NNCL1727-5C7v2.0 

Rónaszegi Miklós
KARTAL VISSZATÉR

REGÉNY
MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ
SZECSKÓ TAMÁS RAJZAIVAL 
MÁSODIK KIADÁS
© RÓNASZEGI MIKLÓS, 1981
ELSŐ FEJEZET
A palotatitkár – Vajon miben töröd a fejed? – Lóránd lovag öröme – így szól a parancs, uram! – Czudar Demján suttogásai – A kis Lajos herceg – Léva várának hajdani  kapitánya – Egy mondat a nagy merényletről
– Valaki mégis hiányzik! – csattant fel a király hangja.
– Felséges úr, ez a teljes névsor.
– Valaki hiányzik! Gondolkozz csak, Demján!
A király lenézett a visegrádi fellegvár palotaablakából a Dunára. Mord hegyek között ezüstködöket csillantva kanyargott a csendes folyam. A szédítő mélyben mintha maga is ömlő ezüst volna. Fövényén parányi pontok látszottak: marhacsorda áll ott csüdig a vízben. Messzebb talán egy szekér mozog. Ide fel nem hallatszik sem a kolomp hangja, sem a szekér zörgése.
Csönd és magasság. Mintha madárként lebegne az ember, és szárnyával ölelné a tájat.
– Nos?
– Felség, bárhogy is nézem ...
– Nézegesd csak, Demján!
Czudar Demján, a palotatitkár kötelességtudóján bólintott a királyi parancsra, és nagy figyelemmel újra meg újra átvizsgálta a kezében tartott jegyzéket. Oda és vissza sorra vette a neveket, de nem talált senkit, aki a névsorból hiányzott volna. Zavartan köhécselt, és lapos pillantást vetett urára, aki még mindig hátratett kézzel állt az ablaknál, és elmerülten csodálta az irdatlan mélységet.
– Engedelmeddel szólván, felséges uram, a nagy királyok találkozóján itt lesz mindenki, aki igaz híved a magyar főurak közül. Ha kívánod, újra felolvasom.
– Hagyd.
E pillanatban az alázatos riadalom készséges ragyogássá változott a Czudar Demján képén.
– Hohó! – nevetgélt váratlanul. – Tréfálni kegyeskedel, és én ostoba, nem értem. Hát persze, persze, hiányoznak ugyebár... a vendégek. Éppen ők maguk, akik bölcs politikád nyomán a barátainkká lettek. Kázmér lengyel király, felséges sógorod, aztán János cseh király, továbbá Ulászló lengyel herceg, valamint Károly morva őrgróf, aki a cseh király fia, és hogy a sort folytassam...
– Ne folytasd. Itt lesznek ők a maguk idejében. Nem lóhalálában vágtáznak, hanem vendégségbe jönnek, hogy egyezséget kössünk. Amúgy is október elejére várjuk őket. Mit akarsz hát?
A fiatalember hosszú képén, fátyolos szemén a teljes tanácstalanság tükröződött.
– Október... – nyögte. – Szép vadászatokat rendezünk majd. Arra is felkészült a palota, uram.
– Vadászatok. Hm.
– Továbbá máris fel vannak díszítve, puha párnákkal bélelve a felséges vendégek szobái. Berendeltem a legjobb szakácsokat. Századosuk már töri a fej ét a gazdag és változatos étkek összeállításán.
– Ne kotyogj  annyit.
Károly Róbert, a magyarok királya ingerülten ingatta a fejét, de még nem fordult el az ablaktól. Már nem is a tájat nézte. Egy nagyszerű lovag képe bukkant fel az emlékezetében, olyan élesen, mintha csak tegnap látta volna utoljára. Barna képe, fekete üstöké, daliás termete és vidáman csillogó, különös nézésű szeme ... ó, igen, mintha csak tegnap látta volna.
Mintha csak tegnap adta volna ki az útját.
– Pedig hát öt éve már – suttogta maga elé. És hozzátette: – Hogy múlik az idő.
Czudar Demján készségesen sóhajtott.
– Isten kegyelméből valóban szép az idő, felséges uram. Borunk is bőven lesz az idén.
Károly Róbert végre elfordult az ablaktól, és keményen ránézett.
– Nem azt mondtam, hogy szép az idő, hanem azt, hogy múlik.
– Valóban, felség. Az idő múlik. Szépen múlik.
– Szamár.
– Ahogy óhajtod, uram. Mindent előkészítettünk. A felséges vendégek akár már holnap is megérkezhetnének.
– Hol van az még!
Czudar Demján képén megfagyott a mosoly, Károly király arcán megkövült a bosszúság. Kis ideig így nézte egymást a két ember.
A nyitott ablakon besütött a jó meleg délutáni nap. Ott ragyogott fénye a sárkánylábas, nehéz tölgyasztalon, amelyet aranyszegélyes, bordó bársonyterítő takart. A bársonyon ágas, ezüst gyertyatartók tövében pergamentekercsek hevertek katonás rendben: a messzi Trencsény várában készült kontraktusok, amelyeket majd a királyi vendégek szentesíteni fognak, sőt újabbakkal is kiegészítenek, hogyha október táján megérkeznek ide. De hát addig még hosszú az idő. Még egy teljes hónap. Szeptember első napjait írják a naptárak. Még javában tombol a nyár, még nem bágyad a napfény, s noha mélyül az árnyék, nem úszik ökörnyál a levegőben.
A nyitott ablakon most nyári vendég, zümmögő darázs csapott be. Nagy dölyfösen körülberregte a szobát, oda-odavágott a faliszőnyegek kacskaringós virágmintáinak, majd ámultan és kábultan megtalálta végre egy földöntúli illat csábító forrását, az egri bikavérrel teli nagy ezüstserleget az iratok mellett. És már a peremére szállt volna, hogy körültapasztalja, amikor Károly egy királyi kézlegyintéssel elzavarta őkelmét, hogy kihussant az ablakon,
darázsnak való illatok után kutatni a késő nyári virágok között.
Nagy csend volt a szobában.
A király, ha már elzavarta a darazsat, gondolta, iszik egyet. Szájához emelte a serleget, s közben fél szemmel a titkárát leste.
„Vajon miben töröd a fejedet? – gondolta a király. – Hej, hogy miért nem papnak megy az ilyen? Olyan ájtatos képet vág, mintha malaszttal volna teljes a feje."
Élete delén járt már a király, megszokta, hogy mások arca mögé lessen. Bizony sok esztendő elmúlt azóta, hogy Nápolyból elszármazván, hosszú harcok, nehéz küzdések után a magyarok királya lett. Sok fegyverrel, még több képmutatással, alázatoskodással kellett megküzdenie. Nehezebb volt az, mint kard ellen, pajzs ellen hadakozni a poros mezőkön. S most, negyvenhét éves korára – nem kis kor az, amikor járványok és háborúságok egyként dúlják a világot – úgy érezhette, tett valamit. Dölyfös ellenségei közül sokakat legyőzött, mások elől szerencsével elmenekült, megint másoknak kivárta halálát, így végre hát békét és rendet teremtett az országban, ahol most mindenki büszkén magyarnak vallja magát, legyen bármi a neve, a nyelve vagy a hite, mint ahogy annak tartja ő is magát, az Anjou-házbeli Caroberto, a magyarok Károly Róbertja.
– Nos?
– Parancsodra, uram!
– Azt mondtam, valaki hiányzik!
– Valaki., Biztosan.
– Ha nem tudod, elmehetsz. És küldd ide tüstént Lóránd lovagot.
S hogy Czudar Demján behúzta maga után az ajtót, rábólintott a gondolatára, és ki is mondta félhangosan:
– Tudod jól, hogy ki hiányzik! Hm. Bár én tudnám, hogy te miben töröd a fejedet.
Czudar Demján valóban tudta, hogy ki hiányzik a névsorból. De sápadt, hosszú képén nem látszott sem öröm, sem kételkedés. Nem látszott az égvilágon semmi. Lesietett a díszes lépcsőkön az oszlopos belső udvarra, és fülön csípve egy apródgyereket, parancsot adott, hogy tüstént keressék meg Szavatartó Lóránd lovagot, a Szent György-lovagok rendjének nemes vitézét, a lovagi tornák nagymesterét.
Ám keresni sem kellett, közeledett már a híres lovag a fegyverszobák felől, ahol éppen egy vívóleckét fejezett be. A kis trónörököst, Lajos herceg úrfit tanította, és a leckével elégedett volt. Noha még legényke a tanítványa, máris sokféle erényét mutatja, amelyeknek a küzdő ember később jó hasznát veheti. Úgymint a kitartást, a higgadtságot és ...
– Lóránd, Lóránd barátom! – vágta félbe gondolatait Demján hízelgő hangja.
– Ó, Demján! Egész nap nem láttuk egymást!
– Valóban. Hanem most siess a királyhoz! Ügy hiszem, fontos utad lesz,
– Miféle?
– Hm. – Demján oldalvást pillantott a lovagra. – őfelsége megbánta végre régi haragját. Visszahívja udvarába barátodat, a híres-neves Kartalt.
– Kartalt?! – tört ki Lóránd lovagból a lelkes kiáltás.
– Ahogy mondod!
– Hála legyen a Jézus Krisztusnak! Nagy öröm ez nékem, hidd el!
Lóránd lovag arcát elöntötte az öröm pirossága. Több szót nem is vesztegetett, hanem kettesével szedve a fokokat, felrohant az öreglépcsőn a király szobájába. .Károly Róbert mosolyogva fogadta. Szavatartó Lóránd lovag térdre esett előtte, és ahogy szokása volt, széttárt karral, szónokolva és szavalva, vagyis ahogy a Franciaországból hozott régi, jó modora parancsolta – hálát adott a nagy kegyért.
– Uram és királyom, kegy elmés barátom! Köszönöm, köszönöm! Régóta várok erre a pillanatra, s tudom, hogy te is régóta ízlelgeted hozzá a szavakat! Most hát végre megnyílt a szíved! Most hát végre döntött a te nemesen férfias, kemény, ám igazságos lelked! Végre megbocsátasz leghívebb hívednek, Csókakő urának, a hírneves Kartalnak!
Hangtalanul nevetett Károly király. Fiatal legény kora óta szerette és barátjának tartotta Lóránd lovagot, de bizony sosem állta meg nevetés nélkül, ha lelkendezéseit hallgatta.
– Ezt honnan veszed? – kérdezte színlelt közönnyel.
– Hát a... mit honnan veszek?! – döbbent meg a vitézlő, ám ártatlan Szavatartói Lóránd.
– Hogy én Kartalnak megbocsátanék – és a király a borosserleg felé nyúlt.
– Hiszen te mondtad.
– Kinek?
– Czudar Demján maga jött a jó hírrel.
– Ha mondtam, mondtam. Csakhogy még nem mondtam! Corpo di Bacco! – csattant fel a hangja Károly királynak, de tüstént elfogta újra a nevetés. – Hej, hogy ez a Czudar miért nem megy papnak!
– Kartal a barátom! – harsogta kétségbeesetten Lóránd lovag. – Hát mégsem bocsátottal meg neki?
– Pszt. Lóránd! Pszt!
– Királyom!
– Ne verjük dobra a dolgot. Azt kívánom, hogy titokban menj, és csöndesen beszélj. Térjen vissza Kartal az udvaromba, de úgy, mintha mi sem történt volna. Se dobszó, se hálálkodás, se ajándék, mifene. Ámbár ahogy én őt ismerem !
– Megyek és hozom!
– Hozd a fiát is! Legyen az apródom és fiamnak játszótársa.
– Meglesz, barátom!
– Tudom, Kartalra mindig számíthatok!
– Minden barátodra.
Bólintott erre a király. Elfutott benne a gondolat, hogy bizony nincs is neki olyan sok barátja. Párthívek, hízelgő főurak, főpapok, no persze, akadnak sokan. Most, hogy hatalma megvan, rájuk is számíthat. No de barát... hm, talán a fél keze ujjain is megszámlálhatná őket. ..
– A kis hercegtől még elbúcsúzom.
– Ne tedd. Nyafogna, hogy veled megy.
– Lajos herceg? Ö akár egy felnőtt.
– Azt akarom, hogy neki is meglepetés legyen.
– Persze, persze . .. Nagyszerűen vív ám a fiad. Méltó lesz apjához.
– Ha tüstént indulsz ... Három nap elegendő?
– Talán annyi sem kell. Bár a lovam nem vágtára termett.
Lórándot a király már előbb felemelte térdepléséből. Most megölelte egymást a két barát, meglapogatták egymás hátát férfias keménységgel, Károly nevetve csitítgatta a Lóránd lelkendezéseit és hálálkodásait, de maga is elérzékenyült egy kissé, amiért ilyen kegyelmet osztott, és annak örült főként – de csak magában –, hogy micsoda nagy emberismerő. Hiszen látta ám a Czudar Demján képén, tudja a titkár, ki hiányzik a névsorból, csak éppen szólni nem mert az ebadta, vagy talán éppen tiszteletből nem szólt, hogy a döntés végül is a királyt illesse.
Akárhogy is volt, a két férfi boldogan vált el egymástól.
Lórándot a király az ajtóig kísérte, mert hétköznapjaiban és barátaival társalogván sosem ragaszkodott a felséges pózolásokhoz. Ott még egyszer kezet fogtak, aztán Szavatartó Lóránd fiatalos léptekkel leszaladt az öreglépcső vörösmárvány fokain. Daliás termetén a skarlát köpeny, köpenyén a varrottas szegély, aztán derekán az aranyszegekkel kivert öv és övén az egyenes, lovagi kard (híres kard az, régtől való, úgy mondják, a legendás Exkalibur vasából kovácsolták volna, amely a mondabeli Arthur királynak kardja volt) – mindez nemcsak figyelemre méltó, hanem igazán szólva szép is volt! Olyan szép, hogy a kis udvarhölgyek a palota déli ablakaiból, a szakácsnék a konyhaajtóból, a szolgálólányok meg onnan, ahol éppen voltak, kidugták kíváncsi orrukat, és pislogva, sóhajtozva követték alakját, amerre csak ment.
Hej, Uramisten, Kisjézus, de kár, hogy már asszonya van ennek a szép embernek!
Lóránd pedig áthaladt az oszlopos udvaron meg a boltíves belső kapun, és egy percre felszaladt még a fegyverterembe, hogy megnézze, vajon elrakták-e a kis apródok a mai víváshoz használt fegyvereket. Hogy mindent rendben talált, egy oldalajtón a vár patkó alakú nagy udvarának déli szárnyába került, a szállására. Ágy alól előhúzta pénzes ládikóját, és mert az tömve soha nem volt, tartalmát teljes egészében az erszényébe tette át. így felkészülve az útra, derűsen mosolyogva lépett ki ajtaján, hogy az istállók felé vegye az útját. Ügy tervezte, hogy maga nyergeli meg nehéz lovát, ahogy szokta, valahányszor magányos kószálásra indult a pilisi rengetegbe, így legalább eleget tehet a királyi parancsnak, hogy kerüljön minden feltűnést.
Ám alighogy túlhaladt a Kontyos-kapun, ahol már a várbeli vitézek laktanyája állt, a macskaköves udvaron nagy patkócsattogás közepette egyszerre csak elébe ugratott öt lovas.
Sisakos, cafrangos vitézek, vigyori képűek és csudára lelkesek. Élükön egy pocakos katona, a várőrség egyik tizedese táncoltatta lovát.
A szép paripák hattyúnyakat görbítettek, és idegesen dobálták a fejüket.
– Hé, Balázs, belétek meg mi ütött?! – kiáltott rájuk Lóránd lovag, mert észrevette ám, hogy az öt legény kantárszáron vezeti az ő nehéz lovát is.
– Csak azt tesszük, amit a parancs mond, uram! – nevetett a pocakos.
– A lovamat miért hozzátok?
– így szól a parancs, uram.
– Felnyergelve?
– Ügy ám!
– És ti?
– Amint látod!
Nagyot nevetett az öt ember, mint akik valami kellemes tréfát találtak ki. És csupa szívélyesség, csupa széles jókedv* volt minden mozdulatuk. Körbeléptették Lóránd lovagot, aki a meglepetéstől szinte moccanni sem tudott, és odavezették elébe sárga lovát.
– Ugorj fel, uram, aztán mehetünk! – nevetett Balázs tizedes.
– Hát ti is jöttök?
– Megyünk, uram. Hogy meglegyen a tisztesség. Lóránd egy pillantást vetett a vár udvarán nyüzsgő vagy
éppen tébláboló népre. A tekintetükön nem látszott sem értetlenkedés, sem figyelem. Mostanság nemegyszer lejátszódott ilyesfajta jelenet a visegrádi várban. Fontos futárok díszes kíséretet kaptak.
– De hát őfelsége azt parancsolta ... – szabadkozott, és el akarta magyarázni, miszerint Károly király nagy titoktartást követel és semmi feltűnést. Balázs tizedes azonban előrehajolt a nyergében, és széles mosollyal rábólintott.
– Ügy van, úgy van. Ahogy a király parancsolta.
– Hm. Tudjátok-e, hova megyek?
– Kartalért, uram ... És ennek mi nagyon örülünk. Erre a válaszra mi mást tehetett volna, nyeregbe pattant
Szavatartó Lóránd, noha az járt az eszében, hogy lám, lám öregszik már a jó király, a hajdani fehér ruhás Caroberto is. Egyik szavával ellene mond a másiknak. Még hogy titoktartás. Csak semmi feltűnés. Aztán nicsak, alighogy egyet fordul, máris öt díszvitézt rendel melléje. Márpedig
ha így van, az sem baj. A király dolga, hogy a szót kimondja, és az is, hogy megmásítsa. S minden rendjén van addig, amíg a nagy kegyelmet vissza nem vonja. Hogy Kartal visszatérjen!
Lóránd lovag végignézett az öt emberen. Kapáló paripák nyergéből mosolyogva néztek vissza rá.
– Jöjj, uram, mi majd kísérünk! Lóránd lovag rábólintott.
– Megyek.
Az öt díszvitéz nyomban körülvette, és szinte vonták, sodorták át a Kontyos-kapun, le a köves-kanyargós úton a nagy Déli-kapuhoz, hogy aztán azon kijutva nekivágjanak a környező hegyek sűrűjének.
Mire a vár látótávolból elkerültek, már hiába ébredt Lóránd lovagban a gyanú, hogy ugyan miért fogják őt olyan szorosan közre, és az öt vitéz ugyan miért vonta ki kardját oly hirtelen és parancsszó nélkül? ...
Mert Lóránd lovag nem tudhatta, mi játszódott le a várudvar másik szárnyán, miközben ő a királynak hálálkodott a nagy kegyért.
Czudar Demján nem fecsérelte az időt. Jó oka volt, hogy szaporázza a lépteit. Sietett volna máskülönben is, mert mindig mindenhová sietősen igyekezett, ugyanis azt tartotta, hogy a sietősség tekintélyt ad, hiszen sietni csak országos dolgokban szokás. Aki tehát siet, az fontos ember. Ezért sietett, ámbár vesztére, mert alighogy egyet-kettőt lépett, a fegyverteremnél   egy tízéves forma, mokány kis kölyök – a lépcsőt nem is keresve – a tornácról egyenest elébe ugrott.
– Jaj neked, kutyafejű tatár herceg! – süvöltötte a fiúcska, és nagyon örült, amikor Czudar Demján képén felfedezte az őszinte riadalmat.
A titkár magas, hajlott alakja, ha tehet, még jobban meggörbült. Csontos állat előrefeszítette, nőiesen piros száját mosolyra biggyesztette.
– Ó, kegyelmezz, felséges úrfi – fogta mókára a dolgot.
– Most az egyszer! – rikoltotta Lajos herceg, Károly király nagyobbik fiacskája, a magyar trón majdani örököse, és tüstént feledve a tatárviadalt, most mint csikó nyargalt körbe a falak között.
– Meghálálom! Meghálálom! – mosolygott Demján, és úgy igazította az arca vonásait, hogy csak úgy sugározzék róla a szeretet. Ámbár ő is szerette Lajost – nem akadt senki a nagy visegrádi várban, aki ne szerette volna –, csak hát a maga fanyar módján szerette, és igazán nem rajta múlott, hogy most nagyon zaklatottan és nagyon sokfelé kóboroltak a gondolatai.
Sarkon fordult, és mintha csak a gondolatait űzné, gyors léptekkel megkerülve a várkutat, egy kis ajtón belépett, majd egy folyosón végigsietve a másoló szerzetesnek, Ignatius fráternak fülkéjében termett.
A fráter fel sem nézett a körmölésből. Lépteiről megismerte vendégét.
– Mit hoztál, Demján?
– Rossz hírt – lihegte a titkár.
– Mit?
– Lóránd lovagot hirtelen magához hívatta király urunk.
– No és?
– Nem volt éppen jókedvében.
– Szűzanya, Mária., ne hagyj el! Lehet, hogy Lóránd is a Kartal sorsára jut?
– Ki tudja?
– őfelsége elmarja maga mellől legjobb híveit! Ej, megyek a hírrel Drugeth úrhoz, beszéljen a felséges úrral. Vagy még jobb volna, ha a kis Lajos herceget biztatnánk fel...
A fráter nagy fejcsóválások közben óvatosan letette az ecsetet, amellyel éppen aranyszínt festett egy pergamen szövegének nagy iniciáléjára. A nagy, képes kezdőbetűn még sok munka lett volna, de mit sem törődött vele. Feltekintett, hanem akkorra Demján már messze járt. A katonák szállása felé loholt. Elég volt, hogy a jobbját felemelje, máris elé ugratott egy piros képű, pohos katona.
– Mi baj; Demján? – kérdezte fojtott hangon.
– Hallod-e, Balázs! öt legényt szalagos díszbe. Lóránd lovag úr kívánja, hogy kísérete legyen, mert Kartalért indul.
– Mi a fene! – tátotta el a száját Balázs tizedes. – És éppen most, amikor már mindent kiterveltünk? Nem tudtad lebeszélni róla?
– Ittál, vagy mi bajod? Még hogy a királyt lebeszélni! Rábeszélni sem lehet semmire, hogyha nem akarja.
Balázs vitéz egy pillanatra összecsukta a száját, és zavartan hunyorgott.
– Hát a király akarja?
– ö hát.
– Imént azt mondtad," Lóránd akarja.
Demján most olyan halkan szűrte foga között a szót, mintha bizony csúnyán káromkodna.
– Te esztelen. A király Kartalról beszélt, Lóránd meg a kíséretről! Azazhogy később a király parancsolta a kíséretet... de még ez sem igaz ...
– Igazán nem igaz?
Demján ekkor hátba vágta Balázst, és nevetve egy oszlop mögé vonta.
– Hej, te püspök lehetnél ennyi ésszel! Na figyelj! Gyorsan elmondom, mi hogy van, és mit kell csinálnod.
Nagy mester volt őkelme a színlelésben. Miközben csöndesen és gyorsan kioktatta Balázst, és arról is megnyugtatta, hogy ha okosan cselekszik, a nagy terv is valóra válhat – fél szemmel folyton-folyvást a nagy várudvart vizslatta, nem leselkedik-e rájuk valaki. Ámbár aki leskelődik, az sem tudhatna bizonyosat, hiszen lám csak, Czudar Demján szeretettel és elmerülve figyelgeti az ifjú Lajos herceget, aki testvére híján, unalmában egymaga nyargalászik a palotafal mentén. (A gyámoltalan kis Endrét nemrégen apja vitte el Itáliába, hol olaszos nevelést kap majd, és ha minden jól megy, a férje lesz a nápolyi Johanna hercegkisasszonynak.)
 Miközben mindez végigsuhant a titkár agyán (Balázsnak sorolván a szólni- és a tennivalókat), Lajoska megunta a rohangálást, és nagy lendülettel nekifutott a palotafalnak., Nagy mutatvány volt ez, minden apród és fegyvernek megpróbálkozott vele több-kevesebb sikerrel. Lajos herceg tehát nekifutott a palotafal rusztikájának, vagyis a durva kövekből kirakott alsó falának, hogy a lendület erejéből egykét lépést fölfelé kaptatva, végül egy ügyes ugrással ismét a földön teremjen. Korához képest ügyesen csinálta. Sokkal jobban, mint sok suhanc. Egyszer három lépésig is fölszökkent, mintha csak meredek lépcsőn járna, és csak azután perdült vissza a földre. Mi tagadás, ehhez talán még nagyobb ügyesség kellett, mert aki nem jól lökte el magát a faltól, könnyen a hátára, netán a karjára eshetett.
– Lajos, Lajoska! Készen van a mézeskalács! – szólongatták most a herceget a főzőházbeli szakácsnék (mert a híres szakácsok feleségei is a palotakonyhán dolgoztak), mire Lajos herceg végleg abbahagyta a játékot, és nagy lihegve, sebbel-lobbal levonult a füstszagú konyhába, mézeskalácsot majszolni.
Addigra Demján mindent elmondott, amit kellett, és Balázs ugyancsak sietett volna, hogy ki legyen az öt ember, a díszes kíséret Lórándnak, akár akarja a lovag, akár nem. De még visszaszólt:
– Még hogy öten! Most te vagy az esztelen. Mert ha én  is,,velük megyek, akkor lesz ki az öt!
– Annál jobb. Menj, és úgy tégy mindent, amint mondtam. Arra vigyázz, hogy időnek előtte gyanút ne fogjon.
– Bízd rám, keményebb legényekkel is elbántam már.
– Nem legény már. Férfi. Ha ő kardot ránt... Czudar Demján még a gondolatába is belesápadt, hogy
Lóránd lovag kardot ránthat a cimboráira. Ha a dolog balul üt ki, semmi sem menti meg őt az akasztófától. Vagy még. rosszabbtól. Lekaszabolják, ízekre szedik, mint annak idején Zách Feliciánt, a nagy merénylőt. Bizony, bizony, Károly király kegyes uralkodó, de nagyon hirtelen haragú. Olyankor aztán nem ismer sem istent, sem embert. Még kevésbé, ha a családjáról van szó!
Márpedig most...
Czudar Demján agyán átvillant a gondolat, hogy talán mégiscsak jobb volna, ha Kartal itt forgolódna az udvarban. Legalább csitítgatná a király haragját, mint megtette régen.
– A bolond Záchon persze ő sem segíthetett – suttogta maga elé, és ahogy Balázs tizedes eltűnt a szeme elől, szedte a lábát, és benyitott a várnagy szobájába.
– János úr... – kezdte tisztelettel, mert itt ő már kis ember volt. – János úr, mit szólsz hozzá?
– Mihez? – kérdezte Tapolcsányi János, a visegrádi vár vitézeinek parancsnoka. Buzogányöklét az asztalára tette, és kérdőn nézett a titkárra. – Nyögd ki végre, mihez?
– Hát... khm ... Lóránd lovaghoz.
– Mi van vele?
– Most, hogy tudós fiad nincs itt... Lóránd úr nevelgeti Lajos herceget.
– Hát aztán? Ez így van, és nem másképp.
– Csakhogy nem tudom, mi üthetett belé. Most nagy titokban elvágtatott. Ámbár lehet, hogy a király küldte. Csak azt csodálom, hogy kurtán-furcsán magával vitt négy legényt kíséret gyanánt. Még Balázst is ... Nem hittem volna, hogy Lóránd lovag ennyire úrhatnám legyen...
Tapolcsányi János várnagy sűrű bajsza idegesen rángatózni kezdett.
– Micsoda? öten a várőrségből? A tudtom nélkül?
– Lehet, hogy őfelsége tudtával... mit gondolsz, Tapolcsányi uram? Mert nekem biz isten úgy tűnt ff el, mintha nem is kísérnék, hanem tán vezetnék...
Nem várta meg Czudar Demján palotatitkár, amíg a várnagyot végképp elönti a méreg. Volt még jó néhány útja (jó nagy vár ez a Visegrád), és alaposan meg is kellett fontolnia, hol,mit mond. Volt, ahol fejét csóválta és háborgott, no lám, nem hitte volna, hogy Lóránd ilyen rátarti legyen. Kísérők nélkül tán már mozdulni sem tud? Máshol aggodalmasan kezét tördelte mondván: elzavarta a király a jó Lóránd, lovagot, megint máshol lelkendezve suttogta, hogy jön már, jön ám Kartal, minden igaz ember örvendezzen. Aztán akadt nem kevés olyan hely is, ahol így suttogott:
– öregszik a király. Kartalt hívja vissza. Hm, Kartalt, aki annak az átkozott, gyilkos Záchnak volt a cimborája. Mi lesz ebből?
A kérdésre persze nem felelt. Noha tudta. Czudar Demján nem azért volt palotatitkár, hogy ne tudja minden szavának, minden lépésének következményeit. Nagyon jól sejtette ő, hogy Károly Róbert titokban akarta elküldeni Lóránd lovagot Kartalért. Azt is tudta, hogy ha Kartal Visegrádon megjelenik, megalvad a vére minden gonosznak. Ám azt is tudta, hogy ha most egy ideig Lóránd lovag és Kartal körül háborognak a várbeli kedélyek, kevés figyelem jut másra.
És ő éppen ezt akarta.
Fertály órába sem telt, míg körbejárt azokon a helyeken, ahol ilyen-olyan véleményeit el akarta helyezni. Aztán,  mint aki jól végezte dolgát, ismét derekasan nekilátott hivatali teendőinek. Felkereste Ignatius frátert az írószobában, és másolni való iratokat hagyott ott neki, de nem hallgatta meg a barát sopánkodásait, aki nem találta helyén Drugeth Miklóst, a király barátját, noha Lóránd ügye nem tűrne halasztást.
Késő délutánba hajlott a nap – vérfolyammá lett fényétől a Duna odalenn -;, amikor nagy alázattal és illő tisztelettel bejelentkezett, majd benyitott Erzsébet királynő szobájába.
– Felséges asszonyom – kezdte, és hosszú képén, vizes szemén őszinte öröm tükröződött. – Végre elértem, amire olyan régóta várakoztam. Illő hűséggel szolgálom királyomat és királynőmet, de már-már gyermekes örömmel szolgálnám a kis herceget. Hiszen beszéltem erről nem is egyszer. És íme, Drugeth urat birtokára hívták sürgősen, Tapolcsányi Miklós úr követségben jár, a kis herceget a szakácsnék mézeslepénnyel etetik, ó, csak el ne csapja a hasacskáját...
– Nincs egyedül! Lóránd lovag vigyáz rá – felelte a királynő. – Igaz, nem ártana, ha latinul is tanulna már. De hát a vívás. Az a mindene.
– Lóránd urat azonban a felséges úr hirtelen elküldte.
– Mit beszélsz, Demján? A jó Lórándot? Mi baja vele?
– Vele ugyan semmi, ne aggódj, felséges asszonyom.
– Hallottam már valamit. Gondoltam, szólok is uramnak. – Erzsébet királynőnek nemhiába volt lengyel az anyanyelve: bájosán, csipogva ejtette a magyar szavakat, noha kislány korát már jócskán meghaladta.
– Nincsen semmi baj! – harsogta mosolyogva Demján, és csontos ujjait széttárva felemelte kezét. – Lóránd lovag királyi parancsra nagy hirtelen eltávozott. Miért és mennyi időre, nem tudhatom. Csak sejtem, ha szabad, hogy jó királyunk Kartalt hívja vissza . ..
Nagy csend támadt az asszonyszobában. A két udvarhölgy lehajtotta a fejét. Erzsébet királynő az ablaknál ülve némán bólogatott. Kesztyűbe bújtatott csonka kezével igazgatta a hímzőrámát, ép kezét leengedte. Ha valami bántó, nemszeretem gondolat kínozta a királynőt, mindig a csonka jobb kezével matatott, noha máskülönben nagyon kímélte.
Czudar Demján is fájdalmasan lehajtotta a fejét. És csak a félig leeresztett szemhéja alól pillantott a királynőre.
– Felséges asszony – suttogott a hangja –, most egy ideig én vigyáznék majd a kis hercegre. Ö. szeret, és megbízik bennem ...
Várta a választ, ami csak nagy sokára érkezett meg.
– Ügy legyen. Amíg a nevelők közül valaki vissza nem érkezik, neked legyen gondod Lajos hercegre.
Aznap este Demján egy nyárson sült csirkét és hozzá egy kancsó bort vitt a kamrájába, noha jól bevacsorázott a közös asztalnál. Vendége volt ugyanis, amint azt pár nappal előbb a várnagynak bejelentette. Azt azonban már senki sem tudta, ki az a vendég, mert a várnagynak is, a kapuőrségnek is valami kósza nevet mondtak, másrészt a megtört, nagy szakállú, eszelős tekintetű emberben senki sem ismerte fel Léva várának öt év előtti dühös kedvű kapitányát. Demján tányérra tette a csirkét, és két ónpoharat tolt a kancsó mellé.
– Egyél, kapitány úr! – mondta.
– Ne nevezz engem kapitánynak, hallod-e!
– Hát akkor egyél, uram, Kopay Gergely! így már jobb? A vendég nem felelt. Falni kezdte a csirkét. Ügy látszott,
mégiscsak szívesebben hallgatta volna a „kapitányt".
– Mit végeztél, barátom? – kérdezte nagy sokára.
– Sokat és semmit. Lóránd lovagot eltávolítottam, emberem azonban nem maradt.
– Hm. Akkor most mi lesz?
– Csak annyi, hogy holnap hajnalban te is elvágtatsz innen, de olyan sebesen, hogy lássam a lovad patkóját. Ne tiltakozz! – vágott közbe, amikor Kopay Gergely képét elvörösödni látta. – Mindjárt elmondom, mit és hogyan! Sietnünk kell a dologgal. Találkozunk a pataktörésnél, az odvas fűzfánál.
A vendég végzett a csirke két combjával, és most a fehér mellehúsát kezdte csipegetni.
– Hallgatóztam – mondta. – A folyosón azt kiabálta valaki, hogy a király visszahívja Kartalt. Azt hiszem, az nem volna baj.
– Nagy baj volna, hidd el.
– Kartal derék, jó ember. Ha ő nincs, annak idején a király bosszúja talán engem is elér. Meg a kislányomat...
– Meglehet. Mégis azt mondom, addig kell Lajos herceget elrabolni, amíg Kartal vissza nem tér.
MÁSODIK FEJEZET
Kartalfia Bálint - Álmodozni jő - Egy csúnya szó: előkecmereg – Fújjátok föl magatokat! – Ugyan ki közeledik a fehérvári úton? – Bálint vagy Borsa – Csuncsi –A kihallgatott beszélgetés – Megjött a király!
Higgyétek el, nincsen könnyű dolga a híres ember gyerekének.
Körülötte forog a világ, mondják, de bár ne forogna. Mert bizony okítják így, és okítják úgy, hogy majd belekékül. Egész nap árgus szemmel figyelik, egész nap intő ujjak merednek feléje. És csupa fejcsóválás a világ.
Csinálhat bármit, az vagy túlságos, vagy nem elégséges.
– Akinek ilyen apja van, az nem lehet ám pimasz és nagyravágyó.
– Akinek ilyen híres anyja van, az ne legyen nyámnyila, kishitű!
