Tartalomjegyzék

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

MÁSODIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

HARMADIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

PIERRE

BOULLE

A KÉM

Merényi Kiadó

Budapest

A mű eredeti címe

PIERRE BOULLE: William Conrad

© Ed. Julliard

Fordította: Balla Katalin

A borítógrafikát

Pogonyi Zoltán készítette

Műszaki vezető:

Hűse Anikó

ISBN 963 698 013 6

Felelős kiadó: Merényi Zsolt

Merényi Kiadó Kft. ügyvezetője

Budapest, VI. Váci út 1-3.

Tel: 129-1295, 06-20 463-026

Szívében áldotta a változatosságot, és

ebben a változatosságban, az angol táj

állandóságát.

Charles Morgan

Ez az első − 1950-ben megjelent − regényem a második világháborút követő években íródott, amikor még elevenen élt a szívekben, különösen az enyémben a Churchill Angliája iránti csodálat. Ez a magyarázat néhány részlet talán túlzott naivitására.

Teljesen más szempont ragadta meg René Julliard figyelmét, aki a legkisebb változtatás nélkül kiadta a könyvet, míg egy másik kiadó, akit a kalandregényszál fogott meg, ragaszkodott hozzá, hogy ebben az irányban dolgozzam át. Sem Julliard, sem az én véleményem nem ez volt, és úgy érzem, igazunk volt. A kritikus Robert Kempet sem tévesztette meg, aki rögtön a megjelenése után ezt írta: Rosszabb, mint intelligens: intellektuális. Gondolatmenetében ez dicséret volt, de a gyakran pejoratív árnyalattal használt intelligens (értsd…) jelző negyven éve gyötör. Semmit sem tettem, hogy megszabaduljak tőle, és az én koromban már nem fogom megváltoztatni a regényről alkotott felfogásomat: valóban kell kaland, ez elengedhetetlen, de egy értékes gondolat vagy egy mély érzelem tükrözésére választjuk ki. Bizonyos értelemben harmonikus kapcsolat a szellemi és az anyagi között.

Pierre Boulle

ELSŐ RÉSZ

I.

A háború nem törte meg Lady és Sir Goodfellow vacsoráinak sorát, melyeken hetente egyszer vendégül látták hűséges és tiszteletre méltó barátaik kis csoportját. Mindössze bizonyos spártai egyszerűséget erőltetett az összejövetelekre, amiért az öreg báró ifjú felesége rendszeresen elnézést is kért, meghatóan mormolva: „There is a war on, you know”. A megállapítást mindig egy sóhaj és egy mosoly követte. A sóhaj megadta a valódi értéket a kis darab chester sajtnak, amelyet a vendégek tányérjukon találtak, a mosoly kedvéért pedig mindenki elnézte, hogy míg az irish stew, a vaj nélküli pirítós száraz, és a társalgás kissé egysíkú.

Háború volt. Attól a naptól fogva, hogy kihirdették ezt a természetellenes állapotot a brit és a német világ között, Lady Diana éber szeme nem tűrte meg többé szalonjában sem egy gyémánt ragyogását, sem egy smaragd csillogását. A selyemharisnyák végső esetben elfogadást nyertek, de egyre ritkábbak lettek, és a rossz ízlés jelének tekintették őket. A ladyk meghajoltak a kor parancsa előtt. Az ékszerek a páncélszekrényekben szunnyadtak. A fodros, csipkés estélyi ruhák helyét sötét színű, egyenes kosztümök foglalták el, melyek alig különböztek az utcán a hadsereghez bevonult nők egyenruhájától. A szolidaritás eszméjét ápolták így, még a külsőségekben is. Megnyugtató látvány volt.

Az estélyi ruhákat gondosan beszórták naftalinnal, és eltették az öreg szekrényekbe. A gentlemanek nem panaszkodtak, és jó kedéllyel várták a jobb időket, amikor újra viselhetik a tiszteletreméltóság külső jegyeit. Legszívesebben enyhén viseltes öltönyt hordtak, ruhatáruk választékától függően. A megtalpalt cipő az állampolgári erény jelévé vált. Egy bizonyos miniszter pironkodás nélkül mesélte, hogy stoppolt zoknit visel.

„There is a war on, you know…” Sir Vallace Goodfellow, a parlament tagja, a Nemzeti Hulladékhasznosítási Liga elnöke, kinyúlt zsebű, gesztenyeszín öltönyben járt dolgozni, melynek hajtókáját foltozás díszítette. Legendássá vált ez az öltözék. Egyes kollégái azt állították, hogy a Ház egyik sofőrjétől vette kölcsön, és amint hazaér, első dolga, hogy levegye, mivel a felesége négyszemközt nem fogadja ebben a ruhában. A gentlemanek ártatlan tréfákkal igyekeztek ápolni erkölcsi tartásukat. A vendégek fogadásához Sir Wallace mindig illendően felöltözött. Bizonyos határokat azért tiszteletben kell tartani. A vendégekben is volt annyi tapintat, hogy megmaradjanak a jó ízlés határain belül. Az ingek megőrizték közmondásos vakító fehérségüket, a gallérok tiszták és tökéletesen keményítettek voltak. A nemzeti szolidaritás nem gátolta meg, hogy adjanak magukra. Lady Diana báját nem csökkentette ruházatának egyszerűsége.

Az összejövetelekről nem száműzték a vidámságot, feltéve, hogy az előre megállapított szabályoknak megfelelően jusson kifejezésre. Bizonyos alkalmakkor még az ezektől való eltérést is elfogadták. Egy éjszakai bombázás során, mely romba döntötte London egyik kerületét, Lady Diana az elbűvölő, gyönyörű Lady Diana, de egyben a nemzeti… főnökének fegyelmezett és rendíthetetlen felesége az illendőség és a visszafogottság jelképe maga adott bizonyítékot egy merész kezdeményezésre, megadva a jelt egy ilyen túlkapásra. Míg a vendégek igyekeztek fesztelenül folytatni a társalgást egy Sir Wallace által felvetett műszaki tévedésről a vasbeton óvóhelyek hasznosságáról, a fiatalasszony hirtelen felpattant − néhányan azt állítják, hogy ököllel még az asztalra is csapott, és valami káromkodáshoz hasonlót kiáltott, és hevesen kijelentette, hogy néhány bomba ledobása nem elég nyomós érv a gyászos viselkedésre, hogy Hitler boldog lenne, ha megtudná, hogy repülői megzavarták a londoniak derűjét, hogy a gyászos hangulat semmivel sem menthető, bizalmatlanság lenne a Birodalom sorsával és a király bölcsességével szemben, s hogy az egyik szekrény mélyén maradt még négy üveg francia bor; hogy vigasztalhatatlan lenne, ha egy lövedék semmisítené meg ezt a kincset és végül, hogy ennél szebb alkalom nem is kínálkozhatna megmentésükre, mint hogy megigyák őket a győzelemre.

Egy kontinenslakó szigorúan elítélte volna ezt a viselkedést. Először is az eszmeiséget kifogásolta volna; azt, hogy egy ilyen szomorú eseményt ivászattal ünnepeljenek. Emellett valószínűleg elképesztette volna e mérhetetlen tudatlanság naiv fitogtatása, már ami a bordeaux-i vörösbor megízlelését illeti. Az angolszász agyakat a felszólalásnak sem a tartalma, sem a hangneme nem lepte meg. Éjjel egykor több pohár keserű limonádé után minden vendég elfogyasztotta a ráeső fél üveg ó-burgundit. A hangulat emelkedetté vált, és énekelve táncoltak hajnalig. Számos pohárköszöntő hangzott el, és kedélyes szitkokat szórtak a Reich Kancellárjára és légi-marsalljára. Reggel az üres üvegeket gondosan elrakták a nemzeti hulladékhasznosítás céljaira. Sok angol házban köszöntötték így a legkegyetlenebb bombázásokat.

Ezen az 1941. decemberi estén azonban a hűségesek kis csoportja rosszkedvű volt. A humor nyomtalanul eltűnt; a legapróbb tréfát is tapintatlanságnak tekintették volna. Döbbenet szorította össze a szíveket. Egy konokul konzervatív idős gentlemant, aki állhatatosan díszzsebkendőt dugott egyébként minden eleganciát nélkülöző zakója felső zsebébe, Lady Diana olyan haragos szemmel mérte végig, hogy a szerencsétlen elvörösödve, motyogott néhány bocsánatkérő szót, és gyorsan eltüntette az alkalomhoz nem illő díszt.

Szomorú hír törte le a kedélyeket. Nemzeti katasztrófa fordította gyászba Angliát. A világ legszebb hadihajóját, a királyi flotta büszkeségét, a Prince of Wales-et előző este Szingapúr partjainál japán torpedók elsüllyesztették.

A brit lélek bátran elviselte a kontinensen elszenvedett vereséget. Új erőt merített az invázió fenyegetéséből. Viccelődött a bombázások alatt. A legszigorúbb korlátozó intézkedések sem kezdték ki nyugalmát. Az afrikai sivatagban elszenvedett csapások csak a csodálatot váltották ki belőle Romwel marsall iránt. A szállítmányokat megtizedelő veszteségek alig nyugtalanították; ez mind hozzátartozik a dologhoz. Amerika hadba lépésekor rendkívüli éleslátással felismerte, hogy itt a kárpótlás a távol-keleti eseményekért, Malajzia megszállásáért, Penang bevételéért, néhány óra leforgása alatt a japán csapatok Szingapúr felé vonulásáért, és azért, hogy az a bevehetetlennek magasztalt bástya is válságos helyzetbe került. Mindez annak a számtalan csatának a kategóriájába került, melyeket el kell veszíteni a végső győzelem előtt. Churchill rendszeresen bizonygatta ezt, és az angolszász türelem el is fogadta. A Prince of Wales elvesztését azonban lehetetlen volt alábecsülni. Olyannak tűnt, mint az isteni harag megnyilatkozása, mellyel szemben a szellem védtelen, és átengedi magát a kétségbeesésnek.

A temetési hangulatban Sir Wallace komoran érdeklődött, nem tudna-e valaki részletesebb felvilágosítást adni. Egy fiatal tengerésztiszt, akit csak egyenruhája jogosított fel a megjelenésre az előkelő társaság körében, a legfrissebb táviratokból származó részletekkel szolgált. Megpróbálta újraéleszteni a remény sugarát, elmagyarázva, hogy a híres hajó nem tengeri csatában süllyedt el, hanem a légi torpedók támadása következtében. Elmondta, mennyire méltónak bizonyult a hajó kapitánya, Tom Phillips admirális a hagyományokhoz; hogyan hozta elő a közeli véget érezve díszsapkáját, és hogyan süllyedt el hajójával miután kiadta a parancsot a hajó kiürítésére; hogyan adták meg a végső tiszteletet az öreg hölgynek és urának a megmenekült, helyenként 8 ujjnyi vastag olajrétegben botladozó tengerészek olajjal teli szájjal elénekelve a „God save the King”-et, míg csak mindketten el nem tűntek; hogyan rázták az öklüket a rájuk lövöldöző japán pilóták felé, olyan sértéseket kiabálva, melyeknek még kezdőbetűjét sem lehet hölgyek előtt kiejteni; végül hogyan üdvözölték az ausztrál vadászgépek megjelenését a dráma színterén, 20 perccel a csata után alig szalonképesebb káromkodások özönével. Végeredményben a légierő volt a hibás, mert nem érkezett meg kellő időben, hogy megvédje a páncélos hadihajót. A Royal Navy becsülete érintetlen maradt.

A pontos részletek talán sikeresen helyre is állították volna a bizalmat, ha csak egy közönséges kis torpedóról lett volna szó. A Prince of Wales azonban nem közönséges kis torpedó volt. A királyság büszkesége volt, és a világ legerősebb hajójának hírneve mellett még egy történelmi emlék dicsfénye is övezte: fedélzetén született meg a döntés két nagy nemzet sorsáról az első Churchill- Roosevelt-tárgyalás alkalmával. Két héttel azelőtt az egész Birodalomban lelkesen ünnepelték méltóságteljes megérkezését Szingapúrba, mintegy a szilárd elhatározás jelképét, hogy most már aztán észre térítik ezeket a nyomorult kis sárgákat.

A hangulat gyászos és mogorva maradt. Field ezredes a vezérkartól odáig merészkedett, hogy bírálattal illette még Sir Thomas Phillips magatartását is. Érvei nem is maradtak hatástalanok a hallgatóság egy részére.

„My point is this…” − magyarázta. − „Egy olyan ember, mint Sir Phillips jelentős összegbe került a királyságnak mire elnyerte az admirálisi címet, és kellő tapasztalatot szerzett. Tőkét képvisel, amit nincs joga megsemmisíteni, különösen nem háború idején.”

Súlyos érv volt ez, és a gentlemanek egyhangúlag felsorakoztak az ezredes véleménye mögé. „There is something in this jou know.” A hölgyek azonban tiltakoztak, és Lady Diana hevesen kipirult arccal jelentette ki, hogy a kapitány az egyetlen illendő magatartást választotta, figyelembe véve a katasztrófa nagyságát és a királyi tengerészet hagyományait. Field ezredes, aki ragaszkodott elgondolásához, gyors számítást végzett, és közölte az árat font sterlingben, amit Sir Phillips pályafutásának ezen a pontján képviselt. A fiatal tengerésztiszt tisztelettudóan tiltakozott az effajta értékelés ellen, és illusztris példákat idézett fel. Lady Diana ritkán vitatott tekintélyével támogatta. Sir Walace azonban, akit meglepett az ezredes logikája, és aki nagy nemzeti hulladék felhasználási minőségében semmiféle pazarlást nem tűrhetett meg, legyen bár szó egy admirálisról, kissé élesen adott hangot véleményének, miszerint a háború komoly dolog, és a nők semmit sem értenek belőle. A háziasszony hevesen vitatkozott. Sir Wallace, aki szerette volna maga mögött tudni a legavatottabb véleményeket, mielőtt belemenne a kényes vitába, ekkor felkérte William Conradot, fejtse ki a véleményét.

– Boldogok lennénk − mondta meredten bámulva a fiatal tengerésztisztet, de nem merve a feleségére pillantani − … boldogok lennénk, ha megismerhetnénk egy különösen hozzáértő személyiség véleményét, aki képes szembenézni a jelen realitásaival és akire, mivel a kontinensen született, nem nyomta rá a bélyegét kisgyermekkorától a mi bizonyos szempontból romantikus nevelésünk.

Kínos helyzet. William Conrad szokásos tapintatával vágta ki magát. Elnézést kért, hogy lengyel származása miatt nem sokat tud a tengerészet hagyományairól. − Mindazonáltal − tette hozzá − Sir Phillips halálát nem tekinteném pusztán veszteségnek. Önök kiszámították az értékét fontban. Hogy igazságosak legyünk, most ugyanilyen módon ki kellene számítanunk, mennyit ér az a megsokszorozódó tettvágy, amit gesztusa a tengerészeinkből ki fog váltani, és a bosszúálló lelkesedés, melyet példája felébreszt. Ezek nem elhanyagolható tényezők.

A gentlemanek, sőt még Field ezredes is készségesen elismerték, hogy „bizonyára van benne valami”, és a jeles vendég okos válasza némi vigaszt csepegtetett a szívekbe. Lady Diana hálás mosolyt küldött felé, és William Conrad boldognak érezte magát.

Az étkezés végeztével Conrad vendéglátóihoz lépett, halkan mormolt valamit, és gyorsan távozott. Lady Diana mentette ki sietős távozásáért.

– Ezek az újságírók kénytelenek egészen lehetetlen munkaidő-beosztással dolgozni. –Egy cikket kell befejezzen, ami holnap fog megjelenni. Valami fontos.

Field tábornok bocsánatot nyert a hölgyek szemében, mikor kijelentette, hogy senki sem vonhatja kétségbe William Conrad cikkeinek fontosságát, és hogy ritka az ilyen értékes ember.

Olyan energikusan, amit egy kontinenslakó tévesen az ellenvéleménynek tulajdonított volna, hozzátette, hogy ennek a lengyelnek a viselkedése a háború kitörése óta példamutató minden brit állampolgár részére, és írói tehetségével csak katonai erényei érnek fel.

Szavait helyeslő mormogás fogadta. Sír Wallace is csatlakozott hozzá, kijelentve, hogy a jelenlegi kínos helyzetben ilyen tehetségekre van szükség, és hogy rendkívül sajnálatos, hogy külföldi származása miatt ez a „first elaos man” nem tölthet be kulcsfontosságú hivatalt. Miután mintegy összefoglalva a közhangulatot, ezt kifejtette, a ladyk és a gentlemanek kicsit felvidultak, hogy találtak végre egy pontot, amiben egyetérthetnek, bőségesen ki is aknázták ezt a társalgási témát, miközben megittak néhány csepp tej nélküli kávét, amit a háziasszony maga szolgált fel.

II.

Goodfellowék egy kis palotában laktak dél-South-Kensingtonban. Conrad kissé még mindig merev lába ellenére úgy döntött, hogy gyalog közelíti meg a Piccadilly negyedet, ahol az újságja irodái voltak. Úgy számított, hogy 11 óra előtt odaér. Ennyi idő elég is lesz neki. A vendéglátóinak adott mentség csak félig volt hazugság. A cikke már kész volt; már csak az átolvasás és javítás van hátra, úgy egy órányi munka. Valójában hirtelen megmagyarázhatatlan vágy fogta el, hogy egyedül legyen. Nem sietett. Szerette az éjszakai sétákat London utcáin, azokban az órákban, amikor a régi belváros fekete tömbje nem tűnik olyan fenyegetőnek.

Bosszankodás nélkül lélegezte be a jeges ködöt, és olyan gyors léptekkel indult útnak, amennyire csak a „black-ont”, a szigorú elsötétítés engedte.

Ahogy eszébe jutott az iménti beszélgetés, enyhe megvetéssel elmosolyodott. Eltűnődött, vajon valóban jut-e valamilyen előnyhöz azzal, hogy ebbe a társaságba jár. Ugyanakkor azt is kénytelen volt bevallani magának, hogy soha nem tudná gyűlölni a társaság hangulatát, amíg Sir Wallace bájos felesége beragyogja jelenlétével. Ahogy az gyakran előfordult vele, ha egyedül és elfoglaltság nélkül maradt, gondolatban végigfutotta az utat, melyet Londonba érkezése óta megtett, és elégedetten idézte fel ragyogó karrierjének néhány állomását, melyekről Lady Diana fáradhatatlanul mesélt szűk baráti körben, s melyeket ma este is elmesélt a csodálóknak, akiket cseppet sem zavart, hogy már ezerszer hallották a történetet.

William Conradnak, ahogy azt már az este sajnálattal megállapították, nem adatott meg az a szerencse, hogy brit állampolgárnak szülessen. Bár hibátlanul beszélt angolul, és mesterien írt, kiejtésében túlságosan gyakran emlékeztetett erre a balszerencsére egy-egy nem megfelelő intonáció. Gdanskban született, igaz skót anyától, de lengyel apától. 1935-ben kötött ki Londonban, miután két éven át célpontja volt az új náci vezetés üldözésének. Az utolsó üldözési hullám kilátástalanná tette helyzetét, és Angliába űzte, abba az országba, melynek szépségét anyja annyit dicsérte neki, feledést keresve szenvedéseire, és egy új élet reményében.

Senki nem ismerte üldöztetéseinek részleteit. Egy-egy célzás alapján feltételezték, hogy szülei halála is erre az időszakra esett.

Lady Diana finoman sejtette, hogy kettős politikai gyilkosság történt, de ez csak egy homályos utalások alapján összeeszkábált feltevés volt, melyet azonban semmiféle pontos közlés nem támasztott alá. Lady Diana megérezte, hogy Conrad irtózik erről a múltról beszélni, és óvakodott túl erőszakosan kikérdezgetni. Ez egyébként is egy más világhoz tartozott. Ami számított, aminek értékét Lady Diana mindenkinél jobban tudta éreztetni, és ami még a legmegfontoltabbakból is mindig lelkes csodálatot váltott ki, az az a mód volt, ahogyan ez a reményvesztett menekült felelni tudott a sors csapásaira, elfogadtatta magát egy idegen ország elitjével, és néhány év alatt fontos helyet vívott ki magának az angolszász irodalomban. Az számított, ahogy magáévá tette új környezete nyelvét, szokásait, sőt még gondolatait is; a hűség fogadott hazájához, melyet minden írása tükrözött, és a hála amit tanúsított iránta. Végül a fronton tanúsított hősies magatartása számított, a franciaországi hadjárat során.

Conrad valóban tehetségének és nagyon különböző területekre kiterjedő gazdag ismereteinek köszönhette gyors sikereit. Fiatal korában sokat utazott, ahogy mesélte, apja üzleti ügyeit intézte.

Kezdeti lépéseit talán az is segítette, hogy neve hasonlított egy híres író nevére, aki származását tekintve szintén lengyel volt, és mint ő, szintén az angol nyelvet és állampolgárságot választotta. Valószínűleg ez az előd oszlatta el a minden újdonsággal szemben felmerülő gyanakvást.

Regényeit ragyogó képzelőerő és kifinomult műveltség jellemezte. Már az első meghódította a közönséget, és biztosította jövőjét. Lassacskán azonban kezdte műveit kissé frivol szórakozásnak tekinteni ahhoz képest, ami az ő szemében sokkal komolyabb munkának tetszett. Conrad jóval a hadüzenet előtt előre látta a háborút. Európai utazásai, különösen a gyűlölt Németországban, minden kétségét eloszlatták. A Reich gyors újrafegyverkezése láttán tehetségét egy meghatározott cél szolgálatába állította. Feladatául tűzte ki, hogy figyelmeztesse új honfitársait a német veszélyre és eloszlassa szemük elől a kényelmes optimizmus fátylát. Már 1937-ben cikksorozatot indított egy jelentős napilapban, melyben leleplezte a hitleri fanatizmust. Ezek a cikkek adataikkal és szigorú logikájukkal felkeltették a legfelsőbb körök figyelmét, azonban nem érték el teljesen céljukat. A politikusok elolvasták őket, jónak találták, de kevés intézkedés következett.

Az elbeszélésnek ezen a pontján Lady Diana ég felé emelte csodálatos szemeit, jelezve, milyen bűnös volt a vezetők tétlensége. Sir Wallace csendben hallgatott.

… A háború egy időre félbeszakította írói és újságírói tevékenységét. Amikor bekövetkezett a katasztrófa, melyet tisztánlátással előre megjósolt, Conrad semmiféle szemrehányást nem tett − amiért igazán hálásak voltak neki −, és önkéntesnek jelentkezett az angol hadseregbe. Sikerei, kapcsolatai és lojalitása jutalmául néhány hónapja megkapta a brit állampolgárságot. Ebben az új, kitüntetett minőségében először azt a kiváltságot kérte, hogy vegyék fel egy kadétiskolába. Ennyi elegancia nagy elismerésre talált, és semmivé foszlatta az utolsó kételyeket is, amiket különös akcentusa, „his funny Continental accent” váltott ki. .

Harminchárom éves volt ekkor. A W…-i kiképzőtáborba küldték. Itt ismerkedett meg Pattonnal − Arthur Patton, filozófiatanárral! −, aki hozzá hasonlóan elhagyta szakmáját, hogy védelmezze a teljes szabadság országát. Mindketten képezték magukat a fegyverhasználat terén, és néhány hónap múltán alhadnagyi ranggal hagyták el az iskolát. Ezután a frontra küldték őket, és többször kitüntették magukat ebben a furcsa háborúban.

Az 1940-es nagy német támadás idején Conrad kapitányi rangban szolgált, és a Military Cros birtokosa volt. Amikor egységével bekerítették egy flandriai faluban, az utolsó gránátig védekezett, majd sikerült emberei maradékával áttörnie.

A parancsnokságtól teljesen elvágva, egy dühödt szuronycsatát követően lőszert szerzett az. ellenségtől, az úton összeszedett menekülő katonákkal megerősítette csapatát, és segített a dunkerguei visszavonulás fedezésében. Végül súlyosan sebesült lábbal hazaszállították Angliába.

Mikor felesége az elbeszélésnek ehhez a pontjához ért, Sir Wallace általában közbeszólt, kiemelve, hogy Conrad az emberei odaadásának köszönheti életét, akik imádták, és akarata ellenére szállíttatták.

… Három hónapot töltött egy londoni külvárosi kórházban. Itt ismerkedett meg Lady Dianával, aki a betegeket látogatta. Lady Diana olvasta és szerette a regényeit. Természettől fogva résztvevő és romantikus lelkét, melyet alig érintett meg a brit szigetlakó sznobizmusa, elkerülhetetlenül megérintette ez a hős, a híres író, akit külföldi mivolta titokzatos vonzerővel ruházott föl. Hamarosan őszintén meghódította csillogó intelligenciája, szerénysége, jellemének lovagias vonásai, és ezernyi aprósággal igyekezett elviselhetővé tenni számára a kórházi tartózkodást. Gyengéd érzelem szövődött közöttük, tiszta barátság, amit semmi nem mocskolt be.

A kórházban Conrad egy levélből megtudta, hogy Patton, akit a visszavonulásnál szem elől vesztett, szintén megmenekült, és könnyű sebesüléssel Délen tartózkodik. Néhány nappal később barátja meglátogatta. Egész délután a kalandjaikat mesélték, és a jövőt tervezgették. A filozófiatanár számára a jövő egyszerű és világos volt. Kéthetes eltávozási engedélye lejártával − melyet arra használ fel, hogy rendszerezze, és lemásolja a bevonuló óta felhalmozódott jegyzeteit – valószínűleg az afrikai frontra küldik. Csodálatosnak találta az újabb utazás gondolatát, hogy részt vehet a tankok hadmozdulataiban, a sivatag kellős közepén, amelyekről egyre többet beszéltek. Ennyi volt a legközvetlenebb vágya. Néhány napja azonban egy még vonzóbb lehetőség csillant meg előtte. Új út nyílt meg előtte, hogy ismeretei gazdagítására használja fel ezt a háborút. Küszöbön állt a konfliktus Japánnal. Jelentős egységeket küldtek Burmába, Malajziába és Hongkongba. Önkénteseket toboroztak. „The East, you know…” − magyarázta nagy komolyan. A filozófusnak az egészben az volt a legnagyobb élmény, hogy bővítheti a tapasztalatait, kihasználva ezt a kalandlehetőséget, mely nem remélt csoda folytán

egybeesett a kötelességérzettel. Conrad mélyen átérezte a lelkiállapotát. Nem mondott véleményt, de abból, ahogyan barátja kimondta az „East” szót, megértette, hogy az elhatározás végleges.

Az ő számára nem ilyen egyszerű a jövő, méghozzá a barátai számára ismeretlen okok miatt…

Lady Diana sem ismerte ezeket az okokat, így aztán egyszerűen csak tovább mesélte Conrad életének kiemelkedő eseményeit. Bizalmas közléseiből ismerte ezeket a tényeket, annál is inkább, mivel neki is volt némi szerény szerepe alakulásukban. Legalábbis ezzel hízelgett magának.

… Nem sokkal azelőtt, hogy elhagyta a kórházat, Conradot meglátogatta a Victory igazgatója, Gordon, régi ismerősök voltak. A Victory volt az az újság, melynek a háború előtt dolgozott, és amelynek példányszámát nagy becsben tartott cikkeivel megduplázta.

A beteglátogatás nem tartott T. H. Gordon szokásai közé. Más dolga is volt. Azért jött, mert mondani akart valamit, és szokott nyíltságával meg is mondta. Először is Conrad tervei iránt érdeklődött. Ez utóbbi elmagyarázta neki, hogy lába állapota miatt még néhány hónapig nem térhet vissza az aktív szolgálatba, és úgy tervezi, addig vagy a lengyel csapatok mellett folyamodik tolmácsbeosztásért, vagy valamelyik parancsnokságon keres elfoglaltságot.

Gordon ekkor hangot adott azon véleményének, miszerint hosszú pályafutása során még sohasem adatott meg neki, hogy közelről megfigyelhessen egy ekkora makacssággal megáldott szamarat, mint ő. Egy szót sem szólt, amikor Conrad a háború kezdetén úgy ejtette őt, mint egy lyukas zoknit, hogy elmenjen katonásdit játszani a kontinensre. Nem tett szemrehányást, mert érezte, hogy fölösleges lenne. De ha Conrad most kitart amellett, hogy kibújjon egy elsődleges fontosságú megbízatás alól, ha egy olyan író, mint ő pusztán azzal a nevetséges indokkal, hogy egy úgymond hadban álló hadsereghez tartozik, úgy dönt, hogy bezárkózik egy irodába, és utasításokat másol, amiket az aktív hadsereg bármelyik kis hülyéje ugyanolyan jól lekörmölhetne mint ő, hát akkor neki, T. H. Gordonnak, megfosztva legjobb munkatársától nem marad más hátra, mint hogy beszögezze egy nagy táblával a Victory ajtaját, és hülye tábornokok csizmáját fényesítse, a pokolba küldje a nagykutyákat, akik rábízták ezt az átkozott propagandamissziót.

Conrad, aki már hozzászokott az ilyen fellengzős kitörésekhez, meghatódás nélkül hallgatta, azután megkérte, fejezze ki magát egy kicsit világosabban. Gordon úgy is tett, hangját lehalkítva hajolt a sebesült ágya fölé, olyan titokzatos képpel, amely tökéletes ellentétben állt szokásos joviális modorával.

„A propagandánk, my boy; tökéletesen ellentmond a józan észnek. Mindenki tudja, a miniszter maga is meg van győződve róla. Helyteleníti, de nincsenek olyan munkatársak, akik alkalmasak lennének a szolgálat átszervezésére. Ebben a németek ezer mérfölddel járnak előttünk. A hangulat korántsem olyan fényes, mint amilyennek látszik. Bizonyos körökben hitelt adnak Goebbels hazugságainak, és létezik egy párt, amely a Reich erejétől megrémülve minden áron a békét követeli. Nem túl nagy párt, de létezik. Nem hagyhatjuk, hogy a dolgok így menjenek tovább. A miniszter végre rászánta magát a cselekvésre. Hozzám fordult. Felkért, hogy indítsak módszeres kampányt az újságban, olyan formában, ami felrázza a közvéleményt, és komoly érveken alapul, nem csak szamárságokon… Nem azt kell elmesélnünk, hogy egy derék Thomas Atkius egy szál maga foglyul ejtett tucatnyi 7 láb magas hun harcost, akik három golyószóró körül reszkettek a félelemtől, és a Tipperaryt fütyörészve vezette őket a vonalaink mögé. A kormány meggyőző érveket akar, felnőtteknek való történeteket. Annyit mondhatok, hogy a Victorynak a kampánya csak előjáték egy szélesebb körű programhoz, melynek megvalósítására később kerül sor. A miniszter erről csak néhány szót ejtett. Végül azt is megmondom, hogy ha hozzám, T. H. Gordonhoz fordult, aki katonai kérdésekben csak egy vén hülye vagyok, és aki még egy tankot sem tud megkülönböztetni egy cséplőgéptől, hát csak azért tette, mert azt remélte, hogy a közvetítésemmel eljut magához William Conrad, akinek a prózája hozzátartozik a londoni felső tízezer ladyjeinek és lordjainak reggelijéhez. Egyébként azt feleltem, hogy csak akkor fogadom el, ha maga visszajön az újsághoz. Ennyi. Magán a sor, döntsön.”

Conrad egy hét gondolkozási időt kért. Megkérdezte az orvosokat. Azt felelték, hogy a lábát még legalább egy évig kezelni kell. Kikérte Lady Diana véleményét, aki továbbra is kitartóan ott ült az ágya mellett, és aki kicsit a bizalmasává vált. Nem kételkedett benne, hogy az együttműködés alapötlete magától Lady Dianától eredt, és ő sugalmazta férje közvetítésével. Megvizsgálta a lelkiismeretét is. Végül mérlegelt néhány tényezőt, amikre már utaltunk, és amelyek rajta kívül senkire sem tartoztak. Egy hét múlva igent mondott.

Gyorsan leszerelték, és újra elfoglalta helyét a Victorynál, melynek példányszáma néhány hét alatt még Gordon legbizakodóbb számításait is túlszárnyalta. Lady Diana, bár önmagának sem vallotta be, reménykedett, hogy Conrad döntését az befolyásolta, hogy Londonban maradhat, és elfoglalhatja csillogó helyét a kiváltságosok között, akik minden héten összegyűltek szalonjában.

Elsétált a Green Park nedves gyepszőnyege mellett, áthaladt a Ritz árkádjai alatt, aztán a Picadilly félhomályából belevetette magát a kis utcák szinte fekete sötétjébe.

Végre megérkezett az újság szerkesztőségébe, és belépett az irodába, melyet Gordon külön az ő számára rendeztetett be. A többi; átlagos újságíró közös teremben dolgozott, és maga gépelte a szövegeit. Neki saját „irodája” volt, melyet mindössze egyetlen fal választott el a főnök szobájától. Miss Barter, Gordon titkárnője lett a gépírónője.

A cikke ott volt legépelve, már csak az utolsó javításokra és aláírására várva. Miss Barter gondos keze két levelet helyezett mellé, melyek az esti postával érkeztek. Az egyiken a katonai hatóság pecsétje, és a Távol-Keletről érkezett. − Biztosan Patton − Patton nem tudott ellenállni álmai csábításának, és pillanatnyilag Malacca félszigetén tartózkodott. − Conrad feltépte a borítékot, és gyorsan átfutotta a levelet. Régen íródott, még a japán invázió előtt, és kalandos utat járt be. Barátja első malajziai benyomásairól számolt be. Zsebre vágta a levelet, hogy majd otthon figyelmesebben elolvassa,

A másik levél egy északi nagyvárosból érkezett. Conrad először meglepődött, mivel senkit nem ismert azon a környéken. Egy névtelen csodálója, egy hölgy küldte, és több oldalon keresztül csak banális gratulációkat tartalmazott. Szórakozottan átfutotta, és már majdnem visszatette az asztalra, mikor a szöveg egy részlete hirtelen felkeltette az érdeklődését. Jobban megnézte magának, és abban a pillanatban megváltozott a viselkedése. Irattárcájába tette a levelet, leült az íróasztalához, lázasan kapkodva aláírta a cikkét anélkül, hogy akár még egyszer átfutotta volna.

Behívta Miss Bartert. A lány a szomszédos helyiségben várakozott, magában imádkozva, hogy Conrad ne tartsa itt sokáig. Conrad odanyújtotta a lapokat, és szórakozottan csak annyit mondott:

– Fogja Joan, rendben van. Nyomdába adhatja.

A lány hinni sem akart a szerencséjében, mert bár Conrad általában jóindulatú volt, szeretett az utolsó pillanatban változtatni, és egyetlen helyesírási hiba vagy egyetlen vessző hiánya sem kerülte el a figyelmét. Meglepetése még a józan eszén is felülkerekedett.

– Nincs javítás, uram? − kérdezte.

Conrad azonban már ki is ment. A folyosóról kiáltotta vissza:

– No, no it’s all right. − Lerohant a lépcsőn, és gyorsan taxit keresett.

Egy kis lakásban lakott, közel a Temzéhez. Végtelenül hosszúnak tűnt az út. Kifizette a sofőrt, szórakozottan a fuvar szokásos díjánál lényegesen magasabb borravalót adott. Ahogy futva elhaladt a portás fülkéje előtt, alig válaszolt Mr. Malone, a portás „Good night Sir”-jére. A lift nem működött. A lábát sem kímélve sietett fel az ötödik emeletre. Otthon gondosan kulcsra zárta az ajtót. Egyedül élt, délelőttönként Mrs. Malone takarított nála. Ellenőrizte, hogy a függönyök gondosan be vannak-e húzva, és nem láthatják kíváncsi szemek. Leült kis íróasztalához, elővette a levelet a tárcájából, – és újra elolvasta.

– Nem lehet kétség − motyogta maga elé. Felkelt, odalépett a könyvespolchoz, és leemelt egy vaskos kötetet. Az oxford dictionnary 1925-ös kiadása volt. Letette az asztalra a levél mellé, és aprólékos munkába kezdett.

Éjfélre járt. Miután meghallgatták William Conrad érdemeinek összefoglalását, Good-fellowék vendégei újra a katasztrófáról kezdtek beszélni. Az estély végére elromlott a hangulat, és Field ezredes nem rejtette véka alá kétségeit a „right men in the right place”-t illetően a vezető körökben. Pesszimista hangulatban búcsúzkodott a társaság. Lady Diana, miután jó éjszakát és másnapra jobb híreket kívánt férjének, lefekvéshez készülődött. A házaspár külön hálószobában aludt. Ez tette lehetővé Sir Wallace-nak ártatlan, mindennapi kis kicsapongását, melyet azonban felesége nehezen tűrt volna el. Belebújt elegáns házikabátjába – boldog idők emléke −, aztán a Nemzeti Hulladékhasznosítási Liga elnöke odalépett a szekrényhez, s egy kulcsra zárt fiókból, melyhez a szobalány sem férhetett hozzá, előhúzott egy félig telt üveg John Haig whiskyt. Egy pillanatra eltűnt a fürdőszobában, majd a gondosan kimosott fogmosópohárral tért vissza, és színültig töltötte. Nagy kortyokban ivott. Arckifejezése megváltozott, eltűnt róla a gyászos merevség, amit a nap hírei kényszerítettek rá. Míg mélyen tűnődött a hajó elvesztésén, úgy döntött, az alkalom feljogosítja még egy pohárra. A whiskyt a legnagyobb titokban szerezte be a feketepiacon egy talpraesett skót kollégája közvetítésével. Az idős lord ezt az egyetlen elhajlást engedélyezte magának a takarékosság szabályaitól, s még így is lelkiismeret-furdalás gyötörte, amit csak a „scoten” kiváló minősége enyhített. Míg nehézkesen lefeküdt, arra gondolt, hogy talán van valami Field ezredes felvetésében, és a „right men in the right places” talán még nem kész tény. Ez a merész vélemény, mintegy ellenpontként, eszébe juttatta William Conrad tehetségét. Gondolatban újra átfutotta ennek a ragyogó karriernek a kiemelkedő pontjait, és a képek sora lassan álomba ringatta.

Lady Diana éjszakára fésülte arany haját. A Prince of Waler elvesztése nem terelte el gondolatait szokásos álmáról, mely William Conrad erényei körül forgott. Nem volt a szeretője. Egy kontinenslakó ebben is elhamarkodottan ítélt volna. A szőke Diana szívében Conrad lelki piedesztálon állt, a zsenialitás, a hősiesség és az egzotikum hármas dicsfényével beragyogva. Sir Wallace nyugodtan alhatott dupla adag whiskyjének elfogyasztása után. Diana harag nélkül utasított volna vissza minden, egy következményektől mentes kis csóknál merészebb pró-bálkozást, és Conrad, aki nagyra értékelte ezt a testvéries bátorságot, soha nem is kívánt tőle többet.

Éjfél. Miss Barter, miután lelkiismeretes munkájával lerótta a mindennapi hozzájárulását a közösség erőfeszítéseihez, a szeretőjéhez sietett, aki a Soho egyik szállodájában várta. Miss Barter számára a hadüzenet első közvetlen következménye a szüzességének elvesztése és munkaidejének jelentős megnövekedése volt. Gondolataiban a két esemény összeforrt a hazafias kötelesség emelkedett érzésével. A Királyi Légierő egy fiatal hadnagya volt a szeretője, aki az első hadműveletek során megsebesült, és pillanatnyilag a Légügyi Minisztériumban állt alkalmazásban. A fiú csókkal és a saját fejadagjából megtakarított tábla csokoládéval fogadta. Mindketten örültek, hogy egy teljes éjszaka áll előttük. Ritka adomány. A lányt többnyire hajnali kettőig, háromig benntartották a szerkesztőségben; a hadnagy pedig hétkor lépett szolgálatba. Miss Barter elmagyarázta, hogy ezt a kivételes szabadságot egyrészt Gordon távollétének köszönheti, másrészt egy érthetetlen változásnak második főnöke szokásaiban. A had-

nagy nem állta meg, hogy ne fejezze ki sajnálkozását az ilyen alkalmak ritkasága miatt, és ne szitkozódjon általában az újságírók, de különösen Willam Conrad szokásai miatt. Miss Barter azonban, aki a szíve mélyén ugyancsak titkos és szenvedélyes csodálatot táplált e csodálatos személyiség iránt, megmagyarázta, hogy Conrad munkája olyan fontos, hogy a legkisebb engedményt sem tűri. A hadnagy nem erősködött tovább, azután már mindketten csak azzal törődtek, hogy a lehető legjobban kihasználják a váratlan alkalmat.

