezettetve szemet hunyt, mikor egy idegen ügynök behatolt a központba.

– Saját magára gondol?

– Nem. Van Veermeskerchenre gondolok. Legnagyobb haszna azokból az üzletekből származott, melyeket a Szövetségi Köztársaság vállalataival kötött. És ennek egyszerű a magyarázata: Gehlen egyik emberét nevezte ki a Zodiac kereskedelmi igazgatójává…

– Halkabban, fiatalember – morogja szárazon Evans. – Csak ne olyan pátosszal!

– Végezetül még valamit: ne áltassa magát – az én főnökeim nem fognak megelégedni azzal, hogy a maga főnökeinek megküldik a maga tevékenységére vonatkozó információkat. Kapóra jön az az amerikai meg a nyugat-európai ellenzéki sajtónak is. Ha van egy kis fantáziája, az én segítségem nélkül is el tudja képzelni, micsoda botrány lenne belőle.

– Hm – nyilatkozik az elnök. – Kezdek félni.

– Nem ijesztgetem. Csak meg akarom magyarázni, hogy a maga helyzete sem rózsásabb az enyémnél.

– Hízelgő rám nézve, hogy engem saját magához hasonlít – jegyzi meg hidegen a főnök.

– Ó, semmi kedvem a hasonlítgatáshoz. Legkevésbé anyagi vonatkozásban. De ami a szakmát illeti, meg kell jegyeznem, hogy én is éppen olyan rangban vagyok, mint maga, Evans ezredes, és az én főnökeim sem számítanak rám kevésbé, mint a magáéi magára. A csapás, mint már volt szerencsém említeni, készen áll, akár egy csőre töltött revolver, #s egyedül az én ép és egészséges visszatérésem akadályozhatja meg a ravasz meghúzását.

Evans foteljába süppedve hallgat, ujja hegyével homlokát simogatja, mintha gondolatait akarná masszírozni. Majd halkan megszólal:

– Ebben a cserében, amit maga ajánl, nem egyenlőek a feltételek, tudniillik jelenleg maga van az én kezemben, nem pedig én a magáéban.

– Ó, ez csak a látszat, fin mindössze annyira vagyok a maga kezében, amennyire maga az enyémben…

– Ne tápláljon felesleges illúziókat – veti ellen nyugodtan Evans. – Gondolkozzék reálisan. A maga csapásához idő kell, és kérdés, egyáltalán elér-e hozzám ez a csapás. Kettőnk között az a különbség, hogy én még életben vagyok, és hosszú ideig életben is leszek, maga viszont egy szavamra Van Alten társaságába kerülhet.

– Ha így ítéli meg a helyzetet, akkor hiába pazaroltam magára ékesszólásomat – jelentem ki közömbösen, s elnyomom a hamutartóban a soros cigarettavéget. – Akkor hát nosza, mondja ki azt a bizonyos szót!

– Ne siessünk annyira, mindennek eljön az ideje – az elnök arcán gépies mosoly jelenik meg. – Arra gondolok, hogy egy cserében a feltételeknek egyenlőeknek kell lenniük. Ahhoz pedig, hogy egyenlőek legyenek, a maga részéről még fel kell ajánlania valamit.

– Például?

– Például válaszol Worner kérdéseire.

Tagadóan rázom fejem, de a főnök sietve hozzáteszi:

– Na, nem gondolok részletekre, csak néhány elkerülhetetlen felvilágosításra.

– Nézze, Evans, gondolom, megértette, ki vagyok, következésképpen azt is világosan kell látnia, hogy nem fog tőlem semmi többet megtudni, mint amit amúgy is el kívánok mondani.

– Igen-igen. De értse meg maga is az én helyzetemet. Igaz, én vagyok a főnök, de hatalmam nem korlátlan. Azt képzeli, elengedhetem a segítőtársaim orra előtt, amíg nem szedtem ki magából a legfontosabbat?

– Ami a legfontosabbat illeti, elegendő, ha tudja, hogy Gehlenéktől jövök, pontosabban Bauertől, bár nem lenne jogom ezt közölni. Gondolom, ez a verzió megfelel, annál is inkább, mivel része, az igazságnak.

– Reméljük, hogy kielégítő – válaszolja kelletlenül Evans.

– Arra vonatkozóan pedig, hogy mit mondjon, miért eresztett el, mindig ki lehet valamit találni: a további nyomozáshoz van rám szükség, esetleg csapdának, vagy valami hasonlót; nem vagyok én illetékes, hogy tanítgassam.

Evans egy darabig hallgat, mintha most is gondolatait masszírozná.

– Igen – mondja később, mintha magában beszélne. – Azt hiszem, tehetünk valamit.