– Akinek ilyen apja van, attól, ezt nem vártuk volna!
– Akinek ilyen anyja van, attól ezt elvártuk volna! És mindenki hozzáteszi még:
– Légy méltó apádhoz!
– Légy méltó anyádhoz!
Hát ember legyen a talpán, aki ebben a zűrzavarban eligazodik.
Csakhogy a suhanc még nem ember, a kis suhanc meg még jóformán gyermek. Kínjában a körmét harapdálja, és csúnyákat gondol. Olykor nemcsak gondol, hanem mond is. Amiért újabb feddés éri, mert senki sem érti, mitől van olyan fene kedve.
Bizony, bizony ... Mindez megesik olyankor is, ha az a híres ember a Világ legnagyszerűbb édesapja. Az a híres asszony pedig a legszeretőbb édesanya, aki csak létezik a földön.
Mint amilyen Kartal, a Károly Róbert király vitéz lovagja, és az ő felesége, a híres-neves, világszép Bankó Virág.
„Annál rosszabb! – dúlt-fúlt magában e két híres ember gyereke, Kartalfia Bálint, és bősz pofát vágva rákönyökölt a csókakői vár mellvédjére, – Annál rosszabb – fortyogott tovább, miközben szemmel tartotta az erdő felé iramló pajtásait. – Ha akárki fia volnék, nem dédelgetnének. Ha akárki fia volnék, ütnének, vágnának, mit tudom én. Ha valamit rosszul teszek, magam látnám kárát. Jó szüleim azt mondanák, jaj, édes fiacskám, benned van minden bizodalmunk. Vidd többre, mint mi vittük. Csakhogy én apámnál, anyámnál többre sose vihetem . .. Hacsak király nem leszek egy napon. No, az jó volna. Nem is kéne más, mint hogy sereget gyűjtsék, aztán megostromoljam a visegrádi várat, amelyben a haragos kedvű Károly király lakik. Hej, te király, mondanám, most reszkess! Az én apám volt a te leghűségesebb lovagod, mégis összerúgtad vele a port. Itthon ül már öt esztendeje a csókakői várban, és csak eszi magát. Jár-kel. Sóhajtozik, akár a kemence. Hát mi bajod véle? Nyögd ki! Hej, a Krisztusát, ha nem beszélsz, pusztulj innen! És tudd meg, hogy mától kezdve az én apám a király! Első Kartal, a magyarok királya!"
Kartalfia Bálint kerek képe lassan megvidámodott, ahogy a trónfosztás nagy jelenetét szépen elképzelte magában. Azt is elfelejtette, hogy ő akart volna király lenni. Mert szebb volna úgy, hogy apja a király. Mint király maga elé szólítaná. Ő letérdelne elébe, az áldását várná, vagy a lovaggá ütést, ahogy szokás. De Kartal király elmosolyodna, és így szólna: „Na, kisöreg, legény vagy a talpadon. Köszönöm a királyságot! Menj haza, és mondd meg anyádnak, ne hívjon többé Bálintkának. Az udvarossal pedig tudatom, ki ne ejtse többé, hogy előkecmereg, mert leüttetem a fejét. Aztán ha akarod, vedd feleségül Csuncsit. Az én legjobb barátom, Szavatartó Lóránd is szolgalányt vett feleségül. Ahhoz csak a király kegyelme kell, semmi más. Azt mondja a. király, lányom .ez a leány, abban a pillanatban hercegkisasszonnyá válik, ha előbb az istállóban hált is." Ragyogott a Kartalfia Bálint kerek képe ezekre a gondolatokra. Kihúzta magát, és a pajtásokkal már mit sem törődve, végigtekintett a tájon, amely Csókakő várából tárult eléje.
Ám azonmód el is komorult. Pillantása a falu templomára esett, a templomról pedig Szilveszter atya, a vár káplánja jutott eszébe. No hiszen, az nagyokos mindjárt kitalálná, hogy ha Kartal király lánya lett Csuncsi, akkor ők ketten testvérek, a házasságból tehát nem lehet semmi.
Ma még az álmodozás sem megy.
Persze minden oka megvan rá, hogy rosszkedve legyen. Ma megint az édesanyja költögette, pedig sokszor megfogadta már magában, hogy egyedül ébred, akár a felnőttek. Azt mondják, egyszerű dolog. Az ember este lefekszik az ágyba, és nagyon odafigyelve ennyit mond: „Pirkadatkor ébredek." Azzal nyugodtan elaludhat, mert nem kell hozzá sem kakasszó, sem anyái simogatás, pirkadatkor úgy felpattan a,.szeme,- hogy kész csoda. Mondják.
Mondani persze könnyű. Tegnap este kétszer is elmondta ezt a varázsszót. Egyszer hangtalanul, egyszer pedig a nagy medvebunda takaró alatt suttogva. Mégis a hasára sütött a nap, amikor édesanyja rázogatni kezdte.
– Ébredj, világ lustája! A pajtásaid már igencsak füttyögetnek.
Az ám, ott állt a három kócos az ablak alatt. Két ujjuk a szájukban, és akkorákat süvítgettek, hogy az udvaroslegény rájuk szólt:
– Büdös kölkek! Nyughassatok már, amíg az úrfi előkecmereg!
Ily módon Bálint már kora reggel nyelhette a mérgét.
Először: amiért elaludt.
Másodszor: amiért erről mindenki tudomást szerzett az ostoba füttyögetés miatt.
Harmadszor: mert az udvaros ilyen szóval becsmérelte: „előkecmereg". Mintha bizony ő amolyan lusta, semmirekellő kis kölyök volna, akire várni kell, amíg „előkecmereg".
Negyedszerre pedig – mert mindez így igaz.
Egye meg a fene!
Ha legalább füttyögetni tudna. De az istennek sem képes megtanulni, hogyan kell a két ujját a szájába dugva fülrepesztő, hegyen-völgyön át elhalló hangot adni.
Hát szégyen ide, szégyen oda, a sírás kerülgette mérgében, mire a zsírozott lepényt futtában máj szólva a gyerekek elé vágódott. A három gyereket addigra már körülvették az udvar kutyái – valamennyi morgós, harapós, veszett kedvű véreb, de hát gyereket a kutya nem bánt, különösen ha ismeri, őket pedig igencsak ismerhették, mert egyik a bíró fia volt, a másik a régi várnagynak, az öreg Surnak az unokája, a harmadik meg a várbeli mosóasszony fiacskája.
Na, legalább a kutyák . . . Hát azoknak ő az ura. Ma reggel is csak intett nekik (szólni sem kellett), és úgy eltakarodtak a közelükből, mintha sose lettek volna.
– Gyere, menjünk rókát lesni – mondták a pajtások.
– Lesni, lesni... – duzzogott értelmetlenül, mert fél szemmel észrevette, hogy édesanyja az ablakból nézi őket.
– Gyere már!
– Mit lessek azon a rókán! Szárnya nő talán?
– A borzvárba róka költözött. Kölykeivel sétál. Meglessük, és elrabolunk egyet.
– Minek?
– Csak. Megszelídítjük.
– Rókát? Butaság. Inkább medvét kéne.
– Azt nem merünk.
– Mert gyávák vagytok! – vetette oda a szót, de tüstént meg is bánta. Az ilyesmi már nyílt kihívás, és bizony még egy szó, aztán verekedés lesz a dologból, akár nézi őket Bankó Virág asszony az ablakból, akár nem.
– Nem vagyunk gyávák, hallod-e!
– És a medvére is rámegyünk, tudd meg!
– De kutya nélkül ám, nem úgy, ahogy te mennél!
– Nagyszájú!
Most már tudja, mégiscsak ütnie kellett volna az imént. ö volt, aki pattanásig feszítette a kedélyek húrját, hát neki kellett volna ütnie is. De hát hogyan ütött volna, ha édesanyja éppen akkor szólt le az ablakból:
– Aztán merre kószáltok majd, gyerekek? Mire az egyik kócos:
–  Az erdőszélre megyünk. A szőlők végébe. – És kajánul hozzátette: – Ebédre hazahozzuk Bálintkát.
– Hát jól van, Bálintka. Vigyázz magadra! Húzd ki magad, ne járj olyan görnyedten.
(Ó, azok a szerető, anyai szavak! Vérig sebezhetik olykor egy fiatal legényke szívét!)
Elindultak hát. Átvágtak a csókakői vár udvarán, a nagykapu irányába, ö ment elöl, mintha a többiek vezére volna, pedig dehogyis vezér ő, hanem csak a vár urának nyeszlett fiacskája. Bizony, bizony. Előkecmergett a meleg ágyikóból, és játszani megy – görnyedten. Egyívású pajtásai pedig vigyáznak rá, és ebédre hazahozzák.
„Ó, hogy szakadna le az ég!" – gondolta akkor Kartalfia Bálint.
Hallgatagon lépkedtek az udvaron. Lehorgasztott fejjel, mint akik ölni, halni indulnak. A kapu nagy boltíve alatt azonban nem bírta tovább, és megtorpant.   – Na, menjetek!
– Ne hülyéskedj! – mondta az egyik.
– Fújjátok föl magatokat!
– Most meg mi bajod?
– Tudjátok jól!...
Dehogyis tudták. Csak bámultak rá, mint borjú az új kapura. Valami szánalom látszott a képükön. Mintha mondanák, hogy hát az a világ rendje: minden anya féltse a gyerekét. Ennyire mégsem kell azt szégyellni.
– Gyere már. Füttyögetünk! Jó?
– Nem jó. És hagyjatok békén.
Egy darabig farkasszemet néztek, aztán a három kölyök vállat vont. Átfutottak a dübörgő fahídon, később pedig az erdő felé vezető ösvényre kanyarodtak.
Nem fordultak hátra. Nem láthatták, hogy csorog a könny az ő arcán.
Az effajta sírás persze, akár a nyári zápor. Jön és megy. Nyoma sem marad.
Bálint mégsem mert volna most az anyja elé kerülni. Felmászott inkább a tavaly épült déli sarokbástyához. Annak az árnyékában nyugodtan bámészkodhatott és várhatott, amíg elszáll a rosszkedve.
Kedvenc helye volt ez bánatok idején. Mindig is szeretett nézelődni, s innen csodálatos kilátás nyílt a kis falura, amelynek viskói félénken húzódtak a vár köré, akár kotlós köré a csibéi. Védelmet kerestek, és meg is találták. Amióta Kartal lovag Csókakő ura, sok minden megváltozott itt. A hajdani rabló f eszekből előbb hetyke kis váracska lett (az öreg Sur volt akkor a várnagy, és Kartal meg ifjú hitvese, Bankó Virág kedvéért egykettőre rendbe hozatott mindent), később pedig, évek multával kicsi, ám bevehetetlen erőddé változott. A bástyákat, a falakat, rajtuk a gyilokjárókat meg az óriási kaput szinte évenként újították, és olyan erős lett az egész, hogy talán a tatárok sem bírnának vele. A kőből rakott falakat körös-körül vastagon bevakolták nehéz habarccsal, hogy simák lettek, és nem lehet rájuk béka módjára felkapaszkodni... És újra itt a csapóhíd is (tavaly ácsolták a régi helyébe), amely a szárazárkot átlépi. Az az árok nagyon mély, és olyan meredek a partja, hogy nem tanácsos a szélére menni. Aki beleesik, azt odalenn hegyes karók fogadják. Gyilkos szerszámok, bizony. De hát becsületes ember a hí dón, közelít; aki az árkon megy, nem becsületes, tehát megérdemli a sorsát.
És a vár közepén a palotaház. Az az igazi büszkeség. Mert cseréppel fedték a régi nád helyett, itt-ott ki is bővítették, és ráadásul a falait újrapingálták, hogy akár a király is ellakhatna benne.
No hiszen, jön is az errefelé!
Ámbár meglehet, hogy éppen a király közeleg ott a fehérvári úton, ahol lovas ember léptet egyetlen kísérővel meg egy vezeték lóval maga mögött.
Bálint mosolygott a saját gondolatán. Még hogy a király!
Álmodozzunk inkább édesapáról. Mert Bankó Virág lehet a világ legszeretőbb édesanyja, a fia szemében Kartal lovag – mégiscsak más.
Mert Kartal nem kérdez és nem vigasztal soha. Ha látja, hogy valami bánata van a fiacskájának, csak köhint egyet, ráteszi nagy, erős kezét a vállára, és így szól:
– Na, kisöreg, jössz-e velem? És ő ráfeleli:
– Megyek, édesapám!
Olyankor lóra kapnak, és a kapun kivágtatnak. Vágtatnak, mint a szél. És olyankor minden megváltozik, mert nem Bálintka többé, a nyavalyás kis kölyök, hanem a nagyszerű Kartal lovag fia. Apjával komoly, férfias dolgokról beszél. Régi, nagy csatákról, fegyverekről, gazdálkodásról, adóról és a szegények meg a gazdagok életéről. Az ám, néha a királyról is, aki már öt esztendeje nem látta hűséges lovagját.
– Ami a szívemen, az a számon. Hát összekülönböztünk.
– Jól tetted, édesapám.
– Köszönöm, fiam.
A király, a király . . . Vajon min különböztek össze? Ez valami nagy titok, amiről mindenki hallgat. Valami szörnyűséges, véres história. Vagy ki tudja, talán csak nevetséges? Mindenki hallgat. Talán veszélyesnek tartják a Kartal lovag igazságát, vagy éppen hogy nem ismerik el az igazát, és azt nem merik a szemébe mondani... Ó, de jó is lenne, ha az a jövevény ott, a fehérvári úton a király volna. Ha lassan léptető lován egyszerre csak a Csókakőre vezető útra fordulna. Mert akkor megkérdezné ám tőle, hogyan is volt az a régi összekülönbözés.
Bálint mérges és bősz képe lassan derűssé változott, ahogy az édesapjára gondolt. Azt a királyválasztást ismét elképzelte magában, és képzeletében most már minden baj nélkül feleségül vehette Csuncsit. Igen, igen, ha édesapjával együtt lovagol,ki, hát vágtatnak, akár a szél. Mert ha füttyögetni nem is tud, annál jobban lovagol. És az sem baj, ha ebben is van valami szépítés. Szelíd lovat megülni nem nagy mesterség. Az övé meg, akár a kezes bárány. Olyan, hogyha megnógatja, hát még vissza is néz, mintha csak kérdezné: „Aztán jól ülsz-e, kisgazdám? Nehogy leessél ám!"
– Biztosan anyád okítja.
Ezen aztán akkorákat nevetnek, hogy csak úgy zeng a Vértes alja.
Mert mind a ketten tudják, ami tavaly nyáron történt. Bálint akkor felnyafogta magát az apja lovának nyergébe. A Sárkány pedig, a vén makrancos bizony úgy ledobta, hogy csak úgy nyekkent a várudvar kövén. Nagy volt az ijedtség, mert elájult, vérzett az arca, és egy hétig vagy talán tovább is az ágyat nyomta. Nem tudta a karját emelni, és szúrt A háta, hogyha sóhajtott.
Akkor hallotta először veszekedni a szüleit.
Édesanyja (ki hinné ugye, hogy valamikor kardforgató, vidám kedvű, híres lány volt) aggodalmában egy hétig ki nem fogyott a könnyekből és a szemrehányásból. Misét is mondatott Szilveszter atyával, külön azért, hogy egyetlen fiacskáját megtartsa a jó Isten. És megfogadta, hogy soha többé másként nem szólítja a gyermekét, csakis keresztény nevén, Bálintnak.
Mert máskülönben Borsa a neve! Kartalfia Borsa!
Az a lassan léptető lovas ott, a fehérvári úton, most megállt. A várból jól lehetett látni, hogy valami paraszttal társalog. Még nagy a távolság, de hát arrafelé mind kiirtották az erdőt, és kölest vetnek a földbe. S lám, a lovas meg a kísérője most befordul a Csókakőre vezető útra. És ügetésre fogják a lovakat.
Bálint szíve megdobbant.
Egyszerre csak halk sziszegésre lett figyelmes.
– Borsa, Borsa te ... – suttogta valaki odalentről a lépcső aljából.
Bálint megfordult, és csak most derült föl igazán a képe. Csuncsi állt odalent, a mókusszemű, kásafogú, piroskaképű Csuncsi. Haja két varkocsba fonva. Szalag is benne.
– Borsa te...
Bálint ledübörgött a gyilokjáró falépcsőjén, az utolsó hat fokot már nem is lépte, hanem egyenesen a kis szolgalány elé ugrott, örömében észre sem vette, hogy az most nem mosolyog széles-bájos mosolyával, mint máskor.
– Borsa te, vigyázz ám! Az a vitéz elvisz.
– Mit beszélsz?
– Hát a vitéz. Aki hajnalban jött. Rólad is beszélt, hallottam ...
Bálint érezte, hogy elvörösödik. Persze hogy semmiről sem tud, hogyha nem képes hajnalban felébredni. Pedig ha valaki hajnalok hajnalán érkezik a várhoz, az nagy zajjal, kiabálással jár ám. Annál is nagyobb a zajongás, ha a kapu még nincs nyitva, mert ordítja a jövevény, hogy ő kicsoda-micsoda, és hogy be akar jönni. (Hadd hallja mindenki, hogy jó szándékkal vagy éppen magas méltósággal jött.) Az őr meg visszaordít (ha lehet, még nagyobb hangon, hadd hallja meg az uraság, milyen jól végzi a dolgát), hogy most nem lehet, hanem várjon, amíg jelenti a jöttét.
Nagy zajongás lehetett itt hajnalban, és lám, ő mégsem ébredt fel.
– Még hogy elvisz, hova vinne? – kérdezte hetykén, de a szíve megremegett. Mert hiszen gyerekre sokszor rákiabálnak a vénasszonyok, vénemberek, akár okuk van rá, akár nem, hogy hej, te, vigyázz, majd elvisz a sánta koldus, no, meglátod, érted jön Kampó, a híres táltos!
– Nem tudom én, hova... – szipogott most már Csuncsi, aki fél fejjel volt magasabb Bálintnál, mégis úgy beszélt vele, mint húg a bátyjával. – Csak azt tudom, hogy nem merek ám bemenni a szobába, pedig bort kéne vinnem. Mert most ébredt föl a kapitány meg az uraság is meg az úrasszony is, aztán együtt vannak a nagy teremben, és sonkát meg bort reggeliznek, de a kapitány a kancsót egyvégtében kiitta ...
– És apám?.
– Ö meg nevet.
– Látod, akkor nincs baj.
– Az ám, de Virág asszony a szemét törölgeti.
– Édesanyám sír? Akkor mégiscsak baj van.
– Hát... hát, de akkor az uraság mégsem nevetne.
– Az igaz. Hacsak azért nem, hogy édesanyám ne sírjon.
– De mégis sír.
– Akkor mégiscsak baj van.
– Jaj, istenkém, jaj, istenkém! – Csuncsi valami olyasmit suttogott, hogy ha a fiatalurat elviszik, ugyan ki vigyáz rá akkor, ami igazán csacsiság volt, mert hiszen Kartal lovag nagyszerű várában soha senkinek sem eshetett bántódása, hacsak az ellenségnek nem, mert annak aztán nagyon. Csuncsi tehát csak valami esetlen vigasztalásképpen mondta ezt Bálintnak, ámbár hogyan, hogyan nem, ez a kijelentés mindkettőjüknek nagyon jólesett.
És hozzátette még egyszer, hogy vigyázzon ám magára, ami megint csak reménytelen intelem volt, mert egy gyermek ugyan miképpen is vigyázhatna magára, vigyáznak rá a szülei éppen eléggé – de ez is nagyon jólesett, mondani is, hallani is, Csuncsi fülig pirult, és kijelentette, hogy borért siet, azzal elfutott.
Bálint (Borsa) pedig magára maradt.
Percekig csak nézett, nézett, de nem látott. Hideglelősen bizseregni kezdett az egész teste, és a szíve vadul feldobogott. Hiszen elvisz ám Kampó, a táltos, elvisz ám a Sánta Koldus, úgy vigyázz – zúgtak fülében más szavak. A karja libabőrös lett, mintha láza volna, a szeme égett, és a fejében egymást kergették a fura gondolatok. Elvisz, elvisz, hova vinne? Édesapám a híres Kartal lovag! Az még a királyt is lepofozza a helyéről, ha nem tetszik neki, úgy ám! Még hogy elvisz? Ki vinne el és hova? Ej, ez a Csuncsi, Csuncsi, biztosan rosszul hallott valamit. .. vagy talán megijedt. .. Jött a hajnali vendég, és persze mihelyt beengedték, le is fektették a vendégszobában. Ügy szokás. Reggelinél aztán fogadja őt a vár ura. Csuncsi pedig nem mer bemenni. Talán azért, mert az a kapitány hangos fajta lehet. Aki rekedten kiabál, röhög, és fenekedik a világra. Csuncsi fél tőlük, pedig a várbeliek között is akad ilyen ... Hm, s apa nevet. Ha nevet, nincs baj. S ha a kapitány el akarja vinni... csak azért tenné, és nem másért, hogy a király udvarában apród legyen belőle! Az ám! Hát édesanyja is csak azért sírhat...
Egyszeriben kitisztult a világ. Bálint nagyot sóhajtott. Mély sóhajtásokkal igyekezett úrrá lenni izgalmán. Valahol a lelke mélyén még sajnálta is, hogy vége lesz a bálintkázásnak, másrészt elszorította torkát a félsz, mert íme, közeleg az idő, amikor majd odamondogat a királynak, ahogy már sokszor elképzelte.
S hirtelen megindult vissza a lépcsőn, föl a falra, rákönyökölt ismét, és megnézte magának azt a magányos lovast, aki ugyan nem magányos, mert hiszen kísérője van, ámbár ahogy vágtatva közelednek, az a kísérő gyerekfélének látszik, s ráadásul féloldalasán ül a nyeregben.
Bálint, mint az álomkóros, most már nem tudta, mit gondoljon, mit is cselekedjék. Lezúgott ismét a lépcsőn. Most már nem nézte, hogyan és miképpen, hanem nyolc fok magasából ugrott le az udvar kövére. Az ugrás nagyszerűen sikerült, és ő a maga erejében és ügyességében megbizonyosodva rohant a palotaház felé.
Az ajtó résnyire nyitva volt.
Bár ne tette volna!
Mert egy pillanatra megtorpant, mivel átfutott agyán a gondolat, hogy neki itten semmi keresnivalója. Ahol a felnőttek beszélnek, a gyereknek ott hallgass a neve. Enni, inni talán leülhet az asztalhoz, de csak akkor szólhat, ha kérdezik. Ez a világ rendje, így van ez szegénynél-gazdagnál egyaránt, és ez alól a Kartal háza sem kivétel.
Most már az ilyesmire is ügyelnie kell. Aki apród lesz a király udvarában, az vigyázzon, hogyan viselkedik.
Ezért torpant meg.
Bár ne tette volna!
Mert bentről éppen az apja hangját hallotta:
– Szó sem lehet róla! – Kartal lovagnak szokatlanul keményen zengett a hangja. – Ne is erősködj, Balázs, mert a gyereket nem engedjük! Fejletlen, gyönge még. Kicsit butuska is talán. Tanulnia kell. Nem való a király udvarába ...
Bálint e szavakra úgy érezte, minden vér kifut a testéből. Csak zsibbadozott a keze, a lába. A nyelve kiszáradt. És most az anyja hangját hallotta:
– Belehalnék, ha azok között a zsivány apródok között tudnám. Nem ismernek azok sem istent, sem embert. Sok gonoszság lakozik bennük. Hiszen tudjuk mi, milyen az udvari élet. Nagyon is jól tudjuk . . .
– Erről több szó ne is essék – szólt közbe komoran Kartal.
Nagy csend támadt, majd néhány koppanás. Ihattak odabent, és a kupákat az asztalra visszatették. Az hallatszott olyan furcsán.
Bálint szeme elé homályos fátylat vont a könny. Egyszerre úgy összeomlott minden, egyszerre oly nagy lett a csalódás. Érezte, hogy legörbül a szája széle, hogy reszket, mint a nyárfalevél, és hogy mindjárt hangosan elbőgi magát, mint egy igazi, buta, gyönge kisgyerek, akiben lám, az édesapja sem bízik... Miért is nem ment el rókát lesni, füttyögetni a kócosokkal, miért is kell neki napszámra álmodoznia mindenféle csodás nagy kalandról!
– Borsa fiam? – szólt ki váratlanul az apja, mint aki sejti, vagy tudja is talán, ki áll odakint az ajtó előtt..
Bálintból halk nyöszörgés gyanánt szakadt ki a szó:
– Igen.
– Bejöhetsz, kisöreg.
– Én?
– Te hát. Ne álldogálj odakint, ha mondani akarsz valamit. Mert ugye azért jöttél?
(Nehogy azt higgye bárki is, hogy a Kartal fia hallgatózik ...)
– Igen.
Bálint belépett a szobába. De mintha álomban járna, mintha valami fátyolos, homályos üvegen át látná apjának komoly, merész arcát, anyjának riadt szépségét és annak a vitéznek, annak a vendég idegennek potrohos alakját. Ez a kövér katona rá se tekintett, kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogysem a Kartal fiát méregesse, hanem borízű hangon, óvatosán kezdte:
– Ne essék szó, ne essék szó ... A palotában volna a helyed, uram. A királyod előtt csak megalázkodhatnál. Van ám, aki ügyeskedik. De elhallgatott hirtelen, mert Csókakő várának ura összehúzott szemmel tekintett rá. Barna, kemény képét lassan elöntötte a harag pirossága. Súlyos keze az asztalon ökölbe szorult. Balázs vitéz csuklott egyet, és hirtelen Bálintra mutatott.
– A gyerek . . . gondolom, izé . . . szólni akar.
– Mit akarsz? – dörrent fiára Kartal, de ingerültsége inkább a pohos vitéznek szólt.
– Mit? – És Bálint mintha megint álomban volna, csak sírósan, reszketősen kibújtak száján a szavak, s noha a lelke mélyén tudta, hogy valami buta, nevetséges dolgot mond, nem volt ereje, hogy visszaszívja őket.
– Beszélj, kisöreg!
– Csak... megjött a király, édesapám! A király! Most jön be a kapun, hogy engem apródjának elvigyen!
HARMADIK FEJEZET
Balázs vitéz – Bazarád igazsága – Csak úgy, ahogyan Demján úr meghagyta – A nagy rémület pillanatai Lóránd lovagmunkája – Hát te semmiről sem tudsz, Lóránd uram? – Balázs vitéz meséje. – Másnak is lehet lovagmunkája
Szó se róla, a nagy hasú Balázs vitéz jó katona volt máskülönben. Nem is egy csatában bebizonyította, hogy nem ijed meg a saját árnyékától. Részt vett abban a kegyetlen vérfürdőben, amelyet Bazarád vajda rendezett Károly Róbert vesztére, és kimenekült onnan, akárcsak a királya, noha neki nem volt alkalma senkivel sem ruhát cserélni.
Az történt ugyanis éppen öt esztendeje, úgy november táján, hogy Károly hadat indított Bazarád vajda ellen, aki mit sem törődve a magyarok királyával és a régi felségjogokkal, egymaga akart uralkodni a Havasalföldön. A dachoz és elszakadáshoz érezhetett annyi jogot, mint sok más magyar kiskirály, akik az Árpádok kihalása után a maguk hatalmát növelgették folytonos csatározásaikkal – mit sem törődve vérrel, könnyel, ami fegyvereik után szakadt. A magyarok királya pedig érezhetett annyi haragot Bazarád vajda ellen is, mint amennyit az Abák, a Németújváriak vagy Csák Máté ellen érzett annak idején, így hát lóra kapott, és seregével átvágva a Déli-Kárpátokon, benyomult a Havasalföldre.
Bazarádnak ezek után még mindig joga lett volna – Isten és ember előtt –, hogy nyílt csatában kiáll jön Károly ellen, ámbár a csaták, a háborúk mindig is olyanok, akár az istenítélet . . . Bazarád azonban Karolj király elé vonult, és mert békeajánlatát a büszke Anjou nem fogadta el, nagy mosolyogva és alázatosan meghódolt neki, és égre-földre esküdözött, hogy baj nélkül kivezeti a hegyek közül, sőt étellel itallal is ellátja a sereget.
A kardot szorongató barátságnak aztán az lett a vége, hogy egy szűk völgyszorosban Bazarád katonái megrohanták Károly király embereit, és mészárolták őket, ahogy tudták.
A király csak úgy menekült meg, hogy ruhát cserélt Szécsy Dezsővel, akit a román vitézek agyon is vertek rövidesen, mert azt hitték róla, hogy ő a király.
Mármost kérdezheti bárki, hogy kinél az igazság! Az erősebbnél persze, mert Justifíának, az igazság istenasszonyának be van kötve ugyan a szeme, mégis mindig az erősebbre mosolyog. Ünnepelte is Bazarádot a népe, dicsérték eszét, bátorságát és fortélyosságát, mert bizonyára nem gondoltak vele, hogy a keresztény világban az adott szó igencsak kötelez. Márpedig Bazarád szavát adta, hogy jóban lesz azontúl Károly Róberttal. Az adott szavát azután megszegte, ami csúnya bűn ugyan, de hát győzelmet szerzett neki. Mondhatta, hogy sok keresztény király sokszor megszegte már a szavát, miért is ne szeghetné meg ő is, ha jónak látja.
De hát ne folytassuk az okoskodást, mert hamarosan kiderülne, hogy egyrészt mindkettőjüknek igaza volt, mert egyik a széthullástól féltette az országát, másik pedig a népe önállóságát vívta ki – másrészt egyiküknek sem volt igaza, mert sem a hódítás, sem pedig a szószegés nem erkölcsös dolog. A krónikások dolga, hogy ebben az ügyben megírják az igazságot, ámbár majd ahány az évszázad, annyi lesz a krónikás is ...
A krónikások egyébként sem írnak meg mindent. Mert megírták ám, hogy ki mindenki védte a királyt, ki mindenki áldozta életét, de azt már nem írták meg, ugye, hogy ha Kartalt annak előtte nem kergeti el magától a király, hogy ha nem küldi követségbe a messzi Itáliába a jó Lóránd lovagot éppen abban az esztendőben, hát akkor talán az egész tragédia nem történik meg.
Mint ahogy azt sem emlegetik a krónikák, hogy nemcsak a király, nemcsak ez meg az a főúr vagy várkapitány viaskodott abban a csatában, hanem a potrohos Balázs vitéz is. A király életét nem ő mentette meg (akadtak arra a munkára mások), de legalább a maga életét mentette, és az sem volt kis dolog. Annak idején a pocakja is lelappadt kissé, mire Visegrádra visszavánszorgott a megvert sereg, de az effajta bántalom hamar orvoslódik a fellegvárban, ahol a szakácsok századosa, a keszeg Luss Gáspár még a bolond nyársforgató gyereket is pástétommal traktálja.
Balázs tehát újfent nagy hasat eresztett, és igyekezett nem visszagondolni a havasalföldi vajdára meg az ő bárányködmönös népére. Egyet azonban megtanult abban a . csatában. Hogy igen-igen megbecsülje a furfangos, fortélyos eszű embereket. S mert ő maga bizony nem állt az első helyen, amikor a jóisten az észbeli talentumokat osztogatta, nagyon tisztelte, mi több, valósággal istenítette Czudar Demjánt – és vakon tette, amit az mondott.
A Lóránd lovag dolgában is úgy tett tehát mindent, ahogyan az alamuszi titkár meghagyta neki. Még a hamis parancsot is szó szerint adta tovább. Mént is minden, mint a karikacsapás, és Balázs vitéz úgy érezhette, hogy okos láncszeme lett valami nagy-nagy ravaszságnak. Persze, tudott a Lajos herceg elrablásának veszélyes tervéről (még legénykorában, Léván a Kopaynak volt ő katonája, ezért avatták be a dologba), de sose hitte volna, hogy az ilyesmi ennyire körülményesen menjen. Magában csak ámult-bámult, hogy a titkár fejében milyen varázslatos módon állnak össze a dolgok, és hogy valóban minden úgy történik, ahogy előre megjósolja.
Az egész olyan bonyolultnak tűnt, és mégis egyszerűen ment végbe! Nagy hejehujával körülvették a lovagot, meglepett kérdéseire semmilyen válaszokat adtak, aztán a derék embert valósággal elsodorván, kivágtattak a fellegvárból. Csúsztak a lovak a meredek, görgeteges úton, ahogy szikrázó patkókkal lezúdultak egészen odáig, ahol egy patakvölgyben kétfelé ágazván, egyik szára a Dunához közelített, a másik szára pedig egy nyiladékon át az őserdő vén tölgyfái között tűnt el. Ott aztán útból előbb ösvénnyé, majd meg csapássá keskenyedve lombok, bokrok, indák szövevényébe vezetett valamerre.
Ezt az utat követték tehát, és mihelyt a sűrűbe jutottak, Balázs tizedes csippentett egyet a szemével. Ez volt a jel, mire mind az öten kardot rántottak.
Szavatartó Lóránd lovag most már fogoly, akár tetszik neki, akár nem.
Mindeddig nagyszerűen ment minden, Balázs vitéz elégedetten vigyoroghatott – ám a következő percben lehervadt arcáról a mosoly, a szeme elkerekedett a rémülettől, és érezte, hogy homlokát kiveri a verejték. Az ám, a nagy magabiztossága egyszeriben odalett, és ahogy körberebbent az emberein, hát látta ám, hogy azok sincsenek másképpen. Tartják ugyan a kardot, de valahogy az orruk előtt, és bandzsítva nézik, a kezük is reszket, mint akik csöppet sem biztosak a dolgukban ... Hogyan is volnának biztosak benne, hiszen a kivont kard veszélyes szerszám, s noha máskülönben egyikük sem ódzkodott egy kis vagdalkodástól, öten egy ellen mégse mentek volna, mert az már ocsmány gyilkosság, akárhogy is vesszük. Ráadásul azt sem tudták, hova is mennek, miért is rántanak kardot, miért is kell fogolyként vezetniük a jó Lóránd lovagot, és hová – mert arról csak Balázs tizedes tudott.
Azazhogy – ő sem!
Uramisten!
Mert Czudár Demján idáig elmondta a dolgokat, de tovább aztán nem. A többit már Balázsra bízta, tegyen úgy, ahogyan az esze diktálja.
És ebben volt a baj.
Balázs tizedest már e gondolatra a hideg rázta rémületében. Hiszen azt sem tudja, hova vezesse a foglyát!
Egyáltalán mi lesz, ha ebből az erdőből kijutnak, egyáltalán hova is mennek?
"Uramisten! Amilyen ostoba vagyok, még utóbb Kartalhoz kísérem a lovagot. Márpedig éppen azt nem szabad. Éppen azt..." – gondolta magában, és most már nemcsak a homlokán, hanem a hátán, a mellén is érezte végigcsurogni a hideg verítéket a díszes vasmellény alatt.
Lapos pillantást vetett Lóránd lovagra. Éppen az utolsó pillanatban, mert a menet bevágódott az erdő sűrűjébe, ahol a lovak már csak egymás nyomába lépkedhettek.