Éjfél Londonban. Hét óra, egy új nap reggele a Maláj-félszigeten. Szingapúrban a Prince of Wales néhány megmenekült fiatal tisztje készülődik, hogy újra szolgálatba lépjen a tragédia keserűségét ivászatba fojtó éjszaka után, kicsit kába szemekkel. A felsőbb parancsnokság, mely sosem feledkezik meg a „human clement”-ről, mosolyogva vette tudomásul ezt az elkerülhetetlen orgiát. A Royal Navy jól intézte a dolgokat. Mindenki kapott 200 font jutalmat a személyes holmik elvesztésének ellensúlyozására. Ez volt az első hivatalos reakció. Egy fiatal kadét kijelenti, hogy ennyi pénzért akár minden nap hajlandó lenne megtorpedóztatni és elsüllyesztetni magát. Pár száz mérföldre északra, Kuala Lumpur és Penang között egy maláji tábor aranyszínű kókusz-pálmái alatt Patton egysége egy hosszú éjszakai visszavonulás után lélegzethez jut. Az eget a Felkelő Nap vörös jelét viselő repülők uralják.

– Hol a francban van a mi átkozott légierőnk? − kérdezik döbbenten Patton skótjai. Megnyugtatásként elmagyarázza nekik, hogy az ausztrál légierőt valószínűleg tartalékban tartják. Kellő időben közbe fog lépni, mikor a sárgák előreküldött csapatai elszigetelődnek a félszigeten, és foglyul ejti őket saját, túl gyors előrehaladásuk. A Prince of Wales katasztrófájának híre, mely Londonban gyászba borította a szíveket, még nem jutott el a frontra. Egyébként is kevés hír szivárog át. Parancsok és ellenparancsok követik egymást egyhangúan, teljes fejetlenségről árulkodva. Patton visszaemlékszik Dunkerqure, párhuzamokat von, és két géppuskasorozat között gondolatai William Conrad felé szállnak. Már régóta nem kapott hírt felőle. Neki magának sem volt ideje, hogy írjon neki, mióta elindult Északra. Meg kell próbálnia néhány szót eljuttatni hozzá, ha még lehetséges. Conrad aztán olyan ember, aki kiigazodna ebben a zűrzavarban, ahol senki nem ért semmit, ő, a merész húzások embere, aki olyan jól tud alkalmazkodni a legváratlanabb körülményekhez is.

Éjfél Londonban. … az irodájában ül. Szerény iroda, semmiben nem különbözik az átlagos üzletember irodájától. A tábla az ajtón azt jelzi, hogy itt jelentéktelen bútorüzletekkel foglalkoznak.

…nem iszik. … nem álmodik, … nem szeretkezik, …nek nincsenek kézzelfogható fegyverei. … meditál. Minden este fél órát szentel ennek az elfoglaltságnak, s ez aztán néha fontos döntések előhangjává lesz. Ma este … is William Conradra gondol, és feszült vonásai elárulják, mekkora fontosságot tulajdonít személyének.

III.

Az ismeretlen csodáló hölgy látszatra banális levelében három apró részlet keltette fel Conrad érdeklődését: a második bekezdés utolsó mondatát zárójel fogta közre, s a mondat pontosan hét szót tartalmazott, egyetleneggyel sem többet. Az üzenet harmadik sora a „csodálatos” szóval kezdődött. Végül a szövegben volt egy áthúzott olvashatatlan szó, egy rendhagyó ige előtt. Önmagában mindegyik részlet elég jelentéktelen lett volna. A világon valószínűleg évente több tucat közönséges levél kering, melyekben szerepel egy zárójelbe tett hétszavas mondat vagy a „csodálatos” szó a harmadik sor elején vagy egy áthúzott olvashatatlan szó egy rendhagyó ige előtt. A három elem együttes megjelenése azonban EGY üzeneten belül elég volt ahhoz, hogy Conrad azonnal megfeledkezzen újságírói feladatairól.

Lázasan dolgozott. Nem sokáig időzött a levélíró lapos bókjainál. Látszólag véletlenszerűen kiemelt a szövegből bizonyos számú szót, és egymás után leírta őket egy papírlapra. Igék, melléknevek, főnevek és prepozíciók kusza keveréke alakult ki így. Ezután kikereste ezeket a szavakat az 1925-ös Oxford dictionnaryben és a piszkozatra gondosan feljegyezte a hozzájuk tartozó oldalszámokat. Két számsort nyert így. Ezután fellapozott egy bizonyos részt ugyanabban a lexikonban, a korábban kapott minden számhoz hozzáírt egy-egy betűt, ebből a részletből egy látszólag egyszerű átalakítási eljárás segítségével. A lap aljára feljegyezte a betűk sorát. A betűk szavakká álltak össze, és a szavak összessége értelmes jelentést kapott. Conrad halkan elolvasta, azután sokáig gondolkodott.

Elővette az öngyújtóját, meggyújtotta a levelet és a borítékot, ellenőrizte, hogy minden elégett-e, s végül szétmorzsolta még a hamut is. Elrakta a szótárat, cigarettára gyújtott, és belesüppedt a hatalmas bőrfotelbe, a spártai berendezés egyetlen luxusdarabjába. Elő tolultak a múlt emlékei, azé a múlté, amelyet Lady Diana nem ismert.

William Conrad nem lengyel volt. A családja ugyan valóban Danzigból származott, és ő maga is ott élt egészen addig a napig, amíg egy igazságtalan szerződés, s az ádáz ellenségek kikényszerítette diktátum el nem szakította a várost a Nagy Reichtől; ám ez a tollvonás, a tehetségtelen paragrafusgyártók műve mit sem változtatott a fajon. Az anyja porcelánkék szemű, lenhajú „Frau” volt, az apja porosz tiszt, aki az ellenség kezétől esett el. Ereiben az a vér pezsgett, melynek tisztaságát Adolf Hitler annyit magasztalta és melynek eredetét az ősidőkig vezette vissza, mikor az északi istenek megtermékenyítették az árja népeket. Azt a hivatalos személyiséget, amelyet a londoni élet ladyjei és gentlemanjei szemében, katonatársai szemében és az irodalmár körök szemében megtestesített, ő maga teremtette meg fokozatosan, egy sűrű homályba burkolózó külföldi szolgálat utasításait követve.

William Conrad nyolcéves volt 1914-ben. Fiatalságát a háborús hangulat és közvetlen környezetének a vad hazafias légköre formálta. Minden, amit ebben az időszakban átélt, egész további sorsára rányomta bélyegét.

Apját csak a német tiszti egyenruhán át látta, melyet csak természetfölötti lények érdemelnek ki, és éjszakánként lelkesen hallgatta a hősi regéket, ha apja, ez a félisten, néha-néha megjelent. Harcosok törzséből származott, mely generációk óta mindig kitűnt a kardforgatás művészetében. Családjában sok vért ontottak a hódító Poroszország dicsőségére. A katonai dicsőség és a fegyverforgatás tudománya erénynek számított, két csata között pedig a vallás ünnepélyességével tisztelték a múlt hőstettek emlékét.

A hősi eposzból kiöregedett rokonok remegve várták a frontról érkező híreket. A nők példát adtak nemes lelkesedésből, egyetlen misztikus lázban egyesítve a nőiességet, az önfeláldozást és a hazához való ragaszkodást. Conrad anyja is követte a hagyományokat. Míg férje a babérokat gyűjtögette, ő a családi kultusz jegyében nevelte fiát. Minden este imát mondatott vele a Germán Istenhez, hogy vezesse győzelemre hadaikat. Bűnnek érezte volna, hogy különleges védelmet kérjen férje számára. Mikor ez utóbbi elesett, visszafojtotta könnyeit, és még ebből a szomorú eseményből is dicsőséget kovácsolt a fia számára.

Csak a vereség órájában engedett szabad folyást könnyének. Azon a napon szenvedélyesen magához ölelte fiát, és bevezette abba a szobába, ahol mint egy kápolnában, összegyűjtötte saját könnyeit és a hős kitüntetéseit. Ott, a vereség lélekharangjának csengése mellett megeskette, hogy csak a bosszúnak szenteli életét.

William Conrad koraérett érzékenységét felkavarta ez a jelenet. Megborzongott a feladat nagyságától, és a jellemére később oly jellemző gazdag képzelőerővel már akkor fájdalmában is sikerült örömöt éreznie, a győzedelmes visszavágás majdani örömét.

A jövő részegítő íze segítette át a fájdalmas időkön. Anyja úgy döntött, elhagyják a mártír várost, melyben egy förtelmes nemzetközi liga vette át az irányítást. Óriási nehézségek árán sikerült eljutnia Berlinbe, magával víve emlékeit, a fiát és a büszkeségét. Az sem riasztotta vissza, hogy vagyonának nagy részét hátra kellett hagynia. Csak a saját lobogók alatt tudott szabadon lélegezni, és inkább vállalta a középszerűséget, mint a szégyenletes rabszolgaságot. Szerény állást vállalt, és kevéske szabadidejét fia jelleme formálásának szentelte, aggódó szemmel figyelve erejének gyarapodását.

A fiú számára az egyetlen lehetséges pálya a katonai karrier volt. A terv megvalósítására azonban egyelőre várnia kellett. A bosszútól lihegő győztesek a rendőrség szintjére alacsonyították le a hadsereget, amely bezárult az újoncok előtt. Türelemre kényszerítette magát, érezve, hogy egy napon a megaláztatások véget érnek, és a visszavágás annál dicsőségesebb lesz, minél drágábban fizetett meg érte. Hogy energiáit táplálja, addig is belevetette magát a tanulásba. Tanulmányozta hazáját és mindazokat az eseményeket, amelyek hozzájárultak a haza dicsőségéhez; a hódítók élettörténetét, a háborús eposzokat, az irodalmat, a filozófiát és a gondolkodást.

Anyja erőfeszítései ellenére, aki szigorúan a férfias ismeretek vágányára akarta terelni, fejlettebb lévén környezeténél és talán egy távolban eredő ösztön hatására zavarosan érezte, hogy a nemzeti nagyság semmilyen részlete nem hanyagolható el. A vereséget és a forradalmat követően az oktatás zűrzavarában ő maga tűzte ki programjául, hogy megismerjen minden összetevőt, melyek a német lélek szintézisét alkotják. Csak lelkesedésével magyarázható, hogy milyen könnyedén tanult, értett és jegyzett meg dolgokat. Őrült szenvedéllyel képezte magát. Úgy volt megalkotva, hogy szelleme egyaránt jól érezte magát a lelkesedés csúcsai és az analízis hideg pontosságában. A romantika, regényesség nem gátolta tisztánlátását. A tisztánlátás adott mélyebb értelmet a romantika hódításainak.

Szenvedélye egyre összetettebb témák felé vonzotta. Megragadták az irodalom kezdetei. A középkori legendákban fiatal fantáziájának megfelelő hősi modellekre talált, és hosszú részleteket tanult meg kívülről a Nibelung-énekből. Úgy érezte Klopstockkal, Lessinggel, Herderrel, pontosodik a német szellem, és megszületnek a nyelv első remekművei. Csodálta Goethét, de nem talált benne sajátosan germán értéket, és humanizmusában erőtlenséget érzett. Heine, szinte akarata ellenére, egy időre megbabonázta. Azután belevágott a romantika nagy filozófusaiba, ugyanazzal a hévvel, mely a költőkhöz vezette. Tizenhat éves korában képes volt befogadni és feldolgozni a legnehezebb szövegeket is. Visszavonult Kant száraz meditációiba, sőt még Hegel sem riasztotta vissza. Egy, az egyénnél magasabb és összetettebb egység Műveiben felismerte egy új egész születését, mely magasabb rendű és összetettebb az egyénnél, s amelynek az egyes elemek alárendelik magukat. Az ő számára ez az egység a német nemzet volt. Képzeletében ennek az új lénynek a valóra válásáról és a maga elé célul kitűzött transzcendens erények átültetéséről álmodott.

Nietzsche közelebbi és kézzelfoghatóbb ideál felé vezette − legalábbis ő úgy érezte −, a művészet színeivel díszítve fel az emberfeletti embert, mely felé úgy érezte, hogy fiatalsága vonzódik. Alapot szolgáltatott rá, hogy higgyen eszményképe erényeiben és az isteni szenvedélyek értékében. Mikor úgy érezte, már feldolgozta a filozófus művét, összehasonlította önmagát a modellel és minden alkalmat megragadott, hogy a különbségeket csökkentse, lehántva a lelkéről minden elpuhító hajlamos ösztönt. Nem akart a gyengék közt kullogni. Olyan részleteket fedezett fel, melyek mintha egyenesen neki íródtak volna.

„Egy akarat erejét” − írta Nietzsche −, „egy akarat erejét az ellenálló képességén mérem le, azon szenvedések és kínzások összeségén, melyeket képes elviselni, saját hasznára fordítva mindezeket a szenvedéseket és kínzásokat.”

Conrad reszketve olvasta ezt a részt, és úgy érezte, felnőtt a vereség óta átélt szent mártíromság súlya alatt.

Vizsgálatait nem szűkítette le csak saját világára. Ez képezte ugyan azt a központi tengelyt, mely kutatásainak értelmet adott, de nem tiltotta el magát a külföldiek felé tett kiruccanásoktól sem. Különös figyelmet fordított a nyelvtanulásra, főleg azoknak az átkozott civilizációknak a nyelvére, melyek igyekeztek elfojtani az ifjú Reich erőfeszítéseit. A magányos készülődés korszaka volt ez, megosztva a munka, a gondolkodás és az álmodozás között. –.

Conradnak nem volt igazi barátja. A vele egykorú fiatalok egy része a visszavágás óráját várta, de nem értette meg, hogy azt ki is kell érdemelni, másik része pedig számára gyűlöletes beletörődéssel elfogadta a vereség tényét. Még jól emlékezett dühkitörésére, mikor egy nap egy egyetemista gyűlésen egy diák a háborús szellemet vádolta, amiért annyi vért kiontottak miatta, és dicsérte a nép bölcsességét, mely véget vetett az utolsó tömegmészárlásnak.

Conrad képtelen volt uralkodni magán. Nem talált szavakat erre a becstelenségre.

Elragadta a hév, a nyomorult torkának ugrott, és bosszúálló öklével az arcába csapott. Ellenállhatatlan erő hajtotta, hogy szétverje ezt a szájat, mely az istenkáromlást elkövette. Csak akkor eresztette el, mikor már agyba-főbe verte, és félig megfojtotta. Ezután az eset után nem járt többé az egyetemisták gyűléseire, és csak néhány hozzá hasonló elveket valló kamasszal járt össze.

Végre az újjászületés fénysugara ragyogta be a hosszú mártírságot. A nemzeti-szocialista párt, a dolgozók pártja büszkén emelte magasba a zászlót, melyet a gyáva politikusok miatt sárba tiportak. Mennyi szégyent kellett addig elviselni! A Birodalom lerombolását, egy embertelen békeszerződést, melyben a vérbe borított részeket a kegyetlen ellenség szabdalta szét; az átkozott hadseregeket, melyek újból elárasztották az ország területét, hogy behajtsák a lehetetlen háborús jóvátételt. Ekkor szólalt meg először a próféta hangja magányosan szót emelve a szörnyűségek ellen és emlékeztetve a nemzetet saját nagyságára. Akkor még várni kellett, még mindig várni. A tömeg ahelyett, hogy meghallgatta és követte volna azt, aki a becsület útját mutatta neki, megpróbálta belefojtani a szót, úgy vélve, hogy a börtön majd elhallgattatja.

A bilincsek sem tartóztatták fel. A próféta hamarosan a remény dicsfényétől övezett istenné vált mindazok szemében, akik látni tudtak. Tíz évre volt szüksége, míg a bíróságról feljutott az uralkodói trónra, de csodálói már kezdettől fogva, jóval azelőtt, hogy elérte a csúcsot, tudták, hogy elvezeti őket a bosszúállásig. Conrad legelső csodálói közé tartozott. A tüzes beszédekben saját meggyőződése visszhangját hallotta. Az új biblia megjelenése nem tántorította el. A belőle kivilágló néhány gondolat olyan vigasztalást nyújtott büszkeségének, hogy észre sem vette a Mein Kampf összefüggéstelenségeit. Nem kutatta sem az alapját, sem a logikáját. Egy pillanat alatt magáévá tette a teljes művet: Németországot csatamezőn soha nem győzték le, az országot a zsidók árulták el; a zsidók a felelősek minden szerencsétlenségért. Még tisztábban felismerte a versailles-i békeszerződés szörnyű csalárdságát. Megértette a faj tisztaságát és felsőbbrendűségét, a germán fajt, az uralkodó faját, és előre látta a dicsőséges jövőt, mely erre a fajra a világmindenségben vár.

Ettől az időtől kezdve, ki sem várva az 1933-as megtisztító autodafékat, megtiltott magának minden kíváncsiságot az olyan irodalom iránt, amelynek tárgya nem a német nagyság. Elégette Goethe és Heine műveit, szemrehányást téve magának azért a bűnért, hogy belekóstolt ennek az izraelitának a költészetébe, aki idegen országban kereste a dicsőséget, amit az igazi kiválasztott nép jogosan megtagadott tőle. Olvasmányait az új irodalomra korlátozta, a „Blubo”, Blut und Boden, Vér és Föld irodalomra, a germán vérre és a germán földre, melyet a buzgó neofiták már építeni kezdtek a Mein Kampf bástyája körül. Szellemi felkészülése befejeződött. Húszéves korára férfivé érve konkrétabb szolgálat vette igénybe.

Előbb félkatonai szervezeteknél szolgált, aztán a hadseregben. Veleszületett érzéke volt ehhez a pályához, igyekezetével és intelligenciájával hamarosan kivívta kiképzői csodálatát. Sírt, amikor felölthette a tiszti egyenruhát.

A náci párt létrejöttétől fogva annyi bizonyítékát adta-ragaszkodásának, hogy az új emberek, bár hagyták, hogy befejezze a katonai kiképzést, nem vesztették szem elől, és értékes tartaléknak tekintették. 1930-ban, mikor az isten felismerte, hogy a legfelsőbb hatalom csak karnyújtásnyira van tőle, egyik apostola, aki már régóta felfigyelt a fiatal tiszt képességeire, elhatározza hogy más mederbe tereli a sorsát. Conrad habozás nélkül, boldogan fogadta a kitüntetést. Már régen megértette, honnan jön az igazi nemzeti érzés.

Benyújtotta lemondását a hadseregben, és egyike lett a névtelen ügynököknek, akik az árnyékban dolgoznak hazájuk dicsőségéért. A nép vezére egy titkos Armada harcosait látta bennük, akikre ugyanúgy szüksége van nagy műve megvalósításához, mint a reguláris csapatokra. Conrad megkedvelte ezt az új mesterséget, ahol bátorsága, műveltsége és határozottsága egyre gyakrabban érvényesülhetett. Először is néhány hónapos nagyon speciális kiképzésben részesült, melynek során azokat a tantárgyakat tanulta, melyeket egy titkos ügynöknek ismernie kell, hogy végre tudja hajtani a legkülönösebb megbízatásokat is. A kiképzés széles területet ölelt föl, a dzsúdó edzésektől a külpolitikai előadásokig. Ugyanakkor tökéletesítette nyelvtudását is, mivel ellenséges országokban kell majd tehetségét kamatoztassa. Nagyon hamar bizonyosságot tett ritka képességeiről és ügyességéről. Képzése részeként körbevitték Európa különböző országaiban, azután lengyel nyelvtudását kihasználva rábíztak egy határon túli kényes küldetést abban az országban, ahol a német faj nap mint nap megszenvedte a kegyetlen elszakítottság gyötrelmeit. Olyan sikeresen teljesítette feladatát, hogy nagyobb küldetésekhez is számításba vették a nevét.

Szülővárosába, Danzigba küldték, hogy. elvesse a jó magot, és titkos utakon előkészítse az új vezérek hatalomra lépését. Senki nem ismerte fel. Huszonöt éves volt ekkor. Dicsőséges jövő hajnala sejlett fel előtte, s ő részegítő örömet érzett, hogy olyan akcióval járulhat – hozzá vágyai megvalósulásához, melyhez minden erejére és intelligenciájára szüksége lesz. Az általa irányított titkos propaganda olyan sikeresnek bizonyult, s a hálózatát olyan jól szervezte meg, hogy két évvel később, alig néhány hónappal a Führer tényleges hatalomátvétele után a város önként rendelte alá magát az isten és egyháza gyámságának. A rendőrség egy emberként sorakozott fel a szent zászló alá. Néhány elit csapat átkelt a határon, és Freisernek nem maradt más dolga, mint kézbe venni a közigazgatást.

Forster a hivatalos körök teljes bizalmát élvezte. William Conrad nevét ki sem ejtették. Az ő feladata nem az volt, hogy csillogjon, hanem hogy az árnyékban szolgáljon, s ezt tudta is. Egyedül a hierarchiában fölötte álló főnöke adott hangot elégedettségének. Ennyivel be is érte, a siker öröme kárpótolta minden fáradozásáért. Minden adottsága megvolt ehhez a türelmes és hálátlan munkához, mely ugyanannyi tehetséget és ravaszságot igényelt, mint néha brutális testi erőt. Műveltsége és intelligenciája sok olyan hibától megóvta, amilyeneket a hozzá hasonlóan odaadó, de faragatlanabb ügynökök elkövettek. Propagandája a maga műfajában mestermű volt. Ösztönösen ki tudta választani a különböző köröket megragadó érveket, és pontosan hallgatóságához igazítva, meggyőző erővel és világosan adta elő őket. Váltogatta a fenyegetést és a meggyőzést – egyaránt épített a felébresztett félelemre és a józan észre, fáradhatatlanul ismételgette, amit ismételni kellett −, kellően eleven képekkel fogadtatta el az elvont gondolatokat, némi misztikus árnyalattal duzzasztotta fel a legközönségesebb érzelmeket, és a kötelesség látszatába bújtatta a Párt doktrínáit. Ha kellett kérlelhetetlenül kegyetlen tudott lenni, el tudta zárni lelkét az emberi nyomorúság elől, és az ügy nagyságának rendelt alá minden érdeket, beleértve a sajátját is. Ha a körülmények nem titkos munkára ítélték volna, nagy vezér válhatott volna belőle.

Ebben az időszakban küldetése annyira lefoglalta, hogy anyja betegsége és halála alig rendítette meg. Rövid látogatásokat tett nála titkos utazásai során, mikor főnökeihez utazott, hogy beszámoljon az elért haladásról. Anyja nem élte meg a feltámadás hajnalát. Conrad titokban tartotta előtte munkája igazi természetét, a titoktartás még ezt a legnagyobb áldozatot is megkövetelte tőle. Környezete úgy tudta, hogy újságíró, és külföldön készít riportokat, s hogy ezt hitelesebbé tegye, meg is jelentetett egy semleges újságban egy tisztán leíró jellegű cikksorozatot. Anyja, soha nem bocsátotta meg neki, hogy elhagyta a hadsereget, és elárulta ősei emlékét. A vereség óta fölhalmozódott dühbe és bánatba halt bele. Conrad gyors imát mondott a sírjánál, újabb esküt tett magának, aztán megint hatalmába kerítette a feladata. A szánalom nem tartozott a vallása megkövetelte erények közé.

A danzigi siker után még jelentősebb vállalkozásokra tartalékolták. Sejtették vele, hogy a legfőbb hatóságok számításba vették egy kiemelkedő fontosságú küldetésre, maga az átkozott világ közepére, a romlott Angliába, a nemzetközi zsidóság menedékhelyére, az ártó hatalmak központjába, melyek ellenállnak a feltámadásnak. Két évig készülődött, módszeresen tökéletesítve ismereteit az országról, erkölcseiről, történelemről − sőt még irodalmáról és költészetéről is −, nem akarván figyelmen kívül hagyni az ellenség sebezhető pontjait.

Ezredszer futotta át gondolatban a jelenetet, amikor átvette az utasításokat mostani küldetéséhez. A szolgálat vezetője egyik este a legnagyobb titokban rendelte magához. Conrad ott találta nála azt a férfiút is, aki a kezdet kezdetén felfigyelt rá, és aki azóta a hatalmasok közt is az egyik leghatalmasabb lett. A kiválóság egy intésére először a szolgálat főnöke szólalt meg.

– Szükségünk van egy elsőrangú emberre Londonban, nem a folyamatos információszerzési munkához, ebben elég jól állunk, hanem egy különleges fontosságú ügyben, melyet csak jóval később fogunk beindítani, és programját majd a kellő időben közöljük. Minden gyanún felül álló ügynökre van szükségünk, aki kapcsolatba tud lépni a politikai körökkel, megnyeri bizalmukat, és képes befolyásolni őket. Néhány nap múlva odautazik. Ellátjuk papírokkal, amik hihetővé teszik, hogy üldözött lengyel menekült. A többi már magán múlik. Ne felejtse el, hogy egyelőre csak bizalmat kell ébresztenie. Jövőbeni munkájának sikere teljes egészében ettől függ. A feladat olyan fontos, hogy a megfelelő pillanatig szinte nem is tartunk kapcsolatot, nehogy az ellenségben a legcsekélyebb gyanút is felébresszük. Összpontosítson a személyisége felépítésére. Ne feledje, hogy minden körülmények között úgy kell viselkednie, mint a náci rezsim áldozatának és legádázabb ellenségének. Anglia hűséges barátjának kell tekintsék, hálás barátnak, aki bármikor kész megvédelmezni a brit politikát. Néhány éven belül háború lesz, maga – pedig hivatalosan ugyanaz marad. Majd amikor szükségesnek látjuk, eljuttatjuk az újabb utasításokat…

– Erről van szó, ugye? − kérdezte hódolattal a főpaptól, aki eddig csöndben hallgatott.

– Pontosan. Csak szeretném hangsúlyozni a bizalom elnyerésének, megszerzésének fontosságát, bármi áron. Azért választottuk magát, mert maga az egyetlen, aki rendelkezik a feladat teljesítéséhez szükséges műveltséggel, ügyességgel és rugalmas gondolkodással. Újabb utasításig minden körülmények között úgy kell viselkednie, mint egy angolnak. Szíve szerint maga angol. Ezt vésse bele az agyába!

William Conrad nem felejtette el. Új küldetése szolgálatában azonnal összeszedte minden erejét, felismerve, hogy fiatalon soha többé nem nyílik előtte ekkora lehetőség, s érezve, hogy sorsa határai egyre messzebbre tolódnak. Néhány óra alatt kidolgozta a tervet, mely lehetővé teszi a főnökei felvázolta program megvalósítását, kielégítve egy régóta csábító vágyát is, olyan személyiséget teremtve, aki kitörölhetetlen emléket hagy majd a történelemben.

Mélységeiben bírta az angol nyelvet, és akarata ellenére is tisztelte pontosságát és festőiségét. Tudta, hogy könnyen ír, és volt elég önbizalma, hogy ne kételkedjen sikerében. Illusztris elődök bizonyították, hogy egy külföldi is kitűnhet az angol irodalomban. Küldetése végrehajtásának ideális módja, ha az ellenséges országban irodalmi személyiséggé válik, s így kapcsolatokat teremt minden rétegben. A sznobizmustól elvakult angol elit nem fogja megtagadni bizalmát egy művésztől. Büszkeségében ügyet sem vetett a nehézségekre, és programját várakozáson felül sikerült is megvalósítania. Amikor siker kezdte koronázni első műveit, a feladat teljesítésének öröméhez némi személyes öröm járult, a minden kötelességérzettől mentes büszkeség, hogy sikert aratott egy neki tetsző területen.

Micsoda növekvő türelmetlenséggel figyelte megérkezése óta a náci párt és főnöke dicsőséges előrenyomulásait! Még az aljas sajtóban olvasott képmutató kommentárok sem rejtették el előle ennek a felemelkedésnek a nagyszerűségét. Az újságok aggodalmaskodásában a visszavágás napjának közeledtét látta. A Führer egyetlen tollvonással visszaállította a kötelező katonai szolgálatot. A kihívásként közzétett, büszke döntés, hogy erősebb hadsereget épít fel, mint a franciáké és hatékonyabb légierőt, mint a Royal Air Force! Szilárd eltökéltsége, hogy megsemmisíti a gyalázatos 1919-es diktátumot! A balti országok elfoglalása. Az erőteljes fegyverkezés, amit a liga siránkozva elítélt ugyan, de megakadályozni nem tudott. Goebbels lángoló beszédei, melyekben ádáz önfeláldozásra buzdította a nemzetet a dicsőséges jövőért. „Fontosabb az ágyú, mint a vaj”, „Guns Before Butter” − írta felháborodottan a Times. Ausztria visszacsatolása. Végre 1938-ban Csehszlovákia visszahódítása és a lehetetlen szövetségesek siralmas komédiája, amint meghajoltak a fenséges igazságosztó akarat előtt! A felgyorsult események közepette Conrad úgy érezte, végletekig fokozódik benne a tettvágy. Csak attól tartott, nehogy az ellenség túl félénk, túl gyáva legyen, és ne érjen fel az ő erejükig, nehogy harc nélkül vonuljon vissza, nehogy az ő szerepét fölöslegessé tegye a pacifisták undorító kishitűsége.

Arra is gondolnia kellett azonban, hogy mozgassa a művészete megteremtette bábut, hogy rángassa ennek a brit ízléshez igazított figurának a zsinórjait. A háború közeledtével nem minden sajnálat nélkül mondott le a tisztán írói alkotásról, hogy szinte kizárólag a realista és tisztánlátó propagandának szentelje magát. Felismerte, hogy erre elengedhetetlenül szüksége van, hogy tökéletesítse a képet az országhoz való ragaszkodásáról, és beférkőzhessen a politikai körökbe. Undorodva indított kegyetlen támadásokat hazája és vallása ellen. Ennek ellenére meghajolt a feladat szigorú követelményei előtt, és rövid idő alatt leküzdötte undorát. Szeretett írni. A tömegek meggyőzésére szóló érvek keresése játék volt, amit már ismert. Tehetsége hamarosan otthon érezte magát ebben a tettetésben. Akaratával tökéletesen formálta a cikkek tartalmát és formáját, sőt új tevékenységében még első műveiből hiányzó, szenvedélyes ékesszólásra is talált. Lassan hozzászokott, hogy a londoni sajtóban ő a szabadságjogok bajnoka, minden zsarnokság elszánt ellenfele, az éber próféta, aki fáradhatatlanul leleplezi a kontinentális fasizmust. Viselkedését mesterei szabták meg, azt mondták: „Mától szívedben angol VAGY, és meg fogod győzni a többieket, hogy az vagy.” Nem tehetett mást, mint hogy megragad minden alkalmat, hogy erősítse ezt a véleményt. Egyre kevesebb erőfeszítésébe került, és kezdeti zavara is eltűnt.

A háború kitörésekor habozni kezdett. A főnökeitől mindössze egyetlen üzenetet kapott, hogy ugyanígy folytassa, és ne kövessen el óvatlanságot. Még legalább egy évig biztosan nem lesz szükség rá. Rövid megfontolás után úgy érezte, briliáns taktika lenne, ha önként jelentkezne a hadseregbe, megadva a végső simításokat a robotnak, melynek működését ő szabályozza. Ezután senkiben sem maradhat kétség, és ha, ahogy jó oka van feltételezni, a kontinensen rövid idő alatt, tömeges visszavonulással befejeződik a harc, a csatamezőn tanúsított nemes magatartása a tartózkodó körök utolsó sorompóit is ledönti. Akkor aztán bizonyára találna indokot rá, hogy Londonban maradjon, sőt jobb esetben ragaszkodni fognak hozzá, hogy maradjon, és teljes biztonságban folytathatja feladatát.

Elmosolyodott a gondolatra, hogy milyen pontosan számított. Ahogy most erre az időszakra gondolt, eszébe jutott a W…-i kiképzőtábor és találkozása Arthur Patronnal. Hirtelen eszébe jutott egykori katonatársának levele. Elővette a zsebéből, és figyelmesen újra elolvasta.

IV.

Patton ezt írta:

„Kedves William !

Itt vagyok Szingapúrban. Pontosabban a várostól északra egy táborban. Nem mesélek az egyenlítői erdő szépségeiről, még csak néhány elsatnyult fát ismerek belőle, melyeket tőlünk nem messze egy dombon őriztek meg, alighanem előre látva a jelenlegi eseményeket, hogy mi gyakorolhassuk a gerillaharcot a dzsungelben. Lelkiismeretesen gyakorlatozunk megérkezésünk óta az egyetlen facsoport árnyékában. Napról napra fejlődöm, már szabályosan tudok kúszni a fűben, késsel a fogaim között, és nem csapok zajt, ha nincs túl sok szúnyog. Most ez a divat, a legnagyobb stratégáink találták ki. Viccesnek találja? Engem nagyon szórakoztat. Csak azt sajnálom, hogy nem mozdulunk innen, igazán szeretném megismerni a dzsungel belsejét, azt mondják, csodálatos. A kúszás csak korlátozott kilátást nyújt.

A Távol-Keleten mindenki közeli háborúra számít, kivéve természetesen a diplomatáinkat és konzuljainkat, akik szokásos tisztánlátásukkal cáfolják ennek lehetőségét. Egy maláj vándorárus azonban biztosított minket, hogy nemsokára várható, úgyhogy lázasan készülődünk. Már a csata előtt láttam az ellenséget Szingapúrban. A fényképészek és a fodrászfiúk mind japánok. Ezeket a szakmákat nekik tartják fenn. A mindig jóságos kormányzat nem bántja őket, vezérkari tisztjeink pedig nap mint nap odatartják beszappanozott képüket a kis fickók borotvájának. Nagyon ügyesek. (Mármint a kis fickók.)

Bizonyára megkapta a közbülső állomásokról írt leveleimet, melyekben elmesélem az utazást. Láthatta, hogy nem túl rossz a Birodalom helyzete. Az utolsó szakasz a hajó sérülése miatt hosszú volt, és gondolataim elkalandoztak az „old b…”. Minél többet gondolkozom, annál inkább meg vagyok győződve, hogy bár tettei katasztrofálisak, nincs jogunk kigúnyolni sem a gondolatait, sem a filozófiáját, nekünk, akiknek megvolt a magunk Berkeley kanonokunk, Samuel Butlerünk, nem is szólva nemzeti Shawnkról. Biztos vagyok benne, hogy ha valami véletlen folytán Angliában született volna, megmaradt volna az elméletnél, és elismert és nagyrabecsült filozófus vált volna belőle. A tragédiája az, hogy mivel környezete nem értette meg, át akarta ültetni elveit a gyakorlatba, kísérleti bemutatót akart tartani, figyelmen kívül hagyva az időtényezőt. Képzeljen el egy Darwint, aki a megértésből kísérletezésbe csap át, és egy generáción belül próbál véglényi sejtek felhalmozásával és keresztezésével erőszakkal gerinceseket alkotni. A világ nem élné túl. Ez a veszélye, ha a filozófusok cselekedni kezdenek, vagy a tettek embereinek gondolatai támadnak. Szerencsére itt vagyunk! Bármit mondjon is, mindent a környezet hatása, az egyén cselekvési módja magyaráz meg. Itt abbahagyom, mert érzem, hogy nem ért velem egyet, és helyteleníti erőfeszítéseimet, hogy megértsem az „old b…” lelkivilágát. A háború után bőségesen lesz időnk, hogy megvitassuk ezt a kérdést.

Mit mondhatnék még, ami érdekelhetné magát, magát, aki annyi mindent tud? Hetente egy vagy két este bemegyek a városba. Elég jól lehet ott enni. Sört és scofokot iszunk. Kínai, maláj, jávai és hindu nőkkel táncolunk, sőt néha a kiváltságos klubokban fehérekkel is. Igazunk van, és úgy gondolom, maga sem haragszik ránk ezért. Türelmetlenül várom híreit, és remélem, már teljesen meggyógyult.

Őszinte barátsággal

A. PATTON”

Conrad letette a levelet. Már akkor sem sikerült felháborodnia barátja tiszteletlen kifejezésein, amikor egyedül volt és semmi nem kényszerítette, hogy elrejtse valódi énjét. Patton szóhasználatában az „old b…” nem mást, mint magát Adolf Hitler kancellárt jelentette, aki iránt szakmai érdeklődést érzett.

Újra elolvasta barátja levelét és meglepődött. Hogy beszélhet a brit hadsereg egy tisztje háború idején ilyen könnyedén komoly dolgokról? Hogy engedhetett át a cenzúra ilyen, a polgári és katonai hatóságokra nézve kevéssé hízelgő célzásokat? Szinte szégyen a szakmára, hogy ezeknek az embereknek az átverésére keres finom árnyalatokat… Arthur Patton!…

Egyik éjjel a W…-i táborban Conrad nem tudott elaludni, és kiment elszívni egy cigarettát a barakkokon túl. Éppen az angol hadsereg önkénteseként átélt helyzetének furcsaságán gondolkodott, mikor tompa puffanások keltették fel figyelmét, mintha súlyos testek csapódnának a földhöz. Öt puffanást számolt meg néhány másodpercnyi szünetekkel, aztán több perces csend következett. Újabb ötös sorozat, újabb csend, és így tovább. Mintha a hang a pálya felől jönne, ahol az önkéntesek a munkanap végeztével labdával tökéletesítették fizikai felkészülésüket.

Mikor átlépte a sövényt, mely eltakarta előle a pályát, megállt, és újra fülelt. A két puffanás sorozatot elválasztó csendben táncoló fényt pillantott meg a füvön. A fény hamar kialudt. Conrad még közelebb lépett. Úgy érezte, mintha a sötétben egy lövedék súrolná, és egy test gurult mellé a fűben.

– What the devil… − szólalt meg.

– To be with yon − mondta egy hang a sötétben. − Szerencséje volt. Egy kicsivel tovább jön, és betöröm a fejét. Ki az?

A zseblámpa újra meggyulladt. Conrad felismert egy néhány napja érkezett önkéntest. Arthur Patton volt. Arcán patakokban csorgott a veríték. Három használaton kívüli gránátot tartott a kezében, ezekkel gyakorlatozott.

– Mi az ördögöt csinál itt ilyenkor? –kérdezte Conrad.

– Nem látja?… Gyakorolok, hogy a lehető legmesszebbre dobjam ezt az átkozott szerkentyűt. Nem vagyok hozzászokva, és napi tíz perc gyakorlással nem fogom megtanulni a mozdulatot… Edzés kell hozzá, tudja… Egyébként is a kézigránátot az őrjáratoknál használják, legtöbbször éjszaka, folyton ezt ismételgetik. Ezért végzek éjszakai gyakorlatokat. Öt gránátot dobok el, arra az oszlopra célozva ott, aztán visszahozom őket, és kezdem elölről… Ide figyeljen! Maga régebben itt van, mint én. Biztosan ügyesebb nálam. Mondja meg, jó-e a testtartásom?

Újra elhelyezkedett az önmaga által kijelölt ponton, és egymás után elhajította a három gránátot, miközben Conrad a zseblámpa fényénél derűsen figyelte.

– Nos? − kérdezte aggódva Patton.

– Egyáltalán nem így kell − mondta Conrad. − Ha így dobja el a valódi gránátokat, lehet hogy egyszer egy ellenséget is eltalál, de előtte megtizedeli a saját egységét… That is no good, yon know.