Aztán rám szögezi tekintetét, és hozzáteszi:

– Mi a garancia arra, hogy nemeslelkűségem ellenére nem kezd akcióba az a töltött revolver?

– Garancia maga a szokásos gyakorlat: nem áll érdekünkben, hogy a Zodiacban változtatásokat hajtsanak végre, és új főnököket küldjenek mindaddig, míg követni tudjuk az eseményeket.

– De hát maga tönkre akarja tenni ügynökségeinket. Remélem, nem hiszi, hogy meséjét a Gehlenről én is lenyelem, mint mások.

– A mese már a maga dolga – felelem kitérően. – Ami a keleti ügynökségeket illeti, azok nem lesznek tönkre téve. Legalábbis egyelőre. Elég jól érti maga a szakmát, hogy ne kelljen magyaráznom: ha egy ügynökséget sikerül, elkapni, azt ritkán szokták azonnal lebuktatni. Előbb hosszú időn keresztül megfigyelik, és tanulmányozzák.

– „Hosszú ideig?” Milyen hosszú ideig?

– Hosszabb ideig, mint amennyire magának szüksége van ahhoz, hogy egy másik állást találjon, és kimossa magát a Zodiacból. Magának kapcsolatai vannak, Evans, remélem hát, hogy legalább magáért nem kell aggódnom.

Az elnök újra gondolataiba merül, aztán hirtelen kijelenti:

– Jó. Így legyen!

– Remélem, ez a „jó” nem egy golyót jelent a hátamba a villa kapujában vagy egy Ricsit messzebb.

– Egyáltalán nem. De vegye figyelembe, hogy nem vagyok életbiztosítási társaság, és ha továbbra is ebben a városban sétafikál…

– Elég. Megértettem.

Evans lassan felkel, és váratlanul erős hangon elkiáltja magát:

– Rowolt!

A sötét szemüveges férfi azonnal kiugrik az ebédlőbe vezető ajtó mögül.

– Roland urat lekíséred a kocsijához. Sürgős dolga akadt, és el kell hagynia bennünket…

– A revolver… – emlékeztetem.

– Igen. Add vissza a revolvert.

Rowolt alázatosan átadja a kékesfekete Mausert.

Evans nagylelkűen búcsút int, viszonzom az üdvözletet, majd követem Rowoltot.

Mercedesem a villa előtt sötétlik. Valószínűleg nem remélte a viszontlátást. Begyújtom a motort, megvárom, míg Rowolt előremegy, és utasítást ad, hogy nyissák ki a kaput. Aztán megindulok, rákapcsolok, második sebességre veszem, és repülök kifelé a kijáraton. Egy másodperc tört részére a fényszóró sugarába kerül a kapuban álldogáló Rowolt sötét figurája, és a másodperc tört részéig valami földöntúli hatalom ragad magával, s a kormányt tartó kezem akarja elcsavarni, hogy Rowolt a bal sárhányó alá kerüljön. De erőt veszek magamon, és csak hajtok egyenesen előre az erdei úton.

„Nézzenek oda, a jó keresztény!” – mintha Ljubo szólna hozzám.

„Ostobaság! – felelem. – A mi szakmánkban nem teheted, ami jólesik.”

„Nem lenne csoda, testvér, ha ezentúl templomba is járnál” – hallom ismét Ljubo hangját valahonnan lelkem mélyéből.

„Ostobaság! – ismétlem. – Mi egy ilyen Rowolt! Apró csavar a szerkezetben. Ha nem 6, hát valaki más. Nem az ilyen Rowolt-féléken múlik.”

„Csak ne keress kifogásokat!” – dörmögi halkan Ljubo, és én elhallgatok, mert érzem, valóban kifogásokat keresek, és valóban álig sikerült erőt vennem magamon, nehogy azt tegyem, amit egyébként igazságosnak tartok. Mit csináljunk! Ilyen a szakmám!

Beletaposok a gázba, hogy testemből kirázassam az ideges remegést. Kocsim rohan a hallgatag síkság mellett vezető úton, ugyanazon az úton, ahol olyan régen, tulajdonképpen nem is olyan régen, Edithtel együtt lépkedtünk, és Edith sóhajtozott, hogy nem bírja tovább, és elátkozta a tűsarkokat.