Balázs tizedes éppen Lóránd mögé került. Mögötte csak egy katona léptetett, a többiek elöl mentek.
Balázs nem figyelhette tovább a Lóránd lovag arcát, nagy hallgatása azonban félelmetes volt.
És ezt bizony mind az öten észrevették.
És kapkodva szedték a levegőt.
Most aztán mi lesz?
Ez járt a fejükben.
Különösen a Balázs tizedes fejében.
S még szerencse, hogy nem láthatták a Lóránd arcát, mert könnyen rájöhettek volna, hogy a derék lovagot is hasonló kérdés kínozza. Hiszen nem kellett túl nagy okosság hozzá, hogy rájöjjön, bizony csapdába került. Ahogy a lovak lába egyre csendesebben dobogott a vastag erdei avaron, még azt is kikövetkeztette, hogy a csapda neki szól. Ha jól számol, Kartal ellen dolgoznak egyesek. S ha tovább számol talán éppen a király ellen készül valami merénylet.
Erre a gondolatra aztán felforrt a vére. Mert úgy látta, hogy egyszeriben két lovagmunkája is akad. Mi több, úgy látszott hirtelen, hogy egyik a másiknak szörnyű akadálya lehet.
ö a királynak nemcsak nemes jobbágya, hanem jó barátja is. Szavát adta, hogy udvarába visszavezeti Kartalt, a híres vitézt. Ez hát az egyik lovagmunkája, és ezt véghez is viszi, ha a pokol minden sárkánya fújja is rá a tüzet. Nemhiába hívják őt Szavatartó Lórándnak! * Ám lovagmunka az is, hogy ocsmány merényleteket felfedjünk, mi több, meg is akadályozzunk! A gyilkosok kezéből a tőrt ki kell fordítani! Ha a kedves Caroberto ellen készül valami, azt meg kell akadályozni. Akár az élete árán is ...
De hát melyiket előbb? Melyiket később?
Jobb volna mégis, ha Kartallal együtt indulhatnának harcba a király életéért.
És a derék Lóránd lovag abban a percben nagyon megbánta, amiért nem öltött páncélt, mint szokása volt, valahányszor lovagmunkára indult. Sem a sodronyinge, sem a vasmellénye, sem a fénylő, tollas-forgós sisakja nem volt rajta.
És ez nagy hiba.
Ám annál dicsőbb az akadály, minél nehezebb. Mert az ő lelke régi, nagyszerű mondákon nevelkedett. Az ő eszményképe a dicső Arthur király volt – meg az ő Kerek Asztalának nemes és dicső lovagjai. Sir Lancelot, Sir Gawain és a többiek, akik ezer veszélyt is kiálltak, ezer akadályt is legyőztek, csak hogy derék lovagmunkájukat véghezvihessék.
Ügy ám, azok a hajdani nagyszerű lovagok azért indultak neki a világnak, hogy a Szent Grált, a Krisztus vérével teli csodás kelyhet megtalálják. De hát ma már elmúltak azok a régi legendás idők – gondolta ezt Lóránd lovag –, és őneki elég lovagmunka az is, ha a barátját visszahívhatja, és ha egy merényletet megakadályozhat.
És ha a páncélja nincs is rajta, bátor szíve megsokszorozza majd az erejét. Oldalán nem akármilyen kard függ. A legendabeli Arthur király csodakardjáról, az Exkaliburból kovácsolták, pengéjébe varázsmondatokat véstek. A lova nehéz belga ló. Nem vágtára termett, és ebben az országban inkább nevetség, mint csodálat tárgya. Mégis tud sok olyasmit, amit más ló nem.
És Lóránd lovagban egyszeriben felötlött a gondolat, hogy éppen ez a keskeny csapás alkalmas arra, hogy szorult helyzetéből szabaduljon. Hiszen a lovak egymás nyomában lépkednek csak. Nem kell hát mást tennie, mint visszafognia a sajátját (szempillantás alatt megteszi, és megül a földön, akár egy kutya), és máris hátracsaphat Balázs tizedes felé. Akik elöl járnak, megfordulni itt nem tudnak, hátrafelé pedig a ló nem szívesen lépked, hacsak nincs úgy idomítva, mint az övé.
És ahogy ezt elgondolta – máris cselekedett.
Azaz csak cselekedett volna!
Mert vannak ám pillanatok, amikor a gondolatok és a dolgok félelmetes módon összevágnak.
Amikor minden mindenkinek a gondolata szerint történik – és mégsem illeszkedik össze.
– Siessetek! – hallatszott Balázs vitéz kissé remegő hangja.
Az elöl lovagló kocogásra ösztökélte az állatokat. Meg is ugrottak kissé – éppen amikor Lóránd hirtelen megállt. Nem kellett mást tennie, csak halkan csettintenie a nyelvével, a nehéz sárga ló úgy megtorpant, mintha csak szoborrá változott volna.
És ekkor ...
– Lóránd uram, te miért nem rántasz kardot?! – kiáltotta végső kétségbeesésében Balázs vitéz. – Hát bármikor ránk törhetnek!
Hogy kicsodák, nem mondta. Hiszen maga sem tudta.
Lóránd akkorra már kirántotta hosszú, páncéldöfő kardját. A nyergében megfordult, és a kardot nagy nyugalommal a Balázs lovának fejére téve, egyenesen a megrémült vitéz dagadt hasára bökött vele.
– Kirántottam – mondta.
Hosszú csönd. A két ember csak nézte egymást résnyire szűkült szemmel.
Balázs tizedes vízben úszott. A jóisten a megmondhatója (mert hiszen az ilyesmit senki sem látja), hogy még a lova nyerge is vizes volt. Mintha gőzfürdőben ülne már hosszú ideje. Csurgóit a víz róla.
– Hát... – nyögte.
– Kirántottam – ismételte Lóránd lovag.
– Látom – suttogta Balázs tizedes. És még hozzátette: Érzem is.
A kard most már erősen szúrta a hasát.
És ekkor olyan ötlet szállta meg, amilyen még sohasem. Olyan ötlet, hogy ő maga is megijedt tőle. Mert méltó lett volna Czudar Demjánhoz is. Az ám!
– Hát te semmiről sem tudsz, Lóránd uram? – kérdezte ártatlanra vált képpel.
– Miről?
– A merényletről.
– Miféle merényletről?
(Jó kérdés. Hiszen ha tudná!)
– Nyögd ki végre, te zsivány! – hallatszott Lóránd hangja.
Ám a tizedes most már vérszemet kapott. Kérdéssel felelt:
– Hát mit gondolsz, uram, miért rántunk mi kardot? Csak ha kell, ugye! Márpedig most kell. És azt javaslom, te is óvatosabban menj tovább, mert bármely percben ránk törhetnek. Az egész vár körül van véve gyilkosokkal. És sietnünk kell, hogy Kartal lovagot minél hamarabb visszahozzuk ... Érted már?
Lóránd lovag azonban nem értette.
– Miket locsogsz itt összevissza? Balázs vitéz nyelt egyet.
– Az isten szerelmére, Lóránd úr, menjünk csak tovább! Elmondok mindent! De csodálom, hogy te semmiről sem tudsz. Na persze, akik a király úr körül élnek . .. nahát, mi sokszor többet tudunk ám az udvar dolgaiból, mint akár maga őfelsége. Bizony. Tedd el már ezt a kardot, uram. Hát csak nem hiszed, hogy mi... éppen mi... Halljátok, fiúk? Hé, álljatok meg! Nahát!
És Balázs vitéznek már nevetősre húzódott a szája, annál is inkább, mert érezte, hogy a páncéldöfő kard lassan eltávolodik a hasától.
– Gyorsan hát, ki vele! – mordult fel Lóránd lovag. Ugyan átvillant az agyán a gondolat, hogy talán mégsem okos dolog, ha hitelt ad a Balázs vitéz szavainak, de hát ő maga tetőtől talpig tiszta és becsületes ember lévén, csak nehezen tudta eldönteni, ki mikor hazudik.
– Az úgy volt... – kezdte Balázs vitéz, és kezdhette volna úgy is, hogy „egyszer volt, hol nem volt", mert mesét mondott, no meg igazságot is. Ott, azokban a forró percekben ébredt rá Balázs, amit addig nem tudott, hogy a legszebb hazugság – az igazság. Mert nem mondott ő mást kínjában, mint ami az igazság. – ... úgy volt, hogy Demján jött a hírrel. Te, mondja, el akarják ám rabolni a mi drága kis Lajos hercegünket. Éppen hogy őt?! (Lórándban e szavakra megállt a szív!) Hát ezért hívja vissza Kartalt a király! Kísérjétek Lóránd urat, ne csak díszben, hanem karddal is, mert könnyen lehet, hogy azok az átkozottak megneszelték a dolgot...
– Kicsodák? – csattant fel Lóránd hangja, és önkéntelenül ismét visszarántotta a lova kantárát.
– No látod, uram, mi ezt már nem tudjuk! Nem akárkik lehetnek.
Léptettek tovább gondolatokba merülten.
Lóránd vizslató szemmel tekingetett körbe, hátha felfedezi valahol az ocsmány merénylőket. De nem látott mást, csak az erdő sűrűjét, a fák mohos törzsét, a nagy tölgyeket fojtogató borostyán zöldjét. Nagy csend ült az erdőn, madár és vad megneszelte őket, és messzire elmenekült. Csak a lovak patája zörgött az avaron, és a horkanásuk hallatszott. Aztán egyszerre csak vége lett az erdő sűrűjének. A hatalmas fák sötétjéből fényes tisztásra jutottak, amelyet beragyogtak az alkonyi nap sugarai. Sápadt őszi virágok nyíltak itt, és közöttük egy-egy ökörfarkkóró megbámult kandelábere vigyázott csupán.
– No, hát akkor beszélj! – mondta Lóránd lovag, azazhogy csak akarta volna mondani, mert abban a pillanatban pányva zuhant rá, a kötél hurka megszorult, és ő a karját sem tudta többé emelni, nemhogy a kardját kihúzni.
– Nehogy vérontás essék, uram, ha már olyan gyanakvó vagy – vigyorgott rá Balázs vitéz meg a többi, bár azok kissé riadtan nevetgéltek.
Lóránd lovag hatalmas dühében szólni sem tudott. A foga között szűrt valami káromkodásfélét, de azt rég elhagyott anyanyelvén, franciául mondta, ezért aztán nem volt sem íze, sem foganatja. Átkozta bárgyúságát, amiért ilyen könnyedén elbánhattak vele. Ki hitte volna Balázs tizedesről, éppen Balázsról, hogy ilyesmire képes ...
– Magam sem hittem volna... – heherészett Balázs (mert a gondolatok olykor találkoznak) – nem hittem volna, hogy ilyen könnyű lesz. Ne bánkódj, uram – tette hozzá, amikor látta Lóránd lovag sötétlő tekintetét. – Nem akarok én semmi mást, csak annyit, hogy néhány napig megpihenj valahol. Mert nem szeretnénk, ha előbb érnél Kartal várába, mint én...
És elhallgatott.
Hallgatott egy darabig Lóránd is. Tekintete körbejárt az embereken. Amikor a szava megjött, csak ennyit mondott:
– Foglyod vagyok, te hitvány fickó. Esküszöm az ég minden szentjére, hogy egy napon miszlikbe aprítlak, amiért lovagmunkámban akadályoztál.
Balázs vitéz széttárta karját.
– Csúnya dolog ez, uram, elhiszem. De hát másnak is lehet lovagmunkája ugyebár... hogy ilyen úriasan fejezzem ki magam.
Nagyot röhögött, mert szörnyen tetszett önmagának a nagy ravaszságával együtt. Intett, hogy indulhatnak tovább, noha még most sem tudta, hogy merre.
– Amott a hegy túlsó oldalán tudok egy kis barlangot. Remetelakás volt valamikor – mondta egy készséges legény " mire valamennyien vágtára nógatták a lovakat.
NEGYEDIK FEJEZET
A váratlan vendég – Kopay Zsuzska – Kopay kapitány nagy elhatározása – Fogjunk kezet – Az a híres kutyafalka – Ne nevezz Bálintnak – Félek, Bálintka, félek...
-Még hogy a király. Ezt már megnézem – nevetett Kartal.
Felállt, az ablakhoz lépett. Iménti rosszkedve egyszeriben elmúlt.
Felkelt a helyéről Virág asszony is. Meleg, szép mosolyával rákacsintott Bálintra, és az ura mellé állt. Ráláthattak a vár kapujára, ahol éppen most kocogott befelé a jövevény lovas meg a kísérője.
– Ez aztán a meglepetés!
Balázs vitéz ülve maradt. Nem tartotta ildomosnak, hogy a ház urával együtt kukucskáljon az ablakon. Az ő vendégük, az ő meglepetésük – gondolta, ámbár egy minutumig gombóc nőtt a torkában a király hallatára. No hiszen, csak az kéne ...
Bálintnak égett az arca, sírásra görbült a szája. Nagyon butának és nagyon szerencsétlennek érezte magát. Bálintkának ... Mert miket beszél ő, miért mondta ezt? Jaj, most mindenki őrajta fog nevetni! Édesanyja megkérdi majd, miért nem a pajtásaival van. És meg kell mondania. És megkérdik, miről jutott az eszébe éppen a király. És meg kell mondania. És majd az új vendégek is elmesélik, hogy milyen ostobácska ő. Lám csak, lám, igazán nem alkalmas még arra, hogy a király udvarában apród legyen. Amiről csak úgy képzeleg az ember, hogy önmagát vigasztalja, az nem való arra, hogy ki is mondja ... Micsoda butaság.
Háta mögött Csuncsi állt az ajtóban, kezében nagy kancsó bor. A kancsót lecsapta Balázs vitéz elé (fulladna bele), aztán a vár urához fordult.
– Vendég jött.
Kartal váratlanul átkarolta a fia vállát – mint máskor is, ha szomorkodni látta –, és mosolyogva bólintott.
– Elébe megyünk. – S odaszólt még hajnali vendégéhez: – Jöjj te is, Balázs. Nem bánod meg.
Balázs tizedes fancsali képet vágott, mint aki csöppet sem kíváncsi az újabb jövevényre, és inkább töltené idejét a boroskancsó társaságában, de azért csak felkászálódott a székéről, és rengeteg pocakján megigazítva a szíjat, a háziak nyomába eredt. Közben azon törte a fejét, vajon bőszítse-e tovább a ház urát megalázkodást és számítgató csúszás-mászást emlegetve és dicsérve – ahogy azt Demján a lelkére kötötte –, vagy pedig ennyi is elegendő, hogy végképp elvadítsa Kartalt a király udvarától.
Mire a lépcsőn leért, eldöntötte magában, hogy estebédnél elejt még egy-két szót arról, ki mindenki gyülekezik most a nagy visegrádi királytalálkozóra. Nagyon készül ám őfelsége, hogy királyi barátainak felemlegesse, micsoda rendet teremtett ebben az országban, és hogy micsoda nagy itt a biztonság. Merthogy kalmárok, utasok – talán még a magányos szüzek is – bátran nekivághatnak az ország bármelyik útjának, mert odalett a rablóvilág, bántódása senkinek sem eshet. Ezért meghívott a király mindenkit, még régi ellenfeleit is. Ott lesz ám Rikalffia Kakas is meg Gyulafia Ivánka is – no, ezek Kartalnak halálos ellenségei.
Idáig jutott a gondolataiban Balázs tizedes, hanem amikor a háziak nyomában az udvarra ért, pattant egyet a halántéka, csillagok durrantak a szeme előtt, és meglepetésében hangosan csuklott.
– Mi az isten!... – bukott ki száján a csodálkozás és a csöppet sem kellemes meglepetés hangja.
A vár udvarán ugyanis az a kopott gúny áj ú, nagy szakállú, csipás szemű, megrokkant ember nem más volt, mint Kopay Gergely, a hajdani lévai várkapitány.
Kartal kitárt karral, öleléssel mint régi barátot fogadta a vendéget, jóllehet Kopay nem volt az igazában, öt évvel ezelőtt ugyan az ő dolgában különbözött össze Kartal a királlyal, de hát azt még nem lehet barátságnak nevezni.
– Gergely úr! Isten hozott!
Kopay Gergely a másik ló nyergéből tizenkét éves forma kisleánykát emelt le. ő volt hát az a kísérő, akit Bálint a várfalról felfedezett. Női nyeregben, féloldalasán ült, és most, hogy biztos talajt érzett a lába alatt, fejét kényesen forgatva, köszönés helyett hosszú vörös haját kezdte igazítani a selyemháló alatt.
Bálint kicsit az anyja mögé húzódva, szótlanul leste. Közben a felnőttek beszédét hallgatta.
– Nagy úton vagyok én, Kartal! – sóhajtott a hajdani lévai kapitány, és reszketegen bólogatott hozzá. – El is mondanám, ha Isten nevében megpihenhetnék nálad a leánykámmal.
– Micsoda beszéd! Kérdened sem kell, szólnod sem kell! Kerülj beljebb, és erezd otthon magad.
Kopay. Gergely levette süvegét, és mélyen meghajolt Bankó Virág előtt.
– Tiszteletemet fogadd, szépséges asszony ... – Hirtelen elcsuklott a hangja. – Istenem, szegény mártír feleségem jut eszembe. Sebe. Az én kedves Sebem.
Kínos, fájdalmas csend támadt. Némán bólogattak, de jó sokáig egyikük se tudott szólni. Bankó Virág sápadtan lehajtotta a fejét, és a ruhaujjából kendőcskét vett elő. A szemét törülgette. Bálint kivételével valamennyien tudtak a Kopay feleségének szörnyű sorsáról.
A nagy csendet végül Balázs vitéz törte meg, aki otromba hasát előretolva, pimasz módon kezét nyújtotta Kopay Gergelynek, mintha bizony egyenrangúak vagy netán egykorúak volnának.
– Nahát, micsoda meglepetés! Gergely kapitány! Hiszen éppen kend uramhoz készültem én. Mondtam is Kartal lovagnak, hogy micsoda régen láttuk egymást.
Kopay arcán nem látszott, hogy túlságosan örülne régi katonájának látásán.
– Te volnál az, Balázs? – motyogta minden meglepetés nélkül.
Elfogadta a kinyújtott kezet, de azért csak egymásra villant a tekintetük. Ijedten is, kérdően is.
Ezt a szemvillanást pedig csak Bálint vette észre. Senki más.
Csak hát ő nem tudta, mire vélje.
Kartal befelé vezetgette új vendégét, és váltig arról faggatta, ugyan miféle sürgős útja lehet, hogy éjnek évadján is az országutakat járja, méghozzá egy gyermekleánykával. Éjszaka menni nem is biztonságos, no meg fárasztó is szörnyű mód. A kisleányt dicsérte aztán, hogy milyen szépre, nagyra nőtt, és hogy olyan, akár szegény édesanyja volt. Bizonyára eltörődött – és Virág asszony már vezette volna Zsuzskát (így hívták a Kopay leányát), hogy majd puha ágyat vetne neki, hadd pihenjen.
Előbb azonban előretolta a fiát, ki ne maradjon a bemutatkozásból.
Kopay fátyolos szemmel, bólogatva nézte Bálintot egy darabig, aztán mosoly nélkül, hümmögve, egy fáradt barackot nyomott a feje búbjára. Buta szokása ez a felnőtteknek, hogy hüvelykujjai döfölik a gyerekember fejét, de ez most nem fájt, nem is könnyeztette meg Bálintot, tehát szégyenkeznie sem kellett miatta.
– Ti is ismerkedjetek össze. Nyújtsatok szépen kezet egymásnak.
Jaj, hát mit nem beszélnek az édesanyák! Még jó, hogy a felhívás mindkettőjüknek szólt, Bálint így jobban elviselte. S látta, hogy a vörös hajú Zsuzska is kelletlenül elhúzta a száját. Biztosan azt gondolja magában, ugyan, miféle ház ez, ahol mindent szájába rágnak a gyerekeknek és ettől egyszeriben valami barátságfélét érzett iránta. Azt sem vette rossz néven, hogy a kislány éppen csak az ujját nyújtotta kézfogás helyett, és azt is olyan puhán, undorkodva, mintha csak a kesztyűjét vagy döglött nyúl lábát adta volna.
S nem nézett a szemébe.
Ámbár a keze azért finom volt. Fehér bőrű. Meleg. A körmei meg hosszúak.
Ezzel az ismerkedés megvolt. Zsuzska mehetett lepihenni, édesanya a konyhára sietett, hogy a főzőasszonynál méltó ebédről intézkedjék (és a finom mártást saját kezűleg csinálja!), a három férfi pedig visszavonult a nagy ebédlőterembe, ahol sonkát, kenyeret máj szolgaivá és a bort eltöltögetve, sokáig beszélgettek.
Bálint ismét magára maradt, de most valahogy nem bánta. Kétfelé is húzta a kíváncsiság, mert valami azt súgta, hogy a csókakői nagy unalomnak, nyugalomnak vége lesz. Szívesen Zsuzska után eredt volna, hogy töviről hegyire kikérdezze, ugyan hova mennek és miért – de még szívesebben apja után sietett volna, hogy kihallgassa a felnőttek beszédét. Ott valami titok lappang, nagy titok. Talán éppen az, ami már régóta nyomja az apja szívét, és amiről senki sem akar beszélni.
Ezzel aztán a ma reggeli nagy keserűség végérvényesen semmivé foszlott. A kócosok meg mintha sose lettek volna.
Szerencsére Csuncsi jött éppen. Egyik kezében nagy tál, megrakva sonkával, kolbásszal, füstölt szalonnával (mert hiába van az asztalon éppen elegendő, ez így szokás, azt ne higgye a vendég, hogy kimérik neki az ételt), a másik kezében újabb nehéz kancsó telis-tele az ugyancsak nehéz magyalosi borral.
– Várj, segítek.
– Jaj, azt jól teszed, Borsa. Mert félek ám. Attól a pocakostól.
– Ne félj.
Mentek hát fölfelé. Nem volt ebben semmi különös, mert Bálint máskor is segített Csuncsinak, no persze csak olyasmiben, ami egy leendő apródhoz méltó lehetett. Most például a világért sem vette volna át a nagy tálat, hanem inkább a boroskancsót vitte.
Amikor az ebédlőterembe értek, Kopay Gergely éppen az asztalra könyökölt, és fejét a kezére támasztva, nehéz gondok között mondta:
– ne is csodálkozz, Kartal. Eldöntöttem, fölmegyek, a királyhoz. Elég volt a rejtőzködésből. Megrokkant öregember lettem. Tőlem a király úrnak nem kell félnie. Szegény vagyok, kegyelemkenyéren élek. Odalent Somogyban húztam meg magam idáig ... Távoli rokonaimnál. Bizony kévésen múlt, hogy rájuk is nem sújtott a király haragja.
Bálint előbb csak letette a kancsót. Mehetett volna akár, de látta, hogy a kupák üresen állnak. Hát szép lassacskán sorra töltögette mind a hármat.
– Károly urunk Visegrádon nagy királytalálkozót hirdet. Odamegyek én elébe, és azt mondom: nem átkozni jöttem, nem is számon kérni. Ha nyugodt az álmod, örülj neki, király. Engem nemsokára utolér a halál, és nem bánom, ha az árokszélen kaparnak is el. De tekints a leánykámra. Ártatlan gyermek. Ne hagyd, hogy szolgasorsra jusson. Vedd udvarhölgyeid közé, vagy ha nem, hát öld meg, ahogy az anyját megölted.
Ahogy ezt kimondta, Kopay Gergely sápadt, meggyötört arca egészen elvörösödött az indulattól. Előbb csak a keze remegett, a kupát majd elejtette, vissza is helyezte az asztalra anélkül, hogy ivott volna, aztán reszketni kezdett egész testében, mintha csak valami nagy belső zokogás rázná.
– Ne bánkódj, Gergely uram – mondta csöndesen Kartal. És egy pillantással kiküldte a szobából Bálintot, aki magáról megfeledkezve, tátott szájjal hallgatta a hajdani várkapitányt.
Bálint riadtan bólintott az apja intésére, és már iszkolt is kifelé. Nagy csendességet hagyott maga mögött. És ez a csend súlyosabb volt annál, mint amit most megtudott. Ez a csend igazat adott Kopay Gergely szavainak.
De hát mégis, mi történt igazában öt évvel ezelőtt? Kicsi kölyök volt ő még akkor, semmit sem értett a világból. Mi történt? Nagy vérengzés lehetett, ölt a király ...
Bizony, éppen az keltette akkor a rettegést, aki most a biztonságot hirdeti.
Vajon megbűnhődött-e érte?
Hát már megint Csuncsi állt mögötte és gyöngéden fülön fogta.
– Hallod-e, apád üzeni, annyira mégse tojjál be, hogy a boroskancsót is magaddal vidd.
Micsoda butaság. Ijedtében tényleg magával hozta a boroskancsót.
– Apám ilyet mondott?
– Jaj, hát dehogyis mondott – suttogta Csuncsi, és gyöngy fogacskái kivillantak mosolygó szájából. – ö ilyesmit sose mond. Ugratlak csak, te mulya.
Kivette Bálint kezéből a kancsót, hogy majd visszaviszi.
– Te Csuncsi...
– Hm?
– Csuncsi, hallod-é? Fogjál velem kezet.
– Micsodát?
– Fogjunk kezet. Mintha találkoznánk.
– Ugyan már! Mire jó az?
– Csak. Kérlek. Fogjál velem kezet.
– Hogy neked mi nem jut az eszedbe!
– Hát ez.
– Arra nekem most nincs időm. Látod, várják odabent a bort.
– Van bor odabent. Most miért nem fogsz velem kezet? Csak jössz, és kezet fogsz.. Hogy isten hozott, így.
– És ha az úrasszony meglátja?
– Mit látna?
– Hát... hogy fogdossuk egymás kezét.
– Jaj, Csuncsi, ne butáskodj!"Mi van abban?
– Mit tudom én ...
– De ha kérlek.
Csuncsi megadóan sóhajtott. Előbb óvatosan körülpislantott, nincs-e valaki a közelben, aztán lángvörösre gyúlt arccal a kezét nyújtotta. Kezet ráztak. Riadtan.
De hát az egész csak egy szempillantásig tartott. Csuncsi sarkon fordult, és a borral visszasietett az ebédlőterembe.
Bálint nem várta meg. Ismeretlen szomorúsággal a szívében eloldalgott onnan. Végigment az emeleti vendégszobák előtt. Amelyiknek ajtaja csukva volt, abban feküdt Zsuzsa, ott vetettek neki puha ágyat, hogy pihenjen a hosszú éjszakai lovaglás után. Bálintnak nagyot dobbant a szíve, amikor az ajtó elé ért, de nem állt meg, nagyon eltökélte magában, hogy ő tulajdonképpen azért akar az épület végén, a keskeny csigalépcsőn lemenni, hogy hamarabb a kutyáihoz érjen. Meg kell néznie őket, a reggeli szabad kószálás után mindig visszatereli valamennyit magas kerítés mögé az udvaros, hogy majd csak este, a várkapu bezárása után engedje ismét szabadjára őket. Ily módon a várbelieket megismerhetik, de az idegenhez nem szoknak hozzá – így tanította édesanya, aki leánykorában egész rablóbandákat is elűzött jó kutyái segítségével az apja házától.
Hát most megnézi a kutyákat. A hosszú fülűnek kölykei születtek, a farkas formájút tanítani kéne, mert nagyon vad, és folyton ugat, akkor is, ha nem kell. És a többivel is van dolog bizonyosan, a kutyák ugyanis az ő gondján vannak.
A csigalépcsőtől azonban még visszanézett.
Hátha ...
De csöndes volt a belső folyosó. Amott a végén most nyílt ki az ebédlőterem ajtaja. Csuncsi lépett ki rajta. Sietett, mert várta őt a konyha.
A nyitva felejtett ajtón át pedig idáig hallatszott Kopay Gergely hirtelen nagyon erőssé vált hangja.
– Miket nem beszélsz, te Balázs! Még hogy megalázkodás! Hallgass, ha mondom, nem értesz hozzá! Kartalnak velem kell jönnie! Hozza a fiát is! Együtt megyünk a király elé . .. Mondom, ne szólj bele! Ez a mi dolgunk!
Ezt meg szinte kiáltotta, mint amikor az ember haraggal leint valakit. És ez annál is furcsább volt, mert Balázs vitéznek hangját sem lehetett hallani.
– No hát, Kartal! Csapj a kezembe! Velem tartasz, igaz-e?!
Válasz nem hallatszott. Bálint jól ismerte az apját, s tudta, hogy most a szakállát tépdesi elgondolkozva, és tagadólag rázza a fejét.
A csigalépcső bántóan nyikorgott. Bálint örült, amikor végre az udvarra lépett. Megkerülte a ráccsal fedett, díszes várkutat, aztán a külső fal mentén a kutyák karámjához tartott. Az ebadták már messziről megérezték a jöttét, mert éktelen, vidám csaholásba fogtak. Kaffogva és elnyújtva, egyszerre meg összevissza – valóságos kutyadalárda táma.dt...
A fal tetejéről egy őrálló katona nevetve leszólt: – Siess, Borsa, a kutyáidhoz! Megvesztek vagy mi! 
A fészer mögül – ahol a könnyű kocsiszekeret tartották – ekkor váratlanul feltűnt Kopay Zsuzska. Vörös haja szétzilálva hullott a vállára. Arcán a rémület könnyei. Lila bársony, berakott szoknyáját elöl kissé megemelte, hogy könnyebben szaladhasson, de egyik szattyánpapucsát így is elvesztette futtában, és most fél lábon szökdécselve, meg-megbotolva egyenesen Bálint karjába omlott.
– Ugatnak! – lihegte, angyalarcán bájos rémülettel. Most bezzeg a szemébe nézett. A tekintete csupa esdek-
lés, csupa riadalom.
– Ugatnak – suttogta ismét, és reszkető erővel szorította a fiú kezét, hogy hosszú körmei belevágódtak a bőrébe. De nem fájt ez Bálintnak. Csöppet se.
– Ne félj – mondta férfias nyugalommal.
Egészen közelről csodálhatta a szép arcot. Belenézhetett a nagy, fekete bogarú kék szemekbe, melyek most nem verdestek, mint a pille, hanem rebbenéstelenül, halálra váltan meredtek reá. És láthatott a szép szemek sarkában smaragdként csillogni egy megrekedt könnycseppet. És nézhette, kőzetről láthatta a büszke orrocskát és a beszédre nyílt, de szólni alig tudó, fénylő ajkat.
– Félsz f. kutyái tói?
– Nem ... nem, félek – tért magához a leány, de a keze még reszketett. – Csak itt olyan sok van. És mind ugat. Pedig éppen csak megnéztem őket.
Elengedte Bálint kezét. Homlokába hullott lánghaját kezdte igazgatni.
– Kereső meg a papucsomat.. Elvesztettem.
– Itt van. Épp itt esett le a lábadról.
Zsuzska i Bálin*, karjára támaszkodva odáig ugrált, és belebújt a papucsába.
– Gyere. Megmutatom a kutyákat. Ha velem jössz, nem kell félned. Énrám nagyon hallgatnak.
– Igazán?
Hitetlenkedés bujkált a hangjában. A haját igazgatta, a ruháját igazgatta, mintha az volna már a legfőbb gondja.. A szeme is repdesett rá – hosszú, sötét pillái voltak –, és a tekintete felrebbent a várfalra is, vajon bámulja-e őket az őrálló katona.
– Gyere.
Megindultak a kutyák felé. A csaholás bezzeg nem maradt abba, most még inkább felerősödött. És ahogy a kerítéshez értek, a vad jószágok neki-nekiugrottak a palánknak. Iszonyú zenebonát csaptak. Némelyek megrohamozták a palánkot, és vicsorogva, hörögve felugráltak a legmagasabb lécig, mások – a kisebbek – mellső lábukat megfeszítve, ütemes csaholással harapdálták a levegőt. Ugattak, csaholtak, vonítottak, már amelyiknek milyen kedve volt.
– Jaj de rondák! És miért kiabálnak? Ha most kinyitnád a kaput, ugye széttépnének?
– Megpróbálhatjuk – mosolygott Bálint, és csak úgy dagadozott a büszkeségtől.
– Jaj ne!
– Ne félj! Hát nem látod, hogy mindegyik csóválja a farkát. Ugatnak, mintha az eszüket vesztették volna ... de ha a farkukat csóválják, nincs nagy baj.
– Igazán?
Bálint most felemelte a kezét, és torokhangon rákiáltott az állatokra:
– Csiba te!
Hát a rettentő kutya"sereg abban a szempillantásban felhagyott az ugatással. Akkora csend lett a vár végében, akár a temetőben. A kutyák megmerevedtek; volt, amelyik lekushadt a földre, mások fejüket lógatva előbbre merészkedtek. Csak egy farkas formájú fiatal vakkantott bizonytalanul, mint aki sehogy se tud belenyugodni a nagy fegyelembe.
– Kobak te! Elhallgass! – szólt rá halkan, de nagyon szigorúan Bálint.
Aztán a palánk ajtajával kezdett babrálni.
– Bemegyek hozzá. Ilyenkor meg kell simogatni. Kopay Zsuzska rémülten rácsimpaszkodott, és lefogta a
kezét.
– Jaj, ne! Jaj, ne! Kijönnek, széttépnek. Ne menj be!
Hát jó, nem ment be. Hanem a kezét csak benyújtotta a palánkhoz, és Kobakot hívta. A kutya odament hozzá, megszagolta a kezét, meg is nyalta, és örömében megint vakkantott néhányat.
Bálint az ujja hegyével rákoppintott az orrára, Nem a büntetés, csak a figyelmeztetés okából.
Megvakargatta az állat füle tövét meg a nyakát, halk hangon beszélt hozzá kedveskedő szavakat, de addigra már a többi is ott sündörgött a keze körül, mindegyik féltékenyen várta, hogy őket is megsimogassa a gazdi keze.
– Na, téged is meg téged is, persze, hát ezt a kis maszatot is szeretem. De most aztán csönd legyen, halljátok-e, mert szétcsapok ám köztetek!
Azzal magukra hagyta őket, és Zsuzskához fordult. De a lány már nem állt mellette. Lassan lépkedett elfelé, és már a fészernél járt ismét, amikor Bálint utolérte.
– Hova mégy?
– Sehova. Csak olyan ronda volt az egész, összevissza nyalták a kezedet.
– Majd megmosom – mondta a fiú elszontyolodva, hogy ilyen kevés becsülete van a kutyáinak. Odament a kúthoz, kinyitotta a díszes rácsot, kiemelte bentről a vödröt, és a kutyás kezére loccsantott egy kis vizet.
– Jé, de szép kútrács. Ilyet még nem láttam – mondta Zsuzska.
– A királynak van ilyen. De én nem szeretem.
– Miért?
– Mert édesapámék miattam csináltatták. Amikor még kicsi voltam – tette hozzá némileg füllentve, mert a rács éppen tavaly készült el. – Attól féltek, hogy beleesem. Márpedig ez olyan mély kút, hogy tízig is elszámolhatsz, mire a beledobott kavics csobbanását meghallod.