A tábor egészséges és gondtalan élete, a nála jórészt fiatalabb többi önkéntessel való kapcsolat néha a Reichsweterben elfogadhatatlan enyhe iróniát ébresztett benne, melyet nem is igyekezett elfojtani, úgy gondolva, hogy csak hasznára válhat. Pattont lesújtotta a megjegyzése.

– Éreztem én, hogy valami nincs rendben. Mindig a céltól messzire találom meg a gránátokat.

– Look… − folytatta Conrad, hirtelen támadt rokonszenvtől indíttatva. − Fogja ezt a lámpát, és figyeljen.

A brit táj sötétjében erejére és ügyességére büszkén ízelítőt adott tudásából ennek a jó szándékú embernek. Az ő hazájában a katonák és a titkos ügynökök tökéletes kiképzést kapnak.

Conrad és Patton, miután utóbbi megtanulta az előbbitől, hogyan dobja a kézigránátot állva, fekve és térdelve, elválaszthatatlanokká váltak. Ez a diplomákkal bőségesen felszerelt fiatal tanár a hadi tudományban ugyanolyan hévvel és természetes nyíltsággal képezte magát, mint bármely más tudományban, s ez Conradból a meghatódáshoz hasonló érzést váltott ki.

Arthur Patton 32 éves korára filozófiatanár volt egy vidéki főiskolán. Ezt magyarázta új barátjának azon az őszi reggelen, mikor az ébresztő után a reggeli tea gyönyörűségei felé igyekeztek. A háború kitörésekor éppen befejezett egy tanulmányt, melyért bizonyára magasabb fokozatot nyer, ami lehetővé teszi, hogy egyetemen tanítson. Az elsők közt jelentkezett önkéntesnek.

Mintegy bocsánatkérésképpen magyarázta: − Az olyan foglalkozás, mint a miénk, békeidőben hasznosabb mint hiszik… Háború idején azonban egy filozófus nem tehet szolgálatokat filozófusi minőségében. Más a helyzet a mérnököknél, fizikusoknál, kémikusoknál, sőt még a matematikusoknál is, az ő munkájuk gyorsan átállítható a honvédelemre. De mire jó egy filozófiatanár? Erre a kérdésre nem találtam választ. Akkor jöttem rá, hogy a gyalogságot pont azoknak találták ki, akik úgy mint mi, semmi hasznoshoz nem értenek. Sok kollégám gondolkozott úgy mint én, és jelentkezett önkéntesnek.

Conrad is felfedte kilétét, és örömmel hallotta, hogy társa ismeri és nagyrabecsüli műveit.

És tudja − vonta le a következtetést Arthur Patton −, ebben az ügyben maga meg én kiváltságosok vagyunk. Nem csak hogy nem kellett se üzletet, se ügyfeleket otthagynunk, se semmiféle állást, ami megszenvedné távollétünket, de még arra is lehetőségünk van, hogy más környezetben folytassuk a munkánkat, és kiszakadjunk a megszokott rutinból. Maga ezernyi eredeti regénytémát találhat abban az életben, amit folytatni fogunk, nekem pedig a könyveknél változatosabb megfigyelési területem nyílik. Szakmai szempontból csak a hivatásos katonák vannak olyan kiváltságos helyzetben, mint mi… Maga nős?

– Nem − mondta Conrad.

– Én sem. Ez lenne az egyetlen sötét pont. Így tehát minden rendben van.

Aznap reggel a beszélgetést félbeszakította a gyülekező, s ennyiben maradt. Míg az angol lobogó, az Union Jack felkúszott az árbocra, a filozófiatanár és a titkosügynök fegyverével tisztelgett, egyikük tanult igyekezettel, másikuk természetes könnyedséggel, melyet már nem zavart meg egy zengőbb nyelven kimondott parancs távoli visszhangja.

Conrad egy pillanatra kiszakította magát az emlékek szorításából, hogy a jelennek is szenteljen egy gondolatot. Elképzelte, Patton eltévedve a dzsungel egy sarkában, alkalmakat keresve újonnan szerzett kúszástechnikájának alkalmazására, a japán légierő folyamatos géppuskatüze közepette, amint meg sem lepődik a pillanatnyi hátbatámadásokon, bízva a brit bölcsességben, megosztva szabadságszeretete, tudományos szenvedélye és az általános gondolatok iránti lelkesedése között, bízva a birodalom sorsában, és elszántan arra, hogy győzelemre vigye a „lehető legnagyobb boldogságot mindenkinek” elvét, nem is gondolva rá, hogy ennek az elvnek mélységesen csodált kitalálója az angol imperializmus elszánt ellenfele volt.

– Mennyi ellentmondás! − gondolta Conrad − és micsoda képmutatás!

Mindezek ellenére nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy keresse Patton társaságát. Mióta Angliába érkezett, sok irodalmi és társaságbeli ismerőse lett, de egyetlen igazi barátja sem. Mikor következett be az a perc, mikor a tanár iránt küldetése keretein kívül eső érdeklődést kezdett érezni? Ma már nem tudná pontosan megmondani, mint ahogy a Lady Dianával folytatott flörtjében sem tudta különválasztani a spontaneitást és a szolgálatot. Azt azonban, hogy ez az érdeklődés fokozatosan valódi szimpátiává alakult, önmaga előtt sem próbálta letagadni. A jelenséget a háború okozta furcsa helyzetek kategóriájába sorolta. Nem gyötörte magát miatta.

Eltűnődött, vajon magával vitte-e Patton mozgó könyvtárát. A gondolattól megint visszatért a múltba.

A W.,.–i táborban a délutánt kitöltő előadások, a zuhany és a napot lezáró tea után, mely fenntartotta az optimizmust egy erős nemzet elitjében, az önkéntesek és az oktatók minden este összegyűltek a „locinge”-ban. Ezt a játéktermet a jószándékú, mindenre gondoló parancsnokság rendezte be a számukra egy fészerben. Este hat után mesterek és tanítványok lelkesen és hévvel versengtek, ki tud hat lépésről a színes körök közepébe találni az elengedhetetlen nyíldobáló játékban.

– … The darts, you know… Jól játszik? − kérdezte Conradot érkezése estéjén a táborparancsnoka, egy szigorú bajszú tiszt, aki nem ereszkedett le odáig, hogy részt vegyen a szórakozásban.

– … never tried, Sir − felelte ő tiszteletteljes lenézéssel.

Később megtanulta a játékot és ügyesnek bizonyult benne.

A tudományosan elhelyezett, három fényszóróval szabályszerűen megvilágított, elengedhetetlen billiárd komolyabb csoportot vonzott. Minden este megmérkőzött egymással a tanári és egy önkéntes csapat, s az utóbbiak esetenkénti győzelme késő estig elhúzódó viccelődésre adott okot. Végül a helyiség mélyén egy folyóiratokkal borított asztal és egy, jótevők küldte könyvekkel teli szekrény körül néhány fotel alkotta azt a keretet, ahová a kényesebbek visszahúzódhattak. Ebben a sarokban látta viszont Pattont megismerkedésük estéjén, és később is gyakran beszélgettek itt, a keleti széltől rosszkedvű, magányt és csöndet keresők haragos pillantásai közepette.

Patton rengeteg könyvet hozott magával, és megfontoltan, jegyzetelve olvasta őket, mihelyt akadt egy percnyi szabadideje. Megbocsátották neki ezt a különcségei, először is mert joga van úgy szórakozni ahogy akar, másodszor pedig amiért esetenként nem utasított el egy játszma biliárdot vagy nyíl-dobálást. Ilyenkor ugyanolyan örömmel játszott, mint a legszenvedélyesebbek, aztán megint elmerült tanulmányaiba. Mivel első disszertációjának témájául a „gondolat eredetét” választotta, most egy második disszertációt készült írni, ennek a gondolatnak a fejlődéséről és kapcsolatáról az anyagi világgal. Terjedelmes program volt, ahogy Conrad megjegyezte, elég terjedelmes ahhoz, hogy igazolja bármily természetű események bevonását. Patton jókedvűen beismerte, hogy nagyjából ez a módszere. Művébe néha erőszakkal ugyan, de éppúgy beépítette a Darwini természetes kiválasztás tanait, mint a politikai zavarokat vagy a tábor mindennapi életének apró eseményeit.

Könyvei terjedelmes és változatos témákat öleltek fel. Különösen sok foglalkozott közülük a fajok eredetével, a történelem előtti időkkel, a lassú evolúcióval és a hirtelen mutációval, amely életet adott ennek a mesterműnek: a homo sapiensnek. Pattont ugyanúgy érdekelték a természettudományok mint a filozófia.

Könyvtárában természetesen más művek is szerepeltek. Conrad emlékezett, mekkora sokkot érzett, mikor egyszer barátját a Mein Kampf olvasásába merülve találta.

Nem ez volt az első meglepetés, amit Patton okozott neki. Pár nappal korábban valóságos előadást tartott neki a német filozófiáról, különösen Nietzschéről. Conrad óvatos tartózkodással hallgatta, mikor barátja azt magyarázta, hogy „biztosan van valami” ennek az írónak a műveiben, és a „kiemelkedés” teóriája összhangba hozhatja az akarat dicsőítésének alapelvét és az evolúció törvényeit. Istennek hála, ez utóbbi valódi jelentését már felismerték. Sámuel Butler és az újlamarckisták, és Angliában már senki nem ragaszkodik Darwin reménytelenül mechanikus elképzeléseihez. Conrad megőrizte nyugalmát, mikor Patton hozzátette, hogy a modern pszichológia fejlődésével a filozófus műveiben kimutathatók a szexuális elfojtás egyértelmű jelei, s ez képezi sok gondolatának alapját. Mindenesetre nem bocsátható meg Nietzschének, hogy lehülyézte John Stuart Millt, aki nála sokkal nagyobb értéket képviselt.

A párt bibliáját látva Őfelsége leendő tisztjének kezében, Conrad mégiscsak úgy érezte, kötelessége undort tanúsítani. Arthur Patton nyugodtan becsukta a könyvet és mint mindig, élvezettel vetette bele magát a kínálkozó vitába.

– Látja, hiba azt hinni, hogy egy könyv teljesen semleges lehet. Olvasta?

– Valaha átfutottam. Bolondságok és ártalmas hazugságok szövevénye.

– Oh, nyugodjon meg. Nem fogok róla védőbeszédet tartani. Joggal tekintik korunk legrosszabbul megírt és legösszefüggéstelenebb könyvének. Minden oldalról lerí a szerző ideges kiegyensúlyozatlansága és csak ritkán találkozhatunk benne a logika árnyékával, vagy a gondolatok racionális összefűzésével. Csak azt ne felejtse el, hogy ez egy propaganda-mű, a népnek, a némettömegnek íródott, akit könnyebb üres állításokkal megszédíteni, mint pontos érvelésekkel…

– Ismertem embereket − vetette ellen meggondolatlanul Conrad − akik az ön fogalmai szerint az elithez tartoztak és nagyra becsülték.

– Really? How interesting! Mesél majd erről, ugye? Az önéhez hasonló személyes tapasztalatok különlegesen érdekesek. Természetesen megértem, hogy aki megszenvedte ennek az ideológiának a következményeit, mint maga, az nehezen tud objektívan ítélni. Most mondjam azt, hogy a Hitler-jelenség szenvedélyesen érdekel, és jelentős fejezetet foglal majd el a könyvemben?

Itt kezdődtek el William Conrad gyötrelmei. Patton hosszú előadásban, alaposan és lelkiismeretesen elemezte az „old b…” minden beszédét és cselekedetét, hogy valami egységes magyarázathoz jusson. Ez az elemzés annál kellemetlenebb volt, hogy látványosan objektivitásra törekedett, és az előadó szemmel láthatólag igyekezett pártatlan maradni. Patton látott „valamit” az emberfeletti ember, a felsőbbrendű faj eljövetelébe vetett hiten, valamit, amit Nietzsche zavarosan megérzett, és amit a náci párt eltorzított és lealacsonyított azzal, hogy az emberiség szintjéről egyetlen nemzet szintjére szűkítette, de amit rossz lelkiismeret nélkül nem lehet elszakítani a világegyetem felemelkedésétől, ami iránt a tanár mélységes tiszteletet érzett. Elmagyarázta a megzavarodott Conradnak, hogy Hitler eredetileg magasan a környezete fölött álló idealista volt. A Führer beszédeiben a gyakori utalások az élőlények biológiai fejlődésére és a természeti törvényekre a politikusoknál ismeretlen rálátásra és Alexander professzorra emlékeztető evolúciós érzékre utalnak. Nagyon is valóságos képességeit tönkretette az a tény, hogy környezetében senki nem volt képes felemelkedni az ő elképzeléseihez. Gúnyt űztek belőle. Itt lépett közbe egy komplexus. Patton sok viselkedési formát komplexusokkal magyarázott. Dühében, hogy nem értik meg, az „old b…”, kerül amibe kerül, igazolni akarta elveit, és egy generáció alatt akarta megalkotni azt, amit a természet 100 ezer év alatt hozott létre. Végül Patton dicsérte a brit „wait and see” bölcsességét, mely bölcsesség sokkal mélyebb, mint azt általában gondolják, és komoly szükségszerűségeken alapul. Végül anélkül, hogy tagadta volna, hogy a jövőben esetleg létrejöhetnek emberfeletti mutációk, kijelentette, hogy szükség van egy mindenkire érvényes átmeneti erkölcsre, arra az erkölcsre, amit Jeremy Bentham szinte tökéletes formába sűrített: „A lehető legnagyobb boldogságot a lehető legtöbb embernek”.

Conrad nem tudta, hogy viselkedjen, és nehezére esett a szerepjátszás. Egyrészt kénytelen volt rángatni a bábu zsinórjait és tiltakozni a felháborító pártatlanság ellen, másrészről viszont hitének fizikai-biológiai jelenségekre bontása olyan dühöt váltott ki belőle, amit alig sikerült visszafojtania. Még idejében észbe kapott, hogy a világ egyetlen olyan országában van, ahol az előadót megilleti az az érinthetetlen kiváltság, hogy félbeszakítás nélkül végigvihesse gondolatát, és ahol a hagyomány megköveteli, hogy az előadás végét hosszú hallgatás válassza el

az esetleges észrevételektől, különösen ha az előadás paradox jellegű. Ez az idő lehetővé tette a számára, hogy összeszedje magát. Miután megnyugodott, dicsérte a brit bölcsességet, de kiszámított hévvel kikelt Pattonnak a Führer személyiségével kapcsolatos engedményei ellen. Ez a nyomorúságos tudományos pedantériával színezett ál-filozófia nem más, mint a rosszul megemésztett olvasmányoknak köszönhető mesterséges sugallat. Patton figyelmesen hallgatta, de fenntartotta álláspontját, melyet a kancellár közelébe került számos újságíró és államférfi beszámolója is alátámasztott. Conrad alkalmas idézetek után kutatott az emlékezetében, hogy bizonyítsa mestere középszerűségét, és mert nem talált elég meggyőzőeket, megfogadta magának, hogy utána fog nézni, nehogy a jövőben hátrányban maradjon. Mindketten kitartottak véleményük mellett.

Idővel lassan-lassan hozzászokott a beszélgetések hangulatához, sőt néha ő maga provokálta ki őket, elmondva az olvasmányai sugallta észrevételeit, pusztán az örömért, hogy hallja, hogyan gombolyítja le barátja ellentmondásainak gombolyagát.

Patton társasága új varázst adott a tábori életnek. Azelőtt a kiképzés csak szükséges robot volt a számára, melyet alig vidítottak fel az oktatás természetéről tett szarkasztikus megfigyelések. A német hadseregben kapott kiképzésének köszönhetően leereszkedően mosolygott őfelsége tisztjeinek katonai elméletein. Néha felingerelte, hogy számára egyszerű és magától értetődő tanok milyen aprólékos magyarázatot igényelnek. A terepgyakorlatok során nehezen rejtette el elkeseredését a gyakorlatok ügyetlen lassúságát látva, holott egy kevés kis határozottság, egy elszánt akció és némi áldozat az esetek nagy részében megoldotta volna a problémát. Elképzelte e naiv amatőrök találkozását azokkal a gyermekkoruk óta a harcra edzett katonákkal, akiket ő ismert. Mészárlás lenne belőle, látszatharc. Képtelen volt örülni a gondolatnak. Haragudott rájuk ügyetlenségük miatt. A könnyű győzelem nem lenne túl nagy dicsőség.

Visszafogta magát, hogy ne mutatkozzon meg valódi tehetsége. Amennyit megmutatott, bőven elegendő volt, hogy biztosítsa számára társai közt vitathatatlan fölénye elismerését, parancsnokai részéről pedig a hízelgő dicséreteket. A kiképzés vége felé az Indiai hadsereg egyik ezredese három előadásban ismertette a leendő tisztekkel a magasabb stratégia néhány alapelvét, és a nagyobb egységek mozgatásának alapismereteit. Az előadások végén a brit tanárok szokásainak megfelelően megkérdezte, kellőképpen világosak és érthetők voltak-e a magyarázatai: Conrad felállt, szót kért és észrevételeivel igazolta, hogy nem csak egyszerűen megértette a leckét. Elragadta a hév és vitába szállt az előadóval, könnyedén kimutatva néhány elavult elmélet gyengeségét. Személyes javaslatként bemutatta a porosz módszer néhány elemét, melyeket alaposan ismert. Ösztönösen cselekedett, a vágytól hajtva, hogy a logika és az igazság győzedelmeskedjen. Később, a francia fronton ugyanez a lelkesedés hajtotta, hogy ügyességben és észben felülmúlja a többieket, bemutatót tartva a pacifistáknak az igazi hadiművészetből. Az öreg ezredesre igen nagy hatást tett és neheztelés nélkül elismerte, hogy „van benne valami”. Az előadás befejeztével rohant a parancsnok irodájába, elővette a jegyzetfüzetét és személyes dokumentációja számára gondosan lejegyezte a William Conrad kifejtette gondolatokat, „extremely interesting” megjegyzéssel kísérve. Ezután elkérte az önkéntes jegyzetfüzetét, s néhány dicsérő megjegyzést írt bele, piros tintával aláhúzva.

– Those fellows vill never learu… − gondolta Conrad lefekvés közben. Már angolul gondolkodott. Megrekedtek a lövészárok háborúnál. Nem lesz szórakoztató játék.

Ezen a ponton azonban William Conrad szokásos éleslátása ellenére is tévedett. „Those fellows” mohón vágytak a tanulásra, és tanultak. Csak éppen lassabban emésztették meg, és aprólékosabban dolgozták fel a gondolatokat. Nem hagytak figyelmen kívül egyetlen utat sem, melyen keresztül a szellem eljut a megismeréshez. Egyaránt ismerős volt számukra a deduktív és az induktív módszer. Ez utóbbi királyságukban különös kegynek örvendett. Igaz, hogy 1939-ben a 14-es háború alapjáról indultak el. Erős, szilárd alapok voltak ezek, melyek a múltban már kiállták a próbát. Egyetlen későbbi tapasztalatot sem hagytak azonban figyelmen kívül, sem Lawrence arábiai hőskölteményét, sem Weygand stratégiáját a lengyel csapatok élén, sem Abesszínia megszállását Mussolini csapatai élén, sem a spanyol háborút.

Két évvel a hadüzenet után, 1941 telén külön bizottság alakult, magas rangú tisztekből, mely mélységeiben vizsgálta a spanyol ügy minden szempontját, és következtetéseket vont le a gerillaharc technikáját illetően. Ennek első eredményeként Arthur Patton és még néhány fiatal úriember szerte a Birodalomban megtanult késsel a fogai között kúszni, és sötétben megfojtani egy őrszemet. A különbizottság éjt nappallá téve dolgozott.

A kínai-japán háborút tanulmányozták. Hamarosan újabb hasznos tanulságokkal szolgált Lengyelország lerohanása és a Dunkerque-i visszavonulás.

***

MÁSODIK RÉSZ

I.

Másnap Conrad a szokásosnál korábban kelt, felpezsdülve főnökei üzenetétől és örülve, hogy híreket kapott barátjáról. Válaszolt Patton levelére, aztán bement az újsághoz, hogy folytassa munkáját.

Az irodák kihaltak voltak. A munka nagy részét este végezték. Gordon általában csak délutánonként jött be. Miss Barter 11-re járt, kivéve ha valami sürgős adódott. Conrad belemerült egy újabb cikk megírásába. A jókedvvel végzett munka és saját alapossága hamarosan feledtette az éjszaka álmodozásait. Cselekednie kell. A feladat pillanatnyilag az, hogy tehetsége és ügyessége erejével a világban előtérbe tolja személyiségét.

Fejében már megvolt a cikk terve. Gordon közvetítésével a propagandaminisztérium sugallta a témát; kritikus áttekintés, melynek tanulsága magától adódik. Végigveszi a háború kezdetétől a politikai és katonai eseményeket, elemzi a kudarcok okait, levonja a maguktól értetődő tanulságokat, és a pillanatnyi helyzet értékelésével zárja a cikket, kiemelve a reményre jogosító elemeket.

Gyorsan írt, nagyon kevés húzással. Az optimizmus mellett számos érv szólt, és ő magától értetődően fejtette ki őket. Élénk színekkel ecsetelte az 1940-es kegyetlen német támadást, pontos, szakszerű összefoglalót adott az ellenség módszereiről, létszámáról és fegyvereiről. Kimutatta az összemért erők aránytalanságát, ezekkel az aránytalanságokkal magyarázva a visszavonulást. Kitért a belga hadsereg kicsinységére, Franciaország felkészületlenségére és a brit expedíciós hadtestek gyengeségére. „Valójában − írta − a játszma túl könnyű volt a jól képzett ellenfeleknek, s sikerük sokkal inkább a mi gyengeségünknek, mint az ő kiválóságuknak köszönhető. Az a tény, hogy előnyüket nem tudták kihasználni és kivívni a végső győzelmet, már önmagában is rávilágít a szakadékra, mely a tökéletességtől elválasztja őket. Ilyen reménytelen körülmények között harcolva is éreztették csapataink, hogy mihelyt egyenlő fegyverekkel harcolnak, képesek lesznek legyőzni a híres német hadsereget.”

Pedig a leggyöngébb pont a szárazföldi harc volt. A dunkerque-i partraszállást átvezetésként használta. Ösztönösen hagyta, hogy magával ragadja a lelkesedés, felidézve a történelem e dicsőséges fejezetét, melyet „a flotta írt, véghezvíve ezt a „miracle of delivrance”-ot, ahogy Churchill nevezte, „ezt az elképzelhetetlen hőstettet, hogy az ellenség orra elől észrevétlenül eltüntessen egy háromszázezer fős hadsereget, erőik legnagyobb részét, mely most újjászervezve és kiképezve, a győzelemre készül…” „A merev porosz hadsereg képtelen volt megakadályozni a mentőakciót, ami vitathatatlan bizonyíték, azoknak akiknek szükségük van bizonyítékokra, a Royal Navy örök értékére és egyben tengeri fölényük bizonyítéka.”

Gondosan újraolvasta az utolsó mondatokat, s mivel úgy érezte, a szavak zenéjének kedvéért túlságosan eltávolodott az objektív valóságtól, kihúzott néhány túlságosan romantikusnak ható kifejezést. A megfontolt elméket is meggyőző, pontos részletekkel helyettesítette őket.

„A Royal Air Force…” Félbeszakította Miss Barter érkezése, aki kénytelen volt átmenni az irodáján, hogy bejusson a főnökhöz.

– Good morning, Sir − köszönt Miss Barter.

– Good morning, Joan. Hogy vannak a szerelmei?

– Oh! − pirult ki Miss Barter halvány arca.

Conrad ránézett. Vékony, látszólag törékeny, a szeme alatt számos hosszú éjszaka nyomait viseli, mikor írógépe fölé görnyedve írta az ő cikkeit vagy Gordon jegyzeteit. Még sosem vette észre ezeket a sötét árnyékokat. Talán a kis pilóta érdeklődésétől tűnnek ma reggel élesebbnek.

Miss Barter egy zacskót tartott a kezében, benne két szendvics, és szeretője bőkezűségének köszönhetően egy darab csokoládé. Később majd megeszi, ki sem mozdulva az irodából, egy csésze tea kíséretében, amit a Victory igazgatója minden alkalmazottnak nagyvonalúan biztosít. Este, ha a munka lehetővé teszi, két óra pihenést engedélyez magának, és a barátjával vacsorázni megy a kantinba vagy egy szomszédos étterembe. Végül valamelyik főnökének igényei úgyis késő éjszakáig az íróasztalához szögezik. Sosem tiltakozott. Büszke volt rá, hogy hozzájárulhat egy ügyhöz, melynek fontosságát maga is átérezte, és az a tény, hogy egy híres íróval dolgozhat együtt, olyan tekintélyt kölcsönzött neki, hogy még a fáradtságát is feledtette. Nem is nagyon tudva miért, Conrad meghatódott és megfogadta magában, hogy beszélni fog Gordonnal, és megpróbálja megkönnyíteni a lány időbeosztását.

– Joan, mindjárt adok néhány oldalt legépelni. Legyen nyugodt, ma nem lesz hosszú.

– Thank you − felelte Miss Barter, és eltűnt az igazgató irodájában, ahol szerény, de nélkülözhetetlen munkáját végezte.

Conrad kicsit elgondolkozott, aztán vállat vont és visszatért a munkájához.

A Royal Air Force újabb témákat és érveket kínált, melyek a keze alatt ellenállhatatlanul meggyőző nézetekké alakultak. Idézte Churchill szavait. Elmesélte, hogyan tudta a hősök kis csapata „történelmünk legkritikusabb órájában”, mikor Anglia egyedül harcolt az átkozott erők tombolása ellen, megnyerni a légi csatát, olyan jelentős veszteségeket okozva az ellenségnek, hogy az kénytelen volt lemondani mindennapos támadásairól. Ezen a területen a minőség már kezdi a tömeget legyőzni.

Miután felsorolta a különböző európai frontokat, az afrikai csatákat és az olaszoknak adott leckét, meg kellett említenie a közelmúlt távol-keleti eseményeit is. Cseppnyi rosszkedvet érzett, hogy ésszerűen nem tudja őket optimista színben feltüntetni. Hosszas habozás után úgy döntött, nem tér le a járt útról. Nem becsülte le a pillanatnyi helyzet súlyosságát, beérve az Egyesült Államok jelentette új ütőkártya erejének dicséretével, melynek beavatkozása a japán támadás azonnali következménye volt. Ez a beavatkozás még nem hozta meg gyümölcseit. Stílusának minden meggyőző erejével bizonygatta, milyen hatások várhatók az amerikaiak hadba lépésétől a közeljövőben. Az igazi játszma nem Szingapúrban fog eldőlni, sem Burmában, sem Hongkongban, hanem Európában és az Európa megközelítésére szolgáló Afrikában. Ezt bizonyítja az is, hogy nemrégiben nagyszámú Malajziába tartó hadoszlopokat térítettek el úti céljuktól, hogy megerősítsék a fő frontokat. Ezeken a helyzetünk napról napra erősebb, s a japán birodalom magától is összeomlik majd, ha Hitlert legyőzik.

Épp az általános tanulság levonásához készülődött, amire mindig különös gondot fordított, amikor szokásához híven, mint a szélvész, berobbant T. H. Gordon, és köszönés nélkül, azonnal közölte, elérkezett az idő Conrad tehetségének teljes kibontakoztatására.

II.

Cikkeinek jelentős visszhangja lett. Ezt magyarázta neki Gordon, aki arra is sajnálva az időt, hogy a kalapját levegye, leült vele szemben.

– …És mindezt a társadalom valamennyi rétegében, fiacskám − ujjongott a Victor menedzsere. − Higgyen nekem. Egyetlen gépírónő sincs a városban, akinek a szívét ne dobogtatnák meg a maga írásai, nincs egyetlen lady a felső tízezerből, aki ne áldaná magát, amiért olyan jól elmondja azt, amit ő is érez, és nincs egyetlen lord, akit ne győzne meg az érveinek igazsága.

Gordon személyes diadalának tekintette a sikert. Elmondta, hogy a propagandaminiszter, akire nagy hatást tett Conrad egyre növekvő befolyása, végre úgy döntött, hogy hozzáértő munkatársakat vesz maga mellé.

Az Isten áldja meg, előbb is gondolhatott volna rá! Tegnap este magához rendelte. Először is gratulált az újság tartalmához, az alapok szilárdságához és a forma minőségéhez. Mindez csak bevezető volt ahhoz, hogy róla, William Conradról beszéljenek, erről a „fool”-ról, akik képes lett volna eltemetni csillogó tehetségét a vörös sipkásoknál. A miniszter megbízta, hogy adja át gratulációit kiváló munkatársának.

III.

December 31. estéje − New year’s eve – egyike volt azoknak a kivételes alkalmaknak, amikor a ladyk és gentlemanek felfüggesztették a, hadicselekmények kezdete óta magukra kényszerített böjtöt. A karácsonyt minden fényűzés nélkül, szerényen ünnepelték, de 1941 utolsó napján, amikor mindenütt csak baj volt, az angolszász világ úgy döntött, hajnalig úgy viselkedik, mintha minden rendben lenne.

Sir Wallace és a felesége a régi szép napok fényével fogadták vendégeiket. A hölgyek diszkrét tárgyalások után elővették fodros ruháikat, melyek már egy éve nem láttak napvilágot, de ez alatt az egyéves pihenő alatt sem lettek sem finomabbak, sem elegánsabbak. Mint mindig, most is Lady Diana volt az egyetlen, akiben volt annyi eredetiség, hogy ízlésesen öltözzön fel. Fekete ruhája kiemelte karcsú derekát, és élesen elütött barátnői páncéljaitól. Conrad halkan bókolt is neki, amitől Lady Diana szemébe izgatott csillogás költözött, s az arca kipirult. A gentlemanek nem merték elővenni a szmokingjukat, de a lekerekített zsebű zakókat a vidám ünnep hangulatához jobban illő öltözetek váltották fel.

A drinkek számát semmiféle takarékossági meggondolás nem korlátozta. Maga a Nemzeti Hulladékhasznosítási Liga elnöke járt elöl jó példával. Mindenki igyekezett a lehető leggyorsabban elérni azt a derűs eufóriát, melynek emléke majd segít elviselni egy újabb év nélkülözéseit. A whiskyt a feketepiacon vették. Sir Wallace nagyon bőkezűen intézte a dolgot, tudva, hogy ezúttal nem kell szemrehányásoktól tartania sem kollégái, sem a felesége, sem a saját lelkiismerete részéről, s titokban reménykedve, hogy a hagyományhű orgia maradékai egy időre biztosítják majd személyes és titkos készleteit.

A háborúról beszélgettek − mindig ez volt a fő társalgási téma −, most azonban a humoros velejárókat idézték fel. Egymást követték az anekdoták.

Field ezredes a főparancsnokságtól elmesélte, miféle heveny konfliktus robbant ki a polgári hatóságok és a katonai vezetés között Hongkongban, alig néhány nappal a japán partraszállás előtt. A katonák bejelentették azt a szándékukat, hogy két betonbunkert emelnek a városi golfpályán, egy különlegesen veszélyes ponton. A helyi vezetés hivatalosan tiltakozott a vandál terv ellen, mely elcsúfítaná a vidéket, és elrontaná a gentlemanek kedvenc szórakozását. Kemény harc kezdődött. Számos tárgyalással sem sikerült megoldani a problémát, melyet végül London hatáskörébe utaltak. Végül az illetékes tábornok kénytelen volt engedni, és a bunkereket kissé távolabb építették meg, egy stratégiailag semmiféle jelentőséggel nem bíró helyen, ahol azonban nem szomorították a játékosokat. A történet jó néhány szarkasztikus megjegyzést váltott ki az érzelgősen bolond szellemről, amely minden jó szándékot megbénít ebben az országban……in this country, you know…”.

Még néhány meghatott mosoly is átsuhant az arcokon.

Sir Wallace cigarettával kínálta a hölgyeket, s sikerült újra elsütnie a maga kis történetét a bádogdobozokról.

– Valaha a cigarettás „tin”-ek tetejét egy kis háromszögletű, a fedő belsejére erősített acélpengével vágták le, melyet egy kis rugó segítségével lehetett kiugrasztani. A háború kitörése óta ez a szisztéma megváltozott, mivel egy ismeretlen zseni kitalálta, hogy magából a doboztetőből is ki lehet vágni a háromszöget, s így feleslegessé válik a penge és a rugó, s a szerkezet lényegesen egyszerűbb lesz. Elegendő egy bármilyen pálcikával visszahajtani ezt a nyelvecskét, és máris használható vágószerszám. El sem tudják képzelni, mekkora megtakarítást eredményezett ez a találmány.

– Really? − mondták a hallgatók csodálkozva érdeklődő hangsúllyal. Sir Wallace ekkor részletekbe bocsátkozott a megtakarítást illetően, és elmondta, hány tetőt képes ily módon egyetlen munkás egy óra alatt megcsinálni egy egyszerű szerszám segítségével. Field ezredes humoros ízelítőt adott kritikai szelleméből. Kijelentette, hogy lehet, hogy fontok milliói vándoroltak az államkasszába a találmánynak köszönhetően, azonban senki nem mérheti fel a groteszk erőfeszítésekre elfecsérelt időt, az elkeseredést és dühöt, amit nap mint nap kénytelenek elszenvedni a szerencsétlen dohányosok, akik ezzel a módszerrel próbálják kinyitni „tin”-jüket. Sir Wallace tiltakozott. Szenvedélyes vita kerekedett, melyet gyakorlati bemutató követett. Az öreg lord kinyitott egy doboz „Players”-t. Kétségbeesett erőfeszítéseiből és ügyetlenkedéséből kitűnt, hogy „alighanem van valami” Field ezredes megjegyzésében. Sir Wallace maga is belátta, s akkora derültség támadt, hogy a fulladások megelőzésére újabb adag whisky vált szükségessé.

Ezután, amikor Lady Diana diszkréten jelt adott, a hölgyek felálltak. A ház úrnője hálószobájába vezette őket, ahol, mielőtt asztalhoz ültek volna, bepúderozták a belső örömtől és az iszogatástól kifényesedett orrukat. A gentlemanek, akik a hölgyek távozásának tiszteletére felálltak, a büfé köré csoportosultak, és az utolsó whiskyt iszogatva hallgatták Field ezredes borsos történetét, amelyet már hetek óta tartogatott erre az alkalomra.

Miután a hölgyek eltüntették izgatottságuk külső nyomait, a vendégek beléptek az ebédlőbe. Lady Diana maga irányította a terítést. Az asztalon csillogó kristályok és ezüstök formájában újra előtűnt a hajdani pompa. A „mistletoe” koszorúról sem feledkeztek meg. A csillárra akasztva szórta szét a múlt biztonságot adó sugarait, s a meghatottságig elkápráztatott mindenkit.

A háziasszony utasításait követve csendben odaálltak a székük mögé. Azután a hölgyek leültek, elrendezgetve terebélyes ruháikat, mely erőfeszítéseikben segítettek a gentlemanek, akiknek eszükbe sem jutott volna leülni, míg tisztelettudóan meg nem igazították a székeket a fodroktól elnehezült fenekek alatt.

Minden vendég felemelte merevre keményített szalvétáját, és a tányérján felfedezte a vendéglátók képzelőerejének és humorának köszönhető fantáziadús kis ajándékát. Field ezredes egy hosszú vörös szalagot kapott, a hivatalnoki gyakorlat szimbólumát; a tengerésztiszt egy kis fa evezőt; Conrad egy filléres tolltartót. − Magának Sir Wallace-nak a felesége gondoskodott meglepetésről, s a Nemzeti Hulladékhasznosítási Liga elnöke nevetve mutogatott egy kulcs köré tekert régi konzervdoboztetőt. Őrjöngő vidámságot váltott ki, és Field ezredes jó öt percig törölgette a könnyeit.

Semmi sem hiányzott az ünnephez. A vendégek egy perc áhítatos merengést szenteltek a pohár sherrynek, aztán bőségesen megkenték vajjal a pirítósukat A sültet mentolos mártás és francia bor kísérte. A puding omlós volt. Színesre festett kekszek díszítették az asztalt, amelyeket a vendégek szétosztottak egymás közt desszert gyanánt. A párok petárdákat durrogtattak, és nagy komolyan a fejükre tették az előkerült piros csákókat.

A vacsora késő estig elhúzódott. Mindenki a végsőkig ki akarta élvezni az ünnepet, s amikor Lady Diana asztalt bontott, nem sok újbóli felhasználásra félretehető maradt a tányérokon és az üvegekben, de a gyomrok és a szívek elégedettek voltak.

Az elnehezült vendégek átvonultak a szalonba, melyet szintén fagyöngy koszorú díszített. Sir Wallace-nak épp annyi ideje maradt, hogy felbontsa a pezsgőt, és teletöltse a poharakat, éjfél lett, és köszöntötték az új évet. Ladyk és gentlemanek körbeállva, a francia bortól kissé harsányan énekelték: „Should auld acquaintance be forgot”. Aztán újra elénekelték, az ünnepélyes alkalomhoz illő, melankóliával kevert érzelgősséggel. Field ezredes, aki Aberdeen mellett született, harmadszor is elénekelte, szülőföldje akcentusával. Ezután a mistletoe alatt, ahogy illik, minden gentleman megcsókolt minden ladyt.

Hogy eloszlassa a ceremónia kiváltotta meghatottságot, Lady Diana jelt adott a táncra. A gramofonból sóvárgó zene áradt. A gentlemanek, boldogan, hogy kicsit mozoghatnak, átkarolták a selymekbe burkolt ladyket, és William Conrad rádöbbent, hogy ebben a pillanatban nem is gyűlöli az angolokat.

Hirtelen tört rá ez az érzés, a nagy felfedezések természetességével és brutalitásával. Leült a szalon egyik sarkában. Nem táncolt. A lábát hozta fel kifogásul, de valójában azért nem táncolt, hogy jobban ízlelgethesse lusta magányosságban a bamba ernyedtséget, melybe szelleme ezen a banális ünnepségen belekóstolt. A táncoló Lady Dianát nézve megrészegedett a kellemes közérzettől. Hirtelen már nem érezte magától értetődőnek személyiségének mesterkélt, gépies, erőltetett oldalát. Rémülten vette észre, hogy jól érzi magát ebben a környezetben. Átkozta magát, amiért akarata ellenére megtalálta a helyét ebben a világban, a kipirult arcú, kiegyensúlyozott, logikus, makacs, gyerekes gentlemanek és a gentlemanekre annyira hasonlító ladyk között, ahol azonban néha feltűnt egy különlegesen bájos alak. Csak nagy erőfeszítéssel sikerült úrrá lennie a német lelkét elárasztó zavaron, és visszanyernie az uralmát személyisége fölött. Némi gondolkodás után meggyőzte magát, hogy ennél több természetességgel nem is játszhatna a szerepét. Pontosan ezt a viselkedést várják el tőle a főnökei. Az a lényeg, hogy észnél legyen, amikor kell. Az ünnep hajnalban ért véget. Field ezredes skót táncbemutatót tartott, majd kijelentette, hogy az este csodálatos volt, „marvellous time”. Azután a kor privilégiumára hivatkozva újra végigcsókolta az összes hölgyet. Majd levette a papírcsákóját, és ismét felöltötte méltóságteljes tartását, mely akkora tiszteletet ébreszt a fiatal alárendelt tisztekben. Komolyan „happy new year”-t kívánt mindenkinek, majd elindult a születő hajnalban, kissé merev léptekkel, ami azonban csak kevéssé tükrözte az elfogyasztott whisky mennyiségét. Fontos tanácskozáson kellett részt vennie aznap reggel, s épp csak annyi ideje maradt, hogy megfürödjön, megborotválkozzon és átöltözzön. Ez volt a jel a szétszéledésre, és Conrad hazaindult, igyekezve nem gondolkozni semmin.

IV.

„Január 3. Újabb levelet kapott A. P. kapitánytól. Lásd a cenzúrától kapott másolatot. Semmi új jel.”

X… kétségbeesetten megszámolja a lapokat. Öt, hat, hét! Megsérteni mások levelezését, ez az a munka, amit utál. Elengedhetetlenül szükséges azonban, ha másért nem, hát a személyek pszichológiájának megismeréséhez.