Gondolataimat е pillanatban azonban nem annyira Edith, mint inkább Van Alten foglalkoztatja. Lehetőséget adtam neki, válasszon menekülés és pusztulás között. És ő ezt a lehetőséget mégis arra használta, hogy a pusztulást válassza. Vajon miért? Lelkiismeret-furdalás az árulás miatt? De a Van Altenek, sőt az Evansok számára ez a fogalom nem több üres frázisnál, kivéve, ha az árulás saját érdekeiket veszélyezteti. Van Alten egyszerűen megijedt. Vagy pedig intésem ellenére – kettős árulást követett el, mert kétszeres pénzt akart. Úgy járt el, mint Arturo Conti, és úgy is végezte, mint Arturo Conti. Azzal a különbséggel, hogy Van Altent még csak egy ékesszóló riportban sem fogják megörökíteni.

Kiérek az országúthoz, de nem sikerül rákanyarodnom, mert valami idióta özönvíz előtti batárjával éppen itt farolt rá a bekötő útra. Itt akar megfordulni, s ezzel elzárja előlem a kivezető utat. Megállok, dugom ki a fejem az ablakon, már éppen kezdeném a szerencsétlent ellátni jókívánságaimmal, mikor kétarasznyira az orromtól revolver csöve csillan, és fülemet megüti egy kedves női hang:

– Kapcsold ki a motort, drága!

A Mercedes mellett hűséges titkárnőm áll, és a kezében csillogó revolver egyáltalán nem látszik vízipisztolynak.

– Micsoda meglepetés! – mormolom. – És micsoda változás! Mintha nemrégiben ugyanezen a bájos úton…

– Igen, igen, az emlékek. Majd később – szakít félbe Edith.

Ebben a pillanatban a batárból egy sovány férfi száll ki. Természetesen az őszhajú. Az ő kezében is revolver. Hozzájárulásom nélkül elhelyezkedik a Mercedes hátsó ülésén, s revolverét a bordám közé nyomja. Edith pedig előre ül, hogy ne legyek egyedül.

– Indíts! – parancsolja a titkárnő.

– Merre? – kérdem, de nem fárasztom magam a parancs végrehajtásával.

– Rotterdamba! Gyorsan!

– Ki van zárva.

– Ide hallgass, drága! Ha nem gondolnék néhány közös emlékünkre, már rég ripityára lőttem volna a fejed, de mégis azt ajánlom, ne számíts túlságosan az érzelmeimre.

– Nem érzelmekről van most szó, hanem a leghétköznapibb józan észről. Halaszthatatlan dolgom van Amszterdamban, és még ma este el kell végeznem, mivel holnap reggeltől ez a – város tilos zóna számomra.

– Tényleg? És miért?

– Mert éppen félórával ezelőtt hajítottak ki dörgés és villámlás közepette Evans villájából ama ünnepélyes ígéret kíséretében, hogy amennyiben még egyszer… És így tovább, magad is tudod a végét.

– És az oka?

– Értelmetlen vádaskodások. Tudod, ezek az alakok rettenetesen gyanakvóak. Ilyen hosszú időn keresztül játszom előttük a jófiút, és mégis…

– Nekem is megjátszottad a jófiút, de nem nagy sikerrel – jegyzi meg Edith.

– Tudom. Mert te is olyan fajta vagy, mint ők. Engedd meg, hogy egy kicsit tovább vigyem a kocsit. Nem lenne csoda, ha Evans emberei bármely pillanatban itt teremnének.

– Hajts Rotterdamba!

– Edith, ne rázd folyton az orrom alatt azt a revolvert, és ne idegesíts a makacsságoddal – változtatok a hangnemen. – Meg kell mondanom, hogy Amszterdam jelen pillanatban legalább olyan fontos neked, mint nekem.

Edith gyors pillantást vet a hátam mögé, ahol a hallgatag őszhajú támasztja hátamat revolverével. Halkan, elég kemény akcentussal hangzik a válasz:

– Hadd menjen Amszterdamba!

Begyújtom a motort, kikanyarodom az országútra, és ésszerű sebességgel, vagyis óránként harminc kilométerrel haladok előre.

– Ne nyúlkálj a zsebedbe! – szól rám titkárnőm.

– A cigarettám…

– Majd én odaadom.

Különösebb ceremónia nélkül benyúl a zsebembe, kivesz egy csomag Kentet, és ugyancsak különösebb ceremónia nélkül belenyom a számba egy félig összenyomódott cigarettát, majd felkattintja az öngyújtót.

– Akarsz még valamit?

– Merci.

– Egy kis dzsessz?

– Fejfájdítónak itt vagy nekem. te.

– Esetleg egy kis prózát?

Edith megint gyors pillantást vált az őszhajúval, s a kocsiban hirtelen az én saját hangom hallatszik, mégpedig az én személyes közreműködésem nélkül.

„Segítsen már, hogy gyorsabban végezzünk.”

„És Van Alten hangja:

„Csak nem akar mindent lefényképezni?”

És így tovább, egészen a búcsúzást jelző alkudozásig.