A lány vállat vont.
– Nem tudok számolni – mondta.
– Olvasni se?
– Azt se. Minek az egy lánynak?
– Engem Szilveszter atya tanított meg írni is meg olvasni is. Számolni is ő tanít. Szilveszter atya a káplánunk. Nagyon okos ember.
– Igazán?
Bálint észrevette, hogy ha a kislány ezt kérdi: „igazán?", akkor már nem is figyel oda a szavára. Ezért hát nem felelt, hanem visszakérdezett:
– Miért nem alszol? Édesanyám lefektetett.
– Nem vagyok fáradt.
– Egész éjjel lovagoltatok.
– Ugyan ...
Bolondosán elnevette magát, de csak azért, hogy a zavarát leplezze. Bálint kérdő tekintetére dadogva próbálta formázni a mondatát:
–  Ugyan . .. hát az semmi.
Egy kicsit megszakadt közöttük a beszélgetés. Ellépkedtek a kúttól. A fiú az inge ujjába törölgette vizes kezét, még a fejét vakargatta, jól össze is kócolva a haját, de hát mit tegyen, rossz szokása, hogy mindig a hajába túr, valahányszor nem ért valamit.
– Te Zsuzska.
– Hm.
– Hova mentek ti?
– Hát...
– Apád azt mondja, a királyhoz visz. Egyenest Visegrádra.
– Ha ő mondja, akkor oda megyünk.
– Azt se tudod, mit akar?
A lány nem felelt. Fejét félrehajtotta, a száját sértődötten és fájdalmasan lebiggyesztette. A válla felett úgy pislogott hátra, mint aki menekülne a nemszeretem kérdések elől, vagy mint aki azt lesi, nem követi-e valaki. Sem ember, sem kutya nem eredt utánuk. A konyha felől azonban csúnya hangok szálltak: kés alatt rikácsoltak halálra váltan a csirkék. Készült az ebéd.
Kopay Zsuzska hirtelen megfogta Bálint kezét. Meleg, kicsit nyirkos volt a tapintása, talán az iménti ijedelem nyomán. Ahogy a fiú rákulcsolta ujjait, úgy érezte, nem is kezet, hanem gyönge madárkát fog.
– Te Bálint...
– Ne nevezz Bálintnak. Anyám hív csak így. Meg Szilveszter atya. Az én igazi nevem Borsa. Kartalfia Borsa. Szép név.
– Szép – Zsuzska lehajtotta a fejét.
– De ... – Ahogy továbbmentek a fiú észbe kapott. De te valamit mondani akartál, ugye?
– Semmit.
– Hát mondd ki.
Kérlelte egy darabig, de hiába. Kopay Zsuzska csak a fejét rázta, és szenvelegve az eget nézte, hogy az ő bánata, az ő fájdalma ugye nem érdemes arra, hogy meghallgassák.
– De hát kérem, hogy mondd el! – Bálint már szinte kiabált. Valami sosem ismert aggódó, tehetetlen dühösség fogta el. Ügy érezte, egy hajszálon múlt csupán, hogy megnyerje Zsuzska bizalmát, és lám, ezzel a buta érzékenykedéssel önző módon elriasztotta magától. Márpedig mondani akart valamit, valami nagyon fontosat, és ha ki nem mondja, akkor valami szörnyűség történik, amit egyikük sem tud megakadályozni.
Ily módon ezen a napon hideg és meleg váltakozva érte a Bálint lelkét, olyan meghökkentő gyorsasággal, hogy egészen elvesztette a fejét. Most nem volt módja hosszan tépelődni, most nem volt módja a bástya árnyékába fölmenekülni. Valami nagy szorítást érzett a torkában, sírhatnékja támadt, aggodalom és keserűség viharzott benne. Megragadta Zsuzsa vállát, és maga felé fordította.
– Beszélj, ha mondom! Beszélj!
– Na, ne ráncigáld a ruhámat!
– Mi bajod hát?
A palotaház hátsó ajtajánál álltak. Ahonnan a csigalépcső fölvezet. A lány nekitámaszkodott a falnak, nem törődött most vele, hogy bársonyruhája fehér lesz a mésztől. Nem nézett föl, hanem fejét madonnafájdalommal félrehajtva, alig hallhatóan suttogta:
– Félek, Bálintka. Félek ...
Bálintkának szólította, de a fiú észre sem vette. Érezte, hogy fut le fejéből a vér. A szédülés kerülgette, a rettentő félelemben ő is osztozott. A szája megremegett, ahogy nagy sokára megszólalt:
– A király megöl. Ugye attól félsz?
ÖTÖDIK FEJEZET
Meggondoltad? – Parancsod szerint, felséges uram – Demján úr vidámsága – Kalitkában a madárka, uram - Merre láttad Lajos herceget? – Füstöl a hegy
Károly király gúnyosan nézett a titkárára. Közben a medállal játszott, amely aranyláncon a nyakában függött. A medál arany szállal kirajzolva, zománccal kifestve Szent Györgyöt ábrázolta, amint éppen megküzd a sárkánnyal. Ez volt a király alapította lovagrend jelvénye.
– Meggondoltad?
– Meg, uram.
– Ismered Lajoskát. Nem könnyű gyerek.
– Ne is legyen, uram! – vetette fel a fejét Demján, és csak úgy ragyogott az arca a büszkeségtől. – A herceg úrfit királyi trónra rendelte a Mindenható. .Valami nyámnyila, anyámasszony katonája hogyan is lehetne király!
Elfelhősödött ezekre a szavakra a király arca. Beletúrt a szakállába. Demján ijedten vette észre, hogy most az egyszer butaságot beszélt. Hiszen a herceg kis öccse éppenséggel álmodozó, félénk, amolyan anyámasszony katonája természet, mégis trónra akarják ültetni. Igaz, csak odalent Nápolyban, de hát az annál rosszabb, mert sem anyja, sem apja nem vigyázhat reá...
Ezek a kérdések kínozhatták Károly királyt is. Legyintett, mintha rossz gondolatait akarná elkergetni.
– Legyen, ha már a királyné asszonnyal amúgy is megbeszéltétek. Hanem azt tudod-e, Demján, hogy nem tetszel nekem?
Demjánban e szavakra megállt a szív. Kicsit elfordult az ablaktól, észre ne vegye sápadtságát a király.
– Ki mondta azt neked, hogy Lórándot Kartalért küldtem volna?
– Éppen ő. Vagy ki is...
– Hazudsz, Demján. Te az egészet csak kitaláltad.
– De hiszen öt embert magával vitt a lovag.
– Abból négy hazajött. Azt állítják, Lóránd lovag csúnyán lehordta őket, amiért a nyomába szegődtek. Balázs tizedest meg úgy helybenhagyta, hogy annak a marhának karja törött. Esztergomba vitték a bencések kórházába, de azt mondta, hogy inkább világgá menne szégyenében, amiért Lóránd lovag így megcsúfolta.
– Nahát... – Czudar Demján egészen odavolt a csodálkozástól. Mégsem álmélkodott nagyon, mert attól tartott, gyanússá válik.
– Mármost, Demján . .. Hm. Corpo di Bacco. Valakinek mégiscsak járt a szája.
– Az lehet, uram. – Demján már felvetett fejjel beszélt. – De kérlek, emlékezni kegyeskedj. Nekem Kartalról egy szót sem szóltál. Ezt a nevet öt év óta most hallom először.
– Ki engedte meg neked, hogy beszélj?
– Nem tiltottad meg, uram.
– Fene a jó dolgodat! Tehát mégis te beszéltél?
: – Semmi olyat, amit tőled hallottam volna, uram. Engedelmeddel, titkárod vagyok, tehát titkaid tudója és őrzője. Esküt is tettem ... És bizony mondom, felséges uram, előbb fog énekelni ez a szőnyeg a falon, mint hogy én egy szót is elkotyogjak abból, amit rám bízol.
– Corpo di Bacco! – A király beletúrt a szakállába, és olasz anyanyelvén káromkodott. Ha csak- kicsit volt ingerült, mindig olaszul motyogott valamit. Bezzeg ha igazán haragra gerjedt, elkanyarította magyarul, hogy a katonák se jobban. – Hm. Hallod-e, Demján. Túl csavaros az eszed.
– Szolgálatodra, uram.
– Na mindegy. Ha Balázs is hazatér, meg Lóránd lovag is megjön, tüzes fogókkal huzatom ki belőled, mi hogyan volt.
– Kezedben van az életem, uram – hajolt meg nagy alázattal Demján, de gondolatban már megnyugodva törölgette a homlokát. Érezte az ura hangján, hogy nincsen semmi baj. Károly király tüzes fogókat csak tréfából emleget. Hiszen az elmúlt öt év alatt eltiltott sok nehéz vallatást, kínzást. Még az istenítéletet, a tüzes próbákat is eltörölte szigorú rendelettel.
– Most pedig jól figyelj, Demján. Ha már a királyné asszony is úgy akarja, vigyázz egypár napig Lajoskára. Más dolgod most úgyse nagyon lesz. Te mondtad, hogy minden készen áll a vendégfogadásra. A kontraktusokat Ignatius páterral készíttetem elő.
– Nagyon dolgozik rajtuk. Láttam.
– Tehát e perctől te felelsz a kis herceg épségéért! De semmi több! Játssz vele, de tanítanod nem kell. Van arra alkalmasabb ember.
– Éppen csak mindegyik távol van.
– Majd hazajönnek.
– Amúgy se merészeltem volna a dolgukba belekontárkodni. Hogy is merészelnék? Éppen csak aggódva láttam, hogy Lajoska királyi gyermek létére úgy kószál a várban, mint akárhány jöttment apród.
– No, ez valóban nincs jól. Hát játssz vele . . . vagy lovagoljatok ki...
– Parancsod szerint, felséges uram. Kilovagolunk. Hát persze hogy kilovagolunk. Az lesz a legjobb.
– Persze, persze – bólogatott a király, de már alig figyelt rá. Megrázott egy kis ezüstcsengőt. Az étekfogót hívta, gyümölcsöt meg jeges vizet rendelt a bora mellé. Aztán meghagyta még Demjánnak, de csak úgy félszóval, hogy küldje Ignatius pátert... Tudni akarta, másolják-e már a Trencsényben előkészített szerződéseket. Egy részük ugyan már az asztalán hevert, de hogyha a nagy javai nem készülnek el, a kisebb-nagyobb szerződéseket nem tudják majd gyorsan írásba foglalni. Márpedig megtörtént már jó néhányszor, hogy mire a tollnokok nagy sokára kicirkalmazták a kontraktusok pergamenjét, a felséges megállapodók meggondolták a dolgot. Károly király azt szerette, ha minden pontosan tervek szerint gördül körülötte. S mondogatta is sokszor: „Egyszerre húzzatok, mint az evezők. Csak úgy megy előre a hajó!"
Nem is vette észre, mikor fordult ki ajtaján Czudar Demján.
A keszeg palotatitkár a kancellária lépcsőjén találkozott a páterral.
– Páter ...
– Laudetur Jesus Christus. Mit kívánsz, barátom?
– Hívat a király. Siess!
– Éppen hozzá igyekszem.
– Akkor jó. Hanem hallották-e Lóránd dolgát?
– Mit megint? – Ignatius páternak fekete gombszeme volt, akár a hódnak. És hozzá majdnem olyan lapos orra is, amelyet örökké viszketősen dörzsölgetett.
– Ügy hallom, János úr füstölgőit reá, amiért öt legényét magával vitte.
– Igen, igen. Merthogy a király Kartalért küldte volna.
– Ez az, ez az! – Demján úgy tett, mint aki éppen emlékezik. – De rövid az eszem. Hiszen éppen te mondtad nekem.
– Az könnyen lehet. Mert elsőre megijedtem ám, hogy a jó lovagot is elkergeti a király... De aztán valaki megnyugtatta, hogy inkább díszkíséretet kap. Mondtam is, hogy bizony megérdemelné.
Demján megfogta a vastag barátcsuhát, hogy különös hangsúlyt adjon a szavának.
– Csakhogy hiába mondtad, mert mégsem kísérték el Lóránd urat... Úgy látszik, nem hallgatnak rád.
A derék Ignatius páter megint az orrát csavargatta, és bánatosan mondta:
– Ugyan! Énrám sose hallgat senki. Pedig Isten segítségével sok mindent jobban csinálnék, mint egyesek.
– Kár, hogy csak nekik mondtad. Tapolcsányinak kellett volna szólnod. Csak az ő parancsára hallgatnak.
– Mit kellett volna? – zavarodott meg a páter, mert most egyszerre csak megszállta a bizonytalanság, hogy mit mondott ő és mit nem. De hát a királyhoz kellett sietnie, más dolga volt, semhogy akár csak önmagával is tisztázza a dolgot. Czudar Demján amúgy is faképnél hagyta; ez az-eleven piszkafa mindig siet, mintha be lenne sózva.
Demján valóban sietett – már csak a tekintély okából is. S közben elégedetten mosolyogva kereste tekintetével Lajoskát a belső vár udvarán. Lajoskát nem látta sehol, no, biztosan a fegyverteremben rendetlenkedik, vagy talán megint a szakácsnak ajnározzák. Mindegy, majd később megkeresi. Most fontosabb dolga van. Beszélnie kell a négy legénnyel, mi történt, hogyan történt. . .
A mai napra rendelt szép hazugságait már amúgy is elmondta. Megkeverte a dolgokat úgy ... haha, még hogy tüzes fogók!
Nagyszerűen megy minden. Ostobaság lett volna elhamarkodni a dolgokat, ahogyan Kopay akarta. Az csak menne, mint a vak ló. Neki a falnak. No hiszen.
Még szerencse, hogy Lórándot maga a király küldte el. Nem gondolt vele, hogy őrző és nevelő nélkül marad a fiacskája. És még nagyobb szerencse, hogy most meg éppen maga a király parancsolta meg a kilovaglást. Persze, ebben a szerencsében ő is közrejátszott kissé, de ezt máskor is megteszi. Nem hagyja abba, míg sokra nem viszi!
Igen, igen, még ma kilovagolnak. Persze, még nincs itt a nagy fűzfa alatti találkozóra megbeszélt idő, de annál bölcsebb, hogy a távollétéhez hozzászokjék a vár népe. Hogy a kapuőrök már csak intsenek, ha meglátják őket. No persze, a kis herceg lovagolni megy . .. Hova megy? Nem messze, csak ide a pilisi hegyek közé.
Aztán majd mindig távolabb ...
Hogy Lajoska szívesen vele tart-e vagy sem, azzal nem sok gondja volt. Tud ő olyan varázsszót, amivel rögtön megnyeri majd a szívét. S kár, hogy nem volt fogadós természetű, mert akár lefogadta volna, hogyan zajlik le majd köztük az első beszélgetés.
„Herceg úr, nagy újságot mondok. Pár napig én fogok vigyázni rád!"
„Menj a fenébe!" – fújja föl magát a kis kölyök, és még az is lehet, hogy öklével a gyomrának esik.
„Hűha, herceg uracska, ez bizony fájt! Kemény öklöd van már, nem vagy gyerek. Hidd el, nem tehetek mást. őfelsége király apád parancsolta."
„De azt nem parancsolta, hogy te parancsolgass nekem. Égimeszelő, égimeszelő! Megállj, hosszú, kitör a bosszú! Hihihi!" A „nehéz" gyermek ugyanis pimasz kissé. Megérdemelne két pofont, de hát egyet se kap.
„Lajoska, kegyelem!"
„Nincs kegyelem. Már te is tanítani akarsz? Utálom az örökös tanulást. A latin meg le van..." – és kimondja ám magyarul, mert Lajosnak már magyar az anyanyelve, jóllehet az anyja lengyel, az apja meg olasz. Ám hiába tanítják akár lengyelül, akár olaszul, latinul vagy horvátul, káromkodni egyetlen nyelven sem tanítják. Nincsen arra tanítómester. Az olyasmit az istállóban, a kaszárnya környékén, az őrállók kiáltásaiból meg a parasztok panaszából tanulja meg az ember.
S Lajoska értelmes gyerek.
Ilyen ez az ország. Aki itt született, nem szeret másul, csak magyarul. Talán a dajkák teje az oka...
Ezek után már majd könnyen megy Lajoskával a dolog. Nem kell mást mondani, csak ennyit:
„Herceg úr, amíg velem vagy, nem lesz tanulás! Hohó,
Esküszöm minden szentekre, hogy egy percet sem töltünk majd tanulással."
„Ez már döfi!" – rikkant majd Lajoska, és vadul üvöltve, hadonászva rohan, hogy nyergeljék a lovát.
így képzelgett magában Czudar Demján, és elszaladt az istállóhoz.
– Készítsétek a kis herceg lovát meg nekem-is egyet szólt oda az egyik fiúnak, és már sietett is tova. Jaj annak, aki a parancsát nem hallotta meg!
Onnan egyenest a várőrség szállása felé ment.
No hiszen, jókor. Tapolcsányi János várnagy úr a lépcső tetejéről éppen katonai szentbeszédet tartott a négy legénynek. Más szóval az anyjuk keserves úristenit emlegette hosszan a többiek okulására. Kár, hogy János úr nem tudott énekelni, mert akármelyik regösnek becsületére vált volna, olyan szépen cifrázta a mondókáját. Felvonult abban a káromkodászuhatagban Magyarország egész állatvilága, hol hasonlat, hol megszólítás formájában úgy, hogy az Úristennek meg az összes szenteknek sokrétű feladat jutott ezzel kapcsolatban.
No persze, Tapolcsányi János úr nagy bűnt követett el mindenki füle hallatára. Az egyház ugyanis erősen tiltja a káromkodást. Súlyos büntetések járnak érte, csakhogy katonaféléről a káromkodást se szép szóval, se korbáccsal leverni nem lehet. Rá van varrva, mint dolmányra a pityke.
Tapolcsányi János úr már jó fertályórája bűnözött, és csöppet sem törődött vele, hogy akár a várbeli templom szerzetes papjai, akár az udvarhölgyek valamelyike meghallja. Na hiszen, kiosztja azoknak is, ha rosszkedvében találják!
– Ha még egyszer elkódorogtok engedélyem és tudtom nélkül, levágatom azt a redves disznófületeket, és hazaküldöm jóanyátoknak! Ami pedig Lóránd urat illeti, megtanulhattátok tőle, hogy semmi közötök hozzá ja, és bármit tesztek is, csakis az én parancsomra tehetitek. Istennek kajla barmai! Hogy szakadna el a gályátok madzagja, amikor majd Szent Péter előtt álltok!
A négy legény önkéntelenül is a derekához kapott, amitől a többiek óriási röhögésbe csaptak. Mert valóban úgy álltak János úr előtt, mintha Szent Péter előtt állnának.
Egyáltalán a János úr mérgének ezúttal több volt a füstje, mint a lángja. Érezték ezt a legények, tudta ő maga is, és már csak becsületből cifrázta a dolgokat, nehogy bárki azt mondhassa róla, hogy nem felel meg várnagyi tisztének.
– Arról pedig, hogy Lóránd úr hova ment, még csak suttogni se merészeljetek! – üvöltötte, hogy tokájáig elvörösödött a képe. – Kivágatom a nyelvét annak, aki elkotyogja, hogy Lóránd úr Kartal lovagért ment, mert hogy hova menjen és miért, azt őfelsége a legnagyobb titokban kötötte a Lóránd úr lelkére! Nektek arról beszélnetek sem kell, nehogy valami illetéktelen meg megtudja a dolgot!
A legények bólogattak. Minek is beszélnének bárkinek a nagy királyi titokról. Szerencsére János úrnak akkora hangja van, akár egy bölénynek, meghallották az ő szavát a Duna túlpartján is.
Tapolcsányi úr hosszú szónoklatát atyái méreggel fejezte be:
– Eh, pusztuljatok! Ne is lássalak titeket!
És hogy minél gyorsabban ne lássa őket, ő maga volt, aki sarkon fordult, és nagy dohogva visszament a kaszárnyaszobába. Kiszáradt a torka.
A kaszárnya oldalában nagy gúlába voltak rakva a hajítókövek. Demján a gúla mellé húzódott, onnan sziszegett az egyik legénynek.
– Pető ... Pető!
Na, végre meghallotta, mert persze be nem állt a szájuk a röhögéstől, ahogy János urat utánozták Szent Péter-i minőségében. Ez volt a legokosabb a négy közül. Nem rohant a hívásra, hanem feltűnés nélkül lépegetett egyre közelebb.
– Igenis, Demján uram.
– Mit végeztetek?
– Kalitkában a madárka, uram.
– Miféle kalitkában? – szűrte foga közt a kérdést Czudar, és olyan pofát vágott, mintha éppen a palota ablakait számlálná.
.
– Esztergom irányában. A nagy hegy mögött. Szent Özséb barlangjában.
– Ez okos...
– Az én ötletem volt, uram.
– Jutalmat kapsz. És Balázs? Valóban eltörte volna a karját?
– Csudát. Ott van ő már régen, ahová küldted. Czudar Demján elégedetten bólintott és magára hagyta
volna a legényt, ha az nagy merészen meg nem ragadja a karját.
– Megbocsáss, uram, de az egyezség.
– Megkapod a pénzt. Este jöjj a kamrámba. De csak egymagád.
– Tudjuk a módját.
Czudar Demján nagyot fújt. Ez a megelégedés és a siker jele volt nála. Megvidámodott szemmel nézett körül a hatalmas fellegvár sokféle épületén, palotáján, falain. Most már jócskán felkelt a nap, zajlott az élet. Demján szerette a várbeli életet, szerette a sokféle ember zajos nyüzsgését, a pompát és az előkelőséget, ami itt az élet legkisebb rezzenetében is megnyilvánult. Itt a kis apródok gazdag várurak gyermekei, a várkatonák sem akármilyen nemesek fiai, még a szolgák sem szolgák igazán, hanem olyasféle szabad emberek, akik megszolgálják a Szabadságukat.
Amott megy Menyhért mester, a mészáros. Az bizony szolgája volt-a pécsi püspöknek, amíg csak a király meg nem kóstolta azt a disznósajtot, amit a vendégasztalra Menyhért készített... Egy szó, mint száz, a püspök úr felszabadította szolgaságából Menyhértet egész családjával egyetemben, azzal a feltétellel, hogy egész életében a királyt szolgálja majd.
Ez persze kicsit zavaros história, mert hiszen szolgaként is szolgálhatta volna a királyt. Hm, lehet, hogy a püspök így akarta kifejezni háláját.
Demján csak most gondolt utána a Menyhért dolgának noha igazán nem volt semmi köze hozzá, mert éppen csak eljátszott az effajta okoskodással. A végén rájött, Menyhértet úgy ajándékozta a királynak a püspök, hogy azért neki is maradjon belőle ... A szolga minden munkájának eredménye ugyanis az uráé. A szabad ember azonban csak megbeszélt munkára, megállapodás szerint fogható. Ily módon Menyhért mészáros szorgalmasan levágja, darabolja a királyi asztalokra kerülő vadakat és barmokat, ám dolgozhat a maga hasznára is.
Az ám. Esztergomban háza van már és négy műhelye. Jófajta füstölt szalonnák, disznósajtok, mesés illatú kolbászok kerülnek ki onnan. És azokból kaphat – most már pénzért persze – a pécsi püspök is.
Fura ám a világ rendje.
És ez a sok ember. Igazán elgondolkoztató, hogy a szegény nép megél a két keze munkájából, egy király körül meg egész városra való nép nyüzsög. Eteti, itatja, ruházza, védelmezi, feje fölött a tetőt is megcsinálja. És a király élete mégsem gondtalan. Egy ország terhe a vállán. Hogyan is mondják: kis család kis gond, nagy család nagy gond. És a királynak országra való a családja.
Most még nagyobb a nyüzsgés idefönn. Erősen készülnek a király találkozóra. Mesterek hada dolgozik a vár templomán, ahol majd az ünnepi szentmisét tartják. A mesterek között dolgozó laikus szerzetesek is vannak, azok a falak nagy szentképeit festik. Festik a palotát is, meszelik a belső falakat, a lakótoronyszerű kisebb-nagyobb épületeket mindegyik mintha csak mása volna a Salamon tornyának,  amely a külső várfal legalsó bástyája a Duna partján. Az is vár volt valamikor, most a külső őrség kaszárnyája és Tapolcsányi János úr lakása. És kocsiderékszámra hordják ám befelé a lisztet, a babot, hordókban a káposztát, a sózott halat, szalonnát is oldalszámra. És jönnek a kalmárok, nagy batyukban drága kincseikkel: a messzi keleti világ finom fűszereivel. Arannyal mérik azt, de sebaj, Károly király nagy és hatalmas uralkodó, mindig teli van a pénzesládája. És most már szállingóznak lassan a meghívott magyar urak is – hiszen volt, akit már hónapokkal ezelőtt meghívtak, még annak a listának elkészülte előtt, mivelhogy az ország másik végében laknak. Színes ruhájú fegyvernökök nyargalásznak a Duna-parti táborok és az udvar között. Káromkodnak is miattuk, akik a kacskaringós, csak enyhén emelkedő kövesutat építik.
– Hé, fiú! – kiáltott rá Demján egy lovászgyerekre. Merre láttad Lajos herceget?
– A lovaknál volt nemrég. A kiscsikókat ajnározta.
– Volt a fenét. Én voltam nálatok. Felszerszámoztátok már a herceg úr lovacskáját?
– Készen áll. A tied is, uram.
Ment tovább. A templom tornyában harang kondult.
Meglátta a keszeg Luss Gáspárt, a szakácsok hadnagyát. Nem fakanalat tartott a kezében – pedig a szakácsok mindig azzal járnak-kelnek, mintha bizony buzogányuk volna –, hanem egy nagy kést szorongatott.
Keszeg a keszeghez jó barátsággal van: elébe állt.
– Gáspár mester, csak nem ölni mégy?
– Ah, non. Mais cest une grande idée! (Nem, ámbár jó gondolat). Viszek csiszárba ez a kés. Háromszor küldtem visszája, most én viszek. De jaj neki.
Nevettek.
– Gáspár mester, a konyhán van-e Lajoska?
– Louis? Non. Mama még nem.
Ideje volna már a kilovaglásnak. A nap eléggé magasra hágott. És ha sokáig húzzák-halasztják a dolgot, ebédig nem lesz sok idő.
– Hé, te kölyök! Te! Hát neked szólok, isten barma! Nem láttad Lajos herceg úrfit?
– A fegyverszobában van, uram.
Gondolhatta volna. Ha nem a lovakkal bajlódik, akkor a fegyverekkel hadonászik. Pedig szigorúan meghagyták neki, hogy csakis Lóránd lovag felügyeletével gyakorolhat. Haj aj, valóban nem könnyű legényke!
Lajos azonban a fegyverszobában sem volt – íjak, kardok, gerelyek, címeres pajzsok példás rendben álltak a falitartókban –, sőt a saját szobácskájában sem találtatott. A királyfi Aszóba ja a király asszony szállásának közelében volt, hát megtörténhet, hogy az effajta se nem gyerek, se nem legény még olykor-olykor az anyja szoknyájához bújik. Demján tehát nagy bátran arrafelé vette az útját, hanem amikor a balsorsa a palota legcsúnyább udvarhölgyével, a lapos képű Nekcsei Borbálával hozta össze, hirtelen nem tudta, hogyan magyarázza a dolgot.
– Nem láttad a herceg úrfit, húgomasszony?
– Köszönhetnél, ha úrhölggyel találkozol – kelletlenkedett Borbála. Görbe szája volt és hatalmas állcsontja. Aki szemtől szembe nézte, hihette volna, hogy körszakállt visel, szőrtelent.
– Hódolatom, és bocsáss meg! Lajoskát keresem.
– Te vigyázol rá.
– Éppen azért keresem. Gondoltam, a királyné asszonynál megtalálom.
– Szépen vigyázol rá, mondhatom – kotkodácsolta Borbála.
– Hehe ... játszunk éppen. Bú jócskát játszunk, és gondoltam ...
– Ha játszotok, keressed – vont vállat a csúnya hölgy, és gangosán lépkedve faképnél hagyta Demjánt.
A herceg újdonsült felvigyázója sötét szemmel nézett utána. Bizony, ha egy tekintettel ölni lehetne, Nekcsei Borbála azonnal holtan rogy össze. De szemmel ölni nem lehet, szemmel verni is csak a vajákosok tudnak (ha ugyan igazán tudnak) – és Czudar Demjánnak egyelőre nagyobb gondja is akadt az öldöklésnél.
Felébredt benne egy szörnyű gyanú, és ettől kiverte homlokát a veríték.
Végigszaladt a palotán. Most már nem sietett, hanem szaladt. Bekukkantott minden szobába. „Lajoskát nem láttátok? Lajoskát keresem!" – motyogta, ahol valakit is talált. A folyosó ablakaiból lekukkantott az udvarra, hátha éppen akkor megy ott a kis legény. Aztán ismét a konyhát vette sorra, majd lemászott a borospincébe is, de a pincemester kinevette. Gyerek ide be nem teszi a lábát, ha százszor a király gyermeke is. Na jól van, jól, hát akkor futás fel újra a fegyverterembe, netán a könyvtárba – oda ugyan, hiába –, le a kápolnába, az istállókba, végig a falak mentén, gyerünk, gyerünk csak gyorsan, nézzük a kovácsot, nézzük a kardcsiszárt (Gáspár mester járt itt, de Lajoska nem), no meg a pékeket. Ha ott nincsen, hát a zenészeknél lehet bizonyosan.
– Páter Ignatius!
– Mi bajod, Demján? Szürke vagy, mint aki halni készül.
– Páter, imádkozzál értem. Nem találom Lajoskát.
A jó páter megnyomorgatta viszketős orrát, és biztatóan mosolygott.
– Rossz pénz nem vész el. No, nem felségsértés, amit mondok. Inkább dicséret.
– De nincs.
– Valahonnan csak előkerül. Talán éppen valami szén, cselédnek udvarol. Észrevettem ám, hogy nagyon lesi a lányokat.
Demján fújt egyet. Rohant tovább. Az ablakokat nézegette. Ahol kinyitották az ablaktáblákat, ott megállt; ahol éppen becsapták, felkiáltott. A kis cselédek napra tették a vastag párnákat meg a nehéz takarókat.
– Violka, Violka!
– Mi kéne, Demján úr?
– Violka, szeretnék ... valamit kérdezni – nyöszörögte Demján, aki már kapkodva szedte a levegőt.
– Hát kérdezzen!
– De ... talán gyere le. Fontos.
– No még mit nem! Hallod, Böske? – és az ablakokban összenevettek a kis cselédek. – Vén kecske vagy te hozzám, Demján úr! Menj a dolgodra!
És Czudar Demjánnal megtörtént, ami még soha. Elöntötte a méreg.
– Ostoba libája!.- ordította kétségbeesetten. – Udvaroljon neked a budai hóhér! Hát nem látod, te szerencsétlen, hogy majd szétdurran a fejem a gondtól! Rám bízták a kis herceget, és most sehol sem találom. Nahát! Segítenétek inkább ahelyett, hogy folyton vihogtok!
A leánysereg megrémült és elhallgatott.
– Jól van, jól van... – szabadkoztak elhaló hangon, aztán gyorsan eltűntek a varkocsos fejecskék, hogy néhány szempillantás múlva már teli legyen az árkádos belső udvar izgatott kis cselédekkel.
– Lajoska! Lajoska! Merre vagy, Lajoska? Hé, keressétek ti is Lajos herceget!
Violka pedig odaugrott hozzá.
– Ne aggódj, Demján bácsi! Meglesz a Lajoska! Demján nem volt se holt, se eleven. Csillagok szikráztak
a szeme előtt napfényes délben. Eget és földet összeomolni érzett. Lerogyott egy padra a leanderek alá, és a zsebkendőjével legyezte magát.
– Vége. Mindennek vége ... – motyogta maga elé. Akkor odalépett hozzá a király udvari festője, és így szólt hozzá:
– Nagy marha vagy, Demján! Miért fújod föl a dolgot? A gyerek csintalan. Lehet, hogy éppen előled búvik. Ha nem keresed, előjön. Ám hogyha mégis keresni akarod, nézd meg előbb a szabónál. Biztosan azt lesi, hogyan készül az ünnepi ruhája. Aztán fuss le az alsó toronyhoz, hátha odalent játszódik a többi apródlegénnyel.
Czudar a homlokára csapott.
– Áldjon meg az Isten! Hogy erre nem gondoltam. És reszkető inakkal futott tovább.
Először a szabóhoz. De hiába. Aztán eszébe jutott a templom- új harangja. Nagy cécó az, ahogy a helyére emelik, felnőtt ember is szívesen elbámészkodik rajta. De oda is hiába ment.
Akkorra már az a szörnyű gyanú, ami az imént verítéket csalt a homlokára, egyre jobban bizonyossággá lett benne.
És fulladozott tőle, mintha gombóc akadt volna a torkán.
– Nézzétek Demján mestert, hogy lohol! – hallotta a háta mögött.
– Király dolgában bizonyosan.
– Vagy tán fügét evett zölden.
„Vesszetek meg!" – gondolta Demján, és meg se fordult. Máshonnan meg fel-felhangzott a fojtott vagy hangos kiáltás:
– Lajoska, merre bujkálsz, kis herceg?! És minden kiáltás az ő torkát szorítja.
Átrohant egy boltíves, nyitott kapun. Kopasz udvarra jutott, ahol nagy fészer alatt aranyozott hintószekerek álltak. Sorra alája nézett mindegyiknek, mert azzal vigasztalta magát, hogy ez a kis ebadta bizonyosan a bolondját járatja vele, egyre csak bújik előle, de bizony isten, ha elkapja végre, hát megrázza istenesen, fel is képeli a nyavalyást, legyen bár király fia vagy kanászé, mit bánja.
Lajoska azonban a szekerek alatt sem találtatott, és akkor már nem volt más hátra, mint hogy nekivágjon a lépcsős várfalnak.
Ezen az úton még sohasem járt, mert szédülős volt erősen.
A visegrádi fellegvár külső fala ugyanis a hegy legmeredekebb oldalán a Dunáig futott, a Salamon-tornyi kapuhoz. Házmagasságú, alig egy lépés szélességű volt ez a fal, s otromba lépcsők vezettek a tetejére. Azokon a lépcsőkön sem mellvéd, sem korlát nem adott biztonságot. Aki ott megcsúszott, és akár befelé, akár kifelé leesett, elbúcsúzhatott az életétől. Mert lábtöréssel ugyan meg nem úszta a dolgot. A hegy meredekjén megkapaszkodni sehogy sem tudott volna, hanem csak zuhan, gurul lefelé az éles kövek és sziklák görgetegével.
Demjánnak reszketett a szája széle, ahogy nekivágott a várfal lépcsőinek.
Halálosan veszedelmesnek, szédítően meredeknek tartotta ezt a lépcsősort, és magában sokszor megcsodálta a kis apródokat, akik napjában százszor is föl-le szaladgáltak rajta minden baj nélkül.
– Krisztus nevében! – suttogta.