Sóhajtva szánja rá magát, hogy elolvassa az újabb levelet.

„Drága William !

Igaza volt a maláj mozgóárusnak, és tévedtek a diplomatáink. Ma éjjel a japán légierő bombázta Szingapúrt. A csapatok nagy része már elindult Észak felé, ahová a partraszállást jósolják. Háborúban állunk, mint a közönséges európaiak. Mivel az én egységem csak három nap múlva indul, van időm írni. Minden rendben, és örülök, hogy végre megláthatom az ország belsejét. Egyetlen gondom, hogy hátra kell hagynom a könyvtáramat; nem alkalmas a gerillaháborúra a dzsungelben. Azért könnyen megvigasztalódom. Megleszek a könyvek nélkül is.

Máris megvagyok nélkülük, ugyanis rájöttem, hogy a legjobbnak sincs a személyes tapasztalathoz hasonlítható meggyőző ereje. Nem tudom, elég érthetően fejezem-e ki magam. Százszor is elolvashat egy igazságot, anélkül hogy felfigyelne rá. Olvasmányaiból csak néhány tényt merít, s még csak eszébe sem jut az általános törvény, az eszme, melynek ezek a tények csak következményei. Ugyanaz az igazság, ha személyes kapcsolatba kerül vele, épp ellenkezőleg, elárasztja átható fényével, és a gondolkodás örvényébe taszítja.

Sejtheti, hogy egy ilyen bevezető után egy személyes tapasztalatról szóló beszámoló következik. Íme: Az utóbbi időben sokat jártam a szingapúri klubokba. Összebarátkoztam a város néhány törzsvendégével és néhány ültetvényessel, akik rendszeresen idejönnek kipihenni magányukat. Nos, a következőket állapítottam meg: minden gyarmati embert, a kereskedőket, az üzletembereket maga ugyanolyan jól ismeri, mint én. Tökéletesen ugyanilyen emberekkel találkoztunk a táborban vagy Londonban. Egyáltalán nem változtatta meg őket az átültetés egy a sajátjuktól, a miénktől annyira eltérő országba. A helyi hangulatból semmi sem ragadt rá honfitársainkra. Bármilyen régóta élnek is itt, nem vették át a Kelet egyetlen szokását, egyetlen értékét, egyetlen hibáját sem. A szingapúri bankok a City bankjai. Az üzletek londoni üzletek. A klubok angol klubok, ventilátorral. Semmi nem változott az embereken, csak a ruhájuk színe. Nyakkendőt viselnek. Azt mondják, hogy még a legeldugottabb ültetvényen is kötelező átöltözni az esti étkezéshez. Levontam ebből az első következtetést, hogy mi, angolok ellenállunk minden, a sajátunktól eltérő környezet befolyásának.

Látja, ilyenfélék azok a banális igazságok, amikkel a könyvekben találkozunk, s amik fölött könnyedén átsiklunk. Már hallom is, amint azt mondja, hogy a kontinensen ezt mindenki tudja. Én is olvastam, de egyáltalán nem ragadt meg bennem. Most már megragadt; és ahogy ismer, sejtheti, hogy megpróbálom megfejteni ennek a különcségnek az eszméjét és filozófiai értelmét.

Félek határozott véleményt mondani. Segíthetne esetleg azzal, hogy elgondolkozik a saját személyes esetén. Nem neheztel meg, ha azt mondom, hogy maga, aki külföldön született és nevelkedett, angolabb lett, mint az angolok. A környezet foglyul ejtette és átitatta. Magáévá tette az erkölcseit, a nyelvét, sőt még az ösztöneit is. Miért? A franciák, a lengyelek, az oroszok, de még a németek is egyénenként ugyanolyan műveltek és okosak mint mi. Hát akkor?

Megmondom, én hogy gondolom, mielőtt megmérkőznék a Mikádó alattvalóival. Azt gondolom, egyedül a minden emberi megnyilvánulást átvilágító evolúció jelensége adhat magyarázatot erre a különcségre.”

– Helyben vagyunk − gondolja X… − Ez a fiú képtelen húsz sornál többet összefüggően leírni anélkül, hogy azután ne következzen valami transzcendens halandzsa. Pedig az elején egész jól okoskodott, ahhoz képest, hogy filozófus.

…..Azt gondolom, egyedül a minden emberi megnyilvánulást átvilágító evolúció jelensége adhat magyarázatot erre a különcségre. Azt hiszem, egyike vagyunk azoknak a ritka emberi csoportoknak, melyek valamiféle biológiai kohézióra tettek szert, és talán készek lennének az egyéni síkról átlépni a kollektív síkra. A népek nagy része még alig fejlődött tovább az egyének szintjénél. Egyelőre olyanok, mint a véglények, melyek igaz, hogy csoportokban élnek, de még nem forrtak össze, nem egyesültek valódi organizmussá. Önmaguktól, önmaguk által még nem érkeztek el a közös szív első dobbanásaihoz, egy tudat első rezgéseihez, bármennyire is igyekeznek mesterségesen megteremteni ezeket a rezgéseket a vezetőik. Mi, angolok kezdünk megbarátkozni vele, hogy egy soksejtű szervezet alkotóelemeiként létezünk. A kezdetleges egység keveredésen, csiszolódáson, bejáratódáson esett át, sőt egyfajta fúzió kezdetein is. A különböző sejtek idővel elfoglalták természetes helyüket, ott ahol jól érezték magukat, szellemi kötelékkel kapcsolódva egymáshoz. Ez a magyarázata annak, hogy nálunk csak ritkán fordulnak elő éles összeütközések az egyén és a társadalom között, ami pedig a kontinensen számos egyéni nyomorúság és kollektív katasztrófa okozója. Nemzetünk már túljutott a korall-mezőkorszakon, s ezért már csak mosolyog a kicsapongásokon, amiket ez a kamaszo-dás másoknál okoz.

A szovjetek és maga az „old b…” is, miután eljutottak az evolúciónak ehhez, a számomra egyértelmű jelentéséhez, megpróbálják erővel vagy tudománnyal megteremteni az organizmust. Ez először is azt bizonyítja, hogy amit most magának mondok, nem hülyeség, mivel részét alkotja, tudatosan vagy tudat alatt, korunk legáltalánosabb gondjainak. De vajon ugyanolyan közel állnak-e ehhez a kibontakozáshoz, mint mi, és lehetséges-e módszeresen irányítva elősegíteni ezt az időszintézist? Én azt hiszem, hogy lehetséges, de sok megelőző tapasztalat szükséges hozzá; enélkül félő, hogy a tevékenység deformál, tehát káros, mert hiányzik belőle az általánosság. Sámuel Butler, akiről már beszéltem…” − Már megint egy átkozott filozófus? –kommentálja X…

„Samuel Butler, akiről már beszéltem, azt állítja, hogy az öröklődés, az erkölcsi éppúgy mint a fizikai, az emlékezet egy formája. Jó érveket sorol fel, és meg vagyok róla győződve, hogy az elmélete helyes, bármilyen furcsa következményei legyenek is. Ha igaz, amit mond, a szem kialakulása az embriónál, annak az emléknek köszönhető, mekkora erőfeszítéseket tettek a szemmel még nem rendelkező távoli ősök a látás megszerzéséért. Ültesse át ezt a tételt a csoport szintjére. Azt mondom, hogy a közösség szintjén is seregnyi, az ember megjelenéséhez vezető okokhoz hasonlítható emlék létezik nálunk. Megvoltak a magunk megszállói, hódítói, hosszú idővel ezelőtt. Megvoltak a háborúink, forradalmaink, diktátoraink, parlamentjeink. Lefejeztük a királyainkat. Visszaállítottuk őket. A múltban számtalan felállásban törekedtünk egy cél felé, melynek nem voltunk tudatában, amely azonban egy napon ugyanolyan tisztán megjelenik, mint a látás képessége az egyénnél. Birodalmat teremtettünk; leromboltuk. A mostani a második. Azt mondják, régi nemzet vagyunk? Minden relatív. Nem tévesztik össze az öregséget az érettség kezdetével?

A többi népeknek is megvannak a maguk emlékei, de nem tűnnek olyan nagyszámú-aknák, változatosaknak, és főleg nem ennyire közöseknek, kollektíveknek. Nem hinném, hogy képesek lennének a nép emlékezetéből képességet meríteni, hogy előállítsanak egy szemet, még kevésbé egy agyat, s még annál is kevésbé egy egész szervezetet, ami nálunk már több mint kezdeti stádiumban van, higgye el. Talán már kész is a megvalósulásra − ki tudja −, s ereje már érezteti hatását.

Lehet, hogy szigetlakó mivoltunk megkönnyítette ennek az organizmusnak a kialakulását, és sietteti a megjelenését? Lehet, hogy az ország képlete ennek konkrét szimbóluma? Lehet, hogy a szellemi egységet szükségszerűen megelőzte anticipált szimbóluma, a fizikai egység?”

– What the hell! − kesereg X…

„Bárhogy is van, biztos vagyok benne, hogy országunkban létezik egy szellem, mely már nem csak az egyéni szellemek összessége. Egy kombináció, már nem heterogén keverék. Nevezze absztrakciónak; olyan absztrakció ez, mely az erőből fakad. Nem lepődnék meg, ismétlem, ha egy napon testet öltene egy organizmusban, megszületne arra, amit valóságos létezésnek nevezünk. Valószínűleg nem holnap fog megtörténni, de ne felejtse el, hogy legfeljebb fél milliárd év áll mögöttünk, míg a jövőben legalább tízmilliárd vár ránk. Butaság lenne, ha nem várnánk ettől a jövőtől különösebb dolgokat, mint az ember szintézise amőbák sokaságából.

Úgy gondolhatja, elég messzire jutottunk szingapúri honfitársainktól. Nem is olyan nagyon. Környezetünk láthatatlan összetartása magyarázza hatalmát: felettünk azzal, hogy megvéd az idegen befolyásoktól, a külföldiek felett pedig azzal, hogy tudtuk nélkül foglyul ejti őket. Ezért van az, hogy a malajziai gyarmatlakók whiskyt isznak, és nem ópiumot szívnak. Ezért van az, hogy maga, old boy és néhányan mások, a mi nyelvünkön írnak remekműveket.

Valószínűleg ez az oka annak is, hogy diplomatáink a végsőkig tagadták a japán invázió – lehetőségét, és általában ezért olyan értetlenek és tehetetlenek a helyi gondolkodásmóddal szemben is… Úgy gondolom, mára elég ennyi. Egy következő levélben majd tudósítom a folytatásról, remélem.

Abbahagyom, megyek ellenőrizni a lőszerkészletet. Elfelejtettem a japán incidenst. Ezek is szigeten születtek. Vajon megindult már náluk a közös érverés? Nem tudom…

Őszinte szeretettel

A. Patton”

,,P. S. : A szellemi fúzió kezdetének egyik oldalát láthatja abban, hogy minden nagy tudósunk költő. Nézze meg Jeanst és Dunnet − és minden költőnk filozófus. És a filozófusok mik?… I wonder!”

X… leteszi a levelet, és megpróbálja elképzelni, mit érezhet egy náci ügynök az iromány olvasása közben. Vállat von. − Stuff and nonsense. − Újra elolvassa az utolsó bekezdéseket, s arca kissé felvidul. − Mégiscsak mond néha ez a fiú értelmes dolgokat, mikor a diplomatáinkról beszél. Bárcsak meg tudna maradni ennél!

V.

Conrad ugyanolyan meggyőződéssel és lelkesedéssel készítette tervét a propaganda megszervezésére, mint amilyet minden vállalkozásának szentelt. Tetszett neki az alkotó munka. Különös és talán perverz öröm járta át, hogy bebizonyíthatja tökéletességét a színlelés művészetében. Az általános terv készen állt. Másnap kellett bemutatnia egy titkos tanácskozáson, melyen vezető személyiségek vesznek részt. Ma este, Victory-beli irodájában az utolsó simításokat végezte, míg a másik szobából áthallatszott Miss Barter kopácsolása.

Szokása szerint Conrad többet nyújtott, mint amennyit kértek tőle. Nem szorítkozott ajánlásokra vagy tanácsokra, hanem teljes és összefüggő programot dolgozott ki.

Két fő részre osztotta, egyik a belső, másik a külső propaganda kérdéseit dolgozta fel.

A belpolitikában azt javasolta, egyesítsenek minden olyan elemet a kormány kezében, mely alkalmas lehet rá, hogy befolyásolja az embereket, és meggyőzze őket. Rövid bevezetőben bizonyította annak szükségességét, hogy az eddig elszigetelt kezdeményezésekre bízott érveket módszeresen egy irányba tereljék. A szellem területén – és a propaganda ilyen − az egység ugyanolyan fontos, mint a hadseregben a vezetés egysége. Az emberi élet és a szabadság tiszteletén alapuló doktrínát kell szembeállítani a német ideológiával. Ezeknek az értékeknek a különböző oldalait kell dicsőíteni, s átitatni velük a királyság minden alattvalóját.

A bevezető után áttekintette a cél eléréséhez felhasználható eljárások széles skáláját: az újságokat, előadásokat, politikai beszédeket, rádióadásokat, a mozit. Valamennyi tömegkommunikációs eszköz számára felvázolt egy szervezetet, az egységes irányítás függőségében, ami a tökéletes koordinációt biztosítaná. A cikkek, beszámolók, rádióadások és képek egységet kell alkossanak, mely egységnek minden eleme a maga sajátos módján emelné ki a nemzet nagyságának valamely aspektusát. Példákkal is szolgált, cikktémákat javasolt a különféle pártállású lapokba, időrendben elrendezve, hogy kihasználják a fokozatosság elvét. Felvázolta egy dokumentumfilm-sorozat tartalmát, mely részben a politikusok, részben a katonai vezetők elmondásában megrezegteti majd a legkülönbözőbb antennákat, s hozzáadja a meggyőzés „atomjait” a tömeg erkölcsi tartásához. Mindezt alapos részletességgel ki kell majd dolgozni, az általánostól a konkrét felé haladva oly módon, hogy minden különálló tény megerősítsen egy rendíthetetlen, konzisztens egységet, mely egység végül majd győzelemre vezeti az országot. A nép szellemi szintjén magától értetődővé kell tenni, hogy ez a végső győzelem az ügy nagyszerűségének következménye. Ha a tömeg ezt felfogja, egyenes arányban fog sokszorozódni az energiája.

A külföldi propagandában szintén sürgősen és alaposan át kell szervezni a módszereket, s egy egységes tengely köré kell csoportosítani őket. Különleges szervezetre lesz szükség a szellemi fegyverek kiválasztására, csiszolására és összehangolására, melyekkel rendszeresen ellátják majd a nemzet külföldön dolgozó képviselőit. Conrad kijelölte a külföldi képviselőknek adandó utasítások fő vonalait is. Kimutatta, milyen jellegű és formájú tevékenységet kell folytatni a semleges országokban, melyeknek véleménye döntő fontosságú, mivel bárhol szabadon terjed, és ezek az országok érintetlen potenciált képviselnek, mely súlyosan befolyásolhatja a háború kimenetelét. Hitler is tisztában van ezzel, s legjobb szakembereit állította rá erre a feladatra. Végül különleges ügynöki testület létrehozását javasolta az ellenséges vagy ellenséges érzelmű országokban, függetlenül a hírszerző szolgálattól, amellyel nem szabad összetéveszteni, a propagandairányítás alá rendelve, ellátva a szükséges dokumentumokkal és eszközökkel, melyekkel a tömegben kifejleszthető az ellenfél erkölcsi és fizikai fölényének érzése.

Személyes tapasztalatai jelentős segítséget nyújtottak ennek a fejezetnek a kidolgozásához. Itt sem szorítkozott a fő vonalak felvázolására, gyakran részletekbe bocsátkozott, konkrét példákkal bemutatva, hogyan vezet az apró elemek átgondolt felépítése nagy következményekhez.

Egészében véve jelentős, eredeti munka volt, de alaposan összeválogatott dokumentumok támasztották alá. Éber figyelemmel újra elolvasta, készen arra, hogy még tökéletesebbé tegye, és nem minden büszkeség nélkül állapította meg, hogy semmi ehhez mérhető nem született még Nagy-Britanniában.

Ennél tovább nem mehet a részletek kidolgozásában, míg nem tudja, jóváhagyják-e a brit vezetők az alapelveket. Elsődleges, személyes célja az volt, hogy őket, épp őket győzze meg módszerei tökéletességéről. Neki tetszenek az alapelvek. Intelligenciája, tapasztalata és tehetsége legjavát adta bele a munkába. Nem tudta, elég világosan és vonzóan mutatta-e be elgondolását ahhoz, hogy mindenki elfogadja. Ismerte az ilyen szűk körű tanácskozások hangulatát, ahol a gondolatokat jóindulatú, pártatlan, objektív emberek vizsgálják, vitatják és mérik meg, örvendezve minden új és érdekes nézőpont felfedezésén, melyre ők nem gondoltak. Conrad úgy ítélte meg, szövege képes lesz meghódítani őket.

Hosszas gondolkodás után mégis úgy érezte, túl száraz és túl szakszerű a szöveg, holott azok a magas rangú vezetők, akik a tanácsát kérték, éppen egy mélyebb és eredetibb gondolat kifejtését várják tőle. Nem hivatásos író-e, aki briliáns képzelőerejéről híres? A politikusok nem haragudnának, ha alaposan túllépné a szakszerűség szigorú kereteit. Leheletnyi romantika sem ártana. Csodálkozó érdeklődést váltana ki a politikusokból néhány, a napi gondjaikon kívül eső eszmefuttatás, ha kellő művészettel és az ő intellektusuk szintjén tudná bemutatni, megadva nekik a nagyság látszatát. Igaz, dolgozatában nem hallgatta el az eszmét, sőt úgy mutatta be, mint minden propaganda alapját. Mégis úgy érezte, nem hangsúlyozta eléggé ezt a pontot.

A szellemi elem értéke elég vonzónak tetszett ahhoz, hogy különálló fejezetben foglalkozzon vele. Nem hagyta figyelmen kívül, milyen érzékeny némelyik pozitív és higgadt ember az általános gondolatok csillogására. Ugyanakkor saját megítélése szerint is alapvető a szellemi alapelv dicsőítése. Égett a vágytól, hogy kiemelje, és szenvedett volna, ha elhanyagolásával hiányos művet alkotott volna. A szenvedély hajtotta tehetségét, hogy tökélyre fejlessze a tettetést, káromolja saját Istenét, felmagasztaljon egy hamis, aljas filozófiát, és a fény és a valóság látszatát adja kicsinyes és megvetendő gondolatoknak ezeknek a vakoknak a szemében.

Úgy döntött, ír egy előszót, melyben összefoglalja, és kiemeli a propaganda jellegét, úgy, ahogy azt el kell képzelni. Azonnal hozzá is látott.

T. S. Lawrence, az arab hadjárat hőse váratlan témát biztosított a számára, melyet művéhez méltónak érzett. Néhány nappal korábban megragadta a figyelmét egy részlet a „Bölcsesség hét pillérében”, és szakmai érdeklődéstől hajtva kimásolta. Példaként idézte arra, milyen nagy fontosságot tulajdonítanak a szellemi erőknek a legenergikusabb emberek…… Some of it − our propaganda − concerned the crowd, an adjustement of its spirit to the point where is became useful to exploit in action, and the predirection of this changing spirit to a certain end. Some of it concerned the individual, and then it became a rare art of human kindness, transcending by purposed emotions, the gradual logical sequence of the mind. It was more subtile than tactics, and better worth doing, because in dealt with incontrollables… We had to arrange their minds in order of battle just as carrefully… and as formally as other offi-cers would arrange their bodies… We must alsó arrange the minds of the enemy, so far as we could reach thern; then those other minds of the nation supporting us behind the firing line; then the minds of the enemy nation waiting the verdict; and of the neutrals looking on; circle beyond circle.”

/”Propagandánk egyik részének tárgya a tömeg. Szellemének hozzáigazítása ahhoz a ponthoz, ahol kiaknázása a cselekvésben hasznos lehet, s ennek az ingatag szellemnek a priori orientálása egy meghatározott cél felé. Egy másik rész tárgya az egyén volt, s így ez az emberiesség ritka művészetévé alakult, mely akaratlagos érzelmekkel felülemelkedik a szellem tevékenységeinek logikus és progresszív láncolatán. Ez a tevékenység finomabb, mint a taktika, és gyümölcsözőbb, mivel az ellenőrizhetetlent kezeli. Ugyanolyan körültekintően és szigorúan kellett csatarendbe állítani szellemüket, mint ahogy más tisztek a csapataikat rendezik el… Ugyanígy irányítanunk kell az ellenség gondolkodását is, amennyire csak lehetséges, majd a nemzet többi szellemét, akik a tűzvonal mögül támogatnak minket, majd a verdiktre váró ellenséges szellemeket; majd a semlegesen szemlélődőket. Egyik kör a másik után.”/

Ez a részlet csodálatosan szolgálja tervét. Egy nemzeti hős véleménye mindenképpen befolyásolja majd hallgatóit, és szinte legendásan regényes személyisége bizonyára hatásosan felkelti majd az érdeklődést. Annyira szeretett volna egy váratlan bevezetővel rajtaütni a hallgatóságán, hogy egy pillanatig habozott, ne vegye-e kölcsön mestere, Adolf Hitler néhány kedvenc képét a szellemek formálásáról. Az ő elméletei már bebizonyították hatékonyságukat, és bizonyára nem tilos háború idején a jó ügy szolgálatába állítani őket. Rövid gondolkodás után mégis a fenti idézet mellett döntött. Őszinte tárgyilagosságukban a gentlemanek bizonyára készek lennének elismerni az ellenfél eljárásainak értékét, azonban az „Ész hét pillére” nagyobb tiszteletnek örvend a szemükben, mint a Mein Kampf. A gondolat, amit ki akar fejteni, ebben a részletben is majdnem ugyanolyan teljességgel megmutatkozik, mint a Führer beszédeiben. Miután rövid kommentárt fűzött hozzá, kidolgozta a szívének kedves témát.

Ebben a háborúban az ellenségnek van egy tana, a rasszista tan, egy idea, a német nép emberfelettiségébe vetett hit. Bármilyen önzőek és hamisak is ezek a tételek, szellemi összetartó erőt biztosítottak az ellenséges tömegnek, amit a náci vezetők szüntelenül gondosan szítottak is, és amelynek nem kis szerepe volt kezdeti sikereikben.

Megállt, felmérte minden kifejezésének súlyát, aztán tovább írt.

„Mit látunk ebben az országban, uraim? A megtiszteltetés, hogy a bizottság a tanácsaimat kéri, kötelességemmé teszi, hogy ne hallgassam el, mit tartok egyik gyönge* pontunknak. Nekünk is megvan a doktrínánk. Szellemünknek megvannak az ideáljai, melyekkel össze sem mérhető a nácik önkényes credója. Ideálunk az emberiség magasabb rendű hivatásába, s nem egy szektába vetett hit. Hitvallásunk az emberi értékek hirdetése és a személyi szabadság tisztelete, mely nélkül az ideált nem is lehetne megvalósítani. Mindezt, uraim, tudjuk, s érezzük, hogy ezek az igazi értékek, mert egyetemes értékek. Azonban, talán éppen mert túlságosan is meg vagyunk győződve róluk, fölöslegesnek érezzük. Hogy terjesszük a tömegben, s nem helyénvalónak, hogy ismételgessük ennek a számunkra magától értetődő igazságnak ezernyi aspektusát. Ez hiba, uraim. Tévedünk. Hallgatásunkkal vagy a minden tüzet nélkülöző néhány száraz megállapításunkkal nem tudjuk fenntartani a népben a kollektív lelkesedést, mely egyedül biztosítja az erkölcsi felsőbbséget…”

Ennél a témánál elidőzött, felidézve minden tapasztalatát a tömegpszichológiában. Ellene vethetnék, hogy a szabad és civilizált népek polgárai ösztönösen ismerik ezeket az értékeket. Ez tagadhatatlan. Pontosan ebben áll az alapvető különbség a minden részletében a nemzeti szocialisták alkotta álgondolat és a mi világunk tisztán emberi, természetes filozófiája között. Egy érzés azonban zavaros marad, és elveszti erejét, ha nem jut kifejezésre. Egy igaz gondolat, mely lebecsüli a szavakba foglalást, átmenetileg kevésbé hatékony lehet, mint egy percenként elismételt hazugság. Az ellenség Európában elért sikerei jól illusztrálják ezt a megállapítást; nagy részben a propaganda ördögi ügyességének voltak köszönhetők. Első hódításaikban az eszme hatalmának tipikus példáját kell látni, bármi legyen is az az eszme: a Rajna menti országokat, Ausztriát, Csehszlovákiát, sőt még Franciaországot is megszállták.

Fejtegetésének ezen a pontján furcsa módon Patton néhány mondata bukkant fel az emlékezetéből, s anélkül, hogy tudatában lett volna, barátja gondolatai is belekeveredtek a tanulmányába.

„Hitler úgy gondolta, hogy tanai még ezt a királyságot is megfertőzhetik, s kényére kedvére kiszolgáltathatják neki. A Rauschning által nyilvánosságra hozott néhány beszéd semmi kétséget sem hagy efelől. Ezen a ponton, uraim, tévedett. Az ország légkörében, népünk szellemében van valami súllyal nem mérhető, ami ellenáll a külföldi fikciók áradatának. Anélkül, hogy bármit is tennénk, környezetünk magától elutasítja a behatolásukat. Talán ennek a jellemszilárdságnak az okai a többi népénél előrehaladottabb fejlettségében keresendők.

Még egy okkal több, hogy megerősítsük ezt a szilárdságot azzal, hogy napvilágra hozzuk, és minden ember tudatába bevéssük. Ha a hazugság propagálása eredményekhez vezetett, mekkora hatást remélhetünk, ha művészien terjesztjük az örök igazságot, melyért küzdünk.

A doktrina, az eszme − foglalta össze – létezik nálunk is. Megvan az alap, s csak megnyilatkozásra vár. Nem megalkotnunk kell, csak ki kell aknáznunk a hatalmát. Formai munka, mely csak kevés figyelmet és némi pszichológiai érzéket igényel. Megbocsáthatatlan hiba lenne, ha nem használnánk ki ezt a fegyvert is a győzelem érdekében. Szemünkben az eszme dicsősége a propaganda szent célja, s ennek tudatában dolgoztuk ki programunkat.

Ha belső sugallatára hallgatott volna, bővebben kifejtette volna ezt a részt. Józan esze úgy döntött, eleget írt ahhoz, hogy elkábítsa hallgatóságát, s legyen min gondolkozniuk. Itt abba is hagyta a gépelt szöveget, melyet majd a bizottság tagjai közt kell szétosztani. Az elolvasást követő vitában majd szóban ad kiegészítő magyarázatokat.

Újra elolvasta beszédét, most már náci ügynöki tudatával. Nem talált benne egyetlen hibát sem. Tökéletesen elégedett lehetett a szövegből kivilágló meggyőződés látszatával. Ugyanakkor valami furcsa és kellemetlen érzés vegyült elégedettségébe, mint valami néma aggodalom, német lelkének nehezen megfogalmazható lelkiismeret-furdalása, mely szemére veti a meggyőződésnek ezt a látszatát.

Sokáig tűnődött. Mikor szánják már végre rá magukat a főnökei, hogy igénybe vegyék? A terep készen áll. Ez a paradox helyzet nem tarthat örökké. Néha előfordul, hogy nyugtalanítani kezdi személyiségének egy-egy belső rezdülése.

Erővel elhessegette ezeket a gondolatokat, melyek csak árthatnak küldetése teljesítésének. − Végül is semmi sem sürget. Az idő csak erősíti a helyzetemet − gondolta.

Visszatérve a valóságba, észrevette, hogy már majdnem éjfélre jár.

– Joan! − szólította a lányt.

– Sir? − Jött elő Miss Barter a szomszédos irodából. Conrad komoly, szinte atyai tekintettel nézett rá.

– Joan, igazán sajnálom, hogy ilyen későn még munkát adok, de tovább tartott, mint gondoltam, és holnap délutánra feltétlenül szükségem lesz erre az anyagra, sőt már délre, arra az esetre, ha lennének javítások. Gondolom, Gordon elmondta, miről van szó.

– Elmagyarázta, Sir. Azt mondta, álljak az Ön rendelkezésére, és tegyek félre mindent, amit neki csinálok.

– Fogja, Joan! Ügyeljen a formára, mint mindig. Nem tudom, mondta-e Gordon, de ez a munka nagyon fontos, és szigorúan bizalmas. Azért bízom magára, mert magát ismerem, és megbízom magában, de tudnia kell, Joan, hogy inkább magam gépelném le, mint hogy kiadjam más gépírónőnek. Tekintse szigorúan titkosnak, ne beszéljen róla senkinek. Érti, Joan, ugye?

– Értem, Sir.

Megszámolta a lapokat, és rövid számítást végzett.

– Ha kívánja, Sir, be tudom fejezni még ma éjjel. Három vagy négy órára van szükségem.

– Erre nem is mertem megkérni, Joan. De ha nem túl fáradt, nagyon örülnék neki. Üljön ide!. Majd közben javítok, így időt nyerünk.

– Thank you, Sir − mondta Miss Barter.

Áthozta az írógépét, és leült Conraddal szemben, zavarodottan a megbecsülés ekkora áradatától. Részt venni egy fontos és titkos munkában, s mindezt ideálja árnyékában. El is felejtett telefonálni a barátjának, hogy elmagyarázza, kötelessége miatt kénytelen lemondani a ma éjszakai találkozót.

Várakozás közben a fiatal repülős hadnagy azon gondolkozott, milyen kérdéseket kellene feltennie, hogy ne keltse fel a lány gyanakvását, de kielégíthesse Duncan kíváncsiságát. Duncan azóta volt a főnöke, amióta egy sebesülés miatt meg kellett válnia a légierőtől. Új foglalkozása néha érdekes kalandokba sodorta, de ez a mostani munka egyáltalán nem tetszett neki. Azzal vigasztalta magát, hogy háború van, és Joan elég kellemes társaság. Nem avatták be az istenek titkaiba, s Duncan csak annyit magyarázott el, hogy William Conradot valami mesterkedés fenyegeti, amitől a szolgálat meg akarja védeni. Ehhez pontos információkra van szükség. Nem erőltette az agyát, engedelmeskedett.

Mivel barátnője még mindig nem érkezett meg, elfogyasztotta az ajándékba hozott bonbonokat, hogy elűzze türelmetlenségét. Mikor befejezte, olyan gyorsan elaludt, hogy még megharagudni sem maradt ideje.

VI.

J. R. Beckett a szobájában dolgozik.

J. R. Beckettnek nincs irodája, és nem köti a munkaidő. A dekódoló szolgálathoz tartozik, ám ez a függés semmiféle megszorítást nem jelent fantáziája számára. J. R. Beckett egyike a „… minden rendelkezésre álló eszköznek”, amit X… említett a szolgálatnak írt feljegyzésében. Mikor X… szokásától eltérően piros ceruzával aláhúzta ezt a mondatot, J. R. Beckettre gondolt. Sosem találkozott vele − minek is? −, de hírből ismeri.

J. R. Beckett fegyvere ebben a háborúban a tisztánlátás, ellensége pedig az elrejtőző gondolat. A dekódoló szolgálatnak számos éles szemű szakértője van, akiknek bravúros teljesítményei, ha a nagyközönség számára homályban is maradnak, igen komoly következményekkel jártak. Nem sok olyan irat akad, amiből ne tudnák kihámozni a rejtett értelmet. Ügyességük alapja a tapasztalat, megszámlálhatatlan hagyományos rejtjelezés ismerete, a türelem, amivel egyre újabb és újabb kombinációkat dolgoznak ki, az azonos természetű üzenetek ismétlődése, a pszichológiai érzék és még számtalan más tényező.

Tudásuk néha mégis csődöt mond. A gondolat rejtve marad, az üzenet érthetetlen. Ilyenkor, ha az ügy fontos, a szolgálat főnöke néhány titokzatos egyénhez fordul, akik a különleges esetekre fenntartott tartalékot jelentik. Kevesen vannak. Londonban pillanatnyilag hárman. J. R. Beckett hármuk egyike, de a legnagyobb tisztelet őt övezi.

J. R. Beckett középtermetű férfi, közepes testalkatú, s az agykoponyája mérete sem sejtet természetfeletti képességeket. Eszik, mint mindenki, alszik, mint mindenki, whiskyt és sört iszik, mint mindenki. Nem iszik túl sok kávét. Nem él morfiuminjekciókkal. Nem szív ópiumot, pipázni is alig pipázik. Nem rajong mértéktelenül a zenéért. Közepes sakkjátékos. Valaha érzett némi vonzódást a matematika iránt, de nem folytatta tanulmányait, mert tanárai előre

megjósolták, hogy logikai érzék híján semmire sem vinné ebben a szakmában. Gyakran tisztán látta a feladat megoldását, mely az ő számára magától értetődőnek tűnt, de képtelen volt racionális magyarázatot adni rá, vagy szigorú gondolatmenetben eljutni a feltételezéstől a következtetésig.

Valamikor J. R. Beckett szerény állást töltött be az egyik minisztériumban. Pontosan ellátta feladatait, de semmi olyat nem tett, ami felkelthette volna főnökei figyelmét, sem jót, sem rosszat. Most kiváltságos helyet foglal el a dekódoló szolgálatban, és olyan hírnévre tett szert, ami csak fontos tényeken alapulhat. X…, aki egyébként még a rendkívüli munkáknál is elengedhetetlennek tartja a pontosságot és a fegyelmet, X… kiadta az utasítást, hogy J. R. Beckettet mindig hagyják kénye-kedve szerint dolgozni, azonnal és ellenkezés nélkül bocsássanak a rendelkezésére minden információt, amire csak szüksége van, és fizessék meg olyan bőkezűen, hogy ne legyenek anyagi gondjai. X… mindezt elmondta, és le is írta. Ha megtette, jó oka volt rá, s az a néhány ember, aki tisztában volt Beckett tehetségével, nem is találta eltúlzottnak az intézkedéseit.

Ha egy üzenet még a legjobb szakembereknek sem hajlandó feltárni a titkait, elküldik J. R. Beckettnek, aztán megfeledkeznek róla, egész addig, míg csak át nem adja kutatási eredményeit. Az anyagot eljuttatják hozzá − ő maga ritkán mozdul ki – egy dosszié kíséretében, mely összefoglalja az ügynökök eddigi munkáját, habozásaikat, kétségeiket és sikertelenségük lehetséges okait. Az üzenet és a dosszié meghatározatlan idő múlva érkezik vissza, néhány óra vagy akár több hét után, J. R. Beckett következtetései kíséretében. A következtetések pozitívak vagy negatívak lehetnek. A pozitív esetek bőségesen indokolják a megbecsülést, amelynek örvend.

J. R. Beckett a szobájában dolgozik.

A szobája egyszerre iroda, könyvtár és dokumentációs központ. Mióta a dekódoló szolgálatnak dolgozik, szakmai önérzetből rászánta magát, hogy megtanulja a kollégái által használt módszereket. Bár első sikereit kizárólag természetes képességeinek köszönhette, elengedhetetlennek érezte, hogy kiegészítse őket a többiek ismereteivel és 1 tapasztalataival. Elsajátított minden eljárást, ami oly kedves azok szívének, akik szeretnek az ilyen típusú rejtvényekkel bíbelődni. Megtanult több idegen nyelvet. Nem beszéli őket folyékonyan, de szellemükből eleget magába szívott ahhoz, hogy irányítani tudja kutatásait szókészletük labirintusában. A birtokában lévő rengeteg szótár és nyelvtankönyv feleslegessé tette az ennél teljesebb tudást. Elsajátította az összes klasszikus kódot, de itt sem törekedett a részletek megjegyzésére. Jegyzeteket készített. Ami fontos lehet, azt kézzel írott füzetekben foglalja össze. Ezeket a szerzeményeit alkalomadtán használja is. A szerszámok néha szükségesek, de soha nem elegendőek. Legszebb sikereit valami veleszületett érzéknek köszönhette, amin a tanulás alig változtatott.

Ez a valami megmérhetetlen és nehezen meghatározható. Őmaga sem nagyon érti, mi is ez. Ha erény, akkor nagyon összetett. Bizonyára nagy része van benne annak, amit matematikatanára megvetően megérzésnek nevezett. Hozzáadódik egy adag képzelőerő, képzelet, mely nem az irrealitás birodalmában működik, nem egy költő képzelete, de szokatlan irányokba képes haladni, az igazság és nem a fikció felé. Gondosan boncolgatva ezt az erényt, mélyebb pszichológiát − érzéket vagy szerzett tudást is felfedezhetnénk benne, mely lehetővé teszi a számára, hogy tudja − érezze? meghatározza? kitalálja? lássa? − a priori ismerje, gyakran nagy pontossággal, milyen módszerrel kellett gondolkozzon egy adott intelligencia az adott körülmények között, és a következményeket, melyek a feladvány alapjául szolgáló szavak kiválasztásából erednek.

J. R. Beckett a szobájában dolgozik.

Foglalatossága pillanatnyilag abból áll, hogy kis lépésekkel fel-alá sétál egyik faltól a másikig. Úgy döntött, aznap nem megy el otthonról, s házikabátba bújt. A köntösben nincs semmi különleges, egyszerűen csak kopott. Vacak katonai cigarettát szív. Asztalán hever annak a levélnek a másolata, amit Conrad néhány nappal ezelőtt kapott. A „szigorúan bizalmas” jelzetű kísérődossziéban kevés magyarázatot talál. Néhány sorban leírják a címzett személyét és megemlítik, hogy a feladó és a címzett közt látszólag nincs semmiféle kapcsolat. − Ez az egyik ok, mely arra készteti X…-et, hogy rávesse magát az iratra. − Összefoglalják a már elvégzett vizsgálatokat, melyek semmire sem vezettek. A végén jelzik, hogy bár a „felelős hatóság” úgy döntött, minden eszközzel folytatni kell a nyomozást, nagyon is elképzelhető, hogy a nyom hibás, és az üzenet teljességgel ártalmatlan.

Az utolsó mondatot újraolvasva J. R. Beckett dühösen legyint. Előfordul, hogy két hetet szenved egy szöveggel, alig engedélyezve magának néhány óra alvást, de szereti tudni, milyen területen mozog. A cél a titok mélyére hatolni, s ettől élesebbek lesznek a képességei. Az a perspektíva, hogy talán nincs is titok, hideg zuhanyként hat rá, megbénítja az igazság felé hajtó lelkesedését. Szidja magában azt a vezetőt, aki a megjegyzést írta. Egy szakembernek ennyit igazán tudnia kellene! Megfogadja, hogy ha egy nap ő kell utasításokat adjon másoknak, hát azt kevésbé elkedvetlenítő módon fogja tenni. A felelős hatóságra gondol, és kíváncsi, vajon az helyeselné-e ezt a formát.

J. R. Beckett még nem rázta le magáról levertségét, mikor csöngetnek lakása ajtaján, ha egyáltalán lakásnak lehet nevezni az egy szobából, fürdőszobából és előszobaként is szolgáló miniatűr konyhából álló egységet. J. R. Beckettnek szerények az igényei. Iratait gondosan elrakja a fiókba, ráfordítja a kulcsot, zsebre teszi, és siet ajtót nyitni.

Nincs alkalmazottja. A konyhán át kimegy, és beengedi a látogatót. Mr. Jones az.

J. R. Beckett már találkozott Mr. Jones-szal. Míg X… árnyékban marad, titkárának szükségszerűen vannak személyes kapcsolatai. Emlékszik a külsejére. Nem ismeri pontosan a tevékenységét, és nem is érdekli. Tudja azonban, hogy szerepe igen fontos, bár nem áll az első sorban, s a „felelős hatóság” bizalmát élvezi. Beckett minden fölösleges szó nélkül bevezeti a szobába.