– Remélem, világos, miről van szó – teszi fel a kérdést Edith, s jelt ad a hallgatagnak, hogy állítsa le a magnetofont.

– Dollárokról és csekkekről, ha a fülem nem csal.

– Nem. Iratok fotóiról. Szükségünk van a fotókra. Azután szabad vagy.

– És mire kellenek nektek ezek a fotók?

– Csak úgy. A családi albumba.

– És hova dugtad a mikrofont?

– Bevarrtam a zakód bélésébe, drága.

– Szóval ezért ólálkodott odalenn a barátod.

– Kitaláltad. Hagyjuk most a részleteket! Hallottad, mit mondtam: kérem a fotókat!

– De hallgass meg végre. Ezeknek a fotóknak semmi értékük sincs.

– Ezt majd mi állapítjuk meg.

– Ezeknek a fotóknak csupán egyetlenegy céljuk van: el kell őket juttatni Gehlennek.

– Kezdesz őszintén beszélni. Csakhogy, mi nem akarjuk, hogy Gehlenhez jussanak. Világos?

– Értsd meg már végre, drágám, hogy csak úgy van értelme az egész játszmának, ha ezek a fotók eljutnak Gehlenhez.

– A játszmában mindenki a maga érdekében játszik…

– De ebben a játszmában a mi érdekünk, a tied meg az enyém egybeesik.

– Nekem nem ez a benyomásom.

– Mert nem tudod, amit én tudok, kedves Doris Holt.

Gyors pillantás a hátam mögé. Aztán újra Edith hangja:

– Mit mondtál?

– Éppen azt, amit hallottál, kedves Doris Holt, az NDK testvéri felderítő szervezetének munkatársa.

Újabb pillantás hátrafelé. Szünet, majd megtöröm a csendet:

– Már meg kellett volna kapnotok rólam a megfelelő információt, talán már meg is kaptátok, csak még nem kerestétek. Engem a bolgár központ küldött. Szóval hagyjuk abba ezt a kölcsönös bújócskát.

– Akkor meg minek kell a fotókat eljuttatni Gehlenhez?

– Mert a dokumentumok hamisak. Érted már, hamisak. Nekünk ezekre a képekre nincs szükségünk. Nekünk a valódiakra van szükségünk.

*

Szakad az eső. A szél mintha vödörből öntene vizet a nyakamba, így aztán mire eljutok a sötét utcácskában parkírozó Mercedestől a sarokra, ahol a kávéház áll, olyan nedves leszek, mint egy vízbefúlt.

Éjfél elmúlt, sehol egy teremtett lélek. Kis csomagommal észrevétlen betérek a sötét kapualjba, és kitapogatom Peter Groot postaládáját. Még reggel megegyeztem Peterrel, hogy ott hagyja a kulcsot, mert este kis gáláns találkozót szeretnék létrehozni a műteremben, kívül Edith horizontján. A kulcs valóban a megbeszélt helyen van, s máris nesztelenül megyek felfelé a lépcsőn, míg elérem a manzardot.

A tervezett vállalkozásnak, bár bizonyos tengerszint feletti magasságban kell végrehajtanom, semmi köze sincs a simogató májusi napsugarak özönében, szabad akaratból tett hegyi túrához. Sőt, ez az átkozott eső csak bonyolítja az ügyet, igaz, van a dolognak jó oldala is.

Az utcai lámpák pislákoló fényénél a szobában szétnyitom csomagomat, kiveszek belőle egy vékony, de erős kötelet, majd egyik végét a-derekam köré csavarom. A kötél másik végén széles horog, gondosan betekerve cérnával, nehogy zajt csapjon. Ezután zsebre rakom a szükséges szerszámokat, egy széket állítok az asztalra, fellépek eme építészeti remekmű tetejére, és a manzárdablakon keresztül kisétálok a tetőre.

Bőségesen zúdul nyakamba az özönvíz, sietve leeresztem hát a csapóablakot, nehogy Peter műterme akváriummá változzék távollétemben. Két, egymáshoz támaszkodó meredek háztető lábánál állok. Hat ilyen háztetőn kell keresztülküzdenem magam, míg a sor végén emelkedő harmadik emelethez érek. Feldobom a horgot a szomszédos tető gerincére, és természetesen nem találom el. Nem baj. Előttünk az egész éjszaka, a rossz idő amúgy is az én tulajdonom, mondogatom magamban, miközben megismétlem a kísérletet. Még két-három próbadobás, és elérem a célt. Tekerni kezdem a kötelet, lépésről lépésre mászom felfelé a síkos háztetőn. A tető nemcsak síkos, hanem ijesztően meredek is, és most még meredekebbnek látszik, mert úgy érzem, összefogott ellenem a szél meg az eső, hogy közös erővel letaszítsanak a csatorna partjára.