Nem nézett se jobbra, se balra, fölfelé meg semmiképpen. Hiszen e fal tetejéről a hegy még meredekebbnek látszik, és olyan az ember érzése, hogy mindjárt fejjel bukik előre, bele a Dunába, az irdatlan mélység legmélyére. És olyan a mélység, hogy vonzza az embert. Húzza. Hagyd el magad! Ugorj!... Mintha csak ezt suttogná.
Csak meg ne botoljon. A lába elé nézett, és azon imádkozott, szembe ne jöjjön valaki, mert azt kikerülni nem tudja, mert akkor menthetetlenül lezuhan.
Mire leért a Salamon-toronyig, ahol szép kőházban laktak és tanultak a várbeli apródok, úgy remegett, hogy se lépni, se szólni nem tudott sokáig.
Szerencséjére jó ideig észre sem vették, megvárhatta, amíg kissé magához tér. Bertalan mester éppen a karéneklést tanította a kölyköknek, és azt különösen nem szerette, ha strófa közben megzavarták. Szépen szállt az ének a sárguló fák fölé. A ház előtt álló hatalmas szelídgesztenyefa már potyogtatta zamatos bélű, tüskés terméseit. Ahogy a legénykék buzgón tátogattak az énekmester intései szerint, nyakukat csavargatva folyton fölfelé lestek, azt számolgat van > mikor hullik újabb áldás.
Ahogy Czudar Demján végignézett a gyerekeken, kis híján sírva fakadt.
Lajos herceg itt sem volt.
Azon az éjszakán olyan volt a visegrádi hegy, mintha a természet csodájaként sárga fényű szentjánosbogarak lepték volna el.
Száz és száz bogár gyanánt száz és száz fáklya mozgott lassan fel és alá a meredek sziklák között, az erdők mélyén és az utakon.
Fekete füstjük összegyűlt a fák tetején, összegyűlt a hegy tetején, hűvös szellő vitte csak tovább.
Füstölt a hegy.
A vár legmélyebb börtönében Czudar Demján vasra verve ült. Kezét imára kulcsolta, de nem imádkozott. Eszelős  kétségbeeséssel egyre csak azon törte a fejét, vajon mi történhetett a kis királyfival.
Elveszett?
Megszökött?
Vagy tán elrabolták?
De sehogy sem tudta kiokoskodni, hogy rajta kívül ugyan még kinek juthatott eszébe Lajos herceg elrablása.
És elátkozta a percet, amikor ráállt a Kopay szavára. Amikor megesett a szíve a nagy elszánásán. Amikor arra számított, hogy a királyt megzsarolva, neki is jut majd nem kevés morzsa.
Mert lám csak, máris bűnhődik, noha még semmit sem követett el. S noha ő az életét veszti, minden úgy történik majd, ahogy az öreg Kopay megálmodta. Egy nap, két nap múltával odaér majd a megbeszélt helyre, a hatalmas fűzfa alá a pataktöréshez. Hozza a leánykáját, és várja, hogy kicserélhesse az elrablóit királyfival. De hiába vár Kopay. Akkor kézen fogja a leányát, és mégis nekiindul a várnak. Egyenesen a király elé. öregember ostoba elszánása. „Itt a lányom – mondja majd Kopay –, add vissza neki minden falvát, marháját, ingó és ingatlan vagyonát, amit az anyja életével együtt elraboltál tőle. Tedd asszonyodnak udvarhölgyévé ... Vagy ha nem, hát öld meg."
És megöleti a király a leányt, megöleti az apját is.
HATODIK FEJEZET
Magyarország erdei – Lóránd lovag megaláztatása – A barlang foglya – Leány sikolt az éjszakában - Fintor éneke A két jó barát egymásra lel – Fel Csókakőre!
Akkoriban annyi volt az erdő Magyarországban, hogy a népek szinte mozdulni sem tudtak tőle. Még az Alföld beláthatatlan mocsarait is erdők váltogatták. Rengeteg tölgyesek tenyésztek mindenfelé, bükkösök, fenyvesek terültek széjjel, naphosszat mehettél méltóságteljes égerek, vidám kőrisek világában. Ugyan ki tudná elsorolni, hányféle nemes fa alkotott itt vadont! A tölgyesekben disznaikat makkoltatták a parasztok, a vármegye nagyságú szelídgesztenyésekben az ember sem halt éhen. És az erdő jó menedéket is nyújtott nehéz háborúk idején.
Annyi volt a vad, hogy úr is, paraszt is kedvére vadászhatott.
A pilisi erdőnek különösen nagy híre támadt. Ez a hatalmas rengeteg északon Visegrád várától és a Duna könyökétől délre is, nyugatra is beláthatatlan messzeségbe húzódott, nyugaton a Gerecse erdőivel, délen, délnyugaton a Vértes fáival és a Velencei-tó nádasaival ölelkezett. És nem szakadt meg sehol, hacsak nem a nagy karavánutaknál és a patakvölgyekben megtelepült kicsiny falvaknál.
És akár Budán, akár Visegrádon töltötték napjaikat a magyar királyok – ha vadászni támadt fel a kedvük, egykét nyíllövésnyire a palotájuktól már őzekre, szarvasokra lelhettek. A bokrok mélyéről mogorva vaddisznókat, a sziklás szurdokokból lusta medvéket verhettek fel a hajtok. A tisztásokon bölények legeltek.
A tatárjárás idején sokan menekültek a Pilis erdeibe. És a vész elmúltával, megundorodva a zajtól, a vértől, sokan ott is maradtak. A hegyek barlangjaiban húzták meg magukat a szent életű remeték, akiket a vallásos nép nagy tisztelettel és áhítatos csodálattal emlegetett. Itt élte remeteéletét, itt alapította a remete Szent Pálról elnevezett egyetlen magyar szerzetesrendet Boldog Özséb is, az esztergomi kanonok. A rend templomot és házat is épített Pilisszentlelken, és a falu közelében sokáig mutogatták a bárhangot, ahol Özséb atya oly sokáig remetéskedett.
Ám évek múltak, a tatárjárás óta közel száz esztendő is eltelt. És a hiszékeny nép egyre több barlangról állította, hogy abban Özséb lakott valaha. Ha egy patakmosta szakadék oldalában csak akkora nyílás volt, hogy egy mackó megülhetett benne, máris elnevezték Boldog Özséb barlangjának.
Ilyesfajta barlang lett a börtöne Lóránd lovagnak is.
Csúnyán elbántak vele.
No, nem sebesítették meg, nem is ütlegelték – éppen csak lovagi mivoltában szégyenítették meg alaposan. Mert azoknak a csodálatos lovagi történeteknek nagyszerű hősei amelyekre Lóránd oly lelkesen emlékezett mindig – sok veszedelmen, kalandon estek át. Szörnyű viaskodásokban omlott a vérük. Szószegő, kóbor lovagok csapdájába estek. Gonoszvarázslók fosztották meg erejüktől, öntudatuktól és kardjuktól...
De bizony egyikkel sem bánt el butaságáról híres varkatona – mint ahogy ővele elbánt Balázs tizedes.
A jóhiszeműségének, a hiszékenységének lett ő az áldozata.
Életre szóló tanulság ez neki: a számító, buta ember egy fokkal mégis többre jut, mint a hiszékeny okos.
Csakhogy az életre szóló tanulság akkor ér valamit, ha az az élet is eltart valameddig.
Hát az ő élete vajon meddig tart el?
Mert a következőképpen bántak el vele. Egy óvatlan pillanatban – mihelyt a fák közül kikerültek, és volt elég hely a mozgáshoz –, maga Balázs tizedes vetett rá hurkot. Ahogy ő a lova kantárszárát fogta, a kötél éppen a könyökéig csúszott le, és ahogy a hurok megfeszült, mind a két karját erősen a derekához szorította. Moccanni sem tudott. Ha akkor megrántják, földre zuhant volna. De nem tették. Ehelyett Balázs vitéz a kötél szárát még jó néhányszor körültekerte rajta, a végét meg a nyeregkápára kötözte, nehogy egy óvatlan pillanatban – megkötözötten is – leugorhasson a foglya.
Az egyik legény Özséb barlangját említette, és akkor a menet megindult a megadott irányba. Nem úton, nem is csapáson haladtak. Átvágtak a tisztásokon, végigsiettek a nyiladékokon – hegy iránt. Ahol a sűrűbe nem tudtak tüstént bevágni, addig haladtak a fák szegélyén, amíg valami vadcsapásra nem leltek.
– Már nincs messze – mondta a legény, amikor egy magaslatról a völgybe tekinthettek. – Ahol a patak kanyart vet, ott kezdődik a szurdok.
Hegyek között, zúgó patak partján megálltak.
– Lepihenhetnénk. Jó a fű és tiszta a víz.
– Nincs rá idő. Sietnünk kell – morgott Balázs.
– Az igaz.
A Völgy talaja egyre meredekebb és egyre kövesebb lett. A patak két partját víztől, jégtől gömbölyűre csiszolt görgeteg kövek bélelték. Mégis meg kellett állniuk, ha nem akarták, hogy a lovaknak lába törjön.
– .Hol az istennyilába van az a barlang?
– Gyalogszerrel csak séta volna. Ott a fák között, egyszerű sétaút. Idelátszik. Az a szürkeség ... ahonnan most a varjú fölrepült.
– Na, lovag úr, hoppá!
Eloldották a nyeregtől, de a kötelet nem vették le róla. Ügy emelték lé a lóról, mintha bábu volna. Aztán kötélen vezették, rángatva, lökdösve, mert felingerelte őket, amiért ekkora kerülőt kellett tenniök.
– Jó, hogy nem a nyakamba akasztjátok ezt a pórázt! sziszegte Lóránd.
– Megtehetjük, lovag úr – vigyorgott Balázs.
– Ne legyen Szavatartó Lóránd a nevem, ha meg nem tor lom rajtad ezt a hitványságot!
– Nem fogod megtenni, lovag úr. Hidd el nekem, őfelsége király urunk fogja majd szavadat venni, hogy ne tedd.
Lóránd komoran elhallgatott. Helyette azonban az egyik legény kérdezte meg:
– Hát az meg hogy lehet?
– Lehet.
– De hogyan?
– Ügy, hogy tökkelütött vagy. Bízzad csak Demján úrra, elintéz az mindent akkurátusán.
– A fene a kákabélűjét!
– Bele nincs, de esze van. Ebben különbözik tőled.
– Azért a hasadra te sem panaszkodhatsz, Balázs uram. Ezen sokáig elröhigcséltek, amiért Balázs csöppet sem
haragudott. Büszke volt a hasára és mérhetetlen étvágyára. Most, hogy Lóránd urat így becsapta, még az eszére is büszke volt. Ezt azonban mondani még nem nagyon merte, várta, hogy magától kiderüljön.
A fák között, a hegyoldalban valóban sétaútnak is beillő ösvény vezetett a barlangig. A barlang száját vadrózsabokor zárta el a világtól, előtte pedig lapos szikla állt ki a földből. Asztal vagy pad gyanánt szolgált az valamikor Özséb atyának – ha ugyan valóban ő volt a barlang lakója.
Lóránd lovagot áttuszkolták a rózsabokor ágain. Mit sem törődtek vele, hogy majd a szemét szúrja ki a visszacsapódó sok tüskés ág. Őket is végigkarmolta istenesen, hát akkor nincs panaszra ok.
– Vigyázz, hátha medve tanyázik benne!
– Bánom is én.
Mégis kivonták a kardjukat, úgy léptek be a nyíláson, amely embernél alacsonyabb volt. Le kellett hajolniuk.,
– Ez neked barlang?
– Az hát.
– Ez fülke csak, te. Alig nagyobb, mint egy ablakfülke odafönn a várban.
– Hát aztán!
Ebben volt valami igazság. Nem akarták ők az idők végezetéig itt tartani Lóránd lovagot. Most előbb összekötözték háta mögött a két kezét, aztán összekötözték a két bokáját is, csak azután csavarták le róla a pányvakötelet. Mindez persze nem ment ilyen egyszerűen. Lóránd lovag igen erős ember volt, és alkalmasnak vélt pillanatokban megpróbálta őket lerázni magáról, öten eggyel azonban mégiscsak elbírtak, és pár perces tusakodás, dulakodás után áldozatuk megkötözve/ magatehetetlenül feküdt előttük.
– Inkább a halál... – suttogta kétségbeesetten Szavatartó Lóránd.
Fölemelték a földről, és a barlang mélyén egy nagy gyökércsomói a ültették. Kezét is, lábát is hozzákötözték, hátha eszébe veszi, és ugrándozva világgá megy.
A barlang tele volt régi avarral. Elmúlt telek viharai hajtották be bizonyosan. Nehéz szagot árasztottak a korhadó levelek.
Balázs tizedes elégedetten szemlélte a művét. Most már nem is gondolt rá, hogy azzal a kardrántással majdnem elrontotta a dolgot. Tanulság; hogy a legokosabb parancsot sem szabad esztelenül végrehajtani – főképpen nem szabad elsietni. Ámbár minek is tépelődne a dolgon? Minden jóra fordult, és az sem utolsó, hogy Pető ezt a barlangot kitalálta.
Odaállt a gyökéren kuporgó lovag elé, s készülhetett a kis szónoklatára, mert beszéd közben leakasztotta válláról iszákját, amelyet a lova nyergéről idáig hozott.
– Kend uram, Lóránd lovag, arra kérlek, csöppet se bánkódj, amiért ide jutottál. Nem akartunk semmi rosszat ellened. Az életed is meghagyjuk, amint tapasztalhatod, ámbár hidd el, kevesebb volna a dolgunk, ha csöndesen fejbe kólintva eláshatnánk valahol. Nézd csak, éhedet sem akarom. – Balázs azzal egy asztalkendőcskét varázsolt elő az iszákjából, raja kenyeret és szalonnát is meg egy fej hagymát. – Tessék, ideteszem elébed, erre a kőre,az étket. Ha megehültél, ehetsz belőle. Ejnye, hát késed nincsen, kezed megkötözve. Adjatok, fiúk, egy bicskát!
Előkerült a bicska, és Balázs nagy akkurátusán felemelte a szalonnát, a hagymát, a kenyérből pedig kis katonákat vágott.
– Krisztus nevében arra kérlek, várj türelemmel. Visszajövök, és illő módon a király elé vezetlek majd. Lásd, lovagi kardodat sem vesszük mi el. Csak hát. .. ideállítom a sarokba. Nézheted. És arra kérlek, tarts meg bennünket jóindulatodban.
Ha Balázs mindezt gunyorosan mondta volna!... De komolyan mondta, komolyan is gondolta.
Kár, hogy efelől nem oktatta ki őt Demján. Lóránd keserűen felnevetett.
– Nyugodj meg, te senkiházi. Imádkozni is fogok... a lelkedért.
Balázs bólintott, és tokjába tette a kést. Aztán még egyszer körülpillantva, még egyszer megvizsgálva a fogoly kötelékeit, intett, hogy itt a távozás ideje.
Kilépett a barlangból, embereivel átvergődött a rózsabokron, és azon nyomban elnyelte őket az erdő sűrűje. Hangjuk azonban sokáig visszhangzóit a fák csendjében. Lóránd minden szavukat jól hallotta még akkor is, amikor pedig már kőhajításnyi távolságra lehettek.
– Te se tűrnéd bosszulatlanul, Balázs úr.
– Nono!
– Hogy ehet majd? Csak mint a kutya. Keze-lába megkötözve. Inkább ütnénk agyon, mint hogy így megcsúfoljuk.
Halkultak a lépések. Aztán hirtelen a Balázs vitéz hangja:
– Marha vagy, Pető. Ha megöljük, senki sem fogja elhinni, hogy ő meg Kartal rabolták el a kis herceget.
– így se hiszik. A király úr semmiképpen.
– Bízzad csak Demján úrra.
Kis csönd után, egy más hang a csapatból:
– Demján, Demján. Folyton csak az a hülye Demján.
– Fogd a szádat, te! örülnél, ha annyi eszed volna csak, amennyi neki körme alatt a piszok.
– Haha, akkor nem is panaszkodnék!
Fergeteges röhögés támadt a szavakra. Jóllehet a katonák sosem jártak élen a tisztálkodásban, és a kaszárnyatermekben fertelmes volt a bűz, azért sanda szemmel méregették mindig a kancellária és a palota népeit, vajon éppen olyan tiszták-e, mint amilyen cifrálkodók.
A röhögés aztán elmaradt. Nemcsak az alakokat, a hangokat is végképp elrejtette az erdő. A megkötözött Lóránd lovag magára maradt.
Nem adta meg magát a sorsának.
Verítékes volt a teste a hiábavaló viaskodástól. Reszketett minden tagjában a méltatlankodástól. Veszett dühök kergették agyába a vért. És amit hallott, az hatalmas rémülettel facsarta a szívét.
Hát mégis? Igaz, amit Balázs az erdőben összevissza zagy vált neki ? A merényletről, amit a kis herceg ellen terveznek.
Herceg vagy nem herceg. Kisgyerek. És jó barátjának fiacskája.
Hatalmas izmait megfeszítette, összekötözött kezét egymásnak támasztva próbálta lepattantani magáról kötelékeit.
Hiába. Csak a levegőt kapkodta zihálva, csak a ruhájáról pattantak a pitykék, csak a bőre hasadt fel – a kötelek nem engedtek.
Kicsit pihent, majd újra kezdte. Gyermekkorában látott egy mutatványost, akit apja várában (ó, de messzi vagy, szép Burgundia!) maga a hóhér kötözött meg a nagy vendégsereg szeme láttára. A köteleket megvizsgálták mindannyian – gyerek létére még ő is megnézhette –, és megállapították, hogy a kötelékek feszesek, a csomók háromszorosak, és hajós módra vannak megbogozva, egyszóval emberét a hóhér úgy megkötözte, hogy azt még az ördög sem szabadíthatná ki.
Akkor a mutatványos két kísérője megfújta a kis harsonáit, megverte dobjait, és miközben a vad zene szólt, a mester egyszerre csak reszketni kezdett, minden tagja rázkódott, mint a kígyó, vonaglott, villámgyors, apró mozdulatokat végzett – s nem telt bele csak néhány minutum, és a kötelékek csomóstul lehullottak róla...
Ó, de régen volt is, kár, hogy kisgyerekfejjel jobban nem figyelt oda. Biztosan van valamilyen rejtélye az ilyen mutatványnak. Vagy mégsem? Hiszen emlékszik, hogy később híre jött, a mutatványost lopáson érték, csúnyán megverték, és összekötözve vitték az akasztófára. Akkor bizony nem tudott megszabadulni a kötelékeitől. . . vajon miért?
Lóránd lovag lihegve kuporgott kényelmetlen helyén, és nézte a barlang száját, amelyen át a nappali fény lassan alkonyatira változott.
Észébe jutottak a lovagmondák ... Keserűen felnevetett. Azok a régi lovagok bizony sok küzdelmet megértek, sok nehéz bajból kiverekedtek magukat.
Megrázta a fejét.
Újból és újból minek is gondolná végig ostoba megaláztatásának stációit? Lovagmunkájának nevetséges kudarcát. Most szabadulnia kell. El kell jutnia Kartalhoz. Meg kell mentenie a kis Lajos herceget. Nem szabad feladnia a harcot, mert valahol, egy Balaton-parti hegycsúcson, sziklákból rakott palotafészekben várja őt, folyton haza vár ja, aki szívének legkedvesebb ezen a világon: hitvese, a kicsi Csóka.
Alkonyodott. Az erdő madárkái fáradtan csipogtak. Egy fekete fejű, sárga hasú cinke ugrált az avaron egészen a barlang szájáig. Kis csőrével bele-beledöfött a nyirkos levelek közé. Minden mozdulata után rémülten felemelte fejét, és nyakát tekergette. Csippant egyet a hangja, amikor az embert észrevette. Villámgyorsan megnézte jobb szemével, aztán a bal széniével, de biztatónak egyikkel se láthatta, mert rebbent a szárnya, és boldogan cikázva elhussant a csipkebokor ágai alatt keresve az utat.
– Isten áldjon! – mosolygott bánatosan Lóránd.
Vajon hogyan szabadult meg kötelékeitől az a hajdani mutatványosmester? – törte a fejét.– Igen, igen, talán éppen megkötözés közben feszítette meg minden izmát. Amikor aztán elérkezett az ideje, elengedte magát, és azonnal meglazultak a bilincsei... Csakis ez lehet a megoldás. De hiába, mert ő ezt elmulasztotta a nagy tusakodás közben, s mi tagadás, nem is gondolt rá.
Gyöngült a fény, végképp leszállt az este. Már alig-alig látta a gyökér formáit, amelyén ült. Biztosan akad rajta egy éles rész, egy törés, amelyen a köteleit szakadásig dörzsölheti.
Hátrakötözött kezét végigcsúsztatta a fán. .Ujjai óvatosan tapogattak. Talán ez, vagy még inkább ez a rész, itt? – és máris addig csúszott, addig helyezkedett, amíg a csuklóját rá nem szoríthatta az éles hasadásra.
Kényelmetlenül, kifacsart derékkal dolgozott. Érezte, ahogy a fa szálkái beleakadnak a kötél szálaiba. Még hallotta is a szakadások apró hangjait.
Meddig kínlódott így? Azt hitte, órák hosszat. Váratlanul ijesztő zaj támadt a háta mögött. Éles, rövid hangok. Lágy suhogás.
önkéntelenül lehajtotta a fejét, hogy a szemét védje. S éppen az utolsó pillanatban, mert könnyű legyintést érzett á haján. Egy aprócska karom megsértette a homlokát.
„Az ördög karmai... a pokol kapujában ülök talán?!" villant át az agyán, hiszen a templomok képei, a papok intelmei, a gyermekkori mesék és a legendás lovagtörténetek is unos-untalan az ördögök pokoli birodalmáról meséltek.
Hát ha nem is ördög volt, amely Lórándot meglegyintette, denevér bizonyosan. Mert alighogy kihussant, röppent utána a másik. Fekete lepkék gyanánt, hangtalanul suhantak a fák lombjai fölé.
A lovag szívesen folytatta volna tovább kötélbilincsének sorvasztását, de rájött, hogy sikert nem érhet el. A kötél még semmit sem engedett, de a gyökér máris simára horzsolódott. Akármennyire is készteti őt a szabadulás vágya, meg kell várnia a reggelt, hogy a beszűrődő világosságban új megoldást keressen. Egyelőre beletörődött hát a helyzetébe. A gyökérről lassan a földre csúszott, és hátrahajtotta a fejét. Megpróbált úgy-ahogy kényelmesen elhelyezkedni, hogy az éjszaka jöttével elszenderedhessék. Szemét a barlangnyílásra függesztette. Azon át az ég egy parányi darabját láthatta a lombok között.
Csillagok égtek odafenn.
És a sötét éjszakában az ég e parányi foltja lassan világosodott. A csillagok éles, fehér fényét ezüstös ragyogás halványította el.
Feljött a hold.
A nagy csendet rémisztő hirtelenséggel bagolynak vihogó hangja törte meg.
– Jaj, Szűzanyám! – hallatszott egy sikoltás.
Egészen közel.
Szavatartó Lóránd ismerte a macskabagoly ijesztő hangját. Ha felriadt is rá álmából, meg nem ijedt tőle.
Most mégis minden ina megfeszült a figyelemtől, amikor a sikoltást meghallotta.
Lány sikoltott.
– Jaj, Szűzanyám, úgy félek!
– Ne félj, veled vagyok – hallatszott egy dörmögő, meleg hang.
Kis csönd támadt. Aztán kuncogás.
– Hiszen éppen azért félek.
Nevetés csendült. Mély hangon nevetett a férfi is.
– Kis boszorka. Pokolra viszel te engem.
– Az merre van?
– Még egy kicsit megyünk, egyenesen odaérünk.
– Jó keresztény vagyok, mit keressek én ott? Lépések zaja hallatszott. Száraz ágak roppantak a sétálók léptei alatt.
– Hát akkor menjünk inkább a mennyországba. Akarsz a mennyországba jönni?
– Az merre van?!
– Ahol te vagy, kicsi Galamb. Te vagy a mennyország. Az én kedves mennyországom.
– Akkor miért is menjünk tovább, mert... mert. Jaj, hát Fintor, hova vezettél te engem?
Lóránd lovag fel akart kiáltani, hogy magára hívja az erdőben sétáló párocska figyelmét. Kétszeres oka volt rá, hogy megtegye. Szeretett volna szabadulni sanyarú helyzetéből egyrészt, és nem akart hallgatózni másrészt. Hiszen aminek itt a fültanúja, az két ember meghitt magánügye. Nem tartozik senki másra, csakis rájuk, és legyen átkozott, aki ocsmány módon kihallgatja...
És már már meg is tette volna, hogy fennszóval magára hívja a figyelmet, ha ez a név el nem hangzik.
Fintor.
Csak nem a régi, derék cimbora udvarolgat itt? A híres igric, jó barátok és királyok bölcs mulattatója. A híres lantművész?
Fintor. Hány esztendeje már, hogy utoljára látta? Tíz vagy tizenkettő? Hiszen az ember nem nézi folyvást a kalendáriumot; papok dolga, hogy az esztendőkkel elszámoljanak. Az ám, valamikor ők négyen jó barátok, elválhatatlan pajtások voltak. A hős Kartal, a remetéskedő Benedek, a mókás Fintor, igricek igrice és ő maga, a messzi Franciaországból ideszakadt, kóbor lovag, Szavatartó Lóránd. Hej, de sok kalandot megértek, de sok vidám és veszedelmes bonyodalomból kivágták magukat!
Bizony volt úgy, nem is egyszer, hogy lyukas garast sem ért az életük.
Hanem azért minden jóra fordult, mert sok kalandos bonyodalom után Kartal feleségül vette a világszép Bankó Virágot* Benedek elhagyta a remetecsuhát, és feleségül vette Csák János megözvegyült asszonyát, régi szerelmét, Orsolyát, s végül neki is jutott szép magyar feleség, a szolgalányból egyszeriben hercegnővé lett Csóka...
Éppen csak ...
Alighogy lezajlott a hármas esküvő, Fintor odaállt Kartal elé, és így szólt:
– Isten áldjon, komám. Legyetek boldogok.
– Mi ütött beléd, Fintor?
– Megfájdult a nyakam.
– Mitől fájdult meg?
– Akárhogy forgatom a fejemet, a magam menyasszonyát nem találom sehol.
– Hát neked is van menyasszonyod? – kérdezte akkor egy lakodalmi vendég, aki még nem ismerte Fintor eszejárását.
– Már hogyne volna! Valahol csak van. Megyek és megkeresem.
Nagy nevetve vállára kapta szépen szóló lantját, és mókás süvegét megpöccentve, táncos léptekkel kivonult a lakodalmas teremből. A vendégek azt hitték, mókázik, de ők hárman nagyon is jól tudták, hogy talán sose látják többé.
S bizony van annak már tíz esztendeje is, ha nem több.
Most pedig – itt.
Holdvilágos az éjszaka. S Fintor egy lánynak teszi a szépet.
Hát még mindig nem találta meg az igazit?
S noha előbb még kiáltani akart volna, Lóránd hallgatott. Ha nincs megkötve a keze, a fülét is befogná, így csak lehajtotta a fejét, és a szemét is lehunyta, pedig sötét volt a barlang odújában, s a bokron túl amúgy sem láthatna.
Elhatározta, nem zavarja meg őket.
Szent, nagy varázslat a szerelem. Az igazi párt megtalálni a legcsodásabb. Ha most megzavarja őket, odalesz a bűbáj.
És Lóránd lovag azon a holdvilágos éjszakán, egy barlang mélyén megkötözve, megalázva és megcsúfolva, úgy érezte, legendákba illően cselekszik. Lovagmunka ez is, noha a lovagiasság huszonhat parancsolatja között nincsen feljegyezve. És mert a szerelmet tisztelte, barátját meg nagyon szerette – vallásos ember lévén azon fohászkodott az egek urához, hogy azok ketten mihamarabb továbbsétáljanak, akár vissza se térjenek – anélkül, hogy őt felfedeznék.
– Fintor, Fintor, miért szorongatsz? – hallotta ismét a lány hangját.
– Az előbb féltél – suttogta az igric.
– De már nem félek. Kis csend támadt.
– Galamb, kedves, hadd csókolhassalak meg.
– Még mit nem!
– Ha kérlek ...
– Ah, te is olyan vagy, mint a többi! Pedig azt hittem ...
– Mit hittél?
– Hogy ... más vagy.
– De ha szeretlek. Galambocska, én téged nagyon szeretlek. Hidd el, kedves, naphosszat csak téged bámulnálak. Selyemhajadat simogatnám, elábrándoznék nagy fekete szemed csillagvilágán, rózsaarcocskád csókolgatnám, hallgatnám éneklő hangodat... Ó, hogy irigylem a szellőt, mert karcsú derekadat simogathatja, hogy irigylem a napot, amely átölel a melegével, és hogy irigylem a földet, amiért könnyű, kicsi lábad nyomát érezheti minden pillanatban.
Egy röpke sóhajtás, halk kuncogás volt a köszönet a bókért. És egy mórikáló hang így kérlelt:
– Énekelj, Fintor! Olyan szépen énekelsz.
Kis csend támadt. A pár leülhetett arra a sziklára, amely a barlang előtt ékeskedett, mert sokáig semmi szó, semmi hang nem hallatszott. Majd egyszerre csak felzendült a Fintor lantja. Mintha harang szólna, mintha gyermekek kara énekelne egyszerre.
És hozzá felcsendült az igric éneke:
Pásztorleányka járt a réten: szép volt, miképp hold – esti égbolt közepében.
A hajad fodros-bodros, fürtje szöszke, a szeme sóvár, rózsás arca nyájas,
csupasz lábát friss harmatban fürösztve terelgeté a békés birkanyájat; szép ajkáról szerelmes ének áradt; i
láttán csodálat – kelt a föld szívében.
Megláttam, megszerettem, üdvözöltem, és megkérdeztem tőle, nincs-e párja, s édes mosollyal azt felelte bölcsen, hogy az erdőt, mezőt magában járja, s ezt mondta: „Mint ahogy társára várva sír a madárka – társ úgy kéne nékem."
Szólt az ének, és vele dalolt a lélek. De Fintor már hiába pengetett halk futamokat a lantján. A következő strófákra már nem került sor.
– Ez nem rólam szól – suttogta a leány. – Guido Cavalcanti balladája ez, aki már régen halott... és nem rólam írta a versét.
– Oly sokszor énekeltem, s mindig úgy, mintha rólad énekeltem volna.
Kis csönd támadt.
– Ó, te buta – a hang alig hallatszott.
– Tetszett-e, kedves?
– Uhum.
– Énekelj most te. De ne azt, amit az udvarokban szoktunk, hanem amit egy hajnalon hallottam tőled. Ruhát mostál a Dunában ... és énekeltél. Emlékezz csak.
– Erdő, erdő... Ez volt az?
– Ó, de szép is! Kezdd el!
Mintha ezüstcsengő hangja szólna, úgy énekelt a leány:
Erdő, erdő, kerek erdő..
De szép madárka járja kettő.
Ha egyiket megfoghatnám,
kebelemre szorítanám!
Onnét el nem szalasztanám, f
míg szájambul nem itatnám,
szemét-száját csókolgatnám.
Sütött a hold. Az erdő fái mozdulatlanul vigyáztak. Nagy,
sötét árnyak. Eget tartó jóságos .oszlopok.
Az ének elhallgat. Néma csend.
– Egy csókot. Csak egyet...
– Hagyjál, na! Mindent elrontasz.
– Galamb kedves. Hát... szeretlek.
– Ugyan már.
Fájdalmasan hosszú hallgatás következett. A nagy csendességben csak egy álmából elzavart kismadár pittyegett a sűrűben. Valahol messze a völgyben megkondult egy kolomp. De csak egyszer.
Sütött a hold. Szikráztak a csillagok.
A Tejút ezüstszalagja rászorult a Földre.
– Drága kicsi Galamb, szeress engem. Látod ugye, szép szavakkal kérlek. Persze, vannak nálam daliásabb, hódítóbb férfiak. Gazdagok. Szólniuk sem kell, kérlelniük semmiképpen, és az asszonyok meg a lányok szíve máris megnyílik előttük... Az ám, a hosszú körműek, a nyeglék, a dölyfös sikervitézek, akik ha kihúzzák magukat, a bajvívó páncél csörögve lepattan róluk ...
Felnevetett a leány, és kuncogva hümmögött.
– Drága kis Galamb, mit tegyek, nem vagyok olyan! De Isten teremtménye vagyok, és vágyom arra, hogy szeressél. Hej, de sokszor is énekeltem, muzsikáltam egy-egy ablakfülkében, miközben a vár ura a nagy vacsoraasztalnál cafkáival enyelgett. De sokszor is vágytam arra, hogy annak énekelhessek, aki engemet szeret. S amikor téged megláttalak, rögtön tudtam, te vagy az, aki engem szeretni fog. Emlékszel? Párizsban, a híd közepén találkoztunk össze. Apád a szekerével majdnem elütött. Aztán hogy magyarul kanyarította el az erre-arraját, én is magyarul válaszoltam neki. Emlékszel?
– Emlékszem ...
– Akkora szakállam volt, hogy először Fintor bácsinak szólítottál. No hiszen, lesz kapsz, mondtam. S engesztelésül egy puszit kértem, amit meg is kaptam a homlokomra ... Hinnéd-e, hogy az a kislánypuszi volt az én életem legszebb pillanata? Bizony, királyok dalnoka voltam, mégis úgy döntöttem egyetlen perc alatt, hogy veletek tartok. Beállok hatodiknak a mutatványosok közé. „Jöhetsz – bólintott apád –, törpénk még úgy sincs." „Nem is igazi törpe" – nevettél, és a válladat vonogattad, mint tánc közben szoktad. „Sebaj – legyintett apád –, ha kissé leguggol, éppen megfelel." No lám csak, mire jó, hogy olyan kurta az alakom. Rövid a karom, rövid a lábam. A fejem meg nagy, és sose tudom simára fésülni a hajamat. Mintha csak arra születtem volna, hogy másokat mulattassak. A szemem is mókás, bánatos, olyan lehetek, akárcsak egy majom, mert észrevettem ám, hogy mindig rátok tör a nevethetnék, ha reggelenként álmosan kibújok a kocsi ponyvája alól.
Olyan halk lett a Fintor hangja most, mintha csak önmagának mondaná:
– Ha olykor-olykor tükörbe nézek, megértem én, hogy senkinek sem kellek.
Elhallgatott, olyan hirtelen, mintha csak elcsuklott volna a hangja.
Sírósan suttogott a lány:
– Jaj, Fintor! Ügy beszélsz, mint egy kisfiú.
– Az bizony ... meglehet.
Sűrű bánat ereszkedett az éjszakára.
– Miért ócsárolod így magad? Nem ismered a mondást: „Aki szalad, nem látja, aki szeret, nem bánja"?
És hallatszott tüstént a Fintor reménykedő szava:
– Galamb, kedvesem, és ... te nem bánod?