Mr. Jones belevág látogatása témájába. Pontos fogalmakkal fejezi ki magát, mindazzal a súllyal, amit a nagyok bizalma kölcsönöz neki, de ugyanakkor a J. R. Beckettet megillető mély tisztelettel is.

– A G.Y. 22-es ügy tárgyában jöttem. A dekódoló ma átadott Önnek egy levelet.

Az is Mr. Jones feladatai közé tartozik, hogy tudjon róla, mi történik az X…-től közvetlenül vagy közvetve függő szervezeteken belül. Nem bocsátkozhat mindig részletekbe, de az az érdeklődés, amit főnöke a G.Y. 22-es eset iránt tanúsít, arra késztette, hogy lépésről lépésre kövesse a fejleményeket.

J. R. Beckett megerősíti, hogy megkapta az iratokat. Mr. Jones folytatja.

– A főnök úgy gondolja, hogy a levelet kísérő feljegyzés talán nem elég világos.

J. R. Beckett hegyezi a fülét. Kezd érdeklődni.

– A főnök különlegesen fontosnak ítéli az ügyet, annyira fontosnak, hogy nem habozott szokásától eltérően a dekódoló szolgálat fölött átnyúlva, közvetlenül beavatkozni, és ideküldeni engem, hogy élőszóban elismételjem az utasításait.

Mr. Jones felidézi X… szavait. Ösztönösen utánozza meggyőző hanghordozását.

– Azt mondta: Mondja meg neki, hogy a kezében lévő levélnek VAN két jelentése. Mondja meg, hogy TARTALMAZ titkos üzenetet, s a szakemberek dolga, hogy, megfejtsék. Ebben tökéletesen biztos vagyok, s olyan okaim vannak, melyek nem tartoznak senkire. Ezt bízta rám, hogy elismételjem. Attól félt, hogy a dekódoló nincs eléggé meggyőződve a levél fontosságáról.

– Biztosan nincs. A kommentár azt a benyomást kelti, hogy a levél valószínűleg ártalmatlan. Mondja meg a főnöknek, hogy megértettem, és minden lehetségest megteszek.

J. R. Beckettet elborítja a csodálat a felelős hatóság éleslátása és pszichológiai érzéke iránt. Mr. Jonest is csodálja, s gondolatban jegyzeteket készít jövőbeni viselkedéséhez, ha egy napon majd egy vállalat első embere lesz. Nem,maradt más dolga, mint ismertetni a részleteket, melyeknek − amennyire lehet teljes − közléséhez X… ragaszkodott. Ismerteti őket, majd jókívánságok kíséretében távozik.

Néhány perccel Jones távozása után újabb csengetés zavarja meg J. R. Beckettet a gondolkozásban. A telefon. Ismeretlen hang szólal meg.

– Beckett? Találkozott Jonesszal? Óvatosság. J. R. Beckett nem válaszol. A hang parancsolóan folytatja.

– Itt Jones főnöke. Tudni akarom, beszélt-e magával, és maga jól megértette-e. A maga szájából akarom hallani, hogy a gondolataiban nincs kétség, bármit is hallott korábban a minket érdeklő ügyről. Érti, Beckett?

J. R. Beckett kissé meghatottan elmosolyodik.

– Minden tökéletesen világos, Sir. Azt vélem érteni, hogy pozitív eredményt kíván.

A hang kevésbé parancsolóvá, de meggyőzőbbé válik.

– Úgy van, Beckett, pozitív eredményt. A helyzet az, hogy nem tudom eléggé hangsúlyozni ennek az ügynek a fontosságát. TUDOM, hogy nem világos, és RAGASZKODOM hozzá, hogy megvilágítsam. Ért engem, Beckett?

Amint a szakértő biztosítja, hogy megteszi, ami tőle telik:

– Ez az, Beckett, mindent ami magától telik, sőt egy kicsivel többet. Maga meg én tudjuk, mit jelent ez, és szavamat adom, hogy megéri a fáradságot… Good bye, Beckett, és sok szerencsét!

Ez is X… egyik módszere a szolgálatban, és mivel módszerei eredményesnek bizonyultak, méltónak ítéltetett a fővezérségre.

J. R. Beckett a szobájában újult hévvel lát munkához. Most már érzi a nagy tettek véghezviteléhez elengedhetetlenül szükséges lelkesedés első jeleit. Áttekinti az összes részletet, amivel Mr. Jones szolgált. Újra elolvassa a dekódoló feljegyzését és a kollégáitól kapott információkat. Úgy véli, pillanatnyilag semmi hasznukat nem veheti. Minden elemet elrendez az agyában, majd átmenetileg elfelejti, tudva, hogy a kellő pillanatban előhívhatja őket. Megtisztítja az asztalt a zavaró iratoktól, és csak a levelet hagyja elöl. Lassan, hangosan felolvassa.

VII.

Minden szabad nép kedveli a „konferenciákat”. Az afrikai négerek, a kínaiak, a franciák és az angolok különösen ínyencek. Az angolszász elme azonban szinte ellentétes jelentést tulajdonít ennek a szónak a barbár népek felfogásához képest. A különbségek nagyon mélyek. Gentlemanek között egy konferencián az ötleteket VALÓBAN megvizsgálják. Minden résztvevőt KÜLÖN felkérnek, hogy fejtse ki őszinte véleményét. Egy konferencián ritkán ül össze tíznél több ember. A hallgatók megpróbálják IGAZÁN követni az előadó gondolatmenetét, félretéve saját érzelmeiket, és igyekeznek MEGÉRTENI nézőpontját. A felszólalások közti szüneteket a gondolkodás csendje tölti ki. Miután mindenki hozzászólt, döntést hoznak, azt a döntést, amely a vitában a leghasznosabbnak mutatkozott.

Háború idején a brit „konferencia” a beavatottak közti titkos gyűlések emelkedett, majdhogynem vallásos jellegét ölti. Az irányítás minden szintjén megtalálható, a hadseregben éppúgy, mint a polgári közigazgatásban. A fajta szelleméhez elengedhetetlen a kis és a nagy döntésekben egyaránt. Semmi jó nem származhat belőle a Birodalom számára, ha a gentlemanek lemondanak erről az előzetes szellemi tanácskozásról vagy megvetik annak rituáléját: A Prince of Wales elsüllyedt a tengerben, mert a repülősök, akiknek a feladata lett volna, hogy megvédjék, reggeli teájuk mellett késlekedtek, és a Távol-Kelet legerősebb tengeri bázisa képtelen volt akár egyetlen ágyúját is a szárazföld felé fordítani.

A konferencián, melynek során Conradnak be kellett mutatnia programját, Sir Middletown, a propagandaminiszter elnökölt. A miniszter mellett a titkos bizottsághoz tartozott még négy közvetlen munkatársa és a sajtó képviseletében Gordon, akit, mint a legbefolyásosabb újság igazgatóját hívtak meg.

Sir Middletown röviden vázolta a problémát.

– A Királyság hadseregeit elkerülhetetlen támadások érték minden fronton; a távol keleti helyzet különösen…

Mindannyian visszagondoltak a Birodalom legújabb híreire. Annyira nyomasztóak voltak, hogy Churchill elkerülhetetlennek ítélte, hogy ő maga jelentse be őket, és magyarázatot adjon Szingapúr elestére anélkül, hogy csökkenteni próbálná a csapás súlyosságát: a japánok kezében van a világ gumitermelésének 80%-a, a burmai rizs, a malajziai ón. Az óceánon India és Ausztrália minden oldalról fenyegetett. Nyolcvanezer ember fogságban van Szingapúrban, a halálnál is rosszabb sorsnak kiszolgáltatva. Conrad Pattonra gondolt, és elszorult a szíve.

– A balszerencsés körülményeknek ez a sorozata − folytatta− a miniszter − egyes elmékre kedvezőtlen hatást gyakorolt. Ahogy az ebben az országban szokásos, egyetlen rossz hírt sem tartottak titokban, és a kormánynak most védekeznie kell a kritikákkal szemben. Mi tudjuk, hogy a győzelmet csak súlyos áldozatok árán szerezhetjük majd meg, azonban meg kell őriznünk a nemzet erkölcsi tartását. Máris feltűntek az elbátortalanodás jelei a középosztály és… hinnék-e, uraim, főként az elit köreiben, amelyhez van szerencsénk tartozni. Nem akarok általánosítani, ezek még csak kivételek. Azonban nem kevesebb a feladatunk, mint csírájában elfojtani a pesszimista irányzatokat. Olyan csata ez, melyet mindenáron meg kell nyernünk. Ahhoz, hogy sikerrel vívjuk meg a harcot, szinte ellentmondásos értékekkel rendelkező emberekre van szükségünk: harci kedvre, pszichológiai érzékre, jó kifejezőkészségre. Aki most fog felszólalni, Mr. Conrad, ilyen ember. Mint katona, mint író és mint újságíró, egyedülálló bizonyítékát adta érdemeinek. Jelentős tapasztalatokat szerzett külföldön a hasonló kérdésekben, és a miénktől eltérő módszereket is tanulmányozhatott. Uraim, egyet fognak érteni velem abban, hogy jobb tanácsadót nem is választhattunk volna. A hízelgő bemutatást helyeslő moraj követte. Conrad várt egy percet, míg a Sir Middletown által kifejtett gondolatok leülepednek, majd felolvasta bevezetőjét különös kiejtésével, mely csak még jobban kihangsúlyozta a szöveg eredetiségét.

A felolvasást követő csend nem a közöny, hanem a komoly szellemi erőfeszítés csendje volt.

– Tudja − mondta végül a miniszter titkára −, tudja, bizonyára van benne valami.

– Valami? − kontrázott Gordon. − Én inkább azt mondanám, több ész van abban, amit most hallottunk, mint az összes szamárságban, amit az újságok két éve összeirkálnak, kivéve természetesen a Victoryt.

Sir Middletown halkan odasúgta a titkárának:

– Be kell vallanom, megragadott ez a magas rálátás. Ez a fiú érti a dolgát, és tudja, hogy adja elő.

– Az a történet az egyszemű békáról – vélekedett Lord Gadwin, a gyűlés legidősebb tagja −, az a történet az egyszemű békáról… hát, lesz min gondolkoznunk.

Egy, a biológiából kölcsönzött példáról volt szó, amit valaha Patton hozott fel annak illusztrálására, hogyan hat a környezet az egyénre, és amit Conrad az utolsó pillanatban még beleillesztett előadásába, a szellem területére kivetítve. Úgy gondolta, a konkrét jelkép megragadja majd azokat is, akiket az absztrakciók hidegen hagytak. „Helyezzünk egy békatojást bizonyos kémiai anyagokat tartalmazó környezetbe, és az embrión egy szem fog kialakulni a homloka közepén, két szimmetrikus helyett.” Ugyanígy a gondolatok befolyásának hatására az agyak is módosíthatják működésüket. A propaganda célja, hogy ezt a működést a hasznos irányba terelje.

A többiek semmit sem szóltak, kivárták, míg meghallják a lényeget. Álmodozó csendjük mégis kedvező figyelmet tükrözött. A miniszter kifejtette a hallgatóság véleményét.

– Azt hiszem, a lényegben egyetértünk, Mr. Conrad. Ha jól értettem, arról van szó, hogy olyan szellemi hatalmat építsünk ki a világban, hogy még maguk az átkozott Fritzek is meg legyenek győződve az erényeinkről, saját méltatlanságukról és jó ügyünk elkerülhetetlen győzelméről.

– Pontosan. Amikor elérjük ezt az eredményt, megnyerjük a háborút.

A bizottság tagjai nagyra értékelték ezt a rövid, humort sem nélkülöző választ, és diszkréten hangot is adtak elégedettségüknek.

– Most pedig, uraim… hallgassuk meg, mit javasol Mr. Conrad a cél eléréséhez.

Conrad folytatta a felolvasást. Sikerült kiemelnie a fontos bekezdéseket, hangsúlyozni a festői részleteket, mindenről eleven képet festeni, és mindvégig ébren tartani a feszült figyelmet. Minden gentlemant meghódított, s mikor a felolvasás végén kijelentette, kész megvitatni minden nem teljesen világos pontot, már látszott, hogy terve nem fog komoly ellenállásba ütközni.

– Mindig mondtam, hogy ennek a fiúnak a kisujjában több intelligencia és józan ész van, mint az egész kormányban − mormolta maga elé Gordon.

Ennek ellenére hosszú vita kerekedett. Mindannyian ragaszkodtak hozzá, hogy igazolják a konferencia célját, ne hagyjanak agyukban egyetlen homályos pontot sem, és megjegyzéseikkel bizonyítsák, hogy mindent megértettek. Conrad minden észrevételre megfelelt. Az érthetőség és a lendület, mellyel a kívánt magyarázatokat megadta, aznap este jelentősen megnövelte az iránta érzett tiszteletet. Belemelegedett a vitába, és miután megnyerte hallgatóságát, olyan érveket is megengedett magának, melyeket habozott leírni.

Miután Lord Godwin kétségének adott hangot azt a lehetőséget illetően, hogy a propaganda, bármilyen ügyes legyen is, átformálhatja egy olyan mélyen fanatizált nép véleményét, mint a német, Conrad Adolf Hitler néhány beszédét idézte, ahogy azokról Rauschning beszámolt.

– Az uralkodás mindig egy erősebb akarat rákényszerítése a gyengébb akaratra. Mit teszek, hogy akaratomat rákényszerítsem az ellenfélre? Azzal kezdem, hogy összezavarom, és megbénítom a saját akaratát. Megzavarom, és odáig juttatom, hogy kételkedni kezdjen önmagában. Az ellenfél keringési rendszerébe idegen testek jutottak, állandósultak, és olyan morbid állapotokat váltottak ki, melyek végül oda vezettek, hogy felborítják a páciens ellenállását…

Hosszan magyarázta az ellenfél propagandájának e fejezetét. Lord Godwin megjegyzése helytálló volt. A munka nehéz és kényes lesz. Azonban nem létezik olyan lélek − bármennyire is kötődjön egy eszméhez −, mely ne lenne idővel fogékony az ellentétes gondolatok befogadására − emlékezetében még élénken élt a német filozófusok emléke. Igaz, hogy a német tömeget fanatizálták, és egy frontális támadás nem rendítené meg. E téren túl nagy a náci párt előnye, a tömeg kritikai érzéke pedig nem elég fejlett ahhoz, hogy a két tan közvetlen összehasonlításával meg lehetne győzni. Ravaszkodni kell, alattomban haladni, ahogy azt maga Hitler is tette, hogy megszerezze a hatalmat és ráerőszakolja magát Európára; elkerülni − ez is a Führer mondata volt −, elkerülni minden érvet és cáfolatot, mindent, ami teret enged a vitának és a kétségeknek; saját fegyvereivel kell legyőzni az ellenfelet. A különleges ügynöki testület, melynek létrehozását javasolta, a kezdő lépéseknél nem elvi állításokkal dolgozna, hanem sugalmazásokkal, burkolt célzásokkal, semlegesnek tűnő, ám gondosan megtervezett beszámolókkal. Ezeket a beszélgetéseket mindenütt folytatni kell, ahol a nép gondolkodása megmutatkozik: a boltokban, az utcán, a kávéházakban, az éttermekben.

Lord Middletown konkrét példákat kért. Conrad ezzel is szolgált.

– Egy ügynök levelet kapna egy állítólagos barátjától, aki Angliában hadifogoly. Ez a barát nem panaszkodik. Megfelelően bánnak vele, a napi élelmiszer adagja bőségesebb, mint a Wehrmacht katonáinak fejadagja. A fogoly tiszteknek nem kell dolgozniuk. Ezek a híresztelések azután mennek a maguk útján. Más forrásokból is megismétlik őket, a foglyok gondosan megfogalmazott leveleiben. Mindig találni embert, aki megírja őket; egyébként sem kérnének tőlük mást, mint hogy az igazat írják. Egy másik ügynöknek lenne egy rokona, aki egy angolhoz ment férjhez. Szabadon hagyták és nem zaklatják, és a leveleiben, melyeket egy semleges országon keresztül továbbít, szánalmát fejezné ki a német nép szerencsétlen helyzete miatt, sajnálkozva, amiért nem tud szerettei segítségére sietni. Hivatalos rádióbeszélgetések tennék még hihetőbbé az egyébként teljesen pontos tényeket.

Végül ezer részlet tenné lépésről lépésre kedvezően fogékonnyá a tömeget a közvetlen „igehirdetésre”. Ekkor már a siker útján járnánk. Türelem, taktika és ügyesség kérdése a dolog.

Ebben az országban, épp ellenkezőleg (nem azt mondta, hogy Angliában, hanem „ebben az országban”, in this country… Ez a kifejezés anélkül, hogy tudatában lettek volna, kedvezően befolyásolta hallgatóit. Sem ők maguk, sem Churchill nem alkalmazott soha más formulát, ha a minden szabadságok hazájáról beszélt), ebben az országban, ahol fejlett az értelem, semmi akadálya nincs, hogy ne körmondatokkal jussunk el az igazsághoz. Az emberi méltóság érzése senkit nem rémíthet meg.

A konferencia végéhez közeledett. Az utolsó kételyt Lord Godwin fogalmazta meg félénken. Aggasztotta az agyaknak ez az enyhén fasiszta jellegű irányítása. Nem fogadta el a lelkek ellentmondásait, s ilyen ellentmondást látott ennek a propagandának a formája és a személyes szabadságról alkotott saját elvei között. Összességében ez azt jelentené, hogy liberális nézeteket abszolutista módon terjesztenének. Nincs ebben valami megdöbbentő?

Conrad szenvedett a gyerekes finomkodás fitogtatásától egy ilyen komoly órában.

Majdnem visszavágott; „Úgy hiszi tehát, hogy van értékmegegyezés a mi cselekedeteink és másokéi között?” − de aztán időben visszanyelte ezt a nietzschei mondást, s megelégedett azzal a válasszal, hogy nem a fasiszta módszerek másolásáról van szó, de értelmetlen és bűnös lenne, ha nem fordítanának annyi gondot az igazság bemutatására, mint az ellenfél alakoskodására.

Az öreg lord erre nem tudott mit felelni. A továbbiakban a többiek elfojtották bizonytalan aggályait. Conrad lelkesedése átragadt rájuk. Meggyőzte, megszédítette őket, és már türelmetlenül várták, hogy hozzáfogjanak a terv megvalósításához. A miniszter rövid beszédben mondott köszönetet az előadónak, és kijelentette, hogy a programot minden valószínűség szerint egészében jóváhagyják, és soron kívüli intézkedéseket hoznak a végrehajtás beindítására. A konferencia véget ért.

Conrad gyalog ment haza, a sikertől elkápráztatva. Pár lépésnyire az otthonától egy árnyék tűnt elő a ködből, és komolyan köszöntötte.

– Good evening, Sir.

Mr. Malone volt az, a házmester.

– Good evening, Mr. Malone.

Egymás mellett lépkedtek a kapuig. Conrad sosem tudta meghatározni, mi olyan meglepő Mr. Malone-ban. Az egész személyiségéből valami idegenség áradt, fizikailag rossz érzést keltve Conradban, s idegesítette, hogy nem érti az okát. Ugyanolyan fizikai rosszullétet váltott ki belőle, mint a nyomorékok vagy torzszülöttek látványa.

Pedig a házmester külsejében nem volt semmi torz vagy abnormális. Erről alapos vizsgálattal újra meggyőződött. Hat lábnyi magassága, természetes mozdulatai és kimért beszéde inkább belső kiegyensúlyozottságról és jó egészségről tanúskodott. Miért zavarja annyira a léte, mint egy anomália, s miért érzi kötelezőnek, hogy „Mr. Malone”-nak szólítsa?

– A klubban töltöttem az estét, Sir. A „missus” őrizte a házat.

Mr. Malone-nak van klubja, mint egy gentlemannek. A gondolattól fény gyúlt Conrad agyában, és abban a pillanatban megértette, miért érzi olyan furcsán magát a társaságában.

– A mai hírek nem jók, uram. Szingapúr elesett.

Ez a zavarba ejtő kisugárzás, ez a „tiszteletreméltóság” az! Az idegenség benyomása abból a különbségből eredt, ami a házmester osztálya, társadalmi helyzete és viselkedése közt áll fenn. Már rég rá kellett volna jönnie. Mr. Malone nem úgy öltözködött mint a házmesterek, azok a házmesterek, akiket fiatal korában Németországban, Lengyelországban és Európa többi országaiban ismert. A felöltőt szemmel láthatólag jó szabó varrta. A nadrág éle kifogástalan. A kabát, amit aznap este viselt, hasonlított Sir Wallace kabátjára.

Ami azonban Conradot leginkább meglepte és felkavarta, és minden korábbi tapasztalatának ellentmondott, az az a mód volt, ahogyan Mr. Malone ezeket a tökéletes szabású ruhákat viselte; az a természetesség, amely alig különbözött egy lord természetességétől. Nem úgy festett, mint aki csak vasárnapra öltözött ünneplőbe. Disztingvált − vallotta be magának elgondolkozva Conrad. Fantasztikus!

Igaz volt. Mr. Malone valóban disztingvált volt. Conrad kíváncsi lett volna, vajon kivétel-e ez az ember a maga osztályában, vagy a méltóságnak ez a jele általános a brit házmestereknél? Kevés kapcsolata volt a köznépi rétegekkel, amióta megérkezett „ebbe az országba”.

– Azt mondják, a bloody japcsik partraszállásra készülnek Szumátrán, uram.

A kifejezésmódjában nem volt semmi közönséges. Enyhe londoni akcentus, pedig inkább valami érthetetlen argóra számított volna. Legfeljebb néhány olyan festői kifejezés, mint a „missus” vagy a „bloody” kicsit gyakrabban fordul elő a társalgásában, mint egy lordéban, de egyébként a gentlemanek nyelvezete.

– A múlt hónapban Rabaul Új-Angliában, most meg már Ausztráliához közelednek … Wonder what the bloody american navy is doing, Sir?

A gondolatai is egy gentleman gondolatai. A reakciói, az aggodalmai is ugyanazok, mint minden brit szívé Churchill beszéde után. Gordon pontosan ugyanezzel a felkiáltással kommentálta a japán inváziót: „What the hell is the american navy doing?”

– Malajziával és Holland-Indiával övék lesz majdnem az összes gumi és ón, Sir. És Rangonnal már csak egy lépésre vannak a mi Indiánktól. A burmai út…

Ismeri a Birodalom nyersanyagforrásait. Tudja, hogy Malajzia a gumi és az ón országa. Tanulmányozta a Csendes-óceán ; és a Távol-Kelet térképeit. Viszonylagos pontossággal el tudja helyezni Ausztráliát, Új-Angliát, Burmát, Indiát és Kínát. Érdekli ez a mindennapjaitól oly távoli világ.

– A kínaiak képtelenek lesznek feltartóztatni őket a burmai úton. Úgy lopakodnak, mint a patkányok, Sir… the bloody yellow worms!… like rats, or white ants!

Újabb, már hallott kifejezés. Sir Wallace mondta dühében: „like rats … those bloody yellow worms”.

– Először is önmagunkra kell számítanunk, Mr. Malone − felelte Conrad. − Az amerikai flotta a Pearl Harbor-i lecke után már készülődik. A szövetségesek akkor lépnek játékba, ha látják a mi elhatározottságunkat. Át kell vészelni ezt a nehéz időszakot. De a lényeget megvédtük. A többiek nem szálltak partra Angliában.

– Rendben, Sir. Először Hitler. Az „öreg” azt mondta… Hallottam Churchill beszédét. Azt hiszem, igaza van. De azok a szegény fickók, akik ezeknél a korcsoknál fogságban vannak, hosszúnak fogják érezni az időt, Sir.

Megérkeztek. Conrad teljes természetességgel érdeklődött Mrs. Malone egészsége felől, a hölgyet ugyanis gyakran kínozta a reuma. A házmester méltóságteljesen megköszönte érdeklődését, majd mielőtt jó éjt kívánt volna, biztosította, hogy ezen a téren szerencsére most minden rendben van.

VIII.

– Itt az új szürke eminenciásunk − mondta Sir Wallace.

Conrad Lady Dianáért jött, akinek megígérte, hogy délután elkíséri kórházlátogatására.

– Szépeket hallottunk magáról, fiam. Úgy tűnik, igazából most maga lett a propagandaminiszter. Én nem panaszkodnék. Épp ideje, hogy megfiatalítsuk öreg intézményeinket.

Lady Diana nem szólt semmit, de csillogó szeme fenntartás nélküli csodálatot tükrözött. Conrad megjátszotta, hogy meglepődik, és mosolyogva kért elnézést, amiért nem érti a szavak értelmét.

– Jó, jó. A diszkréció mindenekelőtt, igaz? Tudja, megértem. Mindenesetre én azt mondom, az olyan emberekre, mint maga, nagy szükség van, különösen most, amikor minden egyre rosszabbul megy. Ha ez így folytatódik, igazán nem tudom, mit hozhat még a jövő. Kedvesem, várnak a kamarában. Itt hagyom a barátunkkal. Legyen a testőre, és ne hagyja, hogy valami bolond ápolónő eltérítse a feladatától! Ismétlem, az országnak szüksége van rá.

Tréfáján felvidulva elment. Conrad és Lady Diana alig lettek közvetlenebbek.

– Mi lelte Sir Wallace-t? Úgy tűnik, sötéten látja a jövőt.

– Néhány napja megállás nélkül érkeznek a rossz hírek. A férjem minden barátja pesszimista lett. Ó, Darling, mi leszünk a győztesek? Engem is úgy felizgattak ezek az események!

Conrad hevesen biztosította, hogy kétség sem fér a végső győzelemhez. Önmagát is meglepő spontaneitással vette elő a cikkeiben százszor elismételt érveket, s kihangsúlyozta azokat, amelyeket leginkább alkalmasnak ítélt rá, hogy megragadják a fiatal nő romantikus lelkét.

– Ha valaki, úgy mint én, látta katonáink lendületét és hősiességét, tisztjeink nyugalmát, tudását és hitét, az őrült lenne, ha kételkedne az erőnkben. Elvesztettünk néhány csatát, mert nem voltunk felkészülve, de a bennünk hívő szellemet nem lehetett legyőzni. Gondoljon Churchill szavaira: …..amit tett, az az, hogy tüzet gyújtott az angol szívekben, tüzet, mely folyamatos, emésztő lánggal ég, mindaddig, amíg a náci önkény utolsó nyomait is meg nem semmisíti…”

– Darling, megnyugtat, ha magát hallgatom. Ha mindenki olyan lenne, mint maga, erősebb lenne a tartás, és jobban mennének a dolgok. Alig egy perce ismételte meg ugyanezt Sir Wallace. Csak magán keresztül ítél… de ne késlekedjünk. Segítsen vinni a csomagokat!

Conrad kezébe nyomott néhány doboz bonbont és csomag cigarettát, amit a sebesülteknek szánt. Már épp indulni készültek, mikor Lady Diana hirtelen furcsán rábámult, és nevetésben tört ki.

– Ó Darling, a rúzsom!

Bizonyára gépiesen súrolta az ajkát, még az első kórházi találkozásukból eredő ártatlan szokásokat követve. Homályosan reménykedett, hogy csak Sir Wallace távozása után került rá sor.

Lady Diana elővette utolsó csipkés zsebkendői egyikét, hogy letörölje a nyomokat, de meggondolta magát, valószínűleg úgy találta, hogy két rendetlenséget ugyanolyan könnyű eltüntetni mint egyet, s másodszor is megcsókolta. Ez a csók, a hagyományt figyelmen kívül hagyva, kicsit következetesebb volt mint az első. Ezután elindultak, hogy megvigasztalják a sebesülteket.

Conrad nem nagyon szerette ezeket a látogatásokat. Csak azért vállalkozott rájuk, hogy örömet szerezzen barátnőjének. Visszataszítónak találta, hogy civilben, egy szép nő oldalán sétálgasson a kórházi ágyak között, s félt, hogy szemrehányást olvas ki a szemekből. Ritkán hordta ugyan a kitüntetéseit, de ilyen alkalmakkor sosem feledkezett meg a military cross szalagjáról, és ösztönösen eltúlozta lába merevségét.

A fiatal harckocsizó tizedes, aki mellett Lady Diana hosszasan elidőzött, semmivel sem volt szánalomra méltóbb, mint sok már megszemlélt beteg. Egyik lábát amputálták. Nem panaszkodott. Nem is mosolygott. Nem próbált illúziókat táplálni a jövőjét illetően.

Conrad agyát elöntötte a düh. Eszébe jutott, hogy ugyanezeket a nevetséges és összefüggéstelen benyomásokat érezte egy alkalommal a fronton, mikor a parancsnoksága alá tartozó egység egyik fiatal katonájának fél karját leszakította egy lövedék. Aznap nyerte el a hadikeresztet. A kísérőszövegben ez állt: ….. csapatát dühödt közelharcba vezette, mely csak az ellenség totális megsemmisítésével ért véget”. Megpróbált megnyugodni, arra gondolva, hogy ilyen a háború.

A teremből kijövet Lady Diana elmorzsolt egy könnycseppet. Őszintén együttérző lélek volt, és szinte minden színlelés nélkül igyekezett egy kis jót tenni. Conradnak feltűnt, hogy ugyanolyan karikás a szeme, mint Miss Barternek. Látogatásai mellett hetente egyszer egy egész éjszakát töltött a sebesültek ágyánál, és hosszú órákon át kötött a katonáknak.

– Darling − suttogta belekarolva Conradba −, eljutnak majd a győzelemhez, de micsoda kegyetlen úton! Micsoda próbatételek! Mennyi szenvedés! Milyen nagy szomorúság! Hány megcsonkított fiatal, mint ez is! A győzelem legalább olyan sokba fog kerülni, mint egy vereség. Nem lehetett volna valami egyetértési pontot találni, hogy elkerüljük ezt a rengeteg vérontást?

Azonban a flandriai csata hőse, akinek lelkét a férfias nevelés fürdőjébe merítették, bár egy-egy érzelmi hullám hatására hajlott a szánalomra, elfogadhatatlannak találta, hogy a személyes nyomorúság letérítse útjáról a helyes gondolkodást. Az önfeláldozás vallását égették a vérébe, s megtanulta, hogy a mártírok véráldozata elengedhetetlen a nagy nemzetek dicsőségéhez. Emlékezett az anyjára, és felháborodott ekkora gyengeség láttán. Nem tűrte tovább, hogy a karját szorongató bájos nő ilyen érzelmeknek adjon hangot, s keserű szemrehányásokban tört ki.

– Nem gondolt arra, milyen árat fizettünk volna, ha megegyezünk Hitlerrel? A szabadságunknak örökre vége lett volna. Bemocskolódott volna a becsületünk. Maga még össze meri mérni ezeket az értékeket némi múló szenvedéssel! Micsoda példa, szerencsétlen barátnőm! Minden percben ismételgetnünk kell magunknak, és meg kell értetni a néppel, hogy a világunk létéért küzdünk; egy olyan ideálért, amely össze sem mérhető egy generáció sorsával; hogy az emberiség üdvéért vívott csata előőrse vagyunk!

Fellelkesült, elragadta szakmai ékesszólása, a néhány nappal korábban kidolgozott érvek hatásossága. Szenvedélyesen kereste a pontos kifejezéseket, melyek nem csak barátnőjét, de rajta keresztül férje néhány tartózkodónak hitt ismerősét is megragadhatják. Ezt az apró minoritást a vezető osztályban − mondta a miniszter −, mely megadja magát a kétségbeesésnek.

– Megfeledkezett Churchill első szavairól is a harc kezdetén? „Nem adhatok mást, csak vért, bánatot, könnyeket, izzadságot… Azt kérdik, mi a tervünk? Válaszolok. Háborúzni a tengeren, a szárazföldön és a levegőben. Minden erőnkkel. Azt kérdik, mi a célunk? Egy szóval felelhetek: a győzelem.

Szívéből törtek elő ezek a szavak, olyan őszintén, hogy fájdalmas zavarba ejtették. Lady Diana elszégyellte magát gyengesége miatt. Conrad karját megszorítva, abban a pillanatban eldöntötte, hogy soha többé nem hagyja el magát, és szenvedélyesen harcolni fog az ismerőseiben születő pesszimizmus ellen.

Korán befejezték kőrútjukat. Conrad, hogy eloszlassa a szidása keltette zavart, azt javasolta, hogy a délutánt moziban fejezzék be. Lady Diana hálásan beleegyezett. A hat órai, utolsó előadásra érkeztek, s elég nehezen kaptak helyet. A pénztár előtt hatalmas tömeg állt némán.

Amilyen elfoglalt volt munkája miatt, Conrad már régen nem látott egyetlen filmet sem. A film első részét érdektelennek találta. A cselekmény nem vonta el a figyelmét gondolatai és érzelmei labirintusától, melyben kezdett eltévedni. Tudat alatt szenvedett attól, hogy ezt a tömegeket vonzó szórakozást nem hasznosítják hazafias célokra, s német lelke gyűlölte ezt a szenvedést. A fikció fokozatosan mégis megragadta, és sikerült feloldódnia. Az érzelmek, melyeket a nap eseményei kiváltottak belőle, először az emberi szerencsétlenség látványa, majd barátnője megjegyzései, s végül saját felháborodása, elmerültek a film tanulságában, az utolsó képekben, egyfajta sírás szélén álló, homogén lelkesedésben, melyben feloldódott a gyűlölet, a zavar, az aggodalom.

Lady Diana elengedte a kezét. A film véget ért. Minden végkifejlet, egy könyv vagy előadás epilógusa az extázisra készít fel, de kisebbre, mint az érzéki aktus vagy a halál.

A tömeg felállva, csendben várt. A refrén utolsó hangjai összekeveredtek egy magasztos zene dallamával, mely áthatolt a sötétségen.

„God save our gracious King”

A tömeg megrezzenve merevedett meg. A hirtelen kitágult vetítővásznat fény árasztotta el; György király ragyogó képe, aki a háború kitörése óta az előadások végi hipnózisban hozzáadódott a himnusz harmóniájához. Az absztrakció két érzékre ható tükröződése, egy sugárzó fenség arcképe, egy ritmus, melynek hangsúlyai felszakadnak és hömpölyögnek, mint a lassú hullámok.

„Long live our noble King”

Kegyes és nemes; a művészet arra törekedett, hogy élővé tegye az arckép szemeiben az emberséget és a nemességet.

„God save the King”

Most már jelző nélkül. A realitás mellőzi az erények felsorolását. A meztelen gondolat szintézise; absztrakció, két szimbólum, négy hangsúly, négy hullám, egy tekintet. A hang és a szellem a verssorral és a zenei mondattal együtt hal el. Minden kimondatott.

„Send him victorious” Nem mondatott ki minden. Alig észrevehető, újabb rezdülés a tömeg csendjében. Azt hitték, vége van, s most újra felkavarta őket a meglepetés ravasz érzése. Az alattomosan haldokló zene újjáéled. A vásznon, a tömeg küklopsz szeme előtt áttetszővé válik az absztrakció, a Birodalom zászlói hullámzanak felé. Az irgalom harmóniája győzelmi himnusszá alakult. Nem brutális győzelem, az absztrakció elkerülhetetlen, lassú, fenséges győzelme. A ritmus mértékletes marad az erőben. A fegyverek lenézve, a polgárok haszontalanok, a golyók és a tábornokok megvetettek. Nem öntözi vér a határt. Nincs átkozott ezen a földön. A tekintet kissé merevebb. Az absztrakció teste éberré vált, melyben a lobogók remegő hulláma terjed.

„Happy and glorious”

„ious”; nagyon régi, latinos csengésű, a múltból előtűnő rím. A kép rezgése kicsúcsosodik a boldogság és a dicsőség magasztalásában. A harmónia eléri az extázis nyugalmát. A tömeg együtt ring az örömben.

Egy képzelőerő nélküli faj zseniális különcsége, hogy mer boldog jövőt festeni az absztrakcióban.

„Long to reign over us”

…Még csak nem is örökké. A zene kiteljesedik, hogy felemelkedjen a hatalmasság, nem az örökkévalóság szintjére. Sokáig. Ki is mondhatná azt, hogy mindig? Az emberi bölcsesség csak azt imádja, ami halandó. A kitágított látszat érzékelhető és élettől vibráló marad. A gondolat kettős szimbólumát csak a véges, a felfogható határain belül duzzasztja fel.

„God save the King”

Az absztrakció fluid étere, mint egy fertőzés, átitatja a húst, megolvasztja a szerveket, egyetlen aggyá egyesíti az agyakat. Ez az első lépcsőfok, az emberiség első lépcsőfoka. Még messze nem tökéletes. Idő kell, hogy bejárja az utat. Később, talán az örökkévalóság felé fordul a tekintet.

Ezúttal minden kifejeződött. Csak ismételni kell. Hangjegyek kapcsolata, a refrén ismétlése erősödő intenzitással.

„Send him victorious”

Ismétlés. Az egymást követő impulzusok elmozdíthatatlan kényszere. Eljárás. Oly régi eljárás, akár a zene. Józsua megmutatta hatékonyságát. Jerikó kövei, a hetedik ismétlésre szétporladva, megadták a tiszteletet a szenvedélynek.

William Conrad néhány napon belül már másodszor ismerte meg a misztikus kinyilatkoztatás remegő részegségét. Neveltetése, vagy talán néhány távoli ősöktől örökölt tulajdonsága érzékennyé tette a ritmusos megnyilvánulások hatásaira. Akarata kihunyásával egyidőben érezte, hogy lényén át kitágul a tömeg lelke, mely kétségbeesetten kutatta létezését a lehetséges kombinációk végtelenségében.

Még mindig képes volt − egy része – gondolkozni. Ez a világos, racionális rész még elég tudatos volt, hogy kétségbeessen és elátkozza a másikat, a lelkesedőt… Ki is beszélt a racionális lelkesedőkről? Patton, valamikor régen. Patton, kioktató hangsúllyal, így csoportosította őket: a lelkesedő osztály racionálisai. Ezzel a kifejezéssel jelölte az emberek egy jelentéktelen számú csoportját, akiknek létezését és rendezetlen cselekvéseit észlelnie kell a filozófusnak, aki arra vágyik, hogy megvilágítsa a történelem bizonyos eseményeit, ugyanúgy mint a „perverzió démonának” létét és cselekedeteit, amiről Poe beszél: a lelkesedő osztály racionálisai sosem süllyednek le a tudatalattiba. Egyszerűen csak elvesztik a ,.kontrollt” az érzelmeik felett. Ezek az érzelmek olyan cselekedeteket szülnek, melyek a logika és az őrület összefüggéstelen keverékét tükrözik.

„Happy and glorious”

E szekta tagjai még az őrjöngésben is megőrzik tisztánlátásukat.

„Long to reign over us”

A racionális ember megfigyeli, és analizálja az absztrakció megragadó erejét, az egyéni tömegek tömeggé olvadását. Hevesen kutatja az okokat, összehasonlításokat, analógiákat állít fel a lelkesedő fantáziájában lebegő extravagáns képekkel.