Felérek a gerincre, legyűröm a kísértést, hogy egy pillanatra megpihenjek, s megkezdem a leereszkedést a másik oldalon. A leereszkedés még kellemetlenebbnek bizonyul a felmászásnál, mivel háttal kifelé kell mozognom. Síri sötét az éjszaka, de más előny aztán nincs is – a szélcsendre és a viszonylagos szárazságra gondolok. Lassanként hozzászokom a sötétséghez, legalábbis a cserepeket meg tudom különböztetni lábam alatt. Mire leérek a tető aljába, térdem és karom reszket az erőfeszítéstől.

Kicsit megtámaszkodom a cserepeken, hogy izmaimnak legyen idejük felengedni. Szabad mozgásom érdekében ballonomat a műteremben hagytam, tehát a ruhám csurom víz lett. Az esőt így már nem is érezni. Meglóbálom a kötelet, és a horgot felhajítom a következő gerincre. Talán felesleges megemlítenem, hogy ezúttal sem találok. A rossz időnél nincs jobb, ha már az embernek ilyen gyakorlatokat kell végeznie – mormolom, és újra dobok. Megkezdődik а második háztető bevétele.

Nem kevesebb, mint egy órámba telik, mire összehorzsolt tenyérrel, rogyadozó térddel elérem az utolsó épületet. Ereszcsatornája kétarasznyira húzódik a fejem felett, alpinista mutatványom tehát most jóval több időt vesz igénybe. Végre sikerül a padlásablakhoz vonszolnom magam. Vasspalettával van eltorlaszolva, a spaletta mögé pedig valószínűleg a nagyobb biztonság kedvéért, második torlaszként rácsot szereltek. Feltételezem, hogy normális körülmények között ennek a berendezésnek a megérintése arra késztetné a vészjelzőt, hogy pokoli berregésével felriassza az egész épületet. Csakhogy most a körülmények nem egészen normálisak, tudniillik idejekorán – még ebéd után – sikerült elintéznem a Dora Bosk íróasztala alatt elhelyezett készülék kapcsológombját.

Miközben szerény kézi felszerelésem segítségével a padlásablakkal foglalkozom, életemben előszór értem meg, mit jelent – nem tréfából, hanem a valóságban – az, hogy nincs jobb a rossz időnél. Nem tudom, mikor készítették ezt a páncélzatot, de a krónikus amszterdami esőzés plusz a szüntelen nyirkosság úgy megrágta a pántokat, hogy a spalettát különösebb erőfeszítés nélkül ki tudom emelni helyéből.

Belül, a padláson, teljes a sötétség. Visszahelyezem a spalettát, meggyújtom a zseblámpám. A helyiséget vastag rétegben fedi a por meg a korom, és annyira alacsony, hogy képtelen vagyok felegyenesedni. A lefelé vezető nyílás nincs beszögezve – bár Van Alten ezt állította –, csak betámasztva, ám ha be is lenne szögezve, akkor sem udvariaskodnék vele sokat. Nehogy a csapóajtó kinyitáskor leessen, és hogy később visszahelyezhessem, egy előre elkészített karral felső részét kitámasztom, majd lassan és óvatosan kibújok. Egy fénynyaláb a lámpából, és azonnal megbizonyosodom, hogy lábam alatt valami ablak nélküli folyosóféle van. Kötelemet a nyílás szélére akasztom, s csendben leereszkedem a folyosóra. Két ajtó. A vécéajtó nem érdekel. A másik kulcsra zárva, de hát a szerszámokat éppen az ilyen esetekre találták ki. Még csak arra sincs szükség, hogy kiüssem a belső oldalon hagyott kulcsot, sőt éppen ezzel a kulccsal nyitom ki az ajtót. A megfelelő szerkezettel elkapom a kulcs innenső végét, és megforgatom a zárban.

Íme, a titkos szoba – fényárban úszik, és elhagyatott; a sarokban páncélszekrény sötétlik. Kezemre, az elegancia kedvéért, finom műanyag kesztyűt húztam… Most a kulcsok lépnek akcióba. A kulcsok megszerzésével – most az áráról ne beszéljünk – ifjabb Furmann bebizonyította, hogy a magándetektív szakmában nem marad alul idősb Furmann-nal szemben. Nemcsak felkutatta azt a céget, ahol a páncélszekrényt készítették, hanem a kulcsok másodpéldányait-is kihúzta belőlük. Nem kételkedem, az öregúr kihúzta volna belőlük a rejtjel-kombinációt is, ha azt nem maga a vállalat főnöke őrizte volna. De hát már én is ismerem a kombinációt, hozzákezdek hát a kombináláshoz: három üres intervallum – M – két üres intervallum – О – egy üres intervallum és így tovább, míg egy halk, de világosan hallható kattanás nem figyelmeztet, hogy ez a hozzáférhetetlen páncélszekrény, ez a Zodiac típusú, kérlelhetetlenül zárkózott páncélszekrény kész megnyílni előttem.