Már reszketett a csend a hosszú éjszakában. És a csillagos homály, akár a temetői gyász.
Nem jött válasz – és ez volt a kegyetlen felelet.
Ijesztő váratlansággal, mint bagoly nevetése, felhangzott a Fintor keserű hahotája. Rácsapott a húrra. Fel jaj dúlt a lant.
– Várj csak, kis boszorkám, holnap odaállok apád elé, és azt mondom: „Itt van tíz arany, megveszem a lányod!" Százat is adok, ha kéri, hidd el. Idehaza jó pajtásom nekem a király is. Egy szavamba kerül, és az ő pénzén megveszem
lovastul, szekerestül az egész társaságot. Mindent. És adok még ráadásul apádnak három nagy hordó bort. Egyiket ha kiitta, belé is költözhet, mint azokban a régi időkben Diogenész tette. A görög bölcs. Gondolom azért, mert asszonyféle őt sem szerette...
– Mindig csak mókázol.
– Nem én! – harsogott Fintor, és furcsán elváltozott a hangja. – Apád lánya vagy, ha tőle megveszlek, szavad nem lehet. Az ám, feleségem leszel, akár akarod, akár nem. Még meg is verlek!
Gally reccsent. A leány felállhatott, talán odalépett Fintor elé. S fentről nézhetett rá, miközben alakját a holdsugár madonnafénybe vonta.
– Szegény Fintor. Beszélsz, beszélsz, pedig másnak te magad mondogatod: „Asszonnyal, ki nem szeret, pokol lesz az életed."
Fintor hallgatott. Apró, sírós futamokat zengetett a lantján.
– Későre jár, Fintor. Ne kísérj vissza. Süt a hold, odatalálok a tűzhöz magam is. És ne beszéljünk erről...
– Egy titkommal több. És mind ugyanúgy szól.
– Az imént majdnem megszerettelek... De sosem tudom, mikor tréfálsz igazán. Ha komolyan beszélsz, egyszerre csak nevetgélni kezdel.
– ... hogy megelőzzem, akik rajtam nevetnének.
– Nem biztos, hogy nevetnének.
– Gyávaság ez, jól tudom.
– Ó, te szegény, még ezzel is megtoldod?
Fintor egész éjjel dúdolgatott, muzsikált egymagában.
Lóránd nem merte megzavarni. Nehéz szívvel hallgatta a szebbnél szebb dalokat, amelyek hol magyarul, hol francia nyelven csendültek fel az éjszakában. És az utóbbiak
még szebben hangzottak a fülének, hiszen gyermekkorából ismerte majdnem valamennyit.
Már napfény ragyogott a fák csúcsain, amikor az ének abbamaradt.
Egy mély sóhajtás, aztán maga vigasztaló, vidámkodó hümmögetés jelezte, hogy Fintor ismét fölveszi szomorú lelkére vidám álarcát.
– Fintor! El ne menj, hallod-e!
Az igric ijedtében akkorát ordított, akár egy vizes szamár.
– Apád büdös kölkit, ki hülyéskedik itt velem?
– Én vagyok itt, Lóránd!
– Hej, a nemjóját! Ha nap nem sütne, azt hinném, kísértet huhog itt reám. De így is gyanítom, hogy te nem lehetsz te magad. Még hogy Lóránd. A híres-nevezetes Szavatartó Lóránd ... Hol a fenébe lássalak? Melyik ágon csücsülsz?
– Bolondozol. Miért ülnék faágon?
– Meghaltál, de nincs szíved itthagyni a jó öreg földet. Madár képében visszatértél és ágról ágra röpködsz. Egy napkeleti bölcs mesélt nekem hasonlót.
– Mielőtt folytatnád, elárulom, hogy lompos medve képében itt kucorgók a barlang mélyén, és csak arra várok, hogy a füledet leharaphassam. Az isten szerelmére, taszítsd félre ezt a bokrot, és szabadíts meg. Kutyául elbántak velem, és hidd el, nincs sok idő, hogy szellemeskedjünk.
Több se kellett Fintornak, átcsörtetett a rózsabokron, megtalálta a foglyot, és a következő pillanatban már röppent is övéből a tőr, hogy elnyiszálja vele a kötélbilincseket. Hogy szabaddá lett Lóránd, először nagyot nyújtózott, majd csontropogtató, hátdöngető nagy ölelést csapott a két jó barát. Mintha sose akarnák abbahagyni a boldog nevetést, a lelkes kérdezősködést, éppen úgy, mint amikor két régi ismerős váratlanul összetalálkozván meglepetésében csak kapkodja a szavakat.
Fintor végül torkát köszörülve ezt mondta:
– Milyen szerencse, hogy éppen erre jártam. Tudod, hajnalanta szívesen sétálok egyet. . . hogy pocakom ne nőjön.
– Bizony, ezer szerencse – bólintott rá Lóránd. – És még nagyobb, hogy éppen fölébredtem. Mert egész éjszaka úgy aludhattam, mint akit agyonvertek. Biz isten, ha egy róka a torkomat harapdálja, talán azt sem veszem észre.
Mindketten ismét bólogattak, zavartan köhécseltek. Megpróbáltak úgy viselkedni, mintha szóról szóra elhinnék, amit a másik mond. Ámbár az effajta kegyes hazugságokért nem jár büntetés a túlvilágon, evilágon pedig csak a barátságot erősíti.
Fintor végül elnevette magát, és mókás méltatlankodással kérdezte:
–Hogy el ne felejtsem: miféle rossz szokásokat vettél fél? Barlangban alszol, és még meg is kötözteted magad. Fene a jódolgod. Talán sok a poloska otthon?
– Azt hiszem, másfajta férgek bántak él velem. Lóránd sorjában elmesélt mindent, ami tegnap óta történt vele. És azt is, amit a Balázs szavaiból megtudott.
– Hű, a nemjóját! – füttyén tett végül Fintor.
– Nem hinném, hogy király urunk sejtette a merényletet. Megmondta volna. Az én távollétem egyszerűen kapóra jött a bestiáknak. Hiszen most senki sem vigyáz a kis hercegre.
– Vagy mindenki.
– És az a rosszabb. De mit tegyünk?
– Azt mondom, lóhalálában menjünk Kartalért. És hozzuk tüstént az udvarba. Akár akarja, akár nem. Itt kell lennie . . . Nem tudhatjuk, mikorra tervezik Lajoska elrablását. Ha idejében itt vagyunk, talán meg sem kísérlik.
– Jól mondod, de az mégsem fér a fejembe – bosszankodott Lóránd –, miért ment volna Balázs Kartalhoz. Mert azt mondta, nehogy előbb érjek oda, mint ő. Vajon mit akarhatnak?
– Csak annyit, hogy lebeszéljék. Föl ne jöjjön Visegrádra ...
– De. hát ez butaság. Kartalnak esze ágában se volna, hogy a király udvarába betegye a lábát.
Ezen mindketten eltanakodtak egy darabig. De nem tudták, megfejteni sehogy sem. Fintor felfedezte az elemózsiás kendőt, és epés megjegyzéseket tett. Hiába, aki úr, az a pokolban is úr. Mert őt magát már sokszor vendégül látták bőkezű uralkodók, de bizony egyiknek sem jutott eszébe, hogy kis katonákra vágja a kenyeret, szalonnát, úgy papiztassa kedvenc dalnokát. Na jó, jó, ő nem szól semmit, úgy tesz, mintha észre sem venné az effajta megkülönböztető bánásmódot. Ügy látszik, amíg odajárt messzi országokban, addig idehaza még a zsiványok is megtanulták a jó modort.
– Amúgy is megéheztem... – mondta végül.
– Ne nyúlj hozzá, barátom! Még azt hinnék, én ettem belőle. Még azt hinnék, éhségemben egyetlen éjszaka alatt lemondtam minden emberi méltóságomról, és akár a kutyák, számmal habzsoltam fel, amit elém löktek.
Otthagyták tehát az asztalkendőt, rajta a szalonnát, kenyeret és a hagymát. Majd csak felfedezi valami-erdei kis jószág. Róka a szalonna szagát biztosan megérzi.
Nagy sietve elindultak ... azazhogy csak indultak volna, ha Lórándnak eszébe nem jut, hogy hát nincsen lovuk. Ha a merénylők az övét nem vitték el, biztosan megtalálja, éppen csak füttyentenie kell. Ügy is tett, és lám, öblös, vidám nyerítés jelezte, hogy a nagy sárga ló itt legelészik valahol a közelben.
– Hát te, pajtás? – nézett Lóránd lovag az igricre.
– Hát én, pajtás? – nézett vissza rá Fintor.
Nehéz kérdés volt. Mert most bizony be kéne vallania, hogy a patakparton áll egy sátoros szekér. Abban van kicsi cókmókja, annak a lakója, lova meg nincsen Párizs óta, elitta régen az öreg mutatványos.
A kérdés tehát válaszolatlanul maradt. Lóránd többet nem kérdezett, barátja vállára csapott, és rohanvást megindultak a nagy sárga ló felé. Ott legelészett az hosszú pányvára kötve a szurdok egy kicsi, dús füvű tisztásán. Csótár, nyereg rendben rajta, mintha csak a gazdáját várná.
Hiszen várta is talán.
Lóránd kínosan csóválta a- fejét.
– Már megbocsáss, Fintor. De itt tovább nem mehetünk. A szurdok egyre keskenyebb, és köves az alja. Nem lónak való. Ráadásul azt sem tudom, kijuthatunk-e belőle. Bizony vissza kell mennünk odáig, ahol a patak széles völgybe jut...
– Miért is ne mehetnénk? – vont vállat a kis ember, és olyan képet vágott, mintha abban a szélesebb völgyben nem táborozna senki, vagy legalábbis ő nem tudna róla.
Kantárszáron vezetve a lovat, megindultak a patak mentén, lefelé. Ahogy a hegyek kétoldalt széthúzódtak, a víz csobogása is csöndesedéit. Innen, a szurdok kapujából messzire ellátott a szem. A dombocskák között kanyargó patakot,, a Duna lapályos partját és szürkén csillogó vizét. Túlparton egy meredek, szörnyű sziklahegyet.
– Talán nem kell akkorát kerülnünk. Tudod mit, Lóránd? Van itt egy kaptató, hamarabb átjutunk a hegyen. Úgysem a Dunához igyekszünk.
Loránd nem szólt, csak bólintott. Ö is észrevette a három kocsit meg a tábortűz füstjét.
Nagy hirtelen bevágódtak tehát a fenyőfák közé.
HETEDIK FEJEZET
Hogyan zajlik egy ebéd? – Csinos kis fehérnép, igaz-e? Mi baj, Borsa? – Bálint szörnyű látomásai - Kopay Gergely haragja – Mi történt öt évvel ezelőtt? – Leszállt az este
Szilveszter atya beteg lévén, áldó üzenetét küldte, de nem jött elő a kamrájából. Az asztali imádságot a vár ura, maga Kartal kezdte. Egy miatyánkot és egy üdvözlégyet, mert ezt a kettőt mindannyian tudták, és közösen mondhatták.
Az asztalfőn Kartal ült. Jobbján Virág, balján Kopay Gergely. Mellette Balázs vitéz. Vele szembe Kopay Zsuzska ült asztalhoz. Az asztal másik végén pedig, szemben édesapjával, Bálint kapott helyet.
Az imádság elhangozván, úgy volt szokás, hogy a házigazda rövid beszédben köszöntse vendégeit, kívánja nekik az idő kellemes múlását, kérje őket, maradjanak minél tovább, és reménykedjék abban, hogy a szegényes és szerény kis étek, ami majd az asztalra kerül, talán nem lesz éppen ellenükre. A vendég pedig, persze csak ha férfiember volt az illető, ugyancsak rövid beszédben megköszönte a szíves meghívást, az Isten áldását kérte a háziakra, valami tréfás bókkal túldicsérte már előre az asztalra kerülő finomságokat, sajnálkozott, hogy az itt maradás nem lesz majd olyan hosszú, ahogyan szeretnék, és így tovább és így tovább... egészen addig, amíg vendég is, házigazda is egymásra kacsintva és látszólag megunva a sok nehéz beszédet, asztalra nem csapott, de egyszerre ám:
– Hol az a bor!
Hol lett volna? Persze hogy a kezükben. Hiszen már a beszédek elején is teli voltak a kupák. Alig várták, hogy felhajthassák az utolsó cseppig. Azazhogy mielőtt felhajtották volna, egy kortyintásravalót ki kellett loccsantani belőle. Akár a szabadban voltak, akár a felsúrolt ebédlőtermek padlóját tapodták, annak az egy korty nyi bornak locscsannia kellett.
Miért? Azt mondják, még a pogány korokból maradt a szokás. Hogy így áldoztak volna a Föld istenének. Kérdés mármost, hogy tisztelték-e a Föld istenét. Akár igen, akár nem, annyi talán magyarázható, hogy a jó szőlősgazda egy kicsit visszaad a földnek abból, amit elvett tőle. Mint ahogy a méhész sem rabolja el méheinek minden mézét.
„Isten csudáját – mondaná Fintor a maga módján. Még hogy áldozat, még hogy visszaadni a földnek. Az az igazság, barátom, ha rossz, pimpós bort itatnak veled, udvariasságból maga a házigazda loccsantja le tetejéről a fehér maszatot, hogy bátran kövesd a példáját. Hát ebből lett a szokás. Mint ahogy a háziasszony letörli a széket udvariasságból, ha százszor olyan tiszta, akkor is."
Eddig hát az első kupa bor.
Csókakő várában azonban ezúttal másképpen zajlott le az ebéd. Délutánba hajlott az idő (mert akkor van az ebéd ideje!), az őszi nap ferdén sütött be az ólomkarikás ablakon (nagy gazdagság jele ám az üvegablak, mi tagadás, nem is Kartal szerezte be, hanem még a vár előző ura, egy híres rabló emeltette le valamelyik püspök házáról), egy-két őszi légy csapkodott a boroskupák felett, koppantak a tányérok, egy-egy halk köhintés ha hangzott.
Kartal az ima végén felemelte a kupáját.
– Adjon az Isten jó egészséget! Csak ennyit mondott.
– Adjon! – bólintott rá Kopay Gergely is. Ittak. És megkezdődött az ebéd.
Hát akármilyen rossz hangulatban kezdték is, azért befaltak derekasan. Ütőn járó, külországból idevetődő követek nemhiába csodálkoznak azon, mennyit képes enni a magyar... azazhogy mindenki, aki ebben az országban egyszer megtelepül, és a nyelvét megtanulta. Hogyan van ez? Újabb kérdés, mert lám csak, sokat eszik itt a német is, a szlovák is, a szerb is, a zsidó is. Úgy lehet, azok a botránkozó követ urak is bezabáltak derekasan, valahányszor itt jártak.
Kartal várában kora reggel óta tartott ugyan a sonkák metélése, kolbászok darabolása és hozzá az éppenséggel nem pimpós, finom magyalosi bor iszogatása, mire ebédhez ült a család meg a három vendég, mégis úgy érezték, alaposan megéheztek.
S bármennyire rossz volt is a hangulat – azért mégiscsak nyeltek egyet a hatalmas tál arányló húsleves láttán.
Fiatal marha húsából főtt az a leves. Félig hogy megfőtt volna, megdobálták a levében mindenféle finom gyökerekkel, és persze fűszerrel is, amennyi csak kellett. A méregdrága (és méregerős) feketebors sem hiányzott belőle, de volt abban tárkony is, sáfrány is – és csak. Virág asszony tudná elmondani, még mi mindenféle finomság. Csakhogy ő azt nem mondta volna akkor sem, ha kérdezik. Leánykora óta nagy mestere volt a felségesen finom húsleveseknek, ez volt az ő titka, mint ahogy más asszonyoknak más volt a konyhaművészet! titkuk. Aranysárga volt a húsleves, a tetején nagy zsírgyöngyök úszkáltak, olyan sűrűre főtt a sok finom mócsingtól, hogy ha a pincébe levinnék, estére kocsonyává fagyna.
A nagy tálban aztán mindenki megmerítette a kanalát, kiszedett a tányérjára, amennyi jólesett. A húst megsózták, reszelt tormával meghintették, úgy ették.
Égett a nyelvük, tüzelt a torkuk, de jólesett.
Bálint tudta, hogy édesanyja szeme folyton őt figyeli. Gyengéden odahajlik a vendég kislányhoz is, a legsoványabb húst szeleteli és emeli a tányérjára, de egyik szeme mégis mindig a fiacskáján van. Elég egy elmélázó tekintet, egy unott mozdulat, hogy megkérdezze:
– Bálintka, miért nem eszel? Csak nincs valami bajod? Mert egy gyereknek – legyen bár legényke korban mindig csak ennie kell. Egy gyerek sosem lehet eléggé jó étvágyú, sosem lehet eléggé erős, eléggé kövér, hogy az édesanyja ne aggódjék folyton. Mi van vele, miért nem eszik?
Egy fél marhát is beletömne jóságában.
Bálint az apjára pillantott.
Kartal lovag szobormozdulatlan arccal nézett maga elé. Szemét keskenyre vonta az indulat. Lassan, megfontoltan evett, mintha bizony nehezére esnék a rágás. És néha bólintott hozzá, mintha valakivel társalogna a gondolatai mélyén.
Ám hogy találkozott a tekintetük, hirtelen megenyhültek a vonásai. „Nincs semmi baj,,ha ilyen derék fiam van, mint Borsa. Mert nem Bálint, ugye." Ezt gondolhatta magában. Borsa.
És kinyílt a szeme, mosolyra derült a szája. Lenyelte a falatját, megtörülte ingujjába bajuszos száját, és éppen csak egy kortyintásra megemelte a kupát.
Ivás közben pedig – alig észrevehetően – rákacsintott a fiára.
És a szeme odavágott a Zsuzska felé. Mintha mondaná:
„Csinos kis féhérnép, igaz-e?"
Bálintnak lángvörösre gyúlt az arca. Ráhajolt a tányérjára, hogy ne lássék.
De ahogy később oldalvást, laposan a lányra nézett, összeszorult a szíve.
Kopay Zsuzska – ahogy vállára omlott vörös haja, ahogy félrehajtotta fehér arcocskáját, ahogy levesét szürcsölgetve lehunyta szemét – olyan szomorú volt bizony, akár az ölni vitt húsvéti bárány.
Bálint alig várta, hogy vége legyen az ebédnek. Akkor ismét lemennek majd a kutyákhoz. Vagy felvezeti a falakra. Elbújnak a bástya tövében, és akkor megbeszélhetik, mi is a teendő.
Édesapa segítségét kell kérni. Hogy ne engedjék Zsuzskát a király elébe.
Az lesz a legjobb.
És alighogy ezt elgondolta, biztatóan rámosolygott a kislányra.
Kartal ezt észrevette, és dagadozott a büszkeségtől, hogy micsoda szívtipró az ő legényke fia!
Szótlan volt a házigazda, szótlanok a vendégei is.
Pedig Csuncsi mái elvitte a tálat, és a főzőasszony segítségével behozták a pecsenyét.
Annak a közepén a Vértes erdeiben elejtett őzike combja volt szeletekre vágva és ropogósra sütve. A tál szélén pedig "nyárson pirosra sütött, majorannás tojáspástétommal megtöltött csirkék sorakoztak.
Külön tálban gyömbérmártást hozott Csuncsi, hogy akinek kedve tartja, abba mártogassa a pecsenyéjét.
Mindehhez pedig nagy kosárban foszlós, fehér kenyeret is hozott. Olyan finomat és illatosat, amilyet a budai mesterek sem sütnek.
– Fogyasszák! – kínálta Bankó-Virág, hogy megtörje valamivel ezt az átkozott csendet.
Kopay Gergely rábólintott, hogy köszöni. Balázs vitéz rá se bólintott, hanem a maga oldaláról lábánál fogva tányérjára rántott egy csirkét. Fogyasztottak derekasan. Annyi volt az asztalon az étel, hogy mindenkinek három csirke is jutott volna. Balázs vitéz egymaga ötöt befalt, talán mert azt gondolta, hogy a gyerekek amúgy is kis étkűek.
Közben pedig egyetlen szót sem szólt, talán mert ismerte már a mondást, hogy: magyar ember, ha eszik, nem beszél.
„Ha meg zabái, nem is tud" – tette hozzá gondolatban Bálint, és büszke volt a szüleire, akik jó étvággyal, de mindig csak mértékkel ettek.
Zsuzska fél. Mi meg lakomázunk, mintha életről-halálról lenne szó.
Vizezett bor került a gyerekek elé. Bálintnak az is a fejébe szállt.
Hirtelen azt képzelte, szörnyű emberevő óriás lehet a király. Éppen ahogy a mesében van. Megöleti majd Zsuzskát, megsütteti és megeszi. Ott fekszik majd szegényke egy hatalmas tálon, a király megragadja,, kicsavarja és letépi a karját.
– Mi van veled, fiacskám? – hallotta az aggodalmas hangot. – Csak nem vagy rosszul? Egészen elsápadtál.
Zavartan motyogott valamit, és mosolygott hozzá. Vizet adtak neki, és bármennyire szabadkozott is, kiküldték a szobából, szívjon egy kis levegőt.
A lépcsőnél Csuncsi nevetett rá, és bizalmaskodva megbökte könyökével a vállát.
– Mi baj, Borsa?
– Édesanyám azt mondja, rosszul vagyok.
– Jó dolgod van, hogy ezt is megmondják. Hallod-e, azt én magam szoktam megérezni.
Bálint vállat vont. Ellopott egy szemet a szőlővel, körtével teli gyümölcsöstálról, amit a lány éppen befelé vitt, és bekapta.
– Te Borsa, ugye nyafka kislány ez a Zsuzska?
– Mit értesz hozzá!
– Hát... csak látom.
– Törődj inkább a magad dolgával, öt meg ne bántsd! dörrent rá Bálint nyersen, ahogy sosem szokta. Kiment az udvarra, és nagyokat sóhajtott. Mi tagadás, mégiscsak rosszul érezte magát kissé.

Váratlanul egy kéz nyúlt eléje. Szép formájú, kicsi, de erős kéz. A körme gondosan levágva és tiszta is a sok mosogatástól. A bőre kissé reszelős.
– Mit akarsz?
– Hát...
– Mit hát?
A mozdulat félbeszakadt. Csuncsi tétován vállat vont.
– Azt hittem, kezet akarsz fogni velem.
– Áh!
– Pedig... most nem látja senki. Mondd azt, hogy mit tudom én ... isten veled, és fogjunk kezet, jó? – suttogta a lány.
Bálintban hirtelen felötlött egy gondolat.
– Isten veled – ismételte elmerengő arccal, és elfogadta a feléje nyújtott kezecskét.
Meg-megrázta a fejét, mint az eszelősök, hogy szabaduljon a véres látomásoktól. De bármit tett is, nem tudott szabadulni tőlük, mert nőttön-nőtt benne az aggódás a szép Zsuzska iránt. Valami szörnyű, véres titkot érzett, valami rettentő végzetet, amely mint nagy fekete felhő növekszik most föléjük, mindannyian az árnyékában vannak, de az első villám Zsuzskát fogja agyonsújtani.
És százszor is megindult, hogy visszamenjen az ebédlőbe – és százszor is visszalépett. Pedig akár illik, akár nem, meg kéne törni odabent a felnőttek komor hallgatását. Igen, igen, most belép, és ... megkéri apját, vegye gondjába Kopay Zsuzskát. És megmondja Kopay Gergely úrnak is, bolondság, amit csinál. Hát a király mit fog tenni? Rájuk se néz majd, hanem int a hóhérának: hallod-e, megölted az anyját, öld meg ott a lányát is. És nevet a hóhér, lendül a pallos!
Menjen csak Kopay bácsi is meg Balázs vitéz is, ha akarnak.
Hagyják itt Zsuzskát. Itt maradhat a várban. Jó vár ez, erős vár. Van nagy pincéje is, új alagút ja is. Arról csak kevesen tudnak. Mindenki azt hiszi, a Csókakő alagútja régen beomlott. Igaz is, hanem Sur bácsi és néhány megbízható legény új alagutat vágott a föld mélyében. Nem a présházak, hanem az erdő irányában.
Bálint újból és újból mélyet sóhajtott, hogy eltűnjék torkából a szorongató érzés. Most már két félelem is aggasztotta. Egyik a Kopay Zsuzska sorsa,, másik a következő pillanatoké, amikor majd a felnőttek elé lép, amikor majd mindenki rá figyel, amikor majd nem szabad gyermekes módon sem dadognia, sem hadarnia, hanem értelmesen és okosan kell beszélnie. Nem szabad ám a szavakat sem keresgélnie, nehogy édesanyja közbevágjon, hogy „jaj, ez a gyerek mégis belázasodott", vagy rászóljon, hogy „Bálintka, ne állj olyan görnyedten".
Hogyan is kezdje, hogy ráfigyeljenek? Hogy végig is hallgassák!
Legszívesebben berontott volna, és rájuk kiált:
„Ne hagyjátok megölni Zsuzskát! Ne engedjétek, hogy a király gyilkos katonája megragadja hullámos haját, vaskezével megcsavarja, szép fejét hátrafeszítse. Ó, hogy fog kiabálni, hogy fog majd sikoltozni: Félek, félek! De nem lesz kegyelem, mert egy nagy tőrrel átszúrják a szívét. .. A földön elterül, ömlik a vér a szívéből, de senki sem veszi majd észre, mert azt hiszik, csak vörös haja terült szét körülötte ..."
Megrázkódott. Visszalépett az ajtótól.
Rázta a hideg.
– Hozzak egy pohárka vizet? – hallotta Csuncsi suttogását.
Ám abban a pillanatban olyasmi történt, ami egyszeriben véget vetett minden rossz látomásnak, félbeszakított minden gyermeteg tervezgetést.
Zajosan kinyílt az ebédlőterem ajtaja, és Kopay Gergely lépett ki rajta nagy elszánással. Kézen fogva húzta maga után a leányát. Nyomában Balázs tizedes vonult, és zsíros bajuszát törülgette.
Siettek, mintha a tatár kergetné őket. Fejét csóválva, haragos arccal jött utánuk Kartal. S mögötte sápadtan Bankó Virág.
– Ej hát, Gergely uram, mire jó ez? – kérdezte Kartal fojtott indulattal.
– Köszönjük a vendéglátást! – mordult fel Kopay Gergely.
– Maradjatok legalább egy éjszakát. A gyerek elfáradt. -T Neki most már mindegy ...
– Megsérted az asztalunkat!
– Ettünk! Jólesett! Köszönjük! Isten áldja a házat! Csak úgy dongott a falépcső a talpuk alatt. Bálint rémülten futott volna utánuk, de az apja keményen rászólt:
– Borsa, itt maradj!
Ez lett hát a vendéglátás vége. Amíg ő a rémületeivel viaskodott idekint, odabenn felforrtak a hallgatásba fojtott indulatok. Vajon miről beszéltek, min vesztek így össze? Hiszen ez nagyon nagy sértés. Otthagyni a vendégasztalt! Ez vért kíván. Apja nem fogja tűrni...
– Édesapám ...
– Itt maradsz, ha mondom! – Bálint még sosem látta apját ilyen dühösnek, és még sosem parancsolt rá ilyen nyersen.
Kimentek a nyitott tornácra mind a hárman. Onnan nézték döbbent tekintettel, hogy vendégeik dúlva-fúlva a lovaikat kérik, hogy feldobják rájuk kis cókmókjukat, és percek múlva nyeregből néznek vissza rájuk.
Akkor Kartal felemelte a kezét.
– Állj meg egy szóra, Gergely uram! – dörgött a hangja. – Vésd jól az eszedbe, hogy sem a vendégbarátságot, sem a védelmet meg nem tagadtam tőled! Hanem a király udvarába föl nem megyek, sem a magam jószántából, sem pedig az efféle unszolásra. Ha pedig ezért az orrodat felhúztad, magad lássad kárát.
Kopay Gergely nem válaszolt. Legyintett csak, mintha mondaná: nekem ugyan beszélhetsz! Könny táskás, esett szeméből feneketlen gyűlölet és gyilkos harag sugárzott.
Azzal a lovak megfordultak, és csattogó patákkal megindultak a köves udvaron a vár kapuja felé.
Bálint a vállán érezte apja kezét. Nem mozdulhatott, nem futhatott. Kiáltani sem mert. Búcsút sem intett.
Könnyben úszott a szeme. Nem látott a világból mást, csak Kopay Zsuzska csillogó, vörös haját. Lila ruháját, fehér ingét.
És a szemét.
Könyörgő, égszínkék szemét. Hosszú, fekete pilláit, ahogy ijedten verdesnek. Piros ajkát, ahogy sírósan szétnyílik, de szólni nem tud. Fehér, puha kezét, ahogy rebbenő mozdulattal búcsút int.
Találkozott a tekintetük.
A lányé szinte" sikoltott: „Félek, félek, félek!"
És ő még csak búcsút sem intett.
A három ló átdobogott a fahídon, a szárazárok felett. A bástyatorony hamar eltakarta őket.
Enyhült a szorítás a vállán.
A szülei lassú léptekkel, lehangoltan visszamentek az ebédlőterembe. Nyitva maradt utánuk az ajtó. Látta, hogy apja tölt a borból, felhajtja, majd fejét csóválva visszaül az asztalhoz.
Édesanyja kapkodva szedi a levegőt. Kezét a keblére szorítja, mint aki vissza akarja fogni szíve dorombolásét. Hirtelen mozdulattal kibontja és lekapja fejéről hímzett főkötőjét, és megrázza a fejét. Dús fekete haja kibomlik, a vállára terül.
Bálint tágra nyílt szemmel bámulta az édesanyját. Még sosem látta ennyire gondterheltnek, még soha ilyen szépnek.
– Sajnálom azt a gyereket, szegényt – mondta Bankó Virág.
– Az apja bolond. Eszelős vén bolond. A vesztébe rohan – sóhajtotta Kartal.
– Gondold magad az ő helyébe. Mit meg nem élt az istenadta.
Bálint egyszerre csak azt látta, hogy az ő férfias, mogorva édesapja gyengéden kezébe fogja a felesége kezét, ráhajlik és megcsókolja.
– Adja Isten, hogy gondolni se kelljen ilyesmire. Bálint nem ment vissza az asztalhoz. Elmerengő arcán
felébredt egy kicsi, boldog mosoly, mégis oly messziről nézte a szüleit... olyan nagyon messziről.
Mintha csak álom volna az egész. Mintha ködön át látna mindent.
Lehajtotta a fejét. Végigment a belső folyosón, vissza a kamrájába, ahol ma reggel még kisgyerekként, dúlva-fúlva ébredt. A kamrácska éppen nyugatra nézett, kicsi ablakán besütött a délutáni nap. Igencsak közeledett már a láthatár széléhez, már messzi ködök takarták, nagy vörös golyóbis volt, nem bántotta szemét, ha az ember belenézett. És vörös lett tőle a világ, vöröslött a szoba is, mintha mindent a Zsuzska hajából szőtt finom kendő takarna.
Bálintnak most is a kislány járt az eszében, egész lelkét betöltötte ez a finom, különös jelenség – most azonban hirtelen-váratlan vége szakadt a sok rémisztő látomásnak. Már nem látta Zsuzskát kicsavart karokkal, összevérzett arccal, nem látta a hóhér kezében sem, sem pallos, sem korbács alatt... hanem csak messzi lovagolt lila ruhájában. És visszanézett rá, haja az arcát félig eltakarta, és a kezével intett, mintha hívogatná.
Milyen finom kicsi lába van ... Ahogy a papucskáját kereste, mintha csókra nyújtaná, úgy tartotta.
A bástya eltakarta az utat, ahol befordultak az erdőbe. Az az út egyenesen Zsámbékra vezet. Ismeri, mert jártak ott Szilveszter atyával. De azon túl soha. Vagy csak nem emlékszik. Kisgyerek volt.
Nem határozott el semmit, most nem tépelődött, és elbújni sem kívánt a világtól. Valami nagy-nagy nyugalom szállta meg. A cselekvés nyugalma.
A szobácskája sarkában állt a láda. Odament, felnyitotta a tetejét. Előhalászta belőle elsőnek is őzbőr ingét, aztán egy szűk harisnyaszárt, amit ugyancsak finom őzbőrből varrt az édesanyja. Könnyű inget is talált, és annak megörült, mert ami most rajta van, amúgy is mosásra kerülne.
A falról leakasztotta széles derékszíját. Van ám neki is olyan derékszíja, mint akárhány királyi vitéznek. Késnek, tőrnek tokját rá lehet akasztani. Van neki mindkettőből. Mert hogyha apjával kilovagol, úgy öltözhet fel mindig, mintha nem Bálintka volna.
Van egy nagy nyúzókése, amit még soha nem használt, jóllehet apja egyszer megmutatta, hogyan kell a frissen elejtett vadat gyorsan kifejteni az irhájából.
És van kis tőre, amely lovaghoz méltó, apródhoz méltó, hegyes, karcsú és kemény a pengéje, díszes a markolatja.
Szíve szerint mindkettőt az övére akasztotta volna – aztán bölcs megfontolással mégis a nyúzókésnél maradt. Fegyver is, szerszám is, az a jó.
De nem álmodozott azon, mire is lesz jó.
És elővette a ládából vastag talpú bocskorát is, amit a harisnyaszárra szoktak ráhúzni, ha az erdőt gyalogszerrel járják. Nehéz, kun csizmája neki még nincs, majd ha megnő, akkor kap.
Az ajtó belső oldalán szögön lógott a tarisznyája. Kis tarisznya volt, amolyan játékra való. Édesanyja olyankor tömi meg almával, kenyérrel, hogyha a kócosokkal kószál.  El ne éhül jön a fiacskája.
Bálint leakasztotta a tarisznyát. Asztalán megtalálta a lepényt, ami a reggelijéből maradt. Csuncsi letakarta ugyan egy asztalkendővel, hogy a legyek hozzá ne férjenek, elvinni azonban már nem volt ideje. Talán el is felejtette.
A lepény tehát kendőstül elmerült a tarisznyába? Melléje a kicsi fapohár.
Mi kell még?
(Smegint csak nem álmodozott azon, hogy mire.)
Tűzszerszám kellene. Csakhogy az nagy kincs. Az egész házban ha kettő van belőle. Egy a konyhán, a másik apja szobájában. A tűz itt soha ki nem aluszik, a konyhán mindig ég, onnan viszik tovább az esti mécsesekre.
A nincsen most nem tépelődött sokáig. Az ablakpárkányon tartotta tollat, tintáját, volt egy darab papiros is. Az asztalához ült, hogy levelet írjon.
Aztán csak nézett, nézett maga elé.
Hirtelen fölkelt, és kiment a szobából.
Szülei még mindig az ebédlőteremben voltak.
Az asztalon már mécses égett. De különben minden úgy volt, ahogy a különös vendégek hagyták. Kancsóban a bor. Tálon a sok pecsenye.
Bálint most nem gondolt vele, mit és hogyan fog kérdezni.
Megállt az asztal előtt.