Analógiák… Patton, már megint. Patton beszélt a modern tudomány legújabb fejlődéséről. Dezintegráció. Mesterséges rádióaktivitás. Néhány francia tudós sürgölődése egy absztrakt elv körül (megint egy absztrakció, amit valaha egy országabeli kis zsidó jelentett ki. Atomok bombázása atomokkal vagy töredékeikkel. A bombázott atomok szétrobbannak; először csak egy kevés, ők is eldobják anyaguk elemeit a szomszédaik felé, akik a maguk részéről szintén felrobbannak, ha egyéni potenciáljuk nem elég erős ahhoz, hogy érintetlenül fenntartsák állagukat és szerkezetüket. A művelet csak az anyagon belül lehet hatékony, ellenkező esetben az egyéni potenciál győztesen ellenáll a különálló sokkoknak. Van egy potenciálsorompó, ahogy a tudósok mondják. Védi a területet az absztrakció ellen. Az anyag belsejében azonban, amint néhány atom engedett, akad több másik atom is, mely összeroskad, földre sújtja a sárfoltjaik energiája. A lökések sűrűsége hamarosan olyan nagy, hogy semmi nem állhat ellen. Minden felrobban végtelen sok apró morzsára; a kis harckocsizó tizedes felrobbantotta a lábát. Miss Barter és Lady Diana… az arcuk pirosítója. Adolf… Félrebeszélés!… A lánc egyre közelebb görgeti gyűrűit. Hamarosan az egész tömeget megérinti. Az anyag forrongása. Mi történik ekkor? Ezen a ponton zavarosak a gondolatok. Egyesek transzmutációról beszélnek. Bizonyos tömegek belsejében az értéktelen álom színarannyá változik. Az atomok, miután feláldozták kevés energiájukat, atomok maradnak, de más összetevővé transzmutálnak. Ez a fizikusok nyelvezete, a félénk fizikusoké. A biológusok ugyanilyen szerények. Mutációról beszélnek. A hüllőnek szárnya nő, és a pikkelyei tollakká alakulnak; vagy egy emberi áll jelenik meg egy főemlősön. Más tudósok gőgösebbek. Az atomok teljes megsemmisülését jósolják. A tömeg, mely igazán eggyé vált a különálló energiák milliárdjainak összeforrásával, amit a kis zsidó kiszagolt, a tömeg magától szétrobban, megsemmisítve saját potenciálsorompóját. Ha az eljárást jól irányítják, a tömeg anyagtalan energiává szabadul fel; absztrakció?

„God save the King”

Csak kísérlet volt. Nem vitték egészen következtetésig. A sorompót nem lépték át. Ez alkalommal még nem tudják meg a lehetségest. Oszlik a köd. Amint elhalt a zene, a gondolat felmérhetetlen testecskéi visszanyerték atomjaikat, mintha hirtelen helyreállt volna a gravitáció. Az arckép elhalványult, utolsó sugarait útnak indítva. A varázslat a brutális fény hatására eloszlik. A testek és lelkek felszabadulnak a hipnózis alól. Ellazulnak a derekak. Megmozdulnak a lábak. A racionális újra átveszi az ellenőrzést. Lassan elhalnak az utolsó hullámok. Az atomok visszakapták atomi létüket, és több részletben a kijáratok felé igyekeznek. Lady Diana begombolja a kesztyűjét, és motyogva kijelenti, hogy tetszett neki a film.

IX.

Tervezetét teljes egészében elfogadták. Churchill jóváhagyta, és az azonnali megvalósítás mellett döntött. A háttérben Conrad rendezte el a részleteket, felügyelte a gépezet üzembe helyezését, s újabb, mindig lendülettel teli javaslatokat dolgozott ki.

Létének minden pillanatát ennek a küldetésnek szentelte. A hivatásosok szinte teljesen rábízták az általa megtervezett szervezet működtetését. Örült, hogy ily módon szabad kezet kapott, segítség nélkül azonban nem lett volna képes ellátni a feladatát. Ez a segítség Miss Barter volt; hallgatag, intelligens, hatékony segítség. Személyi titkárnőjévé lépett elő, Gordon teljesen átengedte neki. Napról napra jobban értékelte, milyen lendületes a munkában, milyen alapos rendet tart, hogyan osztályozza az iratokat, hogy abban a pillanatban megtalálja őket,

amikor neki szüksége van rá, s hogy jobban emlékszik a már megírt szövegek részleteire, mint ő maga.

Néhány napja el sem váltak. Conrad csak néhány órát aludt éjszakánként, Miss Barter pedig anélkül, hogy megkövetelte volna tőle, majdnem ugyanilyen szorgalmas volt. Alig fordult elő, hogy este pirulva engedélyt kért, hogy egy órára elmenjen a repülős hadnaggyal vacsorázni. Az egy óra elteltével újra elfoglalta a helyét az asztalánál, mely átkerült ebbe az irodába. Az újságnál nem tudták pontosan, milyen természetű munkát végez Conrad, de kitalálták a fontosságát. Miss Barter tekintélye alaposan megnőtt.

Rászoktak, hogy majdnem minden nap együtt ebédeljenek a Victory kantinjában. Conrad ugyanúgy élvezte ezeket az együttléteket, mint a fárasztó utakat Lady Dianával. Jóindulatú bátorítására Miss Barter lassan-lassan hajlandó volt mesélni élete egy részéről. Nem volt benne semmi különlegesen eredeti, de Conrad olyan lelkiállapotban volt, hogy felemelőnek találta az egyszerű történetet, s nem mondatta el vele a részletek tömegét egy olyan világról, mely az ő számára idegen volt.

Mr. Malone-hoz hasonlóan Miss Barter is az egyszerű emberek tömegéhez tartozott. Maga sem értette, középszerű emlékei hogyan is érdekelhetik Conradot. Egy kisvárosban született, Délen. Anyja mosónő volt, s őt is a fehérítés brit művészetére ösztönözte. Joan jobban szerette az olvasást. Apja, a kereskedelmi flotta egykori matróza, az előző háborúban egy hajótörésnél megbénult a jeges vízben, s több whiskyt és sört ivott, mint ésszerű lett volna; néhány tiszta pillanatában azonban támogatta lánya ellenállását, és néha adott neki pár shillinget, hogy könyveket vegyen. 14 éves volt, amikor a szülei, néhány hónappal követve egymást, meghaltak. Joan minden eltúlzott érzelem nélkül beszélt e kettős halálról. Már csak távoli múlt volt.

Mi érdeke lehetett Conradnak, hogy meghallgassa benyomásai elbeszélését, mikor egyedül találta magát Londonban, szinte pénz nélkül, egy nyomorúságos garniszobában (azelőtt egy öreg nagynénjénél élt, de hirtelen otthagyta, mert két évi együttlakás után egy szép nap rájött, hogy gonosz és elviselhetetlen). Hogyan lépett túl az elkeseredésén, hogyan kezdett dolgozni, utolsó fillérjeit fordítva arra, hogy megtanulja a gyors− és gépírói szakmát. Azután már szerencséje volt. Hamar talált érdekes állást egy bankban. Sok kollégájának nem volt ekkora szerencséje. Néhányan rosszul jártak. Joan nem kárhoztatta, de nem is irigyelte őket.

A háború kitörésekor figyelmesen hallgatta Churchill beszédeit és a kis Erzsébet hercegnő felhívásait az angol nőkhöz. Elgondolkozott, és úgy ítélte meg, hogy a bankban végzett munkája kevéssé járul hozzá a mindenkitől elvárt totális erőfeszítésekhez. Véletlenül összeakadt Gordonnal, aki épp titkárnőt keresett. Mindig készen arra, hogy felfedje a rendet és a pontosságot − ezt nem mondta, de Conrad könnyen kitalálta − a férfi felajánlotta neki, hogy dolgozzon nála az újságnál. Habozott. Akkoriban épp azon gondolkozott, hogy jelentkezik önkéntesnek. Gordon azonban rámutatott, hogy másképpen ugyan, de sokkal hasznosabb lehet, ha egy olyan újságnál dolgozik, mint a Victory, mint ha valamilyen katonai irodában dolgozna. − Conrad ezt a jelenetet is könnyen el tudta képzelni. Joan végül elfogadta az ajánlatot, és nem bánta meg.

Gordon nyers, de emberséges főnök volt, és a plusz munka, amit szolgálatában talált, megnyugtatta a lelkiismeretét. Utolsó sóhajai az egyenruha iránt végképp elszálltak, amikor mostani munkakörébe került, melynek fontosságát mélységesen átérezte.

Joan most már megengedhette magának, hogy kényelmesebb lakásba költözzön, s. ezt mindennél többre becsülte. Már rég kiköltözött első, nyomorúságos kis szobájából egy kényelmes lakásba, melyet egy barátnőjével osztott meg. A repülőhadnagynak oda nem volt bejárása. Szállodai szobák védték intim együttléteiket. Többek közt ezt sem mesélte el Conradnak, nem akarta apró részletekkel untatni. Könnyedén és szégyenkezés nélkül beszélt a múltjáról; csak átmeneti helyet foglalt el az életében. Conrad semmi zavart nem érzett.

Egymás mellett ebédeltek, előttük a bejáratnál elvett tálcával, melyet végigvittek három ablak előtt, ahol kiosztottak nekik egy kis szelet báránysültet főtt krumplival, egy kevés ribizli zselét és végül egy csésze teát pirítóssal. Körülöttük a Victory többi dolgozója ízlelgette komolyan a szegényes menüt.

A szomszéd asztalnál két nemrég munkába állt újságíró evett, Conrad nem ismerte őket. Élénken társalogtak. A háborúról beszélgettek. Conradot zavarta a beszélgetésük. Miss Barter épp annak az időszaknak egy részletéről mesélt, amikor egy ilyen ebédet még nem várt szerencsének tekintett volna. Akaratlanul is meghallotta, miről beszélnek, és nagyon nem tetszett neki.

– Ezt nevezik ma ebédnek ebben az országban! Nézze ezt a kanál lekvárt! Arra sem elég, hogy egy ötéves gyerek éhségét elverje.

– Igen, és vaj sincs. Még ha legalább jól bereggelizhettünk volna! De− ez a veszély nem áll fenn. A tojás a milliárdos lordoknak van fenntartva, a sonka a királyi családnak, a zabpehely meg eltűnt, mióta a németek gyújtogatják a zabföldeket. Mire jó ez, kérdem én? Mit érünk el vele?

Miss Barter is meghallotta. Félbeszakította elbeszélését.

– Rekvirálták a kocsimat. Mondja meg, miféle katonai szükségletet elégíthet ki egy kis Austin? Megmondom: furikázza a gépírónőket, közben hetven tonnás német tankok aprítják a csapatainkat. Ők nem vesztegetik az idejüket gyerekségekre, én mondom.

– El kell ismerni, hogy a náci szervezés fölénye vitathatatlan. Mégiscsak valaki ez a Hitler!

– A jenkik csak a maguk érdekét nézik az egészben, kivárják, míg mi elvérzünk, hogy kikaparjuk nekik a gesztenyét. Az oroszok el fognak árulni, az biztos. Egyetértek azokkal, akik azt mondják, nagyon jól megállapodhattunk volna Hitlerrel. Tiszta hülyeség az egész, ha belegondolunk. Tényleg azt hiszi, hogy néhány hektár lengyel vagy cseh föld ok ekkora vérfürdőre? Már megbocsásson! Lengyelország…

A hallószervek impulzust kapnak. Ezt az impulzust az idegpályák továbbítják a gerincvelőhöz. Az idegi energia több irányba terjed; egy része a gerinc közvetlen szomszédságában lévő mozgató sejteket befolyásolja. Ezek a mozgatósejtek parancsot küldenek az izmok felé…

Az izmok akaratlanul, hirtelen kioldódnak.

Conrad nekiugrott az újságíró torkának, és öklével az arcába csapott.

Az idegi energia másik része, számos állomás után bejut az agy szürkeállományának sejtjeibe, és ott tudatossá válik. ,

Miféle kegyetlen ösztön irányította ezt a kitörést? Miféle természetfeletti erő hajtotta, mint valaha gyerekkorában, amikor vadul megütötte egyik társát, amiért az erélytelen volt? A művészet legmagasabb fokú kifejeződését kell látni ebben? Az alkotó újabb ecsetvonással akarja tökéletesíteni a személyiség képét? A racionális túl éleslátó volt ahhoz, hogy elfogadja ezt a magyarázatot. Túlságosan jól érezte, hogy az igazi ok valahol a tudatalattiban van. A lelkesedő volt az, aki színre lépett.

Fojtóan szorította, s sokáig egyetlen szót sem bírt kinyögni, annyira elragadta a düh. Végül összevissza szidalmakat köpködött az undorító emberi lárva arcába.

– Le kellene magát tartóztatni, hogy megtanítsam, merjen-e ilyeneket beszélni. Az olyan gyávák, mint maga, kötelet érdemelnek. Szégyent hoznak a hazára! Épp abban az órában, amikor a nemzet történelme leghatalmasabb erőfeszítését teszi…

Végre sikerült visszanyernie a hidegvérét, és elengedte ellenfelét; az lerogyott a padra, ő pedig remegve visszaült a helyére, Miss Barter mellé.

Az étteremben félbeszakadtak a beszélgetések. Azok, akik hallották, miről beszélt a két férfi, igazat adtak Conradnak. Ezt a brutalitást és a jómodor szabályaitól való ekkora eltérést nem lehetett ízlésesnek tartani: de a hazafias indulat túlkapásai meg-bocsáthatók, főleg egy olyan embernél, aki szerencsétlenségeken ment keresztül, többek között egy idegen oktatás fogyatékosságain.

Délután Gordonnak is beszámoltak az ügyről. Magához hívatta a két újságírót, és azonnali hatállyal felmondott nekik, hosszas szidalmak után, melyek hatására azok remegtek a félelemtől és a szégyentől. Azután átment Conrad irodájába, hogy megnyugtassa, és elmondja neki, mennyire sajnálja, hogy ilyen káros érzelmeket hangoztatnak a személyzet körében.

Conrad éppen levelet kapott Pattontól, mely még Szingapúr eleste előtt íródott. Öröme, hogy híreket kapott, alig nyugtatta le dühét; mozdulatai, arca még az iménti felháborodást tükrözték. Gordon békítő szavakat mormogott, biztosította, hogy minden „all right”, ilyen jelenet nem fordul elő többé; majd testvériesen megveregette a vállát, és visszavonult. Foteljébe visszaülve meghatottan hajtotta le a fejét. Az új gépírónő, aki Miss Bartert pótolta, hallotta, hogy a fogai között többször is azt mormolja:

– Ezek a kontinenslakók, nahát, mégiscsak!… Ezek a betyár kontinenslakók! … Those silly continentals!…

X.

X… Mr. Jones legújabb jelentését olvassa G.Y. 22-ről.

„Február 14.: Titkos konferencián bemutatta a propagandaprogramot. Csatolva ld. a program másolatát a polit. szolgálat jegyzeteivel. Vélemények; … nagyon jól megcsinált, komplett munka, jó szellemiség. Nagy tapasztalatról tanúskodik; erőfeszítés a közigazgatási rutin felrázására és igazán hatékony mű készítésére. A program megvalósítása csak hasznára lehet az általános magatartásnak a háborúban.”

X… már ettől a kezdettől is ideges lesz és szarkasztikus.

– Eminens diák; minden jelentésben nagyon tehetséges, teljes megelégedés − morogja-

„Február 15.: Elkíséri Lady W. G.–t kórházlátogatására. Együtt moziba mennek. Semmi említésre méltó.

Megjegyzés: A propagandatervezetet a kormány megszorítások nélkül jóváhagyta. Megkezdődött a kivitelezés, G.Y. 22-t félhivatalosan megbízták a részletek szervezésével és felügyeletével. Teljesen leköti a feladat, éjjelnappal dolgozik az újság irodájában. Miss B…, személyi titkárnőjévé előlépve, állandóan mellette van. Minden nap együtt ebédelnek a kantinban. Miss B… továbbra is találkozik W… hadnaggyal, de rendszertelenül, amikor a munka szabadidőt enged. Mélyen hallgat főnöke pillanatnyi elfoglaltságáról, ami érthető…

Február 24.: kemény incidens a kantinban ebédelés közben…

X… elolvassa a szóváltás részleteit, és elrévedezik. Megengedett, hogy ilyen magatartást tételezzünk fel egy kémről? A természetes imitálását a düh vakságának elsajátításáig vinni? Színlelni, hogy nem ura az idegeinek, és hagyni, hogy elragadja az indulat? Nem lehetetlen, az biztos. „Mégis, ez nekem magas…” − vallja be magának halkan.

„Miss B. beszámolt az incidensről W. hadnagynak, mélységes csodálatot tanúsítva G.Y. 22 viselkedése iránt.

Ugyanazon a napon: levelet kap A. P. kapitánytól, szokásos levelezés. Ld. a cenzúra átadta másolatot. Semmi különös.”

Ezután Mr. Jones nagy szünetet tartott, jelezve, hogy a folytatás más jellegű információkat tartalmaz. Hogy ezt megerősítse, Mr. Jones az új részt az AZONBAN szóval kezdte, csupa nagybetűkkel., X… értékeli a kifejezés világosságát.

AZONBAN

1. Duncan részletekkel szolgál a 7. számú jelentéshez. December 12-én este, miután G.Y. 22 átvette az ismeretlen rajongó levelét (pillanatnyilag J. R. Beckett kezében) szokatlan idegességet tanúsított. Szokásától eltérően nem eszközölt javításokat cikke első levonatában, és sietve elhagyta az irodát.

2. J. R. Beckett személyes találkozón jelzi, hogy nyomon van, bár még nem mondhat semmi véglegeset.”

X… füttyent egyet, és takarékos hangján Mr. Jonest szólítja. Az azonnal meg is jelenik. Számított a hívásra.

X… nem pontosít tovább. Mr. Jones tudja, miről van szó.

– Sir, feltételezem, hogy újra kikérdezte W… hadnagyot néhány pontról, amit nem talált elég világosnak.

Mr. Jones a szavak közben olyan merev marad, mint a Trafalgar Square oszlopa. Mégis X…, aki figyeli, valami furcsát lát benne. Tovább feszegeti a kérdést.

– Én is feltételezem, Mr. Jones. Van valami fogalma róla, mi ösztönözhette rá, hogy úgy tegyen fel kérdéseket, hogy a válaszok új elemeket hozzanak felszínre, fontos elemeket, melyek eddig sötétségbe burkolóztak?

Mr. Jones tekintete megmerevedik, szinte butának tűnik.

– Duncant talán az a különleges érdeklődés inspirálta, amit Ön táplál az ügy iránt. Múltkori beszélgetésünk után nem titkoltam el előle, hogy Ön olyan kitartást követel meg, melyet a látszatok nem befolyásolhatnak. Bátorkodtam azt mondani neki, Sir, hogy G.Y. 22 VALÓBAN ellenséges ügynök, és anélkül, hogy ebből bármi is látszódna, Ön erősen ragaszkodik hozzá, hogy annak is tekintsük. Úgy hittem, kötelességem, hogy idáig menjek, Sir.

X… mosolyog. Mr. Jones érzéketlen marad.

– Talán W… hadnagynak eszébe jutott Miss B. egy-két szava, amit nem tartott fontosnak, igaz, Jones? Talán Duncan némely észrevétele késztette rá? Igaz, Jones?

– Nem lehetetlen, Sir. Nem gondoltam, hogy ki kellene kérdeznem ezekről a részletekről.

– Jól van, Jones. Láthatja, hogy semmit sem szabad elhanyagolni, és nem kell félni attól, hogy nevetségessé válunk. Sose valljuk be, hogy vesztettünk, Jones; legyen ez lecke mindkettőnknek… És Beckett mit mondott pontosan?

– Semmi mást, mint amit említettem, Sir. Tekintettel a munkája különleges természetére, nem is erőlködtem… Mellesleg. Duncan beszámolóját követően jónak láttam, hogy tudassam velük, hogy gyanúinkat sikerült TÉNYEKKEL alátámasztani. Két nappal később értesített, hogy úgy gondolja, nyomon van, Sir.

– Ezt is jól tette, Jones. Azt hiszem, haladunk. Beckett sose dicsekszik. Ha ezt mondta, akkor van is valami. Különben semmit sem mondott volna.

– Úgy gondolom, Sir.

– Pillanatnyilag mást nem tehetünk… Mit gondol, Jones, arról a pofonról?

– Első ránézésre zavarba ejtő. Sokat gondolkoztam rajta, Sir.

– És mire jutott, Jones?

– Úgy érzem, Sir, hogy nincs semmi, ami miatt meg kellene változtatnunk az álláspontunkat. Ha G.Y. 22 náci ügynök, annak alapján, ahogy mostanáig viselkedett, elsőrangú. Ez az incidens csak megerősít abban, hogy ördögien ügyes, és hidegvérrel fordít minden helyzetet a maga javára. Viselkedési sémája az általunk ismert tények tükrében a következő: minden körülmények között bizonyítékát kell adnia, hogy ragaszkodik az országhoz. Valószínűleg talonban tartják egy fontos akcióhoz. Biztos, hogy ezt vésték bele az agyába, s nap mint nap elismételgeti magában, hogy minden alkalmat meg kell ragadnia hazafiságának kinyilvánítására. Ilyen alkalom volt ez a beszélgetés a kantinban, s ő rá is harapott.

Néhány másodperc alatt döntött; olyan természetességgel játszotta el a komédiát, amit Sir, mi is kénytelenek vagyunk megcsodálni. Helyzetfelismerés és ügyesség csodálatos keveréke a tettetés művészetében. Olyan színész, aki bizonyítékát adja zseniális szerepjátszó tehetségének, s ettől csak még veszélyesebb, Sir.

X… általában nagyra értékeli titkára ítéleteit. Most gondolataiba merül.

– Valószínűleg így van, Jones. Zseniális komédiás, csodálatos hidegvér… mégis, ez a verekedés… végül is majd meglátjuk, mi lesz a vége… Jól van, Jones. Nincs szükségem magára tovább. Beleolvasok a filozófus újabb levelébe. Ez majd eltereli a gondolataimat. Talált benne valami érdekeset?

– Bizonyos szempontból érdekes, Sir, de nem a minket érdeklő különleges szempontból. Teljesen ártatlannak vélem, és néha találóak a megjegyzései. Mindig figyelmesen olvasom a leveleit.

– Igaza van, Jones − mondja komolyan X… − A mi szakmánkban nem lehet elhanyagolni egyetlen lehetőséget sem a tanulásra.

Mr. Jones eltűnődik a szomszéd helyiségben. X… rezignált sóhajjal kezdi olvasni Patton levelét.

„Kedves William !

Újra Szingapúrban vagyok, ugyanabban a barakkban, ahonnan a múlt hónapban írtam. Ez eszembe juttatja a környezetünk kényszerítő hatásait:

Azt hiszem, már mondtam, hogy királyságunkban van némi realitása a közösségi szellemnek. Ez vajon a szocializmus jele? Ha igen, valószínűleg mi vagyunk a szocializmushoz legközelebb álló nép. Figyelje meg a szigetünkön kívüli összes közösségeket; különösen a kontinensen, amit maga jobban ismer, mint én: ahányszor egyik tagjuk kinyitja a száját, a többiek zavarba jönnek. A csiszolódás még meg sem kezdődött. Ennek a jellemvonásnak a szerkezete megmagyarázza, miért törekszik nálunk az egyén megszabadulni a gondolataitól. A kollektivitás majdnem teljesen megszabadítja ettől az agytevékenységtől, és magának követeli ennek privilégiumát. Magához vonja a gondolatokat, melyek a lényeget képezik, s így több szabadidőt biztosít az egyénnek, hogy a krikett játékra összpontosítson, ami tisztán az ő területe. Megismerkedésem a katonákkal megerősítette ezt az álláspontomat. Ez annyit jelentene, hogy robotokká válunk? Pedig milyen büszkék voltunk a személyes szabadságra. A kettő nem összeegyeztethetetlen. Minden atom egyénileg szabad és bizonytalan, ezt maga is jól tudja. Több kapcsolat van az érzékek világa és a végtelenül kicsi világa között, mint általában gondolnánk…”

– Képtelen vagyok megérteni, miért beszél mindig másképp ez a fiú, mint mindenki más, és miért nem képes úgy összefűzni két gondolatot, hogy ne vonja bele a világmindenséget a gondolatmenetébe! − nyög fel X…

„Hallani fogja, hogy egyénenként bájosak vagyunk, de elviselhetetlen nemzetet alkotunk. Ez azoknak a véleménye, akik értékesebbnek tartják a krikettet, mint az általános gondolkodást, s ez a vélemény jól alátámasztható. Shaw minden szempontból naivnak, gyerekesnek és hülyének ítél bennünket. De neki, aki pedig felismerte a teremtő evolúció realitását, s be is tudta mutatni anélkül, hogy a romantikus lelkesedés hibájába esett volna, neki nincs elég képzelőereje ahhoz, hogy az egymást követő felemelkedéseket ne csak az egyén szintjén értelmezze. Valószínűleg úgy is fog meghalni, hogy sejtelme sem lesz arról, hogy ez az érettség, melyet zsenije csak a 3 1920-as évre jelzett, mostani környezetében jelenik meg. Ez a szocialista még a tömeg gondolatainak létezését sem látja. Csak a krikettet, a rókavadászatot látja, és felháborodik. Hiányosságot észlel ott, ahol pedig csak munkamegosztás van. Vaknak kell lenni ahhoz, hogy nálunk ne vegye észre valaki, hogy a gondolkodást a közösségre bízták. Mivel a gondolat absztrakció, s a közösség is az, a munka arányosan megoszlik. Minden jobban működik a mi népünknél, mint másoknál, s majdnem tökéletes egységet alkotunk.” − Nem mondom, leleményes − nyögi X…

„Elfelejtettem mondani − ezzel kellett volna kezdenem, de valószínűleg már kitalálta, hogy jelenleg nem éppen normális hangulatban élek. Egységemmel nemrég utazást tettünk Észak felé, majdnem egészen Penangig. Végre láttam a dzsungelt, jó néhány növényt, néhány golfpályát, kínaiakat, malájokat és sok japán repülőt. A R.A.F, nem vett részt az előadásban; késésben van, mint mindig, de türelem… Tehát Észak felé meneteltünk, míg csak nem találkoztunk a japánokkal, akkor hátat fordítottunk, és visszajöttünk. Visszafelé kicsit lassúbb volt az út, mint odafelé, de alig valamivel. Szokása szerint Thomas Atkins több száz mérföldes visszavonulással kezdte a csatát.. Igazán kíváncsi vagyok, milyen gondolat vezérli ezt az általános törvényt…”

– Ennek a fiúnak mániája a gondolat – jegyzi meg X…

„Talán ebben az esetben újabb tapasztalattal akart gazdagodni, a dzsungelbéli taktikai elszakadó harc tapasztalatával? Talán valamiféle mágneses erő vonzotta vissza Szingapúrba, s csak akkor érzi jól magát, ha minden oldalról víz veszi körül? Tegnap este érkeztünk, sarkunkban a japánokkal, mégis huszonnégy óra pihenőt kaptunk, hogy megmosakodjunk, és kialudjuk magunkat. Ezt kihasználva írok most, remélem, még eljut Önhöz a levél. Tovább már nem hátrálhatunk, ott a tenger. Tréfa nélkül, nem is olyan rossz a helyzet. A csapatok nagy része visszahúzódott Szingapúr szigetére, és maga is tudja, mint én, hogy egy sziget védelmének előttünk nincsenek titkai. Tehát van remény…”

– Na ne mondd! − morogja X…

„Nem tudom visszafogni magam, hogy ne gondoljak az „old b.,.ra”. Leküzdhetetlenül foglalkoztatnak ezek a gondolatok. Időnként még a mi országunkban is megjelenik egy eredeti ember, akinek a szelleme nem csak a közös intellektuális alapok tükrözője akar lenni. Amíg erőfeszítése megmarad az absztrakt gondolatok keretein belül, nem törődünk vele. Lehetséges, hogy a közös alap gazdagodik ezekkel a kísérletekkel, ugyanis tévedés lenne azt hinni, hogy már nem tökéletesedhet tovább. Míg azonban ez az eredeti ember elég okos és erős ahhoz, hogy lehetetlenné tegye a rombolást, ugyanakkor ez nem zárja ki, hogy csodálja is. VIII. Edwardunkat hamar észre térítették. Biztos, hogy az „old b…” kisebb bajt csinálna. Sosem merészkedett odáig az extravaganciában, hogy amerikai nőt vegyen feleségül.

Az „old b…” és néhány más ember különcsége a művészet megnyilvánulása. Ne tekintse ezt paradoxonnak. A művészet, mikor alkotni próbál, vagyis hatni a természeti erőkre, majdnem mindig deformál, tehát károssá válik. Egészségtelen és mélységesen individualista reakció a tömeg munkájára. Az alkotóművészek, az igazi művészek királyságunk és az egész emberiség legnagyobb ellenségei. Ösztönösen óvakodunk tőlük, akár a pestistől. Költőink nem művészek a szó alkotó értelmében, ahogyan azt a kontinensen értelmezik. Filozófusok. Wilde-et elítélték a Dorian Gray miatt, egy olyan könyv miatt, amely képtelen megrontani az erkölcseinket, ám értelmezhető úgy, mint a művész alkotó hatalmának dicshimnusza. Az „old b..”-nál a művészi őrület a legveszélyesebb formát választotta. Őrülete lényege, hogy át akarja formálni a környezetét. A környezet úgy áll bosszút, hogy annyira átalakítja kiinduló gondolatait, hogy ő maga se legyen képes felismerni őket. Amit ő primitíven biológiai törvényként, evolúcióként, fejlődésként értelmezett, azt a tömeg zsidók ezreinek lemészárlásává alakítja. Ahol ő a beszéd hatalmát, a Gondolat terjesztését látta, ott a tömeg azt koncentrációs táborokká, Gestapová és kémkedéssé tette. A szellem győzelméről álmodott; a tömeg ezt az álmot a brutális hódításban látta. A tömeg nem fordíthatta le másként, nem volt elég fejlett; őrültség volt, hogy át akart térni a cselekvésre. Az „old b…” el kellett fogadja, és magáévá kellett tegye ezeket a deformációkat, mivel azzal hízelgett magának, hogy ő irányítja az eseményeket. A legjobb tehát, amit tehetett, az volt, hogy kijelentette, a mészárlások, a koncentrációs táborok és a háború elválaszthatatlanok tanaitól, és elkerülhetetlenek ideálja megvalósításához. Nagyon hangosan és nagyon gyakran hangoztatta ezt, s végül maga is elhitte. Az önszuggesztió gyakori jelenség, nem lepődhetünk meg.

Abbahagyom, old boy, remélem nem untattam nagyon. Írja mindezt az oda-vissza utazás számlájára a napon. Egy kis malária is van. Rég nem kaptam már levelet magától. Közvetve kaptam magáról híreket, egy barátom útján, mondta, hogy fontos személyiség lett magából, miniszterek tanácsadója vagy valami hasonló. Örülök neki, és nem lep meg magától, mert mindig is azt gondoltam, hogy jobb dolgokat tud csinálni, mint egy kapitány; a miniszterektől, mert mindig megtalálják a hozzáértő embereket, akik elvégzik a munkájukat. Tőlünk tanulták az amerikaiak a szakemberek racionális kihasználását. Küldjön azért pár sort, ha másért nem, azért, hogy munkát adjunk a cenzúrának.

Jól fog szórakozni ezzel e levéllel is. Az a dolga.

Őszinte szeretettel

A. Patton”

– Well − mondja X… égnek emelve a szemeit. Végre… És Jones ezt még érdekesnek találja! Még szerencse, hogy az „utazásai” nem engedik, hogy minden nap írjon. Kíváncsi vagyok, mi lett mára ebből az állatból?

XI.

J. R. Beckett dolgozik.

A levél elmélyült tanulmányozása után okot talált a kitartásra. Jelentős előrelépést tett azóta, hogy a dekódoló szolgálattól megkapta az iratokat.

A szakértők, akik korábban megpróbálkoztak a megfejtéssel, így kommentálták sikertelenségüket: „Ha a szöveg rejt magában titkos értelmet, a kód valószínűleg az N kategóriába tartozik. Az üzenet hossza hihetővé teszi ezt a feltevést, azonban semmi nem enged arra következtetni, hogy a levélnek két jelentése van.

J. R. Beckett ezen a ponton egyetértett, de mivel gondolkodását magnetikus hatás érte, kollégái megjegyzéseit így fordítja le: „Ha a szöveg rejt magában titkos értelmet, a kód valószínűleg az N kategóriába tartozik. Vagyis: a szöveg titkos értelmet rejt, tehát valószínűleg egy N kód alapján állították össze.

Az N kódok elve minden dekódoló szakember számára jól ismert. Eredetiségük abban rejlik, hogy nem csak egy titok elrejtésére alkalmasak egy egyszerű levélben, de a titok LÉTEZÉSÉNEK az elrejtésére is.

A kódolás művelete általában két lépcsőből áll:

1. A küldendő üzenet minden betűjének − a kód csak viszonylag rövid közlésekre alkalmas, különben a szöveg túlságosan hosszú lenne − a kódoló az üzenet minden betűjéhez hozzárendel egy számot. Ez az előzetes átalakítás klasszikus eljárás, és végtelenül sok variációja lehetséges. Magától értetődik, hogy a titkosírások mestereinek szemében primitív eljárás lenne l-nek számítani az a-t, 2-nek a b-t és így tovább. Az egyik leggyakrabban alkalmazott, egyszerű és viszonylag biztos módszer alapja, hogy előzetesen kiválasztják egy bizonyos könyv adott részletét; gyakran szótárból vagy lexikonból, de a második lépéshez mindenképpen szükséges a szótár. Tegyük fel, hogy az üzenet első betűje d; a kódoló az első d elhelyezését veszi figyelembe a megállapodott részletben; tegyük fel továbbá, hogy az első d a tizenkettedik betű a 2. sorban; a betűhöz tartozó szám tehát lehet 212 (második sor, 12. betű). Egy másik megállapodás szerint a sorok száma nem játszik szerepet, és a kódoló a bekezdés elejétől számítja a betűket. A választott példában, ha az első sor 42 betűből áll, az első d az 54. betű lesz, így a neki megfelelő szám az 54. Ezután már csak ezt az eljárást kell folytatni az üzenet összes betűjével.

A művelet végeztével az eredeti szöveg számsorrá alakul át. Egy amatőr be is érné ennyivel, s úgy gondolná, a számsor ellenáll minden olyan személy éleslátásának, aki nem ismeri a választott részletet. A szakértők csak mosolyognának ezen az állásponton, tudva, hogy az ilyen típusú kriptogramokat majdnem mindig megfejtik, számos okból, melyek közül az a leglényegesebb, hogy a számsor azonnal nyilvánvalóvá teszi, hogy titok van a dologban, és ha felfedik a titok létét, már csak egy lépés, hogy megfejtsék magát a titkot is.

A második művelet, melynek ötlete egy művész lelkében fogant meg, lehetővé teszi, hogy a számokat szavak sorozatává alakítsuk, akkora választékot kínálva minden szónál, hogy némi fantáziával tökéletesen összefüggő, banális levélszöveget lehessen előállítani. A művelet a következő:

2. A feladó és a címzett előzetesen megállapodnak egy közismert lexikonban, például a kis képes Larousse-ban. Az első átfordítandó szám a 212. A kódoló kikeresi a szótárban a 212. OLDALT, s ízlése szerint választ egyet az oldalon található összes szó közül: fáradt, fáradtság, farag vagy faragatlan… aszerint, hogy melyiket véli a legtermészetesebben beilleszthetőnek a levélbe, amit meg akar írni… A szó így csak RÉSZBEN erőltetett, van bizonyos szabadságfoka, ahogy a matematikusok mondanák.

A többi már csak szórakoztató és lebilincselő játék, melyben a kódoló szabad folyást engedhet fantáziájának. Piszkozatába beírja a szavakat, közökkel elválasztva őket. Természetesen előre megállapodnak abban, hogy jelentéktelen, ún. „hézagpótló” szó követi a kulcsszavakat − majd megalkotja a levelet, olyan értelmet adva neki, melyben a kulcsszavak természetesnek hatnak. A munka órákig is eltarthat, mire sikerül elérni a tökéletességet. Gyakran újra kell kezdeni, ha a leírt mondat mesterkéltnek tűnik. Teljesen más jelentésű szót kell választani a lexikon adott oldaláról. Mivel az oldalszám ugyanaz marad, a kiinduló titkos jelentés nem módosul. Az ilyen típusú fogalmazásoknak, ha jól megszerkesztik, nagy az esélyük rá, hogy észrevétlenül átjussanak a cenzúrán.

J. R. Beckett a priori gondolkodva kezdte meg a vizsgálódást.

G.Y. 22 ellenséges ügynök − ez az alapvető feltevése − több éve az országban él, ügyességének és türelmének köszönhetően fontos pozícióba került, s minden gyanú felett áll. Főnökei úgy kívánnak érintkezésbe lépni vele, hogy ne teremtődjön közöttük állandó kapcsolat; minden kapcsolat veszélyes lehet. A kapcsolattartással megbízott cinkos nem fordulhat hozzá nyíltan. Ezt jól megtanították neki. Ő maga így gondolkodhatott:

– A cenzúra minden levelet elolvas vagy elolvashat. Nem állok kapcsolatban az íróval, ez egyértelmű. Bárki láthatja. Ahhoz is tartom magam, hogy ne kezdeményezzek a jövőre közelebbi kapcsolatot a személyével, ez a szakma egyszeregye. Olyan ürügyet kell találni a levél elküldésére, ami nem tételez fel kapcsolatot kettőnk között, és nem is teremt kapcsolatot. A címzett személyiségét figyelembe véve a legkézenfekvőbb ürügy, hogy ismeretlenként írói tehetségét magasztaljuk. Az őt övező dicsfény még hihetőbbé tesz egy női rajongót, mint egy férfit. Ájtatos, kicsit egzaltált vénlánynak képzelem.

Gondolatmenetének ehhez a pontjához érve J. R. Beckett újra elolvasta a levelet, és megállapította, hogy a mondatok nagy része ájtatos, kicsit egzaltált vénlányra utal. Ezt természetesen még nem tekintette logikai bizonyítéknak. Attól, hogy az erős fűszer elveszi a méreg ízét, még nem mondhatjuk, hogy minden hindu carryben méreg van − de mégis valami belső elégedettséget érzett.

Az „a priori” gondolatmenetet befejezve J. R. Beckett csapongott egy kicsit.

Unalmas és hálátlan feladat lenne követni őt és leírni munkáját. Egy egész könyv sem lenne elég, hogy nyomon kövessük az összes gondolati műveletet, amit kitalált, követett majd abbahagyott. Szokása szerint az általánostól haladt az egyedi felé, a részletek vizsgálata előtt belemerülve az egészbe, magáévá téve a látszólagos és csalóka szellemet, mely ugyanakkor értékes jelzésekkel szolgálhat a levél vizsgálata előtt, ugyanannyira érdeklődve a forma” mint a jelentés iránt.

A munka egyik eredménye lett, hogy felfedezte a stíluskülönbséget a levél első része és a vége között. Az első részből kiemelte például a következő részletet:

„Szenvedéllyel olvastam minden könyvét, és hetente habzsolom a cikkeit. Az én koromban és magányomban nagy vigaszt jelentenek nekem. Szinte fellelkesít, milyen csodálatosan fejezi ki mindazt, amit érzek; hogy olyan ideálért küzd, amely kedves nekem. Isten meg fogja áldani, amiért ilyen ritka tehetséggel segítette ügye diadalát.”

A gondolátok logikus füzért alkotnak. A stílus kifogástalan, helyenként még elegáns is, s némi irodalmi műveltségről tanúskodik. J. R. Beckett feltevése szerint a kódoló dicséretreméltó erőfeszítést tesz, hogy összefüggő, harmonikus egységet építsen fel. Ezzel ellentétben a végén ezt olvassa: „Szeretném személyesen ismerni. Ez a szörnyű, zavaró blokád nem rendíti meg csodás hevünket, és természetesen majd az évek mindannyiunknak meghozzák az édes, a lágy enyhülést. Kilábalunk majd ebből a bomlásból, és hamarosan látni fogjuk a mi fiainkat, amint felszabadítják a szívünknek drága, oly szép szigetünket.”

Ahogy J. R. Beckett összehasonlította ezt a részt az előzővel, meglegyintette az eufória.

Az a priori elmélkedés és a csapongás után J. R. Beckett alapos vizsgálódásba fogott.