Előveszem a dossziékat – a valódiakat –, és munkához látok. Az ügynökök listáját két csoportba rendezték. Egyik az állandóan tevékenykedő hálózat, a másik a konzervált hálózat, mely csak kivételes esetben, például háború idején lép akcióba. Hosszú éveken keresztül szőtt, hatalmas hálózat, szálai befonják az egész szocialista tábort. Ezért bizonyult ez a Zodiac páncélszekrény ennyire hozzáférhetetlennek. Ezért volt szükség egyetlen ártatlan pillantáshoz ilyen hosszú várakozásra.

Mire fotoművészi működésemet befejezem, három óra is elmúlt, pedig még egy csomó dolgom hátravan. El kell tüntetnem minden látható és láthatatlan nyomot; vissza kell helyeznem a spalettákat, s végig kell járnom visszafelé a háztetőket, arról nem is beszélve, hogy hajnal előtt még a negatívoknak is biztos helyre kell kerülniök.

Legutolsó emlékem erről az éjszakáról, hogy álmosságtól és fáradtságtól kábán hajolgatok egy tócsa fölé, s ronggyal törölgetem Peter műtermében a bezúdult vizet, no meg az, hogy rá nem sokkal nyitott tenyerem éberen – tapogatózik whiskys-üvegek között, a bárszekrényben.

Mindez azon az esős éjszakán történt, mikor látogatást tettem Van Alten lakásában, az uszályon.

*

Az éjszaka – ez a mostani – már vége felé jár, mikor Edithtel elhelyezkedünk a Mercedesben, és rátérünk az Eindhovenbe vezető gyorsforgalmi útra. Ősz hajú ismeretlenünk eltűnt. Ez az ember olyan csendes volt és olyan áttetsző, hogy képzelet szüleményének gondolhatnám, ha nem érezném még mindig hátamban revolverének a nyomát.

Az autóutat sárga fluorgőz lámpák világítják meg, s ez a sárgás fény meg a városszéli házacskák elmosódó körvonalai valami levert hangulatot árasztanak, különösen, ha egy álmatlan éjszaka végén látja az ember. A Bauerhez adresszált negatívokat már egy órával előbb eljuttattam az illetékes összekötő kezébe. Nincs mit keresnem tehát többet ebben a városban, hacsak nem egy-két golyót a hátamba.

– Ha arra gondolok, hogy repülővel már ebéd előtt otthon lehetnénk… – sóhajt Edith.

– Ne gondolj rá, mert feleslegesen mérgesíted magad. Inkább arra gondolj, nem mindig a legrövidebb út a leggyorsabb is egyúttal. Az a rossz a repülésben, hogy egy csomó formalitással jár együtt, főleg névaláírással.

– De ez a hosszú vonatozás…

– Hosszú vonatozás, hosszú alvás. Imádom a hosszú vonatozásokat.

Eindhovenben szállunk vonatra. Két ismeretlen utas egy ismeretlen pályaudvaron. Mindegyik a maga vonatára száll, és ellenkező irányba indul. Névtelen és unalmas, de legalább praktikus. Mert bármennyire elővigyázatosan terveztem meg a hadműveleteket, attól a pillanattól kezdve azonban, hogy a negatívokat kiadtam a kezemből, nincs biztos védelmem.

Evans többek között azért is eresztett el, hogy átadhassam a negatívokat. Így egyelőre igazolhatta magát kollégái előtt. Miután ugyanis az ellenségnek sikerült bekukkantania a Zodiac kulisszái mögé, az egyetlen lehetséges védekezés, ha ezt az ellenséget hamis információkkal tévútra vezetjük.

– Evans aligha gondolja, hogy a negatívok Gehlenhez kerülnek – jegyzi meg Edith.

Az a rossz a hosszú kapcsolatokban, hogy az idők múlásával megtanulunk olvasni egymásnak még a gondolataiban is. Ezért hát legjobb, ha a hozzánk hasonlók kerülik a hosszasabb kapcsolatokat.