– Édesapám. Zsuzska fél. Nagyon fél. Nekem elárulta. Kartal bólintott. A feleségére pillantott.
– Nem csoda, ha fél – mondta szomorúan. – Édesanyját a szeme láttára ölték meg a király emberei, öt évvel ezelőtt.
 – Miért?
– Mert lánya volt annak a gyilkos Zách Feliciánnak, aki a király életére tört.
– Meg akarták gyilkolni a királyt?
– Meg. Öt is meg a gyermekeit is. Az egész családját ki akarta irtani az az őrült Zách Felicián.
– Megérdemelte volna. Akkor most nem haragudna rád.
– És nem ijesztegetné.. . Zsuzskát! – kiáltotta magából kikelve Bálint. És csak úgy villogott a szeme a haragtól. Kartal lovag komolyan nézett a fiára.
– Nem értheted ezt, Borsa fiam. A gyerekek sosem tudnak igazságot tenni abban, ami apáikkal történt. De hidd el nekem, Felicián megérdemelte a büntetését. Csakhogy a király szörnyű haragja elől a családja sem menekülhetett. Megölték a fiát és mindkét lányát. Az egyik volt Sebe, Kopay Gergely felesége. Azt mondják, a lévai vár konyháján főzött éppen. Mellette a kislánya. Egyszerre csak rárontottak a király poroszlói, és ott helyben leszúrták.
Bankó Virág gyengéden rá tette kezét az ura karjára. Ne beszéljen tovább. Nem gyerek fülének való história ez. Bálint észrevette a mozdulatot. – És? – kérdezte kihívóan.
– Nincs tovább.
– Édesapám, kérdezhetek-e még?
– Hát...
– Ugye rád azért haragudott meg a király, mert... barátja voltál Zách Feliciánnak?!
Elcsuklott a hangja, ahogy ezt kimondta. Pedig nem volt oka a félelemre. Kartal nem haragudott meg a fiára ezért a kérdésért. Derűs nyugalommal ingatta a fejét. Nem szólt.
– Ne félj, Borsa – mondta ekkor Bankó Virág. – A te édesapád sosem volt barátja semmilyen gyilkosnak. Megérzi ő a gonosz embert, nagyon messziről. Hanem mikor a király haragja már az ártatlanokat is sújtotta, odaállt elébe, és ezt mondta: „Gyilkos vagy, király. Hagyd már abba!..."
Bálint egy mozdulatot tett. Oda akart futni az apjához, hogy a nyakába boruljon, és lelkesen kiabáljon: „Igazad volt! Igazad volt, édesapám!"
De nem mozdult.
Egyszerűen és felnőtt nyugalommal kérdezte:
– Ezért nem mehettél hát Kopay Gergely bácsival. Nehogy a király azt higgye, neked volt igazad, mégis bocsánatot kérsz.
– Ügy van, Borsa. Édesapád ezért nem mehet. A becsület, fiam, mindennél fontosabb – mondta komolyan Bankó Virág, és ahogy elgondolkozva fejére igazította ismét a főkötőjét, most ébredt csak rá, hogy Borsának szólította a fiát.
Bálint nagyot sóhajtott.
És sokáig nem tudta levenni szemét az apjáról. Ügy látta, hogy komoly derűvel és valami sejtelmes, beszédes tekintettel nézi őt.
Leszállt az este.
Mégsem lett egészen sötét. Az égen megjelent a hold, és. hideg fényében az árnyéknak is árnyéka támadt.
Ilyen időben zárják be a csókakői vár hatalmas kapuját. Márton bátyó, a kapu őre felel azért, hogy a pántok keményen rászoruljanak. Hogy hajnalig ki ne nyíljék senki szavára, hacsak nem az úr parancsára.
– Bálint úrfi? Hát te hova? Mindjárt zárunk ám!
– Csak ide. A fiúk kisrókát hoztak.
– Hazamentek már régen a kis kócosok.
– Tudom én. De felintettek, mert nem mertek bejönni. Tudod, Márton bátyó ... a vendégek miatt.
– Aha.
– Hát most kiszaladok.
– No csak siess! Addig nem csukok.
Bálint átszaladt a csapóhídon. Téli posztóköpenye volt rajta. Őzbőr ruhája, talpas bocskora. Vállán a tarisznyája, övén a kése, parittyája, de azt a köpeny eltakarta.
NYOLCADIK FEJEZET
Lajoska nagy mulatsága - Hogyan tanítja Lóránd úr a vívást? – Az önfegyelem próbája – Hová ment Lóránd úr? Éjszaka az erdőn -A nyuszi meg a róka – Sóhaj a fák között
Lajoska szétvetett lábbal ült egy nagy fehér kövön, és nagy vidáman leste, hogyan imbolyognak a fáklyafények a fellegvár körül. Hallgatta, hogyan hangzik fel újból és újból a vontatott kiáltozás: „Kis herceg, jöjj elő! Lajoska, merre vagy?"
– Itt vagyok! – kukorékolt egyet. Persze csak akkorát, hogy meg né hallhassák.
Tetszett neki a dolog.
Nem is hitte volna, hogy ekkora ribillió támad a nyoma*bán. No hiszen, ha nem látná azokat a fényeket ott a várhegyen, talán már vissza is ment volna.
Az egészre ugyanis nem készült, az egészet csak egy játékos, mérges ötlet adta.
Reggel ugyanis hiába kóreste Lóránd urat. Pedig előző nap hatalmasat vívtak, éspedig nem akárhogyan. Mert Szavatartó Lóránd úr nem egyszerűen tanítja a vívást nem érne akkor az egy fabatkát sem –, hanem meséli. Minden lecke egy-egy mese. Minden leckének a hőse, aki hol óriásokkal viaskodik, hol a hétfejű sárkánnyal küzd, hol még egy szépséges varkisasszonyért epekedve száz próbát is kiáll, mígnem elnyerheti a rózsaszálat vagy az aranyszegélyű keszkenőt. A híres-nevezetes lovag persze mindig ő, Lajos herceg. Az óriás, a sárkány meg akár a száz próba is Lóránd úr. És meg kell szakadni a nevetéstől, ahogy sárkányként prüszköl, óriásként bőmből, vagy száz próbaként százféle fogását, módját tanítja a fegyver forgatásnak.
És tegnap éppen nagy nap volt. Mert a századik próbára került a sor. Tavasz óta sokféle próbát megtanult. Egyenes karddal meg szablyával viaskodni, falra kúszni, folyóban úszni, kunok módjára nyeregben megfordulni, amit pedig maga Lóránd úr sem tud, aztán lándzsával ökleim, gerelyt elhajítani, nyíllal pontosan találni és így tovább, és így tovább – tavasztól őszig minden napra jutott egy-egy nagyszerű játék.
És amit tegnap megtanultak, azt akármikor újrakezdték, ha úgy tartotta kedvük. Ez is próba volt, lovagi próba – a kitartásé.
Tegnap például akkorát vívtak Lóránd úrral, hogy mindkettőjükről csörgött a verejték. Talpig páncélban voltak ugyanis. Még a rostélyt is leengedték a sisakjukon, úgy csapkodták egymást az életlen, tompa gyakorlókardokkal, hogy csak úgy zengett. Kemény küzdelem volt, mert az effajta vívást már sokszor gyakorolták, és Lóránd úr most semmit sem engedett. Sőt, a szokásosnál szigorúbb volt, mert amikor Lajoska elcsúszott, és a nehéz páncélban elesett, nem engedte feladni a harcot, hanem keményen rászólt:
– Ez nem lovas páncél, ebben fel lehet kelni, lovag úr! Ugorj fel azonnal, mert kiporolom a fenekedet!
És folyt a küzdelem egészen addig, amíg megint Lajos győzött, de most már igazán, megérdemelten.
Akkor Lóránd úr kezet fogott vele, és kijelentette, hogy kiállta a századik próbát, megkaphatja a csodálatos hercegkisasszonytól az aranyszegélyű keszkenőt. Az ám, de nem volt a közelben sem hercegkisasszony, sem pedig keszkenő, ezért azt találták ki, hogy ő átmegy az udvaron, és az a lány, akivel elsőnek összetalálkozik, az lesz a hercegkisasszony. Hát jó, úgy is lett. És ez nagyon izgalmas játék volt, mert a szíve mélyén arra számított, hogy talán a kis cseléddel, a fitos Violkával találkozik össze.
Az ám, csakhogy egy királyfival sem történik mindig az, amit elképzel.
Az udvaron az első leány, akibe belebotlott – Nekcsei Borbála volt!
Na jó. Lenyelte a nevetését, és az udvarhölgy elé állt.
– Szép hercegkisasszony – szólította meg. – Megkapom-e a keszkenődet?
Borbálát elfogta a köhögés meglepetésében, de módfelett tetszett neki a megszólítás, mert azonnal előkapta kissé gyűrött, de egyébként tiszta kendőjét, és átnyújtotta.
– Ah – mindössze ennyit tudott kimondani.
Lóránd úrral percekig nevettek, hasukat fogták féktelen jókedvükben. Nahát, még hogy Borbála! A szép hercegkisasszony. Aztán Lóránd még mindig a nevetés könnyeivel a szemében, megveregette a vállát.
– Hallod-e, kis herceg, kiálltad a százegyedik próbát I
– Az micsoda?
– Az önfegyelemé!
Ilyen jó nap volt tegnap.
Ma pedig Lóránd úr sehol.
Hogyan, hogyan nem, már tegnap este is eltűnt a szeme   elől, de ez megtörténik máskor is.
Ma reggel azonban igazán nem találta. Kereste mindenfelé, de senki sem válaszolt a kérdéseire, ő meg észrevette, hogy a felnőttek tudnak valamit, de nem szólnak. Akkor persze anyjához szaladt, aki elárulta végre, hogy Szavatartó Lóránd úrnak országos dologban pár napra el kellett mennie, és addig majd Czudar Demján fog rá vigyázni, mert ekkora gyereket dajkára már mégse bízhatnak.
– Inkább a dajka! – tört ki belőle az apja mérges természete. – Azt a hülye Demjánt úgyis meggyomrozom!
Ment is, hogy megkeresse, de szerencsére az egyik apródgyerekkel találkozott, aki rásózott a hátára, és a fülébe kiáltotta:
– Hé, Lajos, gyere az őrséghez! Tapolcsányi úr prédikál.
Együtt rohantak az őrség kaszárnyájához, ahol valóban éppen Tapolcsányi úr szónokolt a négy gyászvitéznek. Na, azt Lajoska szívesen hallgatta, mert nagyon szerette az ilyen elkanyarintott beszédeket. El is szorult kissé a szíve, hogy ő bizony sosem fog tudni ilyen cifrán beszélni, és jó dolguk van a költőknek meg a várkapitányoknak, hogy egyetlen szót sok szóval tudnak elmondani.
A fiúval együtt vihogtak egy ideig Tapolcsányi szónoklatán, de az apród később otthagyta, énekórája volt odalenn a toronynál. Lajos tehát egyedül maradt, és megszámolta, hogy a várnagy ezt az egyszerű mondatot, hogy „üssön belétek a villám", legalább húszféleképpen képes elmondani. A legjobban ezek közül ez tetszett neki: „Hogy az a cafrangos, kénköves, mennydörgős fészkes istennyila csapna a macskaszaros feneketekbe!"
Ezen már úgy nevetett, hogy hascsikarást kapott tőle. Nevettében lekuporodott egy nagy gúla hajítókő mögé, ahol aztán menten elállt a nevetése, mert Tapolcsányi dörgő szavaiból megtudta az igazságot.
Lóránd úr – Kartalért ment!
Hohó, hiszen ez nagyszerű! Legszívesebben cigánykereket hányt volna örömében. Hohó, eljön Kartal, itt lesz Kartál, végre megismerheti azt a vitéz lovagot, akiről Lóránd úr olyan sokat mesélt. Hátha Kartal is olyan nagyszerűen vív, mint Lóránd, hej, micsoda nagy tornákat fognak ők hárman csapni!
És már-már kurjongatva visszaszaladt volna a palotába, hogy ő is megköszönje apjának a Kartal visszahívását, amikor egyszeriben elöntötte a méreg.
Ez nem szép. Igazán nem szép, hogy Lóránd úr – nélküle indult útnak. Már mióta terveznek egy jó nagy kirándulást, magányos vadászatot, amelyen csak néhány vitéz kísérné őket. Milyen jó alkalom lett volna. Végigvágtázni a fél országon. Netán hercegi szóval visszahívni – mi több, visszaparancsolni Kartal vitézt az udvarba.
Ehelyett most napokig a Czudar Demján nyálas, nyafogó hangját kell hallgatnia.
Mérgében felugrott és otthagyta Tapolcsányit a káromkodásaival meg a katonáival együtt.
(Ámbár nagy kár volt, hogy megint elöntötte a méreg. Ha csak pár percet vár, végighallgathatta volna a palotatitkárnak és Petőnek épületes párbeszédét.)
Lajoska gyorsan számolt. Anyja szerint csak „egy-két" napról van szó. Mármost abból lement egy. Maradt a kettő. Azazhogy a másik nap. Ez pedig a mai. Nem lehet messze ez a Csókakő vára, hogyha ilyen hamar meg lehet járni oda-vissza az utat.
Dúlva-fúlva, Lóránd úrra is mérgeseket mondva, a magányt kereste. Elkódorgott a kocsiudvarba, ott mindig kevesen jártak, de az sem volt neki elég magányos hely, ezért nekiindult a lépcsős falnak, le a toronyhoz. Na, odáig sem ment egészen, mert onnan pedig énekszó szállt fölfelé, és ha odamegy, Bertalan mester biztosan nyakon csípi, hogy énekeljen.
Leült inkább feleúton a fal tetején a lépcsőre, és térdére könyökölve, fejét az öklére hajtva elgondolkozott.
Merre lehet az a Csókakő?
Hát nézzük csak. Merre mindenfelé >árt ő már? Hűha, nem sok felé, az bizonyos. Ha itt, a Duna partján bal felé, vagyis fölfelé megy az ember, Esztergomba jut. Szép nagy vár az, híres palotával, nagy templommal.
Ha pedig a Duna partján jobb felé indul el az ember, vagyis lefelé, akkor Budára érkezik. Az még nagyobb város, még nagyobb vár. És benne nem is egy templom. Ott a Duna-part nagyon érdekes, mert teméntelen sok bárka, hajó áll kikötve, és óriási a nyüzsgés. Piaca is van, akkora, hogy az ember szeme-szája eláll a csodálkozástól.
Mármost ha azon az úton továbbmegy az ember, akkor Fehérvárra jut. Az is nagy város, nagy templommal. De vajon a Duna partján áll-e vagy sem? Ejnye, de kár, hogy nem figyelte meg!
És Lajoska megpróbálta emlékezetébe idézni, vajon jobbra mentében vagy balra mentében hallotta-e egyszer is említeni Csókakő várát.
Bizony nem.
Márpedig ha Lóránd úr egy nap múlva visszatér (mert gondolataiban a néhány napból előbb egy-két nap, mostanra már csak egy nap,lett), az a Csókakő egészen közel van. Ha pedig közel van, nem lehet máshol, csakis itt, a háta mögött, a hegyek között.
Ha pedig ott van, nem vezethet odáig más út, csakis az, amelyik a várból lefutva, a patakparton elágazik, és az erdőbe fordul.
Erre a felismerésre Lajoska képe menten felderült.
– Érik már a kutyatej, Demján lesz a kutyafej! – nyerítette, és öklével belevágott a levegőbe. Persze, Demjánt képzelte maga elé.
A többi már kész móka volt. No, hát a kapu felé csak nem fog menni. Királyfi létére csak nem hívja ki maga ellen a sorsot. Hát csak nem fog a kapuőrökkel vitatkozni! Még hogy Demján fülön csípje, Violka meg észrevegye?
Elég volt körülnéznie.
A vár falától nem messze terebélyes tölgyfa nőtt. Á fa ágai a fal fölé is kinyúltak, ám egyik sem volt olyan erős, hogy akár egy gyerek súlyát is megbírta volna. Lajoskát azonban ez egy csöppet sem zavarta. Ha ő fejébe vesz valamit . . . kettőig sem számolt, máris kiválasztotta azt az ágat, amelyet a legfrissebbnek ítélt. Még most, ősz jöttével is voltak rajta friss hajtások. Az ilyen ág törik ugyan, de nem roppan, nem szakad azonnal.
Nem szabad a végét megragadni. Hanem kissé beljebb, ahol már vastagodik.
Csakhogy oda bizony – ugrani kell.
Lajos herceg ugrott.
Mi tagadás, még az ebadta apródoknak is leszaladt volna a vér a fejükből, ha ezt az ugrást látják. Meglehet, hogy élete végéig ő maga sem merészelné még egyszer megtenni – ámbár a krónikák sok vakmerőségéről hírt adnak majd az utókornak.
Ügy ugrott, féloldalasán, hogy két kezével kapja el az ágat.
De csak az egyikkel sikerült. Azzal is majdnem elengedte, mert a lendülettől megpördült, és a saját súlya jót csavart a karján. Fel is szisszent á fájdalomtól, ilyenkor azonban nincs sok lehetőség a jajgatásra. Az ág vészesen meghajlott. Lajos ebben a pillanatban a másik kezével is megragadta, hogy beljebb érje, a vastagabb részét. A rázkódástól most már a fa egész koronája rezgett, levelei hulltak megint, az ág így is meghajolt, visszarúgni azonban már nem volt ereje.
Hangos reccsenés.
Az ág törik, az eleven súllyal a föld felé zuhan, de nem szakad el a törzsétől rögtön. A friss szövetek egy pillanatig visszatartják, és ez az a pillanat, amikor Lajoska az ág végére csúszva elereszti azt, és ugrik.
így is magasról.
De legalább a talpára eshet.
És semmi baja sincs.
Percek múlva már vidáman, kaján örömmel ugrál a meredek hegyoldal kövei és bokrai között.
– Lüke Demján! Lüke Demján! – kiabálta, de hát fújt a szél, és senki sem hallotta meg.
Amikor a várbeli harangot félreverték, mégis megállt. Addigra egy kicsit el is fáradt. Nem nagy utat tett meg, mert a várhegy körül sokan jártak. És rejtőzködnie kellett.
A fellegvár melletti hegytetőre mászott fel, ahonnan szép kilátás nyílott. Elbújt egy bokor mögé, onnan leste, hogy mi lesz. Hát az lett, hogy a várból egyszerre csak kirobogott egy sereg ember. A katonák lóháton, a többiek gyalogszerrel és ordítozva, kiáltozva nekiestek a hegyoldalnak.
öt keresték. Kiderült ez a kiáltozásból, a nagy izgalomból – másrészt Lajoska okos gyerek volt, és az ilyesmire azonnal rájött.
„Hát csak keressetek!" – gondolta mérgesen. Jó tréfa lesz, ha majd elcsendesedik az ijedelem, és ő szépen besétál a kapun . .. vagy a lépcsős falnál mászik vissza ... haha, kész csoda lesz! „Mi történt, Demján úr, miért van teli a nadrágod?" – kérdezi majd.
Ezen egy kicsit elnevetgélt. De látta, hogy a katonák lerohannak ,az úton, és az erdőbe is bevetik magukat, éppen arra, amerre ő akart menni Csókakőre, Lóránd űr után.
Hát azt megvárja, amíg visszatérnek. Csókakőig csak nem mennek el.
Hanem mikorra azok visszatértek, már jócskán lefelé ment a nap. Fáklyásán jöttek. Az erdő mélyén már sötét lehet. Fáklyák gyúltak a hegyoldalakon is. A tömeg egyre jobban szétterült. A kiáltozás- egyre elnyújtottabb lett.
Lajoska jót mulatott rajta.
Égészen addig, hogy eszébe nem jutott: apjaura őfelsége, a király szörnyű haragos ember. Ha felmérgesedik, saját felséges kezével fogja elfenekelni a fiát. Mint ahogy már megesett néhányszor.
Hogy erre nem gondolt! Előbb kellett volna visszamennie. Amikor a nép kifutott a várból az ő keresésére. Vagy még előbb.
Hej, haj, sokkal előbb!
És Lajos hercegnek hirtelen elszállt az a csuda jó kedve. Folyton a királyi fenekelés járt az eszében, és ettől erős mehetnékje támadt.
Csakhogy nem vissza. Hanem éppen elfelé.
Odahagyta hát a sziklát, amelyen eddig ült. Óvatosan indult meg, nem akarta, hogy mozgó alakja feltűnjék az utána kutatóknak. A bokrok takarásában maradt; ha kellett, hasra vágódott, úgy kúszott tovább. Össze is koszolta, meg is szaggatta sárga zekéjét, zöld harisnyaszárát. Ámbár – lesz ez még szakadtabb is! Amikor fákra lelt, végre felegyenesedhetett. Akkor meg úgy ugrált egyik fától a másikig, akár egy kis zerge.
így aztán minden baj nélkül eljutott a kis völgyben odáig, ahol az út kétfelé ágazik. Egyik ága a Dunához vezet, a másik a sűrűben vész el. Itt még az is útnak látszott, és Lajoska azt hitte, egyenesen Csókakőre jut rajta.
Abban reménykedett, hogy Lóránd úrral találkozik. Nagyon jó volna, mindjárt enyhülne az otthoni haragvás. És Lajos herceg futva igyekezett az erdei úton. Előre; Felkapna Lóránd úr mögé, a nagy sárga lóra. Csak úgy, ahogy a parasztgyerekek szokták. Még azt is mondhatná odahaza, hogy Lóránd úr eltévedt ebben a sűrű erdőben és ő vezette haza. Az ám, hiszen mondhatja, mert ez az erdő az övé. Azazhogy apjáé. Azazhogy a magyar királyé ... tehát az övé is. Márpedig az ember a saját erdejében sosem tévedhet el.
Lóránd úr más. Akármennyire szereti is, az erdő nem az övé – tehát eltévedhet benne.
Jaj, csak el ne tévedjen! Mert akkor nem találják meg egymást.
Lajoska tehát csöppet sem lassította iramát. Sőt, ha tehette volna, valósággal száguld azon az úton. De nem tehette, mert akkor már végképp leszállt az este, és a fák alatt olyan sötét lett, mintha csak ablaktalan pincébe került volna.
S hiába jött fel a hold, sápadt fénye csak az égen derengett, még nem került olyan magasra, hogy bevilágítsa az út csíkját. Ilyen sötétben nem lehetett szaladni, később csak sietni sem, aztán menni sem – hanem csak tapogatózva lépegetni.
Az út váratlanul véget ért – és az ösvény sűrű fák közé vezetett.
De azt már nem is látta. Hogy merre vezet, inkább a talaj simaságából lehetett érezni, a fák között a bokrok nyiladékai kínálták az irányt.
Ez volt az utolsó pillanat, amikor még visszafordulhatott volna.
Lajos herceg azonban nem lett volna ő maga, ha visszafordul. Most már szentül hitte, hogy Lóránd lovag ezen a keskeny úton eltévedt, neki kell majd visszavezetnie. Ráadásul félt is – de még mindig csak attól félt, amit a háta mögött hagyott, és nem attól, ami rá vár.
Most már csak botladozott. Biztosan lekeveredett az ösvényről is, mert sokszor meg kellett állnia, hogy a sötétben kitapogassa a szabad utat. Egyik bokortól a másikig, egyik fától a másikig, most már szinte, négykézláb haladt.
Aztán egyszerre csak azt vette észre, hogy halálos csendesség van körülötte.
Ijesztő, mély csend.
Megállt.
Hallotta a saját zihálását.
Csönd.
Váratlanul hangos csörtetés, zajos surrogás hallatszott közvetlenül közeléből.
Riadtan felkiáltott.
Azután futni kezdett visszafelé. Vagyis abba az irányba, amiről azt hitte, visszafelé vezet.
Ügyes volt, és még nem is nagyon fáradt. Könnyűszerrel átugrotta a gyökereket, amelyekben a lába megbotlott. Vadul szétcsapta maga előtt az ágakat, mert valami halvány fény most már vezette.
Valósággal kibukott az erdőből egy füves, fátlan tisztásra. Ó, az valami csodálatos érzés volt, ismét fényeket látni, jóllehet azok a sejtelmes éjszaka fényei. A tintakéken ragyogó éjszakai égről ezüstfényeket csillogtatva, egykedvűen mosolygott le a hold. Körülötte a csillagok teméntelen sokasága. Kicsik és nagyok, hol egymás mellett, hol meg ritkásan elszórva, mintha az egyik közelebb volna, a másik meg távolabb, mintha maga a hold sem lapostányér, hanem valami mérhetetlenül hatalmas, gömbölyű labda volna – noha Lajos hercegnek most hirtelen eszébe jutott az udvari asztrológusnak tanítása a csillagos égről, hogy az ég kristályburkokból áll, amelyek halk zenét hallatva mozdulnak egymás fölött, miközben rajtuk a csillagok folyvást változtatják helyzetüket, így adva hírül a földi sorsok változásait.
Mégis olyan a hold, akár egy labda. De hogyha labda volna, bizony leesne ...
Kissé megnyugodva ült le a fűbe, és sokáig nézte a csillagos eget.
Csodálatos volt az éjszaka. Kék fényben ragyogott minden, csak az erdő feketéllett sötéten körös-körül.
Lajoska aggodalmasan fedezte fel, hogy – éhes. Az erdei  csetlés-botlásban alaposan megéhezett. Odahaza ilyenkor még mézes süteményt kap, hadd rágicsálja lefekvésig.
Ámbár az is lehet, hogy már régen aludnia kéne.
Későre jár.
És még nagyobb aggodalommal fedezte fel saját magán, hogy – álmos.
Amerről jött, arra visszamenni most már nem tud. Nem tévedt el persze, csak egyszerűen nem találja az utat. Aztán meg akárhogy nyújtogatja is a nyakát, nagy hegyek veszik körül karéjban, de egyiknek tetején sincs a fellegvár. Az erdőkön túl sem világít egyetlen házban sem a mécses.
Itt jó. A tisztás világos. Nincs hideg sem. Itt megalszik reggelig.
Csakhogy ez is hiú ábránd volt, és akkor Lajos herceg már komolyan megrémült. Mert előbb csak azt látta, nagy szökkenésekkel egy nyúl szalad át a tisztáson, és nyomában lompos farkú róka rohan a magas fűben. A nyúl kiugrott a fűből, egészen magasra felszökkent, ám a ravaszdi mintha csak zsinóron húznák, úgy osont utána. És egyre közelebb. .
A két állat a végzetes hajsza közben észre sem vette az embert. Kétszer is elfutottak mellette. Miért, miért nem, a nyúl kinn maradt a kevesebb biztonságot nyújtó tisztáson. Meglehet, ő is félt a sötét erdőtől. Apró, nevetős nyikkanásokkal száguldott utána a róka.
Egyszer azonban a nyúl egyenesen Lajoska felé futott és az utolsó pillanatban észrevette az előtte magasodó embert. A szempillantásnál rövidebb időre megtorpant futtában, s úgy látszik, a halálfélelem végképp eszét vette, mert a meséből is ismert gyávaságát meghazudtolva, hatalmas szökkenésekkel egyenesen nekiugrott.
– Hej, te! – kiáltotta Lajos herceg őszinte rémülettel, és a jókora test súlyától megtántorodva, öklével egy önkéntelen, villámgyors mozdulattal elcsapta maga elől az állatot. A nyúl nagyot hemperedett, és már rohant volna tovább. Ez a rövid megtorpanás azonban elegendő volt, hogy üldözője végképp megragadja. A róka hörögve rontott elő a magas fűből, és az emberrel – gyerekkel – mit sem törődve, Lajos herceg orra előtt harapta át a nyuszi torkát.
A következő percben már iszkolt is vele, és az eddig oly kedves, meghitt éjszakában felhangzott a nyúl panaszos halálsírása.
Lajos minden ízében reszketve maga is sírt. A látvány és az ijedtség neki is majdnem eszét vette. Megrémült a veszett nyúltól, a vad rókától, és szepegve hátrált az erdő félé.
Ám a következő percben, mintha csak az egyik bokor mozdult volna meg – jókora mackó csörtetett elő a sűrűből, és fejét ingatva, lomha léptekkel vágott át a tisztáson.
Lajoska ekkor már futott. Nem visszafelé – mert az erdőnek az a része közelebb esett a medvéhez. Átrohant, szökkent, akár a nyúl, veszettül futott a szabálytalan kör alakú tisztás legtávolabbi végéhez, és ott újból belevetette magát az erdőbe, amely ezen a részén ritkásabb volt, nem gáncsolták benne alattomos bokrok, gyökerek, hanem sokéves puha avaron lépkedhetett, akárha szőnyegen járna.
így hát sokáig futott, annál is inkább, mert attól tartott, hogy a ritka erdőben a mackó is könnyebben üldözné. A talpasnak azonban kisebb gondja is nagyobb lehetett, hogysem egy királyfit üldözzön. A hosszú téli álom előtt zsírosabb falatokra vágyott.
Lajoska megtorpant, és szívében jeges rémülettel, ám bizonyos halvány reménnyel is, fülelni kezdett.
A koromfekete éjszakában mély sóhajtás hallatszott. Aztán még egy.
– Lóránd bácsi! – sírt fel belőle a rémült kiáltás, és hangosan bőgve egy fának támaszkodott. – Lóránd bácsi, megsebesültél? Mi bajod van?
Azt hitte, hangosan kiabál, pedig csak nyöszörögve törtek fel belőle a szavak.
Mintha kísértet sóhajtana, mely feljött a pokol világából, és most ott lebeg & lombok között. Pedig csak egy vén uhubagoly hangja hallatszott. – Lóránd bácsi... – nyöszörgőit a herceg. Tántorogva, reszketve vágott át egy fenyvesen, és maga  sem vette észre, mikor jutott lombos fák és bokrok világába ismét. Már nem törődött vele, hogy feje fölött telihold ragyog, hogy a fák között nagy területeket bevilágít a fénye. Ment, mint aki se lát, se hall, ment, már félig elalélva és félig aludva is. Fiatal szervezete az álomba menekült a félelmek elől, egészséges ösztöne pedig úgy vezette, ahogy az erdő állatait vezeti ösztönük.
Nagy köveken bicsaklott a lába, megcsúszott, és csobogó vízbe térdelt.
Kilábolt onnan is, kapaszkodott, fordult, lihegett és tovább törtetett.
Tüske sebezte arcát, s ruháját tépte.
Akkor keze hideg sziklába ütközött. Verítékes homlokát nekiszorította a kőnek, és már régen nem volt magánál, amikor lecsúszott az avarra, elterült a földön, álomtalan mély álomba zuhanva.
KILENCEDIK FEJEZET t
Kopay Gergely háborgásai – Visegrádig meg sem állunk Milyen is volt a csókakői vár? – Egy apai pofon és előzményei – Vajon mit akarhatott Demján? – Menj vissza te, ha mersz! 
Kopay Gergely nem húzta fel az orrát, nem játszotta a sértődöttet.
Igazán dühös volt. Olyan dühös, hogy majd megütötte a guta.
Nem cifrázta a mondanivalóját. Rövid szavakkal, ocsmányul káromkodott.
Ebből a megtört, nagy szakállú, könnyes szemű emberből, ebből a korai aggastyánból csak úgy szikrázott a feneketlen gyűlölet. Elátkozta Kartalt, pokolba kívánta a királyt, Demjánt; Balázst meg szidta, mint a bokrot.
– Hogy a pestis vinne el! Ha még egyszer a pofám elé nyomod a koszos mancsodat, ha még egyszer lebátyámozol, te ebellette kurafi, hát megnézheted magad!
– Hallod-e, Gergely uram, ne tekints te engem kapcarongynak! Már csak kikérem magamnak az effajta hangot! Nemesember gyereke vagyok, ha nem tudnád! És a király vitéze!
– Csak azt tudnám, miről pofáztál neki, hogy így megmakacsolta magát!
– Kicsoda?
– Kicsoda? Kicsoda? Te isten barma. Hát Kartal! Vagy nem tőle jövünk?
– Az ám, tőle – nézett maga elé dülledt szemével Balázs. Nehezen zötykölődött a lován. Teli hassal mégsem egészséges a lovaglás.
Kopay pedig fejébe vette, hogy Balázs rontotta el a dolgot. Szidta, faggatta, hogy és mint volt, mielőtt ők megérkeztek volna. Kivel beszélt, mit mondott, mit kérdezték, és mit felelt. Szó szerint akart, tudni mindent, és persze mindenben talált kifogást. Balázs végül megunta.
– Hallod-e, Gergely uram, elég legyen. Utoljára mondom, nem szóltam én se többet, se kevesebbet, mint amit Demján a számba rágott! Nahát!
Mire Kopay Gergely markolászva kezdte vakargatni a szakállát.
– Fene essék a marhájába!
Ahogy a Zsámbékra vezető útra tértek,, hirtelen ügetésre nógatta a lovát. Aztán meg vágtába kapta, messzire előrefutott – sietett volna. De hamar rájött, hogy sem a lánya, sem pedig Balázs nem tudja követni. Kénytelen-kelletlen bevárta hát őket.
Mintha kissé lehiggadt volna. Lehajtotta a fejét, és bosszankodva morgott.
– Én is megérem a pénzemet – szidta most már önmagát. – Minek is megyek a Demján esze után? Minek?
Zsuzska mindeddig hallgatott. Unott és szomorú arcot vágott, és a tekintete ilyen maradt akkor is, amikor rövid időre vágtába csaptak. Látszott, kecsesen és biztosan ül- a női nyeregben – ahogy egy leendő udvarhölgyhöz illik. Csak amikor apja káromkodását hallgatta, akkor biggyesztette gúnyosan a száját. És az orrocskáját húzta fel kényesen, valahányszor Balázs vitézre esett a pillantása.
– És most mi lesz? – kérdezte hirtelen.
– Mi lenne, kisasszonyka? – nevetett Balázs. – Hiába jöttünk, és megyünk vissza.
– Nem téged kérdeztelek, hanem apámuramat. Kopay sem tudott mást mondani, mint Balázs, mire
Zsuzska hirtelen visszafogta a lovát.
– Akkor hát nem viszel a király udvarába? – kérdezte szokatlanul keményen. – Azt ígérted, hogy udvarhölgy leszek!
– Az leszel, csillagom, az leszel, ha Isten is úgy akarja.
– Eddig te akartad!
– Én is akarom.
Lovagoltak tovább. Balázs kissé hátramaradt, megsértődött a gyerek szavain. Pedig helyes kislány máskülönben gondolta atyáskodó elnézéssel. Úgy látszik, az öreg elkapatta kissé. Az sem csoda, hiszen a gyerek anya nélkül, félig árván nőtt fel.
Gyerekszó miatt csak nem fog haragudni, hátha valami főúr felesége lesz egyszer ez a kislány. Máris olyan szép, hogy akár egy király szemet vethetne rá.
– Azt ígérted, hogy én leszek a királyné első udvarhölgye.
– Az leszel, csillagom. De előbb be kell jutnod az udvarba.