A második bekezdés elemzésével kezdte a negyedik lap elején − a levél öt lapból állt – először is azért, mert meglepte ez a bekezdés, másodszor pedig általánosabb okokból: egy ilyenfajta fogalmazás elején a kódoló még telve van lendülettel. Fantáziáját izgatja az érdekesség és a szórakozás, amit a munka nyújt. Tökéletességre törekszik, arra, hogy egyetlen hibát se kövessen el, ami mesterkéltségre utalhatna. A feladat azonban néha órákig is eltart, és nagy odafigyelést igényel. A kezdeti lendületet fáradtság és unalom váltja fel. A munkát nem lehet másnapra halasztani. J. R. Beckett tudja, hogy még a legbiztosabb rejtekhelyen sem őrzik meg egyetlen éjszakára sem az óhatatlanul szükséges piszkozatokat. Közbeszól az emberi tényező. A levél vége gyakran összecsapott. Ha a levélíró elfárad, az adott részben kötelező szavak beillesztése torzítja a stílust és a szöveg logikáját. Másrészről hiba lenne a legvégéről kezdeni, mivel a kulcsszavak sosem elegendőek a szöveg végéig. Egy előre kikötött jel tudatja a címzettel, hogy a kriptogramnak vége, de a jelentéktelen szöveg még több soron át folytatódik. Ez is a szakma egyszeregye.

„Szeretném személyesen ismerni. Ez a szörnyű, zavaró blokád nem rendíti meg csodás hevünket, és természetesen majd az évek mindannyiunknak meghozzák az édes, a lágy enyhülést. Kilábalunk majd ebből a bomlásból és hamarosan látni fogjuk a mi fiainkat, amint felszabadítják a szívünknek drága, oly szép szigetünket.”

E néhány sor alapján J. R. Beckett tett egy általános megállapítást és több személyes észrevételt. A megállapítás az, hogy a gondolatok rosszul vannak összefűzve, a stílus lapos és szakadozott, tele fakó és köznapi jelzőkkel. Nincs rá semmi különösebb okunk, hogy egy titkos ügynökről zsenialitást tételezzünk fel, még ha német is.

A személyes észrevételek részletesebb elemzést igényeltek, amit az első benyomás irányított. J. R. Beckett elővett egy darab papírt, és sorban leírta őket:

1. „… ez a szörnyű, zavaró blokád” − a két jelző használata nem logikus és nem is természetes olyan valakinél, aki úgy tudja kifejezni magát, ahogy a levél elején tette. A „szörnyű” után „zavaró”? Bőven elég lett volna a „szörnyű”, és sokkal természetesebb is… De mit is látok? Van itt még ennél sokkal-meglepőbb is. Mit keres itt a „blokád”? Először nem is tűnt fel. A legmagátólértődőbb dolgok. Hisz ez szörnyű butaság! Blokád létezik egy kontinenslakó számára, de nem egy angolnak. „Britannia rule the waves”. Ebben az országban sosem hallottunk blokádról. Itt a hiba, a fáradt szellem hibája, mely átengedi magát az ösztön irányításának.

2. „oly szép”, „természetesen”, „lágy enyhülés”. Lapos közhelyek. Ismétlés. Közönségesség.

3. „Kilábalunk ebből a bomlásból”. Tökéletesen mesterkélt a „bomlás”, semmiben sem kapcsolódik az előző mondatok szelleméhez. A blokádból nem következik a bomlás gondolata. Egyébként is furcsán pesszimistának hat az első rész általában túlzóan nacionalista hangvétele után.

4. A „mi fiaink…” Hogyhogy? Csak a fiaink? Egy ilyen mondatban szó sem esik a „dicsőséges tommykról”? Sőt még „legyőzhetetlen flottánkról” sem, pedig itt egy angol szól, és blokádról beszélt.

5. „Felszabadítják a szívünknek drága, oly szép szigetünket”. Először is a sziget nem raboskodik. Úgy tűnik, a levélíró raboskodik a blokád szó csapdájában. Azután: jelzők!… Semmi, még az elragadtatás sem igazolhatja itt a „szép” jelzőt, hacsak az nem, hogy be kellett tömni egy lyukat.

Miután J. R. Beckett papírra vetette benyomásait, elgondolkodik.

Ennek az első lépésnek az volt a célja, hogy kiemelje a kétértelmű szavakat, a kulcsszavakat, azokat a szavakat, melyek bizonyos fokig kényszeredettek, a kódoló fantáziájára bízott közvetítő szavakat. Számos kollégája így okoskodott volna: „Az olyan kifejezéseket mint „természetesen”, „lágy”, „szép”, melyek meglepőek egy jól fogalmazó levélírótól, valószínűleg a lexikon egy bizonyos oldala kényszerítette ki, s így közöttük kell keresni a kulcsszavakat.

J. R. Beckett azonban soha nem tett volna szert ekkora hírnévre, ha úgy okoskodott volna, mint a kollégái. Ő ebben a helyzetben éppen ellentétes következtetésre jutott. Ő ezt mondta magában: „Ezek is banálisan sokkoló kifejezések, pontosan közöttük NEM KELL keresni a kulcsszavakat.” Nehéz lenne felsorolni az indítékait. Csak egyet említünk meg, melyet J. R. Beckett jelentősnek tekint: „Ha ezek a szavak lennének az erőltetettek, pontosan banalitásuk miatt még egy hülye is sokkal logikusabb mondatokát építene velük, akár fáradt, akár nem, természetesebb stílusban, mint azok, amelyekben „feltűnnek” ezek a szavak. Sem a stílust, sem a jelentést nem határozzák meg. Csak, „hézagpótlók”, s a jelentéssel bíró szavakat a többi közt kell keresni. A fáradt kódoló azokkal a szavakkal tömi be a hézagokat, amelyek először eszébe jutottak, nem törte a fejét, hogy aprólékos gonddal dolgozzon.

Meditálása végeztével J. R. Beckett újra kezébe vette ceruzáját, újabb papírt vett elő, és puhatolózva haladt tovább.

Számtalan hosszas próbálkozás után, miután sok, csak az ő számára érdekes feltevést elvetett, megállapodott annál, mely az egyetlen olyannak tűnt, ami nem vezet kidolgozása során ellentmondásokhoz… íme: A vizsgált bekezdés kulcsszavai: ismerni, blokád, hevünk, évek, enyhülés, bomlás, fiaink, drága.

A szavakat hol négy, hol hat jelentéktelen, hézagpótló szó választja el. Az egység így két periódusú láncot alkot. − Gyakori ez az ilyen típusú kriptogramoknál: kulcsszó, négy hézagpótló, kulcsszó, hat hézagpótló, kulcsszó, négy hézagpótló és így tovább.

J. R. Beckett ekkor megvizsgálta a szavak együttesét és olyan újabb megállapítást tett, mely mélységes szellemi elégtétellel töltötte el. Az így kiválasztott szavaknak van egy közös jellemzőjük; kezdőbetűjük az ábécé első harmadában helyezkedik el: b, d, e, f, h, i…

Az ilyen szavak a legáltalánosabban használt szótárakban általában 50-nél kisebb számoknak felelnek meg. Az N kódoknak ebben a fajtájában azonban, ahol az üzenet minden kezdőbetűjét háromjegyű számra fordítják le, az első szám egy megállapodott részlet sorát jelzi, ahol a betű először előfordul; természetes, hogy a kérdéses betű, hacsak nem különlegesen ritka, az üzenet első vagy második sorában lesz; vagyis a megfelelő számok a leggyakrabban 50-nél kisebbek, 1-gyel vagy 2-vel kezdődnek, vagy általánosabban az ábécé egyik első betűjével. A tény, hogy ez így van, még mindig nem abszolút bizonyíték. J. R. Beckett tagadja az abszolút bizonyítékok létét… de újabb fontos pont, mely gyarapítja születő meggyőződését.

J. R. Beckett követte a nyomot. Ebből kiindulva a vizsgált részleten túl is kiválasztotta a többi feltételezett kulcsszót a kétperiódusú lánc feltételezését követve, s megállapította, hogy néhány nagyon ritka kivételtől eltekintve mindegyiknek a kezdőbetűje az ábécé legelején helyezkedik el.

J. R. Beckett elmosolyodott, s a restrikció ellenére engedélyezett magának egy dupla whiskyt, kevés szódával. Ekkor tette azt a bejelentést Mr. Jonesnak, amelyben X… reményt vélt felcsillanni.

Aztán visszatért a munkájához. Még hosszú út állt előtte. Gondolkodik, milyen módszer lenne a legalkalmasabb a cél elérésére, s közben felír valamit. Saját maga fogja majd elvinni a papírt arra a címre, amit Mr. Jones tói kapott.

„Lehetséges-e megtudni, milyen szótárak találhatók G.Y. 22 lakásában, a kiadás dátumával együtt?”

1. Az író jegyzete: Egy olyan kaland elbeszélésében, ahol a problémák megoldásának „módszerei” és „eljárásai” a személyekkel legalábbis egyenrangú helyet foglalnak el, az elbeszélő nem tartotta volna helyesnek elhallgatni egy olyan szerény és hasznos gentleman agyának működését, amilyen J. R. Beckett. Ugyanakkor számos ponton megpróbált egyszerűsíteni, fölöslegesnek érezve, hogy messzebb menjen, mint a módszer vagy az eljárás felvázolása. Elnézésüket kéri, ha a beszámoló unalmasnak vagy hiányosnak tűnik.

A gentleman agya egyébként néha olyan szétszórtan működik, hogy lehetetlen sorjában lejegyezni minden mellékes gondolatot, mely a központi törzstől szerteágazik. Itt következik az egyik kis ág, mely a szövegből, mint fölösleges kimaradt, de gyümölcsöket hozhat a jövőben.

J. R. Beckett a levélben bőségesen talált cs-vel, cr-rel vagy cu-val kezdődő kulcsszavakat. Ezek a szavak a szótár olyan lapjaihoz tartoznak, melyek bár általában az első háromszáz között vannak, ám oldalszámuk viszonylag magas. Az ilyen művek legnagyobb részében az oldalszámok általában 200 és 300 közé esnek, néhányban 300 fölé, ritkább esetben 100 és 200 közé, azonban szinte minden esetben 140-nél vagy 151-nél magasabbak. Az üzenetben tehát BŐSÉGESEN vannak olyan betűk, melyek NEM találhatók meg a megállapodottá részlet első soraiban, vagy csak a sor vége felé állnak, ha az 40 betűnél hosszabb.

A gyakori betűk azonban általában szerepelnek az első sorban vagy egy tetszőleges bekezdés bármely sorában, ha az ELÉG HOSSZÚ. Az a tény, hogy néhány betű kicsúszik az általános szabályok alól, semmit sem jelent, de az a tény, hogy SOKASÁGUK tér el a szabálytól, már anomália. Lehetséges, de semmiképpen sem biztos magyarázat, hogy ez az első sor nagyon rövid, mint például azok a sorok, melyek egy bekezdés végén találhatók, ha a véletlen úgy akarja, hogy a kiválasztott részlet, melyhez bármilyen oldalszám tartozhat, ilyen módon kezdődik.

Ez az észrevétel pillanatnyilag nem használható semmire, de később talán nagyon értékes jellé válhat, amikor az adott részlet felkutatásáról lesz szó. Jellé válik, mely hozzáadódik ahhoz a számtalan jelhez, amit J. R. Beckett emlékezetében elraktározott, de amelyeket az elbeszélő most egyelőre meghagy a látens birodalomban.

XII.

„Surabaya, február 24.

Kedves William!

Legutóbbi jóslataimban kétszer tévedtem: az óceán nem állította meg visszavonulásomat Dél felé, és nem sikerült megvédenünk a szigetünket. Túl közel volt a szárazföldhöz.

A kapituláció másnapján sikerült egy ócska bárkán elhagynom Szingapúrt egységem néhány tagjával. Kisebb méretekben megismétlődött Dunkerque. A partraszállásra várva azzal kezdjük, hogy tapasztalatokat gyűjtünk a „behajózásról”.

Ez volt dicsőséges hadjáratunk legérdekesebb epizódja; igazán sajnáltam volna, ha kimaradok belőle. Egy kínai dzsunka a vízen, szakadt vitorlával, ami még csak nem is volt fehér, hanem inkább földszínű. A skótjaim és én magam is égieknek öltözve, nagy csúcsos sapkákban. A japán flotta ránk se nézett, éppúgy mint a repülők. Egy hét alatt értük el Szumátrát. Innen, mivel a japánok tovább nyomultak előre a tengeren is, kissé délebbre küldtek, Jáva szigetére, innen írok most. Talán arra fognak felhasználni, hogy ezt az újabb szigetet védjük, de az is lehet, hogy elküldenek Ausztráliába, még nem tudom. Káprázatosak ezek az utazások.

Remélem, arrafelé nem jajveszékelnek túl sokat az itteni események alakulása miatt. Az egész elvesztett területet gyorsan visszaszerezzük majd, mihelyt az „old b…” rákényszerül, hogy jobban megértse a természet törvényeit, ami egy napon sorsszerűén be fog következni. Azt suttogják, még itt is, hogy Ön komolyan fáradozik ezen… Titok? Bocsánat. Látja, a látszat ellenére mégsem vagyunk annyira elszigeteltek. Írjon pár sort, ha van ideje: »Patton őrnagy, 63. postakörzet«. Igen, őrnagy! A tengeri körutazás következtében. Igazságtalanság, sorhajókapitánynak kellett volna kinevezzenek.

Ma nincs rá időm, hogy elkalandozzak. Majd legközelebb.

Őszinte barátsággal

A. Patton

P. S.: Maga, aki mindent tud, meg tudná mondani, mi a csudát csinálhat az az átkozott amerikai flotta?”

A levél egy hónappal korábban íródott.

Conrad megkönnyebbülten olvasta, de örült volna, ha frissebb híreket kap.

Azóta a nap óta, amikor oktalan felindulástól vezérelve beverte egy zsörtölődő brit állampolgár orrát, William Conrad azzal próbálta megnyugtatni magát, hogy újult erővel vetette bele magát a munkájába, s lázasan igyekezett legyőzni elbátortalanodását. A bábu napról napra egyre mélyebbre merült az apostolságban.

Félhivatalos funkcióin kívül személyes tevékenysége sem lanyhult, és a legkülönbözőbb helyzetekben nyilvánult meg, ékesszólásban éppúgy, mint példamutatásban. Befolyása Godfellowékon keresztül kiterjedt az egész londoni felső tízezerre. Beszédeit Lady Diana a maga tüzével felforrósítva terjesztette, s nem kímélve magát, olyan energiát árasztott, hogy az hatalmába kerítette az összes tiszteletre méltó hölgyeket. Sir Wallace lemondott ártatlan kicsapongásairól. Fegyverkezési kötvényekbe fektette azt a pénzt, amit, mint pirulva bevallotta, eddig szégyenszemre feketepiaci whiskyre pazarolt. Szüntelenül dicshimnuszokat zengett az apostolról, s azon munkálkodott a legfelsőbb körökben, hogy megszerezze számára a Szent György-keresztet, a hazának ezt a − ahogy ő mondta − jelentéktelen elismerését, mellyel leglelkesebb hívének tartozik.

Gordon közvetítésével befolyása alá vonta az ötvenes, hirtelen haragú, jókedélyű, életvidám gentlemanek köreit, azokat, akik ösztönösen utálják a vörös sipkát, szeretik a gyorsan és jól elvégzett munkát, és hetente egyszer hajnali egyig bridzselnek egy klubban, ahová nők nem léphetnek be. Mr. Malone-on keresztül meghódította a tiszteletreméltósága tudatában lévő osztályt, a házmestereket, az előkelő éttermek főpincéreit, a taxisofőröket, a rendőröket, a kerület boltosait és mindazokat, akik rendszeresen járnak a klubjukba, pontosan úgy öltözve, mint a gentlemanek és a legmagasabb rangú katonatisztek komolyságával dobálják a nyilacskákat. Miss Barteren keresztül meghódította a gépírónők, a titkárnők, a kishivatalnokok világát. Ugyanezen a csatornán át befolyása eljutott W… repülő hadnagyhoz is, és X…hez már gyakran dicshimnuszra emlékeztető jelentések formájában érkezett el, éktelen haragot váltva ki belőle.

Propagandaprogramját az első perctől kezdve siker koronázta a Királyságban. A hatóságok nagyon hamar észlelték, hogy jelentős fejlődés mutatkozik az erkölcsi háború alakulásában. Kijátszották a náci propaganda csapdáit, leleplezték hazugságait és álhíreit, nevetségessé tették és önmaga ellen fordították őket, még mielőtt meghozhatták volna gyümölcseiket. Gyorsan kialakult az egység minden fronton. Dicsőítették a demokrácia eszményét, és minden polgár tudatába bevésődött a demokrácia hatalmának kijáró megbecsülés. Ez aztán megújult erőfeszítéseket eredményezett, új erőre kapott a kollektív szellem, mely már gyengülni látszott, koncentrálódott, és csodákat vitt véghez.

Az első eredmények láttán Churchill titokban magához rendelte Conradot, és melegen gratulált. William Conrad szinte belebetegedett az érzelmi megrázkódtatásba és a büszkeségbe.

Aznap este, a találkozóról távozva, sötét utcákon sétált át. A szirénák légiriadót jeleztek. Nemsokára bombák és légelhárító lövegek robaja keveredett. Londont már jó néhány hónapja nem érte ekkora légitámadás. A járókelők az óvóhelyekre menekültek, vagy a metrólejáratokba. Villanás csapott az ég felé, s ezzel egyidőben egy közeli robbanás zaja remegtette meg a dobhártyáját. A robbanás szele fellökött egy rohanó nőt, és a karján ülő csecsemő majdnem beleesett a csatornába. William Conrad kapta el a csuklójánál fogva…

Felsegítette a nőt és a gyereket. Egyikük sem sérült meg. A legközelebbi fedezékhez kísérte, őket, majd gépiesen az egyre terjedő tűz fénye felé indult. Felindulásában eszébe jutott a múltkori veszekedése a két újságíróval, és újra elöntötte a düh. − Még vannak közöttünk, akik megegyezésről és kompromisszumról beszélnek!

Hirtelen magához tért, magához, Herr Conradhoz, és szörnyű aggodalom fogta el. A pillanat varázsa azonban túl erős volt, és rabul ejtette. Odaért a bomba becsapódásának helyéhez. Egy hatemeletes épület vált elszenesedett kövek, kicsavarodott vasdarabok és füstölgő gerendák formátlan halmazává, elborítva az utca egy részét. Már ott voltak a tűzoltók, s igyekeztek megfékezni a tüzet. Megérkeztek a mentők. Munkához láttak a romeltakarító csapatok. A légiriadót lefújták. Férfiak és nők bújjak elő a lyukakból, s csöndben, csapatokba verődve bámulták a pusztítást. Az épület házmestere szerint többen nem voltak hajlandók a riadóra elhagyni az otthonukat, s most bizonyára betemették őket a romok. William Conrad kivált a bámészkodók csoportjából, és felajánlotta szolgálatait.

Veszett düh hajtotta a kusza romhalmaz felé, ásóval, csákánnyal, puszta kézzel támadt neki, magában azon tépelődve, vajon egy egész éjszakai munka elegendő lenne-e. hogy tompítsa a benne égő bosszúvágyat. Példája sok bámészkodót vonzott. Az emberek először lassan közeledtek, megragadtak néhány használaton kívüli szerszámot, s beleolvasztották mozdulataikat a közös erőfeszítésbe. Azután a nők is követték őket, és segítettek elszállítani a törmeléket. Nemsokára hatalmas hangyaboly szorgoskodott a területen, és a mentőosztagok vezetője kénytelen volt elutasítani az újabb jelentkezőket, nem tudván hasznosítani őket.

Gyorsan haladt a munka. A köveket, a vasdarabokat és az elszenesedett téglákat egyenként kiemelték a romhalmazból, a sarkokban nagy piramisokba rakták őket, melyek percről-percre növekedtek, míg csak a törmelékek alól elő nem tűnt az, ami a megcsonkított épületből megmaradt. Mire a nap felkelt, két összezúzott, kificamodott holttestet vittek el takaróba burkolva. Úgy tűnt, semmi remény nem maradt, hogy még bárkit is élve hozzanak ki a romok alól. Az önkéntesek tömege csapatokat alakított, melyek folyamatosan váltották egymást.

William Conrad nem tartott pihenőt. Változatlan hévvel ásott, kapart és bontott, nem érezve fáradságot. Míg a tömeg kint folytatta módszeres munkáját, ő és két mentőtársa ösvényt vágott a romok közt, és behatoltak a ház belsejébe. Ott, a szétszaggatott méhben, ahol zseblámpáik fantasztikus táj körvonalait világították meg, mintha alulról gyenge nyögést hallottak volna. Egy lyukból jött, melyet egy lezuhant gerenda ütött a mennyezeten. Conrad bekúszott a mennyezet omladozó maradványán. Sikerült átdugnia lámpát tartó kezét a résen, de akkora volt az összevisszaság, hogy nem hatolt át rajta a fény. Csendben hallgatóztak, és most már tisztán hallották a hangot. Elő ember volt alattuk, de a hozzá vezető út nehéz és veszedelmes. Ha ásni kezdenek ebben az útvesztőben, kockázatos, hogy az egész összedől. A többiek a veszély tudatában azt fontolgatták, hogy állványt kellene építeni, hogy megerősítsék a romot, mielőtt behatolnak. Conrad oda sem figyelt rájuk, baltájával máris nekitámadt a fának, nem törődve a körülötte hulló törmelékkel, s bemászott a kitágított szakadékba. Magától értetődő természetességgel átvette a művelet irányítását, s lelkesedése hamarosan átragadt két társára is. Szó nélkül engedelmeskedtek neki.

Kötelet kötött a derekára, s félig lógva, félig a törmelék oldalán mászva, félórai erőlködés után tépett ruhával, vérző testtel elérte az alsó emelet padlóját. Itt helyenként nem is volt olyan embertelen a pusztulás. A deszkák elmozdultak és szétcsúsztak, de a gerendák nagy része ellenállt. A felsőbb emeletek megsemmisülése tompította a lökést. A formátlan romok közt zseblámpájának fénye egy ágyra esett. Gyerekágy volt. Az összelapult fémszerkezet feltartotta a rázuhanó hatalmas fadarabot. Az ágyban fekvő gyerek nem tudott megmozdulni, de a szeme nyitva volt, s csak akkor hunyta le, amikor elvakította az arcán megállapodó fénysugár.

William Conrad leguggolt. Óriási erőfeszítéssel, egyensúlyát vesztve sikerült fölemelnie a gyerek lábára zuhant gerendát, és ugyanakkor védettebb helyre löknie az ágyat. Néhány másodpercnyi feszült, aggódó várakozás következett, miközben óvatosan kifújta magát a ráhulló törmelékesőben, s azon tűnődött, nem fog-e katasztrófához vezetni, ha megmozdul. Érezte, hogy az egész rom megremeg, de aztán a remegés elült, és az anyag visszanyerte mozdulatlanságát az új, stabil állapotban. Zseblámpája kihunyó fénye a takarón egyre terjedő barna foltot világított meg. A gyermek újra kinyitotta a szemét, és csendben nézte őt.

Belecsavarta a véres takaróba, és sikerült felvinnie a felső emeletre. Negyedóra múlva az áldozat már orvosok és ápolónők kezében volt. A vér csak felszíni sérülésekből szivárgott, melyeket a fa okozott, ettől eltekintve a gyerek sértetlen maradt.

Conrad két társa elmesélte a kalandot. A történet futótűzként terjedt el a tömegben. A tömeg fogékony az ilyen tettekre, ugyanúgy mint a háborús indulók zenéjére és a szónokok ékesszólására. A kollektív megnyilvánulás előjeleként borzongás futott át rajta. Csak a hős megjelenésére várt, hogy tapsviharban törjön ki. William Conrad azonban eltűnt.

Hiába kereste a mentőosztag vezetője, hogy megkérdezze a nevét, hogy hivatalos jutalomban részesíthessék. William Conradnak eszébe sem jutott, milyen haszna lehetne még ebből a kimagasló tettből, s mennyire tökéletessé tenné a marionettet. A névtelenség nemességét és önfeláldozását választotta. Az esetről írt beszámolót olvasva az újságokban, senki sem sejtette, hogy ő volt a vállalkozás hőse.

Senki, kivéve X.,.et, X…et és közvetlen munkatársait, akiknek az volt a feladatuk, hogy a nyilvánosság előtt homályban maradó tényeket is ismerjék.

X… a hírt hallva rosszkedvű lett, most is, mint mindig, amikor világosságra éhes szelleme e felé a ködös ügy felé fordult. Tekintélyes méretű dossziét tanulmányozott, amit a politikai szolgálat adott át, s amelyben megrostálták és részleteiben elemezték Conrad életművét. A következtetés dicsérő volt. Az első eredmények az objektív elemzést és az általános véleményt erősítették meg; az újjászervezés megalkotója igazán nagy érdemeket szerzett a hazában.

Amikor X… elért ehhez a következtetéshez, látható jelét is adta dühének. Épp ezt a pillanatot választotta ki Mr. Jones, hogy belépjen az irodájába, és közölje feljebbvalójával, G.Y. 22 ismét kitűnt bátorságával, s nem is törekedett rá, hogy reklámként hasznot húzzon belőle. Az információ egy ügynöktől származott, akit nemrég bíztak meg az író figyelésével.

X… csendben végighallgatta, aztán szokása szerint csak ennyit kérdezett:

– Magának mi a véleménye erről, Jones? Mr. Jones lehajtotta a fejét. Számított a kérdésre, de hiába próbált megfelelő feleletet adni.

– Azt gondolom, Sir, hogy ez az ügye az egyik legfurcsább… igazán megrázó, Sir. Szörnyűséges tettetés.

X… leheletnyit felemelte a hangját.

– Azt akarja mondani, Jones, hogy ez a fiú még sokáig fogja így folytatni? Hogy megnyeri magának a háborút, ha hagyjuk dolgozni? És kizárólag azért övezi magát dicsőséggel, hogy megtévesszen… nem, nem is megtévesztésből, hiszen most öncélúan cselekedett, ahogy azok az átkozott filozófusok mondják? Maga ezt normálisnak találja, Jones? Talán azt hiszi, hogy a náci ügynököknek az a szokásuk, hogy vásárra viszik a bőrüket, hogy megmentsék kék szemű, szőke hajú gyermekeinket? Ezt gondolja, Jones?

Mr. Jones bűntudatosan hallgat. X… felhagyott a gunyoros hangnemmel, és lehalkította a hangját.

– Nem becsülte nagyra a munkamódszerét, Jones? Nem árasztotta el a csodálat, amikor a propagandaprogramját olvasta? Nem? Akkor maga az egyetlen. Én magam is kénytelen vagyok elismerni, hogy százszorta különb a minisztereink gyerekes próbálkozásainál. Már látszanak is az eredményei. Erkölcsi téren máris minden sokkal jobban megy. Ezt senki nem tagadhatja; én sem, s még maga sem, Jones. Hát akkor?

– Akkor megmondom magának, Jones, az egésznek a konklúzióját. Összefüggéstelen-régben úszunk, a legteljesebb összefüggéstelenségben. Ez van… De ha azt hiszi, hogy elveszítem a bátorságom, és odahagyom a nyomot, még mindig rosszul ismer, Jones.

Én mondom magának, előbb-utóbb a legügyesebb is elkövet egy hibát; ő is, akár a többiek. Ez a komédia, ez a szörnyűséges tettetés, ahogy maga nevezi, biztosan egy cél felé halad. Tilos feltételeznünk, hogy ennek az embernek a tettei nem egy cél felé haladnak. Ez a cél pedig különleges fontosságú kell legyen. Maga is ezt mondta, Jones.

– Yes, Sir − mondja Mr. Jones.

– Egy nap majd megtudjuk, miért ilyen mérhetetlenül ravasz. Talán attól fél, hogy figyeljük? Talán ebben a legújabb gesztusban egy óvatos elme legmesszebbmenő ügyességét kell látnunk, mely attól tart, hogy titokban követik, és figyelik, és úgy gondolja, hogy akik ilyen módon érdeklődnek utána, úgyis megtudják tettét, ő pedig megőrizheti az önzetlen cselekedet különleges dicsfényét?

– Nem lehetetlen, Sir.

– Nem látom magán a túlzott meggyőződést, Jones, de én sem vagyok túl biztos magamban. Tudom jól, mit gondol: vannak esetek, amikor nem kell TÚL éleslátónak lenni. De ezerszer elmondtam már magának, hogy egy kontinenslakót nem szabad úgy megítélnünk, mint egy szigetlakót.

Nincs hozzá jogunk, hogy felületesek legyünk, és ebben az országban, Jones …

X… nem szerette a nagy szavakat és a hosszú beszédeket, de ebben az ügyben tényleg volt néhány olyan elem, ami kihozta a sodrából.

– … ebben az országban, Jones, maga is tudja, akárcsak én, az uralkodók baklövéseket követnek el, mint a világ összes többi országában; az üzletemberek semmivel sem okosabbak mint mások, bármit mondjanak is; a katonák pedig olyan naivak, hogy kiérdemlik az egész világ meghatott csodálatát. Van azonban legalább három tényező, ami megmagyarázza, hogyan úszunk meg mindent, még háborúban is, Jones. Az első a kitartásunk. Ez közismert. Nem azt mondom, hogy a miniszterek ragaszkodnak egy baklövéshez, de sosem veszítik el a bátorságukat. Kitartanak egy irány mellett, és újabb baklövéseket követnek el, mindaddig, míg valamelyik tévedésük nem hoz váratlanul szerencsés eredményt. A tábornokaink sosem mondanak le arról, hogy újabb vereségeket szenvedjenek, míg csak az ellenség bele nem fárad a vesztükbe, s ekkor egyiküknek, aki kicsit kevésbé jámbor, mint a többiek, sikerül győzelemmé alakítania az eszeveszett menekülést. Ugyanígy tettünk Napóleonnal is, és valószínűleg ez a makacsság vezet majd el a mostani háború végéhez is. A második tényező, aminek felsőbbségünket köszönhetjük, Jones, az annak a szervezetnek a színvonala, amelyhez van szerencsénk tartozni. Féltékenyek is rá sokan, és joggal. Nem véletlen, hogy azt a nevet kapta, ami számos nyelvben az „intelligenciát”, a „tudást” jelenti. Mi vagyunk az agy. A szellemi elem, Jones, ne feledje. Ha a többi nemzeti intézményeknek nincsenek ötleteik, az attól van, hogy ránk támaszkodnak. Ez a munkamegosztás teszi lehetővé békeidőben, hogy politikusaink és kereskedőink minden délután ötkor egyszerre teázzanak, és utána golfozni vagy krikettezni menjenek. Háború idején lehetővé teszi katonai vezetőinknek, hogy ne lássanak tovább az orruknál. Tudják, hogy egy szép nap majd úgyis rendelkezésükre bocsátjuk a szükséges „tudást” és „megértést”, hogy még az ő számukra is lehetővé váljon az ellenség legyőzése. Ez az egyik ok, amiért hajlíthatatlanok kell legyünk önmagunkkal szemben, Jones. A mi szervezetünk

egyetlen hibája súlyosabb következményekkel járhat, mint Szingapúr elvesztése. Egyetlen beosztottunk is jelentősebb tetteket vihet véghez, mint egy egész hadsereg. Gondoljon csak Lawrence művére a 14-es arábiai háborúban.

– Vigyen el az ördög − morogta magában X… −, már én is úgy okoskodom, mint egy filozófus. Hagyom, hogy befolyásoljon annak az átkozott tanárnak a fecsegése.

– Yes, Sir − mondta Mr. Jones.

X… folytatta, magával ragadta az indulat.

– Az sem véletlen, Jones, hogy a személyzetünk tagjait a szellemi élet köreiből választják ki. Más országok hasonló szervezeteinél ismeretlen szellemi képességeket és műveltséget követelnek meg tőlük. Külföldön a mi munkánkat végző embereket a faragatlanok, sőt az alvilág vagy a rendőrség legalsóbb rétegei közül toborozzák. Ez komoly hiba, mely arról tanúskodik, mennyire nem ismerik a munkánk jellegét, a szellemi oldalát. Nálunk ennek épp az ellenkezője történik, maga is tudja, éppúgy mint én, hiszen egy hajóban evezünk.

– Ami az érdekünkben ható harmadik tényezőt illeti, nem tudom, felismerte-e már Jones. Nekem hosszú időbe tellett, míg tudatára ébredtem. Arról van szó, hogy mindez csak a felszín, s valami más van mögötte.

– Térjünk csak vissza ehhez az esethez! Nem engedhetjük meg, hogy egy ellenség adjon nekünk leckét ravaszságból. Nem hétköznapi ügy ez, Jones, higgye el! Kettőzzük meg az ellenőrzést, és igyekezzünk tetten érni a hibát… Addig pedig minél jobban ki kell aknáznunk az aduinkat. A vizsgálat a lakásban, amit Beckett barátunk kért…

– Megtörtént, Sir. Már néhány napja.

– Feltételezem, hogy megtette a szükséges intézkedéseket, hogy ne keltsen gyanút?

Mr. Jones elmosolyodott. Fölöslegesnek érezte, hogy válaszoljon. X… nézte a fiatalembert, és ő is elmosolyodott. Eltekintve a transzcendens pszichológia néhány valóban speciális pontjától, melyekkel szemben a szervezet látása néha elhomályosodott, meg lehetett bízni minden ügynökben, hogy jól… intelligensen… teljesíti a legkényesebb feladatot is.

HARMADIK RÉSZ

I.

„Március 21. Részt vett a tiszteletére adott fogadáson Lady és Sir W. G.–nél, melynek során megkapta a Szent György keresztet különleges szolgálataiért. Nagyon meghatottnak látszott, amikor átvette a kitüntetést.

Március 22. Újabb ünneplés az újság irodájában az igazgató szervezésében, aki az újságíró testület gratulációit tolmácsolta. Ugyanolyan hangnemű válasz.

Március 25. Válaszlevél A. P. ,őrnagynak. Lásd a cenzúrától kapott másolatot. Semmi gyanús.

– Ez az állat Jones nem tudná egy kicsit variálni a kifejezéseit? − morogja X…

Kapcsolatok: semmi új. Miss B. még mindig belemerül a munkába, Lady D. két éjjel betegeket ápol, ideje többi részét segélytevékenységre fordítja; elbocsátotta a szobalányát. Aki a tanácsát követve beállt önkéntesnek. Most maga végzi a házimunkát. Sir W. már nem vásárol whiskyt a szokott szállítótól.

– Ha ez a fiú még egy évig szabadon marad nálunk − morogja X… égnek emelve a szemeit −, minden csecsemőből felvértezett harcos lesz, a mamák pedig tankokat és lángszórókat fognak gyártani. A konzervatív miniszterek vizet fognak inni, és még az öreg is lemond a szivarjáról. Az ördögbe ezzel a hülyeséggel!… Nézzük a levelét!

„Kedves Arthur,

Gratulálok az előléptetéséhez. Bármilyen keveset is mond róla, sejtem, hogy az utazás a kínai dzsunkán nem volt épp mindennapi kaland. Bevallhatom, hogy irigylem magát, és szeretnék megint tevékeny életet élni. Lassacskán átalakulok átkozott bürokratává, old boy, és amikor látom a körülöttem lévők anyagi erőfeszítéseit, szégyellem magam. Természetesen érdekel a munkám. Az elején még rajongtam is érte, azt hiszem, megvan a maga haszna, időnként mégis kedvem lenne itt hagyni csapot-papot és megint frontszolgálatra menni. Ez nem csak száj hősködés. Gyakran érzem magam kimerültnek., hogy most Ausztráliában van, és elér magához a levelem. Ami az eseményeket illeti, teljesen igaza van. Az elvesztett terület nem nagy dolog, könnyen visszaszerezzük, amikor…”

Mr. Jones érkezése félbeszakítja X…et az olvasásban. Mr. Jones kintről jön, teljesen kifulladt. Bár tudta, hogy főnöke bent van az irodában, elfelejtett kopogni. X… azonnal tudja, hogy valami nem mindennapi esemény történt.

– Sir… − szólal meg lihegve Mr. Jones −, Sir, új fejlemény!

Conrad lakásának átvizsgálása a világ legegyszerűbb módján történt. Az író nem is sejtette, hogy egyik este, amikor az újságnál dolgozott, két fiatalember behatolt a lakásába, hogy megvizsgálja a szótárait.

A meglepetések elkerülése végett Mr. Malone-t és a feleségét az áltestőrökkel önkéntelenül együttműködő igazi rendőrök bevitték a Scotland Yardra. A fentről kapott utasításokat követve egy nyomozó hosszasan kikérdezte őket egy állítólagos rokonról, aki nagyon nem megfelelően viselkedett. Mrs. Malone majd belehalt az ijedségbe. Mr. Malone tiszta lelkiismerete tudatában hevesen bizonygatta ártatlanságát és tudatlanságát, lassacskán azonban a nyomozó emelkedett modora és indiszkrét kérdései ellentmondásos válaszokat váltanak ki belőle, és elveszti magabiztosságát. Mindez két óra hosszat tartott. Már majdnem belátták, hogy akaratlanul is súlyos hibát követtek el, mikor a rendőr rövid telefonbeszélgetés után elnézést kért, elmagyarázta, hogy bosszantó névazonosságról volt szó, hogy a háború néha megköveteli a durva módszereket, és hogy szabadok. Ugyanakkor megígértette velük, államérdekre hivatkozva, hogy senkinek nem említik a nyomozást, melynek alanyai voltak. Mr. Malone méltósággal fogadta a bocsánatkéréseket, és megesküdött, hogy hallgatni fog, az olyan ember arckifejezésével, aki tudja, mi az az államérdek.

A Conrad könyvei iránt érdeklődő két fiatalember kompromittáló szerszámokat viselt, és kellőképpen rossz külsejű volt ahhoz, hogy baleset esetén egyszerű betörőnek adja ki magát. Gyakorlottak voltak az ilyenfajta kutatásokban. A munka egyszerű volt. A hely kis mérete és a bútorzat szerénysége megkönnyítette a keresést. Fél óra sem telt bele, és meggyőződtek róla, hogy a lakásban mindössze három szótár található: egy angol-lengyel, egy lengyel francia és egy 1925-ös kiadású Oxford lexikon.

„1. Angol-lengyel szótár, 1919-es kiadás, elhasználódott, számos lap szamárfüles, tintafoltok. Az üres oldalon rajzok, valószínűleg gyermektől. Gyors átlapozás: a jelzetteken kívül más jelzés nincs, ezek pedig túl sűrűk ahhoz, hogy megadjuk pontos helyüket és jellegüket.

2. Lengyel-francia szótár. 1920-as kiadás. Hasonló állapotban. Fenti megjegyzések érvényesek.

3. Oxford Dictionary 1925. Új állapotban. Folt nincs. Semmi jelzés. Úgy tűnik, az elején könnyebben nyílik, mint a végén.”

A főnök úgy ítélte, hogy a küldetés véget ért, visszatette a három könyvet eredeti helyére, ellenőrizte, hogy semmit nem mozdítottak el a helyéről, majd jelt adott a távozásra. Egy órával később J. R. Beckett már az információ birtokában volt. Két héttel később Mr. Jones lihegve lépett be X… irodájába, és teljességgel illetlen izgatottsággal közölte, hogy új fejlemény állt elő.

– Milyen fejlemény, Jones? − kérdezte X… közönyt színlelve.

– Több minden, Sir, fontos dolgok… Először a lényeg, azt hiszem. J. R. Beckettől jövök. Gondoltam, örülni fog Sir, ha azonnal megtudja, hogy igaza volt, a levélnek tényleg van titkos jelentése. Beckett sikerrel járt, Sir. Megfejtette az üzenetet. Azt mondja, a megoldása biztos. Itt az üzenet, Sir!: „Szép munka. Folytassa. Hosszú türelem gyümölcsének szürete közeleg.”

Mr. Jones kezdi visszanyerni a nyugalmát.

– Elnézést, hogy ilyen papír fecnit mutatok, Sir. Beckett saját írása. Én mondtam neki, hogy fölösleges legépelnie. Azonnal idejöttem, Sir.

– A gazember! − kiált fel X… − Nem megmondtam magának, hogy ki kell tartanunk?! Beckett biztos a dolgában?

– Tökéletesen biztos. Szó szerint így mondta, Sir.