– Hát persze – válaszolom. – Ami Gehlent illeti, a főnök aligha vesztegette volna idejét, hogy ilyen gondosan összeállítsa a hamis dossziékat. Mert fogadni mernék, ezek a dossziék csak fele részben hamisak. A fiktív nevek mellett biztosan szerepelnek bennük valóságos nevek is, olyanok nevei, akiket az amerikaiak megpróbáltak beszervezni, de sikertelenül. S ezeket most feleslegesen figyelnék, gyanúsítanák, mialatt a valódi ügynökök nyugodtan folytathatnák munkájukat.

Kiérünk Amszterdam elővárosából, s a sötétség egyszerre összesűrűsödik, mintha az éjszaka nem vége felé járna, hanem csak most kezdődnék. A fluorgőz lámpák elmaradnak. Energikusabban laposok bele a gázba, és a Mercedes máris suhan a fényszórók világos vonalában.

– Szóval Evans elégedett lehet – mormolja Edith.

– Ez egy olyan, történet, amelyben mindenki elégedett lehet. Evans elégedett, hogy megmentette a renoméját s gazdasági helyzetét, az amerikaiak, hogy olyan információt juttattak el hozzánk, amely csak fejfájást és csalódást okozhat, Bauer, hogy bepillanthatott a titkos irattárba, s felfedett egy titkot, mely eddig zavarta. Legfurcsább, hogy még mi ketten is elégedettek lehetünk. Olyan kásahegy ez, melyből mindenki elégedetten kerül ki, az ilyesmi bizony ritka dolog a mai világban…

– Ami engem illet, nem látok sok alapot az elégedettségre.

– Hagyd ezt! Jól tudod, milyen szolgálatokat tettél nekem néhány fontos láncszem felderítésében. Szóval nincs szükség a kölcsönös bókokra. Rettenetesen gyűlölöm azt az órát, mikor az érdemek felett osztozkodnak…

– Nem érdemekről van szó – szakít félbe Edith. – De nem tudom magamnak megbocsátani, hogy hosszú ideig hagytam magam tőled az orromnál fogva vezetni.

– Felesleges lelkiismeret-furdalás. Az élvezet kölcsönös volt.

Messze előttünk a horizont szélén világos esik jelenik meg.

– Szép nap lesz – jegyzem meg, hogy változtassak a témán.

– Biztos. Az az érzésem, amint elmegyünk innen, abbamarad az eső.

– Kételkedem benne. Ebben az országban olyan fondorlatos időjárás uralkodik, hogy távozásunk aligha lesz rá hatással.

– Csak egy kis napsütésről álmodom… valódi, meleg napsütésről, és valódi, kék égről…

– Elfelejtetted a dalt?

– Ó, az a dal… Nem szeretnél egyszer-egyszer valamilyen napsütötte városba kerülni, valamilyen nyugodt, nyárias városba, s csak megindulnál céltalanul az utcákon, sétálnál, de nem mímelnéd a sétálást, hanem valóban sétálnál, gondtalanul, szabadon, és nem gondolnál mikrofonokra, ólálkodó szemekre és csapdákra…

– Nem – mondom. – Ilyen butaság eddig még sohasem jutott eszembe.

– Szóval rokkant vagy, a szakma rokkantja.

– Lehetséges. De ezen a világon annyi a rokkant, hogy ez egyáltalán nem kelt feltűnést.

– Egyszerűen elszoktál attól, hogy szabadon járkálj, szabadon beszélj, méghozzá annyira elszoktál tőle, hogy már nincs is szükséged ilyesmire.

– Tévedsz. Én egészen szabadon beszélek, csak éppen magamban. Beszélgetek a főnökeimmel, vitatkozom önmagammal, és fecsegek halott barátaimmal.

Edith mondani akar valamit, de elhallgatja. Én is hallgatok. Mi haszna a beszédnek, ha nem mondunk semmit, vagyis semmit arról, amit valószínűleg elmondanánk, ha nem szoktuk volna meg, hogy magunkba fojtsuk személyes ügyeinket. Furcsa, de amíg hazudtunk egymásnak, bizonyos dolgokat őszintébben kimondtunk, mert az őszinteség is a játékhoz tartozott. És most hirtelen valami leplezett kényelmetlenség telepedett közénk, valami tartózkodás formáját öltötte magára, pedig ez a forma ellenszenves és üres, mint minden felvett póz.

Magasan felettünk az égbolt lassan világosodik. Felhőtlen és sűrűkék, mint a delfti porcelán kékje. Valóban szép nap lesz. Na és akkor mi van?

Mercedesünk már világosban fut Eindhoven kihalt utcáin. A kocsit egy sarkon elhagyjuk. Árvaságra szánta a sors. Bár a kocsik, ellentétben az emberekkel, nem maradnak örökké árvák. Kitárom útitársnőm előtt az ajtót, veszem a két kis bőröndöt, és belépünk a pályaudvarra. Edith vonata egy óra múlva indul, az enyém valamivel később. A pályaudvar hosszúkás vashangár, s rettenetes huzat van benne. Megváltjuk a jegyet, majd betérünk a büfébe melegedni s reggelizni. Lassan múlik az idő, s hogy megpróbáljuk valamivel kitölteni, többször is rendelünk. Közben jelentéktelen apróságokról fecsegünk, unalmas ostobaságokról, olyasmiket mondunk egymásnak, amit csak pályaudvaron hall az ember.

Edith vonata végre megérkezik. Elhelyezem a nőt az egyik üres fülkében, s töröm a fejem, mit is csináljak tíz percen keresztül ebben az üres fülkében. mikor Edith segítségemre siet, és velem együtt kiszáll a peronra. Rágyújtok, Edithet is kínálom, de ő nemet mond. „Nem, most nincs kedvem cigarettázni.” És én elteszem a csomagot. És most újra hallgatunk, és én egyik lábamról a másikra állok, mert hideg van, és mert mást úgysem tehetek. Hirtelen Edith szólal meg:

– Ha arra gondolok, Maurice, hogy mi már sohasem látjuk egymást…

Most is Maurice-nak hív, s én őt Edithnek, bár tudjuk, ezek kitalált nevek, de megszoktuk ezeket a neveket, és megszoktuk, hogy kitalált emberek életét éljük. Különben is, mi a kitalált, mi – nem, ez végül is elég zavaros dolog.

– Soha nem látjuk egymást? Miért ne látnánk? Hol van ez megírva?

Edith nem felel, mert talán másra gondol, vagy nem akar vitatkozni egy ilyen fafejűvel.

– Emlékszel arra az estére, mikor megríkattál a karácsonyfával?

Valami igenfélét makogok.

– És a másik estére, mikor biciklin vittél?

– Természetesen.

– És arra, amikor az esőben, a hídnál csókoltál?

– Igen – felelem. – Rettenetesen esett.

– Lehetetlen alak vagy.

– Nem én vagyok lehetetlen, hanem ez az egész história. Lehetetlen história. Gondold, hogy csak kitaláltuk. Így lesz a legjobb.

– De nemcsak kitaláltuk. És én nem akarom azt hinni, hogy csak kitaláltuk.

– Hogy te mit akarsz, meg én mit akarok…

Valahonnan a mozdony felől sípszó hallatszik.

Edith két lépést hátrál a vagon felé, s szemét nem veszi le rólam. Lehangoltnak látszik, s én csodálkozom, miért csak most veszem észre lehangoltságát.

Ne állj, mint egy faszent – mondom magamban –, nem látod, milyen lehangolt. Na és, ha lehangolt, talán én is lehangolt vagyok, de nem azért küldtek ide, hogy az érzelmeimet fitogtassam, mert hát ez az egész história valóban veszett ügy, legjobb lesz tehát, ha pislogsz, mint a fogorvosnál, amíg elmúlik az a nehéz tíz perc. Így lesz a legjobb. Mégis utolsó istenhozzádot akarok mondani, kislányom, s ehhez kettőt előre kell lépnem, sőt meg kell fognom Edith vállát, mert az „isten veled, kislányom” nem tartozik a világra. És íme, hirtelen összeölelkezünk, kezdetben majdnem illedelmesen, aztán eszeveszetten szorítjuk egymást, ujjammal a sűrű, gesztenyebarna hajba túrok, s arcomon érzem a drága ajkakat, lázasan öleljük egymást, ez már nem is ölelés, ez már a kétségbeesés görcse, hirtelen megsüketülünk, mint a normális emberek, és én úgy csókolok, mint azon az estén, ott a hídnál, bár azt mondják, a jó dolgok nem ismétlődnek, a vonat már kúszik előre a síneken, és Edith csak az utolsó lépcsőre tud felkapaszkodni, és csak áll-áll a lépcsőn, és néz felém, és én is állok, és nézek a vonat után álmatlanságtól, széltől vörös szemmel. És még sokáig állok ott, a vonat már eltűnt szemem elől, de én csak esztelenül nézem a semmit, és várok valamire, isten tudja, mire – egy ismeretlen utas az ismeretlen pályaudvaron, ebben az idegen, esős országban.

Tartalom

- ELSŐ FEJEZET
- MÁSODIK FEJEZET
- HARMADIK FEJEZET
- NEGYEDIK FEJEZET
- ÖTÖDIK FEJEZET
- HATODIK FEJEZET
- HETEDIK FEJEZET
- NYOLCADIK FEJEZET
- KILENCEDIK FEJEZET
- TIZEDIK FEJEZET