– A gazember, Jones! Ekkora csalást! Már nekem is kezdtek kétségeim támadni, és lelkiismeret-furdalásom volt, amiért gyanúsítom. Mit fognak szólni a kormány tagjai, ha megtudják, hogy híres újjászervezésüket háromnegyed részben egy német kém alkotta és valósította meg? Egyébként sosem fogják megtudni. Nincs sok eljárás, hogy megakadályozzuk a botrány kitörését. Mintha azt mondta volna, Jones, hogy vannak más fontos hírei is.

– Igen, Sir. Mielőtt Becketthez mentem, beugrottam a cenzúrához. Két levélmásolatot kaptam, amik neki érkeztek. Az egyiket egy távol-keleti ezredes írta, barátja, Patton őrnagy halálát jelenti be. Azt hiszem, Sir, ez jelentéktelen; nincs benne semmi. De a másik, Sir, a másik attól a személytől érkezett, aki az első üzenetet küldte. Ugyanaz a kézírás, ugyanaz a forma, kétség sem fér hozzá. A leveleket még nem továbbították. Vettem magamnak a bátorságot, és megtiltottam a második levél továbbítását addig, míg Ön nem engedélyezi. Gondolom, előbb tudni akarja, mit tartalmaz. J. R. Beckett bizonyára meg tudja fejteni, ha ugyanazt a kódot alkalmazták. Átadtam neki a másolatot, Sir. Már dolgozik rajta. Ha nincs rám szüksége, visszamegyek hozzá, és lehetséges, hogy már el is hozom az eredményt, Sir.

– Istenem, Jones, fusson gyorsan! Maga itt mesél nekem, és közben a másik talán már felfedezte… fusson, Jones!

Mr. Jones már kint is van az utcán. X…, hogy türelmetlenségében elfoglalja magát valamivel, előveszi a Távol-Keletről érkezett levelet. Nem tud belemerülni, annyira izgatja, milyen fordulatot vesznek az események.

„… írok Önnek, tudva, hogy Patton őrnagy jó barátja volt… A hadtest legjobb tisztje… minden társa gyászolja… bekerítették a japánok a dzsungelben… minden lőszerét elhasználta… kardcsapás végzett vele, dühödt közelharcban…”

X… minden gondja ellenére is szentel egy gondolatot Arthur Pattonnek, és megpróbálja elképzelni a jelenetet. A japánokat, amint beszállingóznak a bozótba. A hiábavaló go-lyószórósorozatokat, az utolsó gránátokat, majd a pisztolyt, s végül talán a kést, hisz ott az is hozzátartozik a felszereléshez. X… zavarban van. Addig átkozta a tanár írásait, míg végül szinte már családtagnak tekintette.

– Lefogadom, hogy a halála pillanatában is elképesztő gondolatokat forgatott a fejében! Szegény alak… az ő számára nem lesz több archeopteryx …

Egy idealista, egy ideológus, valószínűleg naiv, mint minden entellektüel, ártatlan ebben az egész ügyben… megragadta a barátságát az áruló ördögi ügyessége. Mr. Jones rátapintott a lényegre. Jelentéktelen esemény, nincs benne semmi… Szeretném, ha minél hamarabb visszajönne ez az átkozott Jones.

Nincs más hátra, mint iktatni a levelet, és lerakni a dossziéba. Véglegesen lezárja a haszontalan értekezéseket, melyek ködbe burkolták a fő témát. Jobb nem is gondolni rá, amikor úgy tűnik, a főtéma kezd kibontakozni a ködből.

„Március 29. Húsz óra harminc. Vacsora egyedül a Ritz éttermében. Ismeretlen kapcsolatba lép.”

Mr. Jones diadalmasan terítette főnöke elé az újabb üzenetet.

– Helyben vagyunk, Sir… Úgy tűnik, mégiscsak elszánják magukat valamire.

– Mondtam én, Jones. Előbb vagy utóbb még a legügyesebb is elkövet valami hibát. Kénytelen hibát elkövetni, különben sosem cselekedne. Érti?… De nem alhatunk el… Még messze vagyunk a végétől. Arról van szó, hogy felfedeztük, mi van valójában a dolog mögött, de még nem tudjuk. Hagyni kell, hogy elkötelezzék magukat, a titokzatos levelezőtárs és talán mások is. Tetten kell érni őket.

– Huszonkilencedike két nap múlva lesz, Sir. Feltételezem, hogy kiadhatom az utasítást, hogy holnap megkapja az üzenetet.

– Igen… és kit fog a Ritzbe küldeni, hogy többet is megtudjunk az ismeretlenről?

Mr. Jones gyorsan vázolja a tervét.

– Először is, Sir, a helyszínen van egy főpincérünk, aki majd elmondja, amit hall. Attól tartok, nem sokat. Intelligens és diszkrét fiú; nagyon hasznos a nagy szállodákban, Sir… De ez nem elég. Duncan nem igazán illik az ilyen típusú feladatokhoz… Azt hiszem, megvan az emberünk, Sir Heystet fogom kiküldeni. Talpraesett, észrevétlen tud maradni, és észrevétlenül rá tud ragadni az emberekre.

– Rendben, Jones. A részletek kidolgozását magára bízom. Gondoljon a titok fontosságára. Valószínűleg mindig szükség lesz rá.

X…, mivel nincs több mondanivalója, indulni készül. Egy pillantás a széfre; valamiféle gondolattársítás hatására megtapogatja a kulcscsomót a zsebében, aztán felteszi a kalapját. Mr. Jones már készülődik, hogy jó éjt kívánjon, X…nek azonban még eszébe jut valami, egy fontos feladat, amiről majdnem megfeledkezett.

– Jones, kérje nekem Beckett telefonszámát.

Mr. Jones tárcsáz a városi készüléken, majd átadja a kagylót.

– Halló, Beckett. Megismeri a hangomat? Már aludt?

– Yes, Sir. Még nem, – Sir.

– Csak jó éjszakát akarok kívánni, Beckett, és meg akarom mondani, hogy elégedett vagyok magával. Egyáltalán nem rossz. Pontosan ezt reméltem Öntől. Good night, Beckett.

X… leteszi a kagylót.

– Ugyanez a véleményem magáról is, Jones. Szép munka volt. A feladat az, hogy folytassuk, és úgy fejezzük be a kalandot, ahogy az országnak a leghasznosabb. Gondolkodjon ezen! Good night, Jones.

– Good night, Sir − mondja meghajolva Mr. Jones.

II.

Aznap reggel Miss Barter, aki előző éjjel háromig dolgozott, nyolckor újra munkába állt. Még főnöke megérkezése előtt be akarta fejezni a külföldön dolgozó ügynökök végleges utasításainak lemásolását. Ez volt a mű utolsó része. A teremtés befejeződött. Már csak felügyelni kell a dolgok alakulását. Conrad elhatározta, hogy ez utolsó erőfeszítés után néhány nap szabadságra küldi. Miss Barter először tiltakozott, a férfi azonban határozottan kifejtette, hogy addig nem is akarja látni, míg el nem tűnnek a sötét karikák a szeme alól. Elragadtatottan dolgozott, azon törve a fejét, hogyan használhatná ki legjobban a pihenőt, amelyre rászolgált.

– Már itt is van, Joan − lépett be Conrad. − Nem túl fáradt? Mi újság ma reggel?

– Nem sok, Sir. Majdnem kész vagyok. Két magánlevele érkezett.

Conrad megnézte a két levelet, és az első írását megismerve összerázkódott. Amikor észrevette a távol-keleti pecsétet… biztosan Patton… meglepődött, hogy egyazon postában ismét együtt látja életének két oldalát.

Felnyitotta az ezredes levelét, és elolvasta az első mondatot, amely Arthur Patton halálát tudatta. Csak lassacskán fogta fel a szavak értelmét. A valóság csak fokozatosan hatolt el a tudatáig, ellenállhatatlanul, a megmásíthatatlan dolgok fokozatosságával. Az ő számára ez a halál egy érzelemsorozat utolsó eleme volt, és ezek az érzelmek felborították az ellenállását. Ismét játékszer lett, és lesújtotta a benyomások nyomasztó tömege.

Ez az érzés, mely hónapok óta alattomosan leselkedett rá, mely a mindennapi élete ezernyi egyszerű kis eseményéből táplálkozott, melyet józan eszének alig sikerült elnyomnia Újév napján, ez az érzés lassacskán állandósult benne.

Az idegen világ, melybe főnökei néhány évvel ezelőtt belelökték, kisugárzások tömkelegével árasztotta el. Mielőtt alámerült volna az örvényben, ahogy tudatára ébredt, hogy legyőzték, és végérvényesen elvesztette a személyiségét, azon kesergett, hogy nem tudja miért, miért győzte le őt ez a szörnyűséges kényszer, őt, akinek igazi természete szerint csak nevetnie kellene ezeken a megvetésre méltó eseményeken.

Nem volt ereje, hogy védekezzen. Neveltetése emlékeiben nem talált hatékony visszavágást, s az ösztöne nem lázadt fel. Barbár. A főnökei barbárok. Istene egy barbár, aki azzal dicsekszik, hogy rászabadítja hordáit az agonizáló civilizációkra, hogy új életet fakasszon a mocsárból és a rothadásból. Mint a barbárok, ő is mindent komolyan vett. Lelkében nem lelt pihenőre a közöny. Csak az ész és a lelkesedés brutális vonalai irányították. Nem tudta becsukni a szemét, és hagyni, hogy beszivárogjanak az azokból az emberekből áradó befolyások, akikhez a barátság vaskötelékei fűzik. Sosem mosolygott. Barbár agyában még a legbanálisabb képek, a szimpátia halvány megnyilvánulásai, a több generáció által elkoptatott klisék is találtak érzékeny pontot. Egy civilizált ember védettebb lett volna, az ő gyerekkorát azonban nyers hús táplálta. Sosem kóstolta a könnyedség édes tejét, az irónia illatos mézét, a humor mártását, amit a mocsár rothadása kiválasztott a fejlett népek szívében. Idegen volt az ész vagy az elfajulás utolsó hódításaiban. Az ő szemében minden emberi megnyilvánulás valami jelentést hordozott.

Nietzsche tanai, gyengéjükre tapintva, nem számoltak ezeknek a megnyilvánulásoknak az átható sugárzására. Csak a saját tudományukat tanították meg neki. Szakemberek voltak abban, hogyan rombolják le az energiát kegyetlenséggel és csalással. Lefestettek neki minden kínzást, semmit sem titkolva el előle, részben azért, hogy a rendelkezésére bocsássák saját skálájuk végtelen variációit, részben, hogy figyelmeztessék a váratlan szenvedés ellenállhatatlan meggyőző erejére. Az általa gyakorolt nehéz foglalkozásban az elméleti oktatást sokszor gyakorlati lecke egészítette ki. Nem félt már a fizikai kínzástól, mivel ismerte legborzalmasabb fajtáit is, és sokat gondolkozott saját ellenállása határain. Tudta, hogy az erős lélek töretlenül elviseli a botozást, a hideg vizet, a forró vizet. A finomabb kínzások esetén a tabletta, amit elrejtve magánál hordott, védelmet nyújt a marások ellen. Főnökei túl sok példát mutattak erre ahhoz, hogy megadhatta volna magát. Csak az egyszerű benyomások alattomos és lágy hatásáról feledkeztek meg. Talán tagadták, hogy létezik ilyen befolyás? Talán el sem tudták képzelni, hogy létezik, mivel sosem érezték ellágyító igáját? Talán ezek a benyomások Ismeretlenek voltak az ő birodalmukban, nagyon messzire tolódtak az ő világuktól, s összeférhetetlenek az önfeláldozás és a magány nyomasztó levegőjével, amit a Niebelungok lovagjai és a Walhalla félistenei kell belélegezzenek, hogy betöltsék dicsőséges sorsukat.

Siegfried szimbóluma elveszett az ő számukra. Nem tanulták meg belőle, hogy minden páncélnak van érzékeny pontja, mely a félelem és a fájdalom számára talán áthatolhatatlan, de átengedi a benyomásokat. Ezek a benyomások, ha egyszer bejutottak, átkos hangulatokat ébresztenek, melyek úgy terebélyesednek, akár az üszkös sebek. A mellkason vagy az agyban van az érzékeny pont? Egy túl tömör környezet túl elsöprő nyomása okozta viszonylagos gyengeségét? A környezet szellemét kell látni a felolvadásban, ahogy Patton megjósolta? Vagy már régóta éltek benne a hangulatok anélkül, hogy gyanította volna, tetszhalott állapotban, talán fogantatása pillanatától vagy még korábbról, a kromoszómáit alkotó molekulák egyéni tulajdonságaiban? Volt-e egyáltalán érzékeny pont, sebezhető rés a páncélon? Vagy az egész alacsonyabb rendű volt, olcsó anyagokból készült, s lepattogzott, szétesett, lassan elporladt néhány nyomorúságos emberi benyomás hatására mint ahogy a rossz festék megrepedezik a meleg hatására?

Hozzájárult-e a viselkedésével az áruló méreg kifejlődéséhez? Maga párolta-e le, ő maga egyedül, amikor azt színlelte, hogy tehetségét ennek a világnak a szolgálatába állítja?… mikor színlelte a lelkesedést? … Lehet-e még itt szó tettetésről? Minden perc egy harc, egy csata, az ,,ő harca”. Hirtelen ebben a megvilágításban látta egész tevékenységét az országban töltött évek alatt. A főnökei ezt mondták:

– Életedet összekevered ezeknek a dekadenseknek az életével. Lemásolod a mozdulataikat, és utánzód a szavaikat. Erőltetni fogod, hogy úgy cselekedj, és úgy beszélj mint ők. Rákényszeríted őket, hogy önmagukat ismerjék fel benned.

Engedelmeskedett. Természetéből fakadó szenvedéllyel engedelmeskedett. Az ő hibája, hogy ez a kötelességérzet hamarosan ösztönné vált? Kezdettől fogva igyekezett lázadni a benyomások ellen, megvetni az ellenséget, mely olyan formában ostromolta, hogy nem lehetett gyűlölni: Patton, Lady Diana, Miss Barter. Gordon, Mr. Malone, egészen az öreg lordokig, akiknek nyíltságáról és naiv sznobizmusáról leperegtek az ő átkai. Feladatából adódóan kénytelen volt prédikálni. Nem győzte-e meg a leghitetlenebbeket is? Saját meggyőző ereje elől nem tudott elmenekülni. Meggyőződése beleszaladt érvei és dialektikája karjaiba…

A másikkal együtt gépiesen zsebre vágta a levelet. Nem volt kíváncsi a megfejtésére, inkább olvasni kezdte Miss Barter másolatát. Szokása szerint végezte a munkáját, kijavított néhány hibát, meggyőzőbb kifejezéssel helyettesített néhány szót. A lány nem vette észre zaklatottságát. Érzelmi vihara belső volt, a látszat nem változott. Régóta megszokta már, hogy elrejtse érzéseit.

…..hősként halt meg… közelharc a dzsungelben…”

Barátja emléke levált a benyomások engesztelhetetlen skálájáról. Az emberiesség foszlányai, melyek megfoghatatlanok, akár a fantomok, elég hatásos fénnyel ragyogtak ahhoz, hogy vad katonává alakítsák az idealista értelmiségit. Gúny! Lehetett-e valami rejtett, valami igazi, valami konzisztens ebben a banális világban; valami eszencia, mely megnyilvánulásához Lady Diana mosolyát, Miss Barter gondos és hatékony mozdulatait, Mr. Malone méltóságát, a krikettjátékosok gyermeteg vidámságát vette kölcsön?

Visszaadta a lapokat Miss Barternek.

– Jól van, Joan. Néhány szót ki kell cserélni. Legyen szíves, csinálja meg, és máris aláírom.

….. minden társa gyászolja… a hadtest legjobb tisztje…”

Kevés ember undorodhatott annyira a fegyveres szakmáktól, mint Patton. Ahhoz, hogy mégis vállalkozzon a megtanulására és lassan lassan kiválóvá váljon benne, elég volt annyi, hogy fenyegetés érje azt a világot, melynek értelmét dicsőítette, és kétségbe vonják szabadságeszméjét. Olyan időszakban lépett be a hadseregbe, amikor a szabadságnak ebben a fellegvárában senki nem gondolt volna rá, hogy visszatartsa. Ahhoz, hogy Churchill bevezesse a hadkötelezettséget, az kellett, hogy a nép valamilyen formában kikövetelje. A nemzet bele-egyezése és egyhangú óhaja kellett ahhoz, hogy Anglia legnépszerűbb és legmerészebb embere kötelező jelleget merjen adni a dolognak…

– Sir… − lépett oda Miss Barter egy papírlappal a kezében. − Nem tudom elolvasni ezt a részt. Bocsásson meg, túl sok az áthúzás.

– Mutassa, Joan…..a náci propaganda

nevetséges hazugságai”. Érti, Joan?

– Very good, Sir. Thank you.

… Képzeletbeli ellenséggel szemben bukna el? Néhány konvencionális gesztus? Néhány önkényes attitűd? Komoly alap nélküli hagyományok? A lét elképzelésének egy módja, mely születhetett volna más formában is? Vagy inkább, mint Patton, valahol egy anyagtalan közös alap jelenlétét kell feltételezni, mely az évek során felgyülemlett; egy szent agyvelőt, melynek élettartama és türelme megengedi a kimunkálást; egy szubsztanciát, melyet a természetes keveredés eredményez az időben és a térben. Sokaságokat; egy szellemi elvet, melynek ezek a mozdulatok csak titokzatos, szimbolikus megjelenései, s az attitűdök a tükörképei?

Milyen hatalom sugárzik ,ebből az elvből? Milyen titokzatos mechanizmus útján eredményez erőt az absztrakció? Miért sikerül ezeknek a keveset gondolkodó gentlemaneknek rákényszeríteni kicsinyes nézőpontjukat a világ hatalmasaira? Miért, hogy a csatamezőn legyőzve, miért, hogy felsőbbrendű stratégia és tudomány uralma alatt, miért, hogy visszavonulóban a frontokon, végül mindig az övéké az utolsó szó? Belegabalyodnak az elavult módszereikbe, ügyetlenek az alkalmazkodásban, félénkek a tervezésben, kétbalkezesek a megvalósításban, ragaszkodnak hozzá, hogy mielőtt elhagynák, még megszenvedjék tévedéseik minden következményét, könnyelműek a békében, hívei minden erőfeszítésnek a munkában, túláradó energiát fektetnek gyermeteg játékaikba, ösztöneikben önzők és képmutatók, laposan szentimentálisak a maga idején, idealisták, ideológusok, naivak, tisztelettudók a kötelességeikben, buták, és mégis milyen varázslattal taszították a kétségbeesésbe a dicsőséges hódító hercegeket? Miféle lángpallos nélküli, szőke bajuszú arkangyal vezette nyájukat vereségről vereségre, s ezen át a győzelemre? Milyen Isten ünnepli ködös egükben dicsőségük botrányát?,

Már nem is kereste a választ. Most már csak az volt az egyetlen vágya, hogy véget vessen ennek a kalandnak. Nem lehet hónapokig büntetlenül élni paradoxonok között; gyávaság fogta el, s csak menekülni vágyott. A racionalista logikus eredményt követelt erre az összevissza sorsra. Keserű humorral gondolta végig, hogy ez az eredmény óhatatlanul következik az események furcsa láncolatából, melyek az elérzékenyülés küszöbére sodorták. Ha nem riad fel kétségbeesetten, az út elkerülhetetlen kifejlethez vezetne. Utolsó lépésként feleségül venné Miss Bartert vagy egy másik világos szemű lányt, családot alapítana, ahol az emberi faj kultuszát ünnepelnék, gyermekeket nevelne a „lehetséges legnagyobb boldogságot mindenkinek” elvében és a krikett szeretetében.

A természetében rejtőző lelkesedő azonban már talált megoldást, mely megfelelt a büszkeségének, egy tragédiához méltó végkifejletet, egy utolsó aktust, az extravagancia legszélső határáig tágítva bezártsága körét, mely nem hazudtolja meg az őseitől örökölt becsülethagyományt. Úgy ismerte fel ezt a megoldást, mintha már el is játszotta volna. Abból a szükségletből eredt, hogy még jobban átkozhassa magát, a vágyból, hogy feltegye az őrültség diszharmonikus árnyalatú utolsó ecsetvonását, mely összekuszálta sorsa vásznát. A vágyból, hogy groteszk káosszá alakítsa ezt a vásznat, melyen az istenek és az emberek egyaránt kénytelenek lesznek kibogozni a rajzot.

A munka elkészült. Elköszönt Miss Bartertől.

– Vége, Joan. Mostantól legalább egy hétig nem akarom látni. Gordonnal megbeszéltem. Ő is egyetért. Egyébként én is szabadságra megyek néhány napra. Ma nem ebédelek magával, fontos találkozóm van. Jó munkát végeztünk. Érezze jól magát, Joan.

Conrad hazament. Mielőtt elindult, találkozót kért a Hadügyminisztérium egyik tisztviselőjétől, aki semmit sem tudott megtagadni tőle, s egy másik találkozót a Propaganda titkárától. Tovább gondolkozott. Már meghozta a döntését, de többféle megvalósítási mód is kínálkozott. Végül Mr. Malone döntötte el az utolsó részleteket. A házmester a kapuban fogadta.

– Olvasta az újságokat, Sir? Erős mozgolódást jeleznek az afrikai frontról. Napról napra jelentősen erősödik a helyzetünk. Nem lepődnék meg, ha nemsokára jönne az általános offenzíva, innen kiindulva, Sir. Jó hírek, ugye?

– Remek hírek, Mr. Malone.

– Az istenadta oroszokkal, akik kitartanak a kontinensen, ha mi innen támadunk, az a helyzet megfordulását jelentheti, Sir… It might be the turning of the side, Sir.

– Remélem… The turning of the side, ahogy mondja, Mr. Malone.

Bement a lakásába. Hajtotta a vágy. Hogy egyedül legyen, és kíváncsi szemektől rejtve újra elolvassa a beszámolót barátja haláláról. Az ezredes levelével együtt a másik levelet is elővette a zsebéből.

Meg is feledkezett róla. A kicsinyes részletek kellemetlenségével jutott eszébe, mely a gondolatokat eltéríti az egyenes útról, s szétforgácsolódásra kényszerítve lelassítja menetüket. Idegesen legyintett, amikor megvizsgálta a négyszögletes papírdararabot, mely megpróbált becsúszni közé és a végkifejlet közé. Ki sem nyitotta a borítékot. Darabokra tépte, és a fecniket a szemétkosárba dobta, annyi fáradságot sem véve, hogy elégesse.

III.

Másnap este fél kilenckor X… egyedül ült a Ritz éttermében foglaltatott asztalánál. Ma kivételt tett a szokásaiban. Sosem szokott megjelenni a hadművelet színterén. Szeretett látszólag félrehúzódni, és csak ritkán avatkozott bele az események aktív alakításába. Most azonban, attól a megérzéstől vezérelve, hogy szükség lesz személyes ösztönzésére, úgy döntött, hogy eljön ma este. Talán a kísértés is belejátszott a döntésébe, hogy a saját szemével lássa a szereplőket, miután annyi ideig elemezte elvont megnyilatkozásaikat. Úgy gondolta, nem fedi fel magát, és semmi módon nem állt szándékában beavatkozni. Jelentéktelen és névtelen néző látszatát keltette, örülve a tudatnak, hogy a szereplők szemében ismeretlen, s készen arra, hogy a rendíthetetlen impresszárió szemével figyelje a jelenetet. , Ő maga minden szereplőt ismert fényképekről és a leírásokból, amiket róluk kapott. Észrevette Heystet, aki az étterem

bejáratánál a dohányzóban ült, látszólag belemerülve az újságjába. Nagyra értékelte mértéktartó öltözékét és természetes könnyedségét. Az ügynök természetesen arra várt, hogy Conrad megérkezzen a terembe−, hogy kiválassza az asztalát. X… magában megdicsérte a diszkrét eljárást, hogy úgy tűnik, mintha csak a napi hírek iránt érdeklődne. Ezen a téren minden rendben volt; Mr. Jones tudta, hogyan válassza ki a végrehajtó embereket.

Felismerte a főpincért is, aki felvette a rendelését. Ez az ember sem tudta, hogy egy sokak, még magas állású személyek számára is félelmetes személyiség ül előtte, s hogy a jelentést, melyet majd ma este felad egy titokzatos címre, mielőtt iktatnák, el fogja olvasni ez a komoly vendég, aki oly gondosan válogatja össze az étrendjét.

X… a királyság minden éttermére kötelező ötshillinges takarékossági határ mellett lehetséges legkiadósabb menüt rendelte. A Ritz intézményeinek kozmopolita vendégkörére való tekintettel engedélyezték, hogy e fölött az ár fölött kiegészítőket szolgáljanak fel, például italokat, kávét, likőröket korlátlan mennyiségben. X… egy pint sört rendelt, s a teremben körülnézve kóstolgatni kezdte. Itt is, mint sok nyilvános helyen, megőrizték a látszatot. Az előételeknek csak a nevük volt különböző, de a pincérek szmokingban szolgálták fel. A tányérok mellett sorakozó villák számából fényűző étkezésre lehetett volna következtetni.

A terem lassan megtelt. Sok külföldi, több amerikai, a főparancsnokság tisztjei, haditudósítók, üzletemberek, egy armada előőrse, mely végül rászánta magát, hogy eljön és némi rendet teremt az európai ügyekben. Néhány angol tiszt, magányos eltávozáson, akiknek nem lehet a szemükre hányni, hogy luxusszállót választottak kéthetes szabadságuk eltöltésére. Talán ott volt az ismeretlen is. X… több arcot is megvizsgált, de hamar letett a hiábavaló kísérletezésről.

Kilenc óra. Conrad késik. X.,.nek rossz érzése támad. Elképzelte magának, hipnotizálta ez a találkozó és korán érkezett, hogy jóval megelőzze a levélben bejelentett ismeretlent. Elkezd enni, de az eufóriás izgalom eltűnt.

Fél tíz. Ilyen körülmények között ekkora késés nehezen érthető. A zavaró és megmagyarázhatatlan elemek kategóriájába tartozik, melyek kezdettől fogva azt szolgálták, hogy elhomályosítsák ezt az átkozott ügyet.

Tíz óra. X… igyekszik a lehető leglassabban eszegetni a cukor nélküli édességet. Heyst épp most jött be, és leült egy asztalhoz. X… magában helyesel. Fölösleges lenne abnormális viselkedéssel magára vonnia a figyelmet. Heyst úgy foglalt helyet, hogy az egész termet átlássa; az asztalán fekvő újságjával távolabbinak tűnik mint valaha. Nem az ő hibája. Senki nem tehet róla. A jelenetet jól felépítették, de egy érthetetlen tényező elrontotta a játékot. Egy alattomos pszichológia néhány furcsa mozzanata, mellyel szemben X… dühösnek érzi magát, mert túllépett rajta.

X… 11-kor hagyja el az éttermet. A terem kiürült. Csak Heyst maradt, aki lassan befejezi az étkezést, és egy csapat jenki, akik a maguk ügyeiről vitatkoznak, hangosan kiabálva és barbár akcentussal, s mindez csak növeli lelki rosszérzését. X… azonban elrejti rosszkedvét a bamba látszat és a távoliság áthatolhatatlan rétege mögé. Érzései nem tartoznak sem a jó éjszakát kívánó főpincérre, sem a kabátját felsegítő ruhatárosra. Odáig feszíti a lelkierejét, hogy

bőkezű borravalót ad mindkettőjüknek, mint egy gentleman, aki kiadósan megvacsorázott, s ez a kellemes körülmény nagylelkűségre ösztönzi. Ez családi ügy. Nem tartozik a tömegre. X… arra vár, hogy családi körben legyen, hogy elmondja Mr. Jonesnak az este során kimunkált mogorva gondolatok egy részét.

Mr. Jones azonban nem adja meg neki sem az időt, sem az örömet, hogy kiöntse a lelkét. Még mielőtt hívatták volna, berontott az igazgatói irodába, olyan modortalanul, amit csak ennek az ügynek az embertelen abszurditása válthatott ki belőle. Előreláthatatlan sorscsapás. Mr. Jones szeme könnyes volt.

– Tudja a legújabbat, Sir?… Tudom, tudom, nem jött el a találkozóra, Heyst felhívott. De nem ez a legfurcsább. Megint beállt a hadseregbe, Sir. Most kaptam az információt. A háború teljes időtartamára bevonult! … Egyszerű kapitánynak, Sir!… Benyújtotta a lemondását a Propagandaszolgálatnak, hiába próbálta visszatartani a miniszter. Azt mondta, hogy megmásíthatatlan a döntése; hogy ebben az országban nem ellenezhetik az egyéni hajlamokat! Hogy a nagy munka a Minisztériumban befejeződött, a maradékot egy vénember vagy egy nő is el tudja végezni… Azt mondta, hogy a háború döntő pontjához közeledik…..the turning of the side”, Sir, ezek a saját szavai… Azt mondta, ütött az óra, amikor át kell térni a nyers cselekvésre; hogy ő, egy fiatal és tapasztalt tiszt, pirulna, ha nem venne részt ebben a cselekvésben! Ezt mondta. Sir! Minden kapcsolatát felhasználta, hogy az afrikai hadseregbe kerüljön, egy páncélos hadosztályhoz! … Egyszerű kapitányként, Sir!… Néhány nap múlva indul a líbiai frontra!

IV.

Ebben a végső elhatározásban Conrad visszanyerte rendíthetetlen akaratát. Semmi sem tudta eltántorítani, sem Lady Diana könnyes szeme, sem Miss Barter könyörgő tekintete, sem Gordon dühöngése, sem Sir Wallace atyai kérlelése, sem a legmagasabb rangú személyiségek érvelései. Mindössze annyit sikerült elérniük, hogy még két hetet hajlandó volt az utódja betanításának szentelni. Azután elment, hátrahagyva a barátságokat és magával víve az emlékeket.

Ezek az emlékek a sivatagban sem hagyták el. A fegyverek sokkja nem űzte el a benyomásokat, de elűzte a keserűségüket. A csata visszaadta a derűt. A követett úton túllépett a szellem finomságain és a lelkiismeret lázadásain. A közelmúltai képek folyamaként látta maga előtt, melyet aggodalom nélkül felidézhetett. Az utolsó kocka egy fogadás volt, melyet elutazása előtt adtak a tiszteletére, s ahol vigyázban álló barátai énekelve kijelentették, hogy ő a .,jolly good fellow”, miközben még egyszer, utoljára meghatódott.

A sivatagi harcra jellemző, egymást váltó előrenyomulások és visszavonulások során újabb bizonyítékait adta értékeinek, s dicsőségéhez újabb esetek járultak. 1942. október 20-án William Conrad alezredes egy jelentős motorizált egységet irányított El Alamein mellett, és rohamra készülődött, hogy elindítsa a barbárok összeomlását. Egy váratlan német páncélos roham megrendítette a szövetségesek vonalait, mélyen beékelődött mögéjük, és helyenként pánikot keltett, mivel azzal fenyegetett, hogy szétrombolja a több hónapos előkészületeket. A váratlan csapással szemben a brit hadvezetés habozott követni az eredeti tervet, és azt fontolgatta, nem kellene-e a visszavonulás irányában kitörni. William Conrad mentette meg a helyzetet. Ahogy Dunkerque-nél tette, csak most már a parancsnoksággal megnövelt hatalmával, a helyén maradi, s összegyűjtődé a menekülő egységeket, majd szilárd védelmi pontok köré szervezve őket, és nem várva a soha meg nem érkező parancsra, páncélosad az ellenséges előőrsök ellen vezényelte, és sikerült is elvágnia őket bázisuktól. Ez volt az a csepp, mely a kritikus helyzetet átütő győzelemmé változtatta. Fel-mérhetetlenek voltak a következmények. Az ellenség tankjai megsemmisültek, az ellentámadást megállították, az ellenfél elvesztette bátorságát. Rommel csillaga sápadni kezdett. Az angol vonalakat a támaszpontokkal megerősítve helyreállították. Ebből a helyzetből indult aztán három nappal később a nagy roham.

William Conrad ezredes azonban már nem volt ott, hogy átvegye a legutolsó tettéért járó kitüntetést. Egy golyó, mely a barbár világból érkezett, szintén áthatolt a páncélon, és véget vetett dicsőséges paradoxonénak. Ez volt a logikus végkifejlet, amit választott. A lázban, mely elpihenése előtt utoljára elragadta, épp csak annyira maradt eszméleténél, hogy eszébe jusson fiatalkori esküje, s elégedetten gondoljon arra, véghezvitte a legfőbb áldozatot, hősként hal meg, a hazáért.

Halálhírét csendes megrendüléssel fogadta a kis csoport, akiknek akaratlanul jelentős szerepük lett sorsa alakulásában. A megrendülés nagyrészt befelé fordult, kevés könny hullott. Ahogy az a gentlemanek világában illik, az elérzékenyülés nem nyilatkozott meg kifelé; Lady Diana fátyolos tekintete, egy néma eskü, majd a tevékenység és az önfeláldozás megerősödése. Egyperces csend egy asztal körül. Sir Wallace rövid beszéde után. Gordon néhány káromkodása és Mr. Malone emelkedett bejelentése feleségének, hogy az ország egyik legkiválóbb embere visszaadta lelkét. Egy egyenruhás fénykép, a kevés létező közül, melyet ájtatos kezek rajzszöggel a falra erősítettek Miss Barter szobájában, a fiatal Erzsébet hercegnő és Őfelsége, György király képe alá. Isten óvja a nagyon nemes brit Fenséget! Isten űzze el fölüle a gondokat! Isten őrizze meg kegyességben alattvalói számára, olyan sokáig, ameddig csak lehetségesnek ítéli, hogy ne szomorítsa meg a gyengéket, dicsőségben, a hagyományok tiszteletében, s a dicsőség előtt boldogságban!

X.,.et szokás szerint az elsők között értesítették, X… sosem hátrált meg. Mióta William    Conrad bevonult, a G.Y. 22-es dosszié számos beszámolóval gazdagodott, melyek mind a hős tetteit, viselkedése tisztaságát és nemes jellemét magasztalták. Mint mindig, most is Mr. Jones közölte a hírt.

Az újabb pszichológiai ravaszságot megtudva, X… úgy érezte, szétszakad agyában a homály fátyla, melyről a regényírók beszélnek. A titok idején, mikor a szavak súlyát pontos céljuk mértékében előre számították, X… életében először, visszafogottság nélkül kiszolgáltatta magát. Kirobbant. Kirobbant, mintha az ügynek szentelt gondolatai felgyűlve, a lángok kényére-kedvére kiszolgáltatott robbanóanyagot választottak volna ki. Hirtelen, fortyogó lávaként törtek fel belőle a szavak, olyan kifejezések, amilyenekre csak nagyon ritkán ragadtatta magát egy beosztottja jelenlétében, s melyben furcsa módon keveredett a düh és az elérzékenyülés. Sötét lavina zúdult Mr. Jonesra dühös zuhatagként, melyben a „bloody”. „blasted”, „blooming”. „bastard”, „damned”, „rascal” és egyéb, még keményei)!) szavak tanúsították a nyelv fényűző gazdagságát, felfedve főnöke zavarának mértékét.

– The bastard was gennine. Jones!… Fel tudja fogni? Őszinte volt! Én hülye, bolond, vadszamár, csak most értettem meg. miután hónapokat öltem bele az átkozott finomságokba, miután több szürkeállományt pazaroltam el erre a dühöngő őrültre, mint a kontinens összes többi gonosztevőjére! Érti? Őszinte volt! Legyek átkozott, ha ezt valaha is lehetségesnek hittem. Gondolta volna, Jones? Egy rohadt kém a korcsok fajtájából, aki több jót tett a Királynak és a Birodalomnak, mint a leghazafibb szigetlakó… És meghalt a mi ügyünkért! Őszinte volt, Jones, én mondom!

– Igenis megváltoztatta, megtérítette, hatalmába kerítette ez az átkos erény hangulat, ami ebből a szentséges királyságból, ebből a pokoli Birodalomból árad! Érti, Jones? Ezt a kretént letaglózták a mi csodálatos erényeink… Our delightful perfections, Jones! He couldn’t take it. Túl durva volt neki az előadás! Meghódították a lelkét a csodálatos kis tommyk dalai, a mafla tábornokaink makacssága és hülyesége, az erény, az önfeláldozás, az istenadta arisztokrata hölgyek kötőtűi, az agyalágyult lordjaink foltozott öltönyei, a gépírólányok ügyessége és jóindulata, a reménytelen filozófusaink fecsegése!, az édes kis hercegnőink beszédei! Ki a fene hallott már ilyen hülyeséget?

– Őszinte volt. Jones! Lassacskán meggyőződött róla, hogy a mi oldalunkon van a hülye jó ügy, az átkozott igazság! Addig ismételgette nap mint nap, amíg maga is rájött, és egyszer csak megbénította a józan eszét a kontinenslakók őrültsége és a mi érdemeink! AZ ÉRDEMEINK, Jones! Érti?… És amikor erről meggyőződött, vérét és fiatalságát adta a szabadság ügyéért. Teljes természetességgel követte a mi csodálatos királyságunk idiótáinak a példáját!

– És tudja, mi fog most történni. Jones? El fogják halmozni posztumusz kitüntetésekkel és babérkoszorúkkal. Húsz év múlva, húsz év múlva lefogadom, Jones, hogy az ország minden hülyéje és sznobja legalábbis Wellingtonhoz mérten fogja tisztelni, ha ugyan nem Napóleonhoz! És tudja, Jones, mi lesz ebben a legkülönösebb? Semmit sem fogok tenni, hogy megakadályozzam. Semmit sem fogok mondani, senkinek, érti, Jones?

– Hallani sem akarok többé erről az ügyről. Megtiltom magának, hogy valaha a legapróbb célzást is tegye rá… Egy hülye romantikus szamár, az volt, Jones. Tehetetlenek vagyunk a szolgálatban az ilyenfajta dühöngő őrültekkel szemben. Mi szervezett, összefüggő egységet alkotunk. Es ha elkezdünk arról ábrándozni, hogy egy bloody gazember nem mindig bloody gazember, és egy nyomorult, gaz áruló néha úgy viselkedhet, mint egy gentleman, kétszeres árulást elkövetve!… akkor lehetetlenné válik a szakmánk, Jones. Ezt készpénznek veheti. Mikor mondtam, hogy van valami mocskos ebben az ügyben?… Magával rángatott minket, túl az abszurditás és a különcség határain. Legyen ez tanulság magának, Jones! Soha, soha nem lehet biztos semmiben az átkozott kontinenslakókkal…

Miután kiadta magából ezt az önmagával folytatott párbeszédet, és kiöntötte a szívéből a nyomasztó keserűséget, X… igyekezett visszavarázsolni az arcára az állásához illő érzéketlen kifejezést. Mikor ez részben sikerült, jó éjszakát kívánt Mr. Jonesnak, majd a szokásosnál izgatottabb léptekkel elhagyta a szobát.

– Good night. Sir − mondta Mr. Jones. A fiatalember egy percre gondolataiba merült. Nekiállt, hogy eloltogassa a villanyokat, és visszavonuljon a szobájába. A szertartásos mozdulatok közben egyszer csak kővé dermedve megállt, és felkiáltott. Arcára kiült a rémület kifejezése.

Feltépte az ajtót, mint egy orkán, végigsöpört a folyosón, lezúdult a lépcsőn, s mint az őrült, rohanni kezdett, míg csak észre nem vette főnökét, amint befordul a sarkon.

– Sir, Sir − lihegte Mr. Jones.

– He? − fordult hátra X…

– A széf, Sir! A széf nyitva maradt!

X… bosszús mozdulatot tett. Igaz, felindulásában megfeledkezett róla, hogy bezárja a titkok széfjét.

Vége

Szikra Lapnyomda Rt. (95-6582)

Vezetője: Dr. Csöndes Zoltán elnök-vezérigazgató