– Miért nem oda megyünk egyenesen? Megint üldögélhetek Csákvárban, mint eddig tettem. Én még egyszer nem fogok hajnalok hajnalán lóra kapni, hogy átfussak a szomszédba. Én nem fogok még egy/szer összevissza hazudozni arról, micsoda nagy utakat tettünk meg az éjszaka.
– Csillapodj, kicsikém – nyugtatta az apja. – Nem megyünk vissza Csákvárba. Dehogyis megyünk. Most már Visegrádig meg sem állunk.
– Csakhogy kinyögted!
Pimasz szó volt ez. Szülővel gyermek így mégsem beszélhet. Balázs felkapta a szemöldökét, de hallgatott. Nem az ő gyereke. Kopay Gergelyt pedig jobban lefoglalta a maga töprengése, semhogy ezzel törődött volna.
– Fázom – mondta később Zsuzska. Pedig olyan meleg volt az alkonyat, mintha csak nyár közepe volna.
Megálltak tehát, előhúzták a vezeték lóra kötött málhából a kislány köpenyét. Ezzel elbajlódtak egy ideig. Előkerültek a kulacsok is. Meghúzták. A sok pecsenye után kívánták a bort. Zsuzska is.
A bor megoldotta a két férfi nyelvét. Szakértő módjára megbeszélték, mit láttak Csókakő várában. No, azt meg kell adni, Kartal jól tartja a várát, tisztaság, rend, erő látszik mindenfelé. Szárazárkot szükségtelen volt vágatni, sziklavárhoz nem is szokásos. Más az alföldön, ott széles vizesárokkal veszik körül az erődítményeket, a folyó vagy a mocsár vizét vezetik bele... És jó volt a húsleves is, az igen. A majorannás csirkét azonban a szegény Sebe asszony annak idején másképpen csinálta. Jobban. Ezt Balázs is tanúsíthatta, mert hiszen Kopay úr katonája volt Léván.
Ebben maradtak, és már-már úgy tűnt, megbékélve fognak végigkocogni az éjszakán, ahogyan az egy ügyben járó, beborozott zsiványokhoz illik. Észre sem vették, már csak lépésben haladtak, nem hajtották a lovakat. Nem olyan sürgős. Nem lopják el Visegrádot két nap múlva sem.
– Melegen! van – mondta akkor Zsuzska, pedig ahogy a hold feljött, kezdett meghűvösödni a levegő.
Hát jó, megint megálltak. A kislány levette a köpenyét, és a nyeregkápára csapta. Ők pedig megint ittak. Apja kínálta a lányát is, de az már félrerántotta fejét.
– Nem kell.
– Álmos vagy, kicsikém?
– Nem.
– Mi bajod van?
– Nekem aztán semmi.
Ügy mondta ezt, mint akit nagyon is bánt valami. A két felnőtt azonban oda se figyelt.
Később Zsuzska hátramaradt. Amikor felfigyeltek rá,, a lova üres nyereggel álldogált az út szélén a holdvilágban.
– Gyerek még. Sokat ivott az ebédnél – heherészett Balázs.
Zsuzska azonban nem jelentkezett. Amikor visszamentek érte, a fűben ült, és egy virágszálat rágcsált.
– Az istenfáját, beléd meg mi ütött? – fortyant föl Kopay Gergely.
– Nem megyek Visegrádra – mondta a kislány.
– Azt én mondom meg, hallod-e?!
– Úgysem lesz belőlem udvarhölgy. Hagyod, hogy mindenről lebeszéljenek. Azt ígérted, várjalak meg Csákvárban, hogy hozod a királyfit. Aztán majd addig nem engedjük haza, amíg belőlem udvarhölgy nem lesz ... Igen. Ehelyett föl-alá lovagolunk, és sehol semmi.
– Sehol semmi. Kapsz két pofont, az lesz a valami.
– Nem megyek, na! Csókakőre sem kellett volna mennünk.
Kopay Gergelyben a bor megint feltüzelte az indulatot. Kiabált:
– Nem kellett volna, de mentünk! Semmi közöd hozzál A fene se tudja, miért kellett Kartalért mennünk! De ha nem jött, nem jött. Ahhoz sincs semmi közöd! Gyerek vagy, lány vagy, szavad sem lehet. És úgy csinálsz mindent, úgy beszélsz odafönt is, ahogy megtanítottalak! Megértetted?!
Zsuzska megrántotta a vállát. Hallgatott.
Hagyta, hadd dúljon-fúljon az apja, akinek sokszavú volt a mérge, és egyre jobban belelovalta magát. De azért ő sem volt éppen nyugodt kedvében, mert egyszer csak kibukott belőle:
– Előbb lesz a Kartal úr fiából érsek, mint belőlem udvarhölgy.
Erre aztán valóban kapott két pofont, de hozzá lehetett szokva, mert csak nem is sírt. Mártírszótlansággal ült fel ismét a lóra, és a kis csapat továbbindult az álmélkodástól szólni sem tudó Balázzsal együtt.
Jó sokáig mentek, a végén mégiscsak tábort ütöttek éjszakára. A lovakat is pihentetni kellett, ők maguk is eltörődtek. Leszerszámozták hát az állatokat, nyergekből, takarókból pompás fekhelyet sikerítettek. Kopay Gergely rámordult a lányára, hogy feküdjön és aludjon, szavát se. hallja.
ők ketten pedig előszedték a tarisznyáik kincseit. Szalonnát, kenyeret és hagymát, és persze bort. Tüzet nem raktak. Minek? Nagy nyugalommal falatozni kezdtek, mintha minden a legjobb rendjén menne.
Sem a holdfény, sem a csillagos ég nem nagyon érdekelte őket.
– Csak az nem fér a fejembe, mit akart Demján úr mondta Balázs.
– Hát az nekem se – harapott a hagymába Kopay.
– Mert meg lehetett volna Kartal nélkül is csinálni a dolgot.
– Ahogy én terveztem.
Most Balázs hallgatott. Nem tudta, hogyan is tervezte el Kopay a hercegrablást.
– A lépcsős falon akartam én bemenni. Egészen egyedül. Horgonyos kötelet feldobni rá és bemászni. Aki aztán ott megy be a belső várba, azt már senki sem nézi. Az őrség kész majomparádé.
– Az azért mégsem! – hörrent fel Balázs vitéz, mert maga is az őrséghez tartozott. El is határozta magában, hogy ha Isten kivezeti ebből a zavaros ügyből, utánanéz a lépcsős fal dolgának.
– Na, aztán belebotlottam Demjánba, aki szegről-végről rokonom is volna. Mondom neki, mit akarok, és tudna-e segítem, hát aztán az ő ötlete volt, hogy csaljuk ki a várból Lajos herceget. Ez okos ötlet, mondom, és ráhagytam.
– Demján úr nagyon okos ember. Néha csak elnézem, milyen okos.
Ezen aztán sokáig eltöprengtek. Mert van úgy az ember, hogy ha a más dicséretét hallja, kissé magába száll. Hol azért, mert az irigység emészti, hol azért, mert az okát kutatja, hol meg azért, hogy a maga erényeit is számba vegye.
– Mit akarhatott Kartal úrral?
– Ha együtt megyünk a király elé, neki talán nagyobb szava lett volna.
– Akkor meg minek elrabolni a király úrfit?
– Ez is igaz.
Már elfogyott a szalonna, elfogyott a kenyér is. Az egyikük kulacsa végképpen kiürült, és még mindig nem tudták megfejteni a Demján titkát. Elrabolni a kis herceget és gyorsan odacsalogatni a vár alá vagy éppen a várba Kartalt, a király sértődött lovagját. Mire jó az?
– Mert ha Kartal hozza a fiát is, én meg a lányomat, és azt mondjuk, vagy az udvarodba fogadod őket, vagy temetheted a fiadat... ugye, annak mégiscsak nagyobb súlya volna.
– Annak már igen. Mert ha egyedül te járulsz elébe... hát könnyen lehet, hogy mérgében ... ugye .., és akkor aztán süthetjük a tudományunkat.
Mellettük egyszerre csak megmozdult a nagy takaróhalmaz, és kidugta mélyéből a fejét Kopay Zsuzska.
– Hagyjatok már aludni – mondta sírósan elhúzva a szavakat. – Folyton csak azt hallom, hogy a Demján meg a Kartal, hogy így segít meg úgy segít, meg hogy a királyfit el kéne rabolni...
– Fogd be a szád és aludj! – mordult rá az apja.
– Mintha bizony csak a királyfit lehetne elrabolni nyöszörögte kényesen a kislány, és a fejére húzta a takarót.
A két férfi hallgatott. Kopay dühösen törülgette a kését, Balázs pedig a kulacsát kotyogtatta volna.
Egyszerre csak egymásra néztek, és azt mondta Kopay:
– Hallod-e, Balázs?
– Értem, uram.
– Ez a lány mondott valamit.
– Hallottam, uram.
– Hát akkor lódulj máris. Szaladj vissza ... Rövid hallgatás.
– Azt már nem, uram. Menj vissza te, ha mersz. Mert én Csókakőre soha.
– Marha! Nem kell bemenned. Az effajta gyerek napközben is kószál. Megbújsz valahol reggelig, aztán elkapod ...
– Majd te, uram. Már így is sokat kockáztatok.
– Adok még ...
– Ne adj semmit. Menj vissza, addig vigyázok a lányodra.
Ezen megint összevesztek volna, mert már szó szót követett, és Kopay Gergelyben ismét felfortyant a méreg, hogy a mindenségit az ilyen koszból kivakarózott embernek, bezzeg ha még mindig Léva várában volnának, ötvenet sózatna rá, de biz isten, így is megtanítja móresre, ha nem teszi, amit mondanak neki.
Balázs tizedes megint csak nem hagyta magát, ámbár bizonyos tisztelettel, mert ki tudja, hogyan fordulnak a sors kerekei.
Ám egyszer csak arra lettek figyelmesek, hogy Zsuzska megint felült a takarók között.
– Hagyjátok már abba. Nem kell visszamenni – mondta mély megvetéssel, és elnyomott egy nyüszítő ásítást. Előbb jár az eszem, mint a tiétek...
TIZEDIK FEJEZET
Éjszaka az erdőn – Elhaló kutyaugatás – Az igazi életveszély – Hé, legényke ... – Az ökrös szekerek – Egy ijesztő útitárs – Régi emlékek – Félünk, félünk? ... – Ezt a fiúcskát nem ismerem
Bálint futott.
Ügy futott, ahogy csak a lába bírta. Ezt az utat nagyon jól ismerte, legalábbis egy darabig. A nagy fenyőig akár behunyt szemmel is végigmegy rajta, a pajtásokkal ugyanis csak addig kószálhattak el. Jó messze van az, beszélgetve, játszadozva, madártojásért kutakodva ha mentek, fél nap is eltelt, mire meglátták. Olyankor aztán mindig észbe kaptak, és rohantak haza ebédelni.
Hát most odafelé teszi meg az utat futtában. És mert mindig nagyszerűen futott, hát nem telik sok időbe, a fenyőn is túl jár majd.
Az a fontos, hogy minél előbb messze kerüljön a vártól. Olyan messzire, ahol már nem kutatják.
Szedte a lábát, lihegett, hangosan zihált, de nem lassított. A téli posztóköpeny bizony csak terhére volt, de a világért el nem hajította volna.
Minden, amit hozott – szükséges. Talán még keveset is hozott magával.
Mert egy bot igencsak elkéne még. Egy szöges végű bot. Jó hosszú, amivel kapaszkodni is lehet, vívni is lehet és döfölődni, ha kell. Ilyenkor ősszel a szarvasok meg az őzek párt keresnek, megvadulnak, eszüket vesztik szinte, és olykor az embert is megtámadják. Tavaly egy falubeli öregembert rőzseszedés közben felöklelt a szarvasbika. Bele is halt szegény.
Másrészt jó, hogy nem hozott botot, mert csak akadályozná a futásban.
Csendes volt az este – és az ő bocskora oly zajos. Ahogy a vártól egyre távolabb kerülve, az út bekanyarodott a hatalmas fenyőfák közé, Bálint riadtan vette észre, hogy lába erősen csattog az út porában. A lihegés is úgy hangzik, mint mikor hordóba dugja a fejét az ember, úgy kiabál.
Mégsem lassított. Messzire kell jutnia, mert a szökését bármely pillanatban felfedezhetik. Márton bátyó vár egy ideig, hanem aztán elunja, és jelenti a dolgot az urának. Édesapa akkor a fejét fogja csóválni, és talán legyint, hogy no, még egy órácskát figyeld az utat, Márton, s ha akkor sem jön, zárd be a kaput, hadd ijedjen meg a kisöreg.
Édesanya azonban nem nyugszik. Szalajtja az udvarost vagy az egyik őrálló katonát a faluba. Annak nem nagy út, lóháton még kevesebb. Tüstént kiderül, hogy nincs a kócosoknál.
Megfújják aztán a riadósípokat. Messzire hangzó, éles a hangjuk, áthallatszik az erdőn is. 
Hát jó, amíg azokat nem hallja, nincs baj.
Mégis futott. A nagy fenyőig futnia kell.
És ahogy futott, nem nézett se jobbra, se balra, hanem csak a lába elé. Az út szalagját jól bevilágította a hold fénye, kétoldalt fenyők: mintha nagy fekete fal kísérné. Az erdő.
Az erdőből olykor vad surrogást, csörtetést hallott. Nem ijedt meg. Tudta, álmos madarak riadnak fel a léptei zajára, egy-egy meglapuló kisvad ugrik tova ijedten. Ha az úton megy, nagyvadtól nem kell tartania. Az országútján ember szagát érzi, és messzire elkerüli.
Legfeljebb, ha átoson rajta.
Mint ott elöl az a kis fekete gomolyag. No hiszen, az nem nagyvad, és nem is nagyon oson, hanem inkább sétál. Most megáll, mozdulni sem tud, szegényke a nagy csattogástól úgy megijedt.
Bálint futtában átugrotta a kicsi sündisznót.
Na végre!
Ott a hatalmas fenyő. A gyermeki kalandozások utolsó állomása.
A közelben nincs is hozzá hasonlítható hatalmas fa. Az ember nyaka belefájdul, ahogy a csúcsára tekint. A többiektől távol, méltóságteljesen, nagy nyugalommal őrködik az út mellett. Ágai már jócskán felkopaszodtak, felmászni sem lehet rá, olyan csupasz fele magasságig. Onnan aztán büszkén nyúlnak az ég felé, mintha csak pap volna, aki áldást oszt.
Szilveszter atya is így emeli fel karját, valahányszor azt mondja a mise végén: ite missa est.
A nagy fa hallgatagon és feketén állt. Fekete volt a törzse és feketék az ágai. Csak fenn a magas lombtetőn fehérlett a hold fényétől, mintha liszttel volna meghintve.
Egy nagy fekete madár rebbent ki az ágai közül, és lassú szárnyalással eltűnt az éjszakában.
Bálint nem lassított, teljes erővel futott, amíg csak a fáig nem ért. Hiszen úgy határozta el. Akkor aztán lihegve, agyonhajszoltan megpihent, le is guggolt, két karját előrenyújtotta, így szokott megpihenni máskor is.
Attól kezdve nyugodtan és megfontoltan lépkedett tovább. Futnia most már nem kell. Üldözői a nagy fán túl aligha kergetik, hiszen másfelé is keresgélni kell. Legfőképpen az erdő mélyén. Mert bizonyára azt gyanítják majd, hogy az erdőbe vette be magát.
Nyújtózott, egyenletes lépésekkel haladt. Tudta, Kopay Zsuzskáék lovait úgysem érheti utol, legfeljebb beéri őket, hogyha valahol sokáig elidőznek.
Hanem mire Visegrádon a palotába bebocsátást kapnak – addigra ő is ott lesz; nagyot fog nézni Zsuzska, hogy nem kell többé félnie.
Az a fontos, hogy most már ne siessen, ne is lassítson, hanem úgy lépkedjen, ahogy a lélegzése diktálja. Ezt Sur bácsitól hallotta, aki valamikor gyalogíjász volt a kalocsai érsek úr seregében. „Aki gyalog, jár, ne türelmetlenkedjék. Előbb-utóbb úgyis elfogy az út alatta.
Hát megpróbált így menni. Hozzá felvetette a fejét, mert eszébe jutott édesanya intelme is: ne görnyedjen meg olyan csúnyán. No, nem is butaság.
Ment hát szépen és nagy nyugalommal. Minden félelem nélkül, noha az járt az eszében, hogy ő még soha életében éjszaka ki nem tette a lábát a házból. Sem egyedül, sem mással. Mert a .mécsoltás törvény a gyereknek: ágyba, ágyba, minél hamarabb! Pisilni, imádkozni és aludni.
Legfeljebb ha kis szobácskája ablakából nézhette az éjszakát. Néhány csillagot odafenn és a magasban a felhőket, amelyek sokszor még akkor is halványan vöröslőitek, ha már rég lement a nap.
Most meg fölötte a csillagok világa. Gyönyörű világ. Mintha csak egy óriási, hatalmas kristálykupola alatt sétálna az ember. És oly közelinek látszik az ég. Csak a kezedet kéne kinyújtanod, a holdat is leakaszthatnád.
Bálint nevetve kinyújtotta a kezét. A hold felé kapkodott.
Boldog volt.
Előbb a futástól alaposan kimelegedett. Szétnyitotta a köpenyét, így is hozzáfér a késéhez, ha arra kerülne a sor.
Na, a késről aztán nehezebb gondolatok is eszébe jutottak. Hogy mi minden veszedelem várhat rá itt éjszaka. Zsiványok, vadállatok is megtámadhatják.
Kitől kell jobban félnie? Embertől-e vagy az állatoktól?
Erre bizony nem tanította meg senki. Ilyen bölcsességet nem mondott senki.
Zsuzska az emberektől fél. És félhet is szegény. Minden oka megvan rá.
Ó, milyen szörnyű is lehetett, amikor édesanyjára rárontottak a király emberei! Kicsi gyerek volt még akkor Zsuzska. Talán ott állt a tűzhely közelében, egy kis asztalkán talán maga is főzőcskézett, ahogy a pici leánykák szokták utánozni anyjukat. És talán hallotta is az őrszemek kiáltásait meg a cselédek hangját, hogy: „Asszonyom, itt vannak a király emberei!" „Jöjjenek csak!! – nevetett Sebe asszony, akinek biztosan ugyanolyan gyönyörű vörös haja volt és olyan fehér bőre is, mint a leánykájának. És jöttek ... dongott a föld a talpuk alatt. Berontottak a konyhába, felemelték hosszú kardjukat.. . sikoltás, ordítás ...
Bálint riadtan nézett körül. Attól tartott, az erdő sötétjéből királyi poroszlók rontanak majd elő, és hangos ordítással rávetik magukat.
Előhúzta a kését. Ügy tartotta, ahogy döfésre kész kardot tart az ember.
A nagy fenyőfát már messze maga mögött hagyta. Nem is látszott, pedig az út nem kanyargóit.
A nagy-nagy éjszakai csendességben valami messzi tanyáról elhaló kutyaugatást sodort feléje a szél.
A rémülettől dermedten megállt.
„A kutyák" – ordított benne egy hang.
A kutyákról egészen megfeledkezett!
Hát nem kell más, mint hogy kinyissák a kutyák palánkját. Hogy hosszú pórázra vegyenek csak néhányat. Hogy azt mondják nekik: „Keress! Hol a gazdi?!"
És azok, mintha zsinóron húznák őket, csaholva és vágtatva erednek utána.
Némelyik úgy fut, hogy a ló sem tudja követni.
Bálint dermedten állt.
Vége! Mindennek vége! Akár fordulhat is vissza. S mintha már hallaná is a kutyasereg vidám csaholását.
Itt fognak majd ugatni, ugrándozni körülötte, vadul és bolondosán, ahogy máskor is szokták. Azt hiszik majd, ez is valami játék. Megkeresni a gazdit.
Riadtan járt körbe a tekintete. Erre még csak egy kis patak sem folyik, hogy abban lábolva megtévessze a kutyákat. A víz elmosná a szimatot. De hát víz nincs. Mit tegyen?  Fülelt.
Valahol kutyák ugatnak.
De csak felelgetnek egymásnak.
Egy hirtelen gondolattal beugrott jobbra, az erdő sötétjébe.
Ez a sötétség csak pár pillanatig tartott. A szeme hamar megszokta a mélyebb homályt. Óvatosan haladhatott tovább. Errefelé sok bokor nőtt, és ő a legsűrűbb helyeket kereste.
Ahol a legsűrűbbek a bokrok. Ahol a legsűrűbbek a fák. Ahol lóháton nem tudnak a nyomába szegődni.
Ám jöjjenek akkor a kutyák.
Mire az emberek a lóról leszállnak, a nyomába szegődnek – addig ő már vissza is zavarja őket.
Az irányra nagyon figyelt. Erdőben nappal is könnyen eltéved az ember. A fák között kanyarogva, a bokrokat kerülgetve órákig mehet anélkül, hogy egy tapodtat is előrehaladt volna.
Bálint attól rettegett, el ne tévedjen úgy, hogy egy nagy vargabetű után végül is odahaza kössön ki.
De hát ez a fajta rettegés csak a figyelem feszültsége volt, és nem a páni félelemé. Ó, nemhiába képzelte el százszor is, gondolatban nemhiába élte át ezerszer is, hogyan és mit fog cselekedni, ha egyszer magára marad, és száz veszéllyel kell megbirkóznia. Nos, elképzelni persze más, és átélni is más. Mert gondolatban az ember szinte átrepül azon a galagonyabokron, amelynek tüskéin itt valósággal fennakad. Azt a bokrot bizony meg kell kerülni, méghozzá olyan gondosan, hogy ahány lépést eltértünk az elképzelt egyenes vonaltól, annyit vissza is lépkedjünk.
Bálint legalábbis így képzelte él az egyenes út megtartását az erdő mély homályában és az éjszaka különös világában, amikor egyszerre tűnnek közelinek és távolinak a tárgyak, és a távolságokat mintha szellemvilági mértékkel mérnék.
Megcsúszott a lába, az avarra huppant. Ha meg nem kapaszkodik hirtelen egy gyökérben, talán a mélybe zuhan. Ámbár nem látta, milyen mélység tátong előtte.
Verem? – nyilallt át agyán az őszinte ijedtség.
Az erdőjárók sok vermet ásnak. Kicsit is, nagyot is, attól függően, milyen a vad, amilyennek szánják. Ha egy ilyen verembe ember esik bele, bizony halálát is lelheti.
Ültében felfelé tekintett. A hóid majdnem a feje felett világított. Fénye ráesett az erdei lombokra, amelyek eleven sátrat vontak a horpadás fölé.
A fák ...
Egyiknek az ága a szakadék túlsó partjáról átnyúlik ide.
A hatalmas, derékvastagságú ág valósággal híd. Ezen a részen új lombokat hajtott.
Itt a lehetőség, hogy a kutyák elől megmeneküljön. Ha ezen az ágon át tudna lépkedni...
Talán tudna. De nem mer. Nem is látja jól. Megcsúszik majd és lezuhan.
Ott toporgott a szakadék előtt, rá-rátette lábát a vastag ágra, de valahányszor érezte ruganyos lengését, leugrott róla.
Aztán fülelt, nem hallja-e az üldöző kutyák csaholását.
Még csendes volt az éjszaka.
Akkor vigyázva hasra feküdt az ágon. Előrecsúszott rajta, oly óvatosan, ahogyan csak tehette, nehogy lengésbe jöjjön. Köpenye ráborult, akadályozta is. És érezte, hogy ruhája szakad, horzsolódik a fa kérgén. Hasát nyomta a széles öv. Ki tudja, a kése talán már ki is esett a tokjából. Talán a parittyája is odavan. A tarisznyája előrecsúszott, és minden mozdulatnál vészesen leng alatta.
Nehéz út volt. Homlokáról csörgött a verejték. Az ág közepén járhatott, amikor rátört egy ideges nevetés. Micsoda szamárságot is csinál. Hiszen ha két kezén függve, lábát a mélybe lógatva haladt volna át. Az bizony sokkal könnyebben sikerül.
Csakhogy ki tudja, miféle állat leselkedik a mélyben, hogy a lábát elkapja, így is meglehet, a következő percben éles fogak csattannak majd a tarisznyáján.
Mire átjutott a szakadékon, minden ízében remegett. Hosszú percekig pihenj, és kapkodva szedte a levegőt.
Aztán mélyet sóhajtott. Megállapította, hogy nem vesztett el semmit, hogy pihenten útra készülhet, hogy a kutyákat végképp lerázta magáról. Már csak az irányt kell megállapítania, és aztán gyors léptekkel megindulhat az erdő fái között...
Alig fertályóra múltával ismét az országúton járt.
Túl volt egy veszélyen – maga sem tudta, mekkorán. Mert az a horpadás valóban egy fenevad fészke volt\ Miközben ő az ágon húzódzkodott, egy jókora medve ült alatta. Ki tudja, miért nem horkant föl, ki tudja, miért nem kapott feléje? Az állatok néha kiismerhetetlenek.
A szakadék egyébként sem volt szakadék. Csak a sötétben látszott annak. Ha medve nem volna – a kutyák egyszerűen átfutnának rajta.
De hát kutyák nincsenek. Se közel, se távol.
Hajnalban aludt egy keveset. Az út szélén egy fa tövében telepedett le, ahogy már sokszor látta. Sokan alusznak így meleg időben. Ahol az éjszaka vagy az álom utoléri őket. Katonák sátrat sem vernek, ahogy vannak, talpig vasban töltik az éjszakát, akkor is, ha hó esik, vagy eső zuhog.
Ahogy fölébredt, elővette tarisznyájából a kis lepénykét, és jóízűen elrágcsálta. Inni is kéne, de víz a közelben sincs. Ha nincs, az sem baj.
Körülnézett a fákon, hátha fészekre lel. Az ilyesmiben minden gyerek nagy mester. Csakhogy ősszel már nincs tojás a fészkekben.
Ment tovább a ragyogó napsütésben. Emberekkel is találkozott. Olyankor megpróbált közönyös és magabiztos arcot vágni. Az öregeknek messziről köszönt.
Amerre csak ment, mindenfelé dús erdők, pompás gyümölcsösök, jókora szőlők között vehetett az útja. Ahogy az erdőt el-elhagyogatta, és közeledett valami faluhoz, úgy ment el a gondja is. Éhét, szomját a szőlő meg a gyümölcs olthatta, és amennyit egy ember a maga szájába töm, azért soha nem szólnak a gazdák.
Voltak szőlők, ahol most szüreteltek. Énekszó verte fel a domboldalt.
Réce vana vízbe,
bor van az üvegbe;
hajtsuk, hajtsuk,
hajtsuk ki belőle!
A lányok vágták a fürtökét, a legények nagy puttonyok alatt görnyedeztek, a taposóknál pedig folyt a nagy vigasság, mert akik tapostak és akik nem, egyaránt borvirágos kedvvel kurjongattak. Nagy fakupákkal itták a tavalyi bort, hogy az újnak, úgymond, helyet csináljanak.
Hadd múljon el ez a világ, csak szőlő teremjen, amely minden munka nélkül bőven termő legyen: a torkunkat édesítse, a gégénket nedvesítse! Hajdi, hajdi, hajdi, hajdi; nosza, pajtás, te is hajtsd ki!
– Hé, legényke, igyál az egészségünkre!
– Köszönöm Isten nevében. De én bizony csak mustot innék.
– Ej, hát micsoda magyar ember vagy te?
– Fiatal – adta meg a választ, mire nagy nevetés támadt. Olyan válasz volt ez, amely nem sértett senkit. Teletöltöttek egy nagy kupát édes, finom musttal, hadd igya.
– Hallod-e, ettől szaladni fogsz ám!
– Úgyis sietős az utam.
– Hát hova tartasz?
– Zsámbékra. Most.
Szerencsére tovább nem kérdezgették mert jött egy botos ember, aki a botra minden puttony után egy-egy rovást vésett kis késsel. Az szigorú képpel méregette őt, különösen úrias köpenyét. Bálint tehát jobbnak látta, ha gyorsan továbbáll.
– Megint sokáig bandukolt egyedül az úton. Jó melegen sütött a nap, a nyárt idézte. Levetette hát köpenyét, összecsavarta, és a hátára kötözte. Közben a bocskora szíjait vizsgálgatta, vajon jól tartanak-é. Azokkal semmi baj sem volt – egyelőre –, hanem a kapcája meggyűrődött, amit későn vett észre. Alaposan feltört a lába. Azontúl csak bicegett, mégis olyan gyorsan haladt, hogy utolért két nehéz ökrös szekeret. A szekereken ponyvával letakarva hatalmas, kerek sajtok sorakoztak, és a nap hevében messziről illatozva magukhoz csaltak teméntelen legyet, darazsat. A két kocsis a sajtok tetején az igazak álmát aludta, ámbár meglehet, hogy álmukat a csobolyónyi bor okozta. A kerek hordócska ott rejtőzött az egyik sajt tövében.
Bálintnak fájt a lába, mégsem akarta felzavarni a kocsisokat. Szó nélkül felugrott az egyik szekér végébe, nekitámaszkodott a fűszeres rakománynak, aztán szép kényelmesen levette bocskorát, kihámozta kapcáját, .és hagyta, hadd süsse a lábát a nap.
Egyhangúan ringott a súlyos rakomány, vagy inkább zötyögött az úton, ahogy a méla ökrök mind előbbre vonták. Ügy lépegettek azok is, mintha aludnának.
Bálint mosolyogva nézett az égre, mert boldog volt. Minden úgy megy, mint a karikacsapás, és hogyha olykor felbizsereg is benne a félsz, még sincs oka a riadozásra. A kalandos éjszaka után vidám reggel köszöntött reá, jó erőben nagy utat megtett. Az idő szép, és az emberek jók. Ha meg akadnak rosszak is, hát azokat nagy ívben kikerüli. Egyébként is itt a kése ... és megfutni sem szégyen a túlerő elől.
Kis legénykétől úgyse várja senki, hogy egyetlen nyúzókéssel a kezében nagy hőstetteket hajtson végre ...
Zsuzska persze ... Öt mégiscsak meg kell védenie.
Akkor nyúzókés ide, nyúzókés oda, vagdalkozni is fog, ha kell. Előbb azonban felkeresi majd a várban .Lóránd bácsit. Hogy segítsen. Lóránd bácsi a királyfi nevelője. Vajon milyen fiú a királyfi? Olyan lehet, mint ő maga . . . Annyi idős ... Ha Lóránd bácsi szereti a királyfit, akkor .az meg is érdemli.
Jó volna összebarátkozni vele.
Bizonyára csendes és szerény fiú, aki nagyon-nagyon szégyelli, hogy folyton kiszolgálják. Folyton rászólnak, hogy emelt fejjel járjon, mert az úgy illik egy királyfihoz 
Nem lehet virágos kedve egy királyfinak, ha folyton figyelmeztetik, és folyton vigyáznak rá. Egy királyfira még jobban is vigyáznak, mert nemcsak az édesanyja figyeli, hanem az egész várnép.
Nem lehet, jó dolga, annyi szent.
De majd ő kicsalja a várból. Jó nagyot kószálnak.
És elmeséli neki, milyen csodálatos dolog, ha édesapával kilovagolnak. Amikor vágtatnak, akár a szél.
A királyfi. . . biztosan nem tudja, milyen csodálatos dolog, ha az ember az édesapjával kószál. Ha beszélget. Ha érzi, tudja, hogy apja is olyan kópé volt valamikor, amilyen ő szeretne lenni most...
Egyszer felnyafogta magát az apja lovának nyergébe. Le is esett, mégsem az volt ám a nagy ijedtség. Hanem, amikor még nagyapó élt, és ők ketten ellovagoltak meglátogatni őt. Vittek tarisznyában kalácsot is, amit édesanya sütött az apja részére. Bankó vitéz nagyon öreg bácsi volt már, ott ült a ház előtt, és botjára támaszkodva, világtalan szemmel bámult a napba. A nagyon öreg emberek elvesztik a szemük Világát, hiába imádkoznak, hiába kérik az Istent, hogy ne tegye. Bankó apó azt mesélte, valami fehér fátyol ereszkedett a szemére, nem is hirtelen, hanem az évek során lassan. Fehér- hályog nőtt a szemén, és nem látott .tőle.
Budán van egy borbély, aki éles késsel lefejti az ilyen hályogot.
Bankó nagyapó azonban nem akart a borbélyhoz elmenni. Azt mondta, ne vagdosson rajta senki emberfia, ha őt vitéz lovagok kardja soha nem érte a nehéz csatákban. És hiába könyörögtek neki, hogy más karddal vágni egy fejet, és megint más éles késsel az átkozott hályogot - nagyapó továbbra is üldögélt a napon, vaksin nézett a világba, és bölcseket mondott az életről, amit persze mindenki elfelejtett.
Félt nagyapótól. Emlékszik ... igen . . . kisgyerek korában (egy vagy két esztendeje) még nagyon félt nagyapótól. Az ujjaitól különösen. Száraz, hideg ujjai révetegen úsztak a levegőben, ahogy simogató keze az ő fejét kereste. Gyengéd volt ez a mozdulat, s mégis félelmetes, ahogy végigsimogatta a haját, és meglegyintetté az arcát.
– Kis unokám – lehelte Bankó vitéz, ősz szakállát meglibbentette a szél.
– Mesélj, nagyapó – kérlelte, mert édesanyja odahaza arra okította, hogy mesét kérjen a nagyapjától. És ő kért is, noha szívesebben elfutott volna a sárguló, ősz szakálltól és a világtalanul tekintő fehér szemektől.
Nagyapó talán megérezte ezt, mert szelíden mosolygott, és tagadólag ingatta a fejét.
– Mit is mesélnék? És miért is mesélnék? – rebegte. Amíg ifjú az ember, óriás szeretne lenni, de mire megöregszik, lásd, törpe lesz belőle. Ha világbíró vitézt akarsz látni, nézz apádra; ha meg tündérrel akarsz találkozni, fuss édesanyádhoz ...
– ,Mesélj, nagyapó – motyogta mégis.
– ... hogyha meg a Babszem Jankót akarod meglátni, nézz a tükörbe, mert te vagy ám a Babszem Jankó .. . édes kis unokám ...
Nem kérlelte tovább nagyapót, hiszen nem is volt a mesékre kíváncsi. Alig várta, hogy elbúcsúzzanak, és ismét nekivágjanak a messzi réteknek, átgázoljanak a vizes ereken, megvívjanak a szúnyogok hadával, és ússzanak a hideg tavakban ...
Lovagoltak a messzi réteken.
Kartal, a hős lovag és a fia, Borsa.
No, elő a parittyát, hadd lám, mit tudsz!
És repült a kő ... nagy hurrát csaptak, mert talált.
– Jól van, fiam!
Égett a tűz, lobogott a lángja ... akkora szúnyogok cirregnek az ember füle mellett, de akkorák, akár egy ló ... még hogy ló ... miféle ló az, amelyiknek szárnya van . .. hát a Pegazus ... Szilveszter atya mondta ... és sült a nyulacska. Apa nyúzta meg, pedig ő szerette volna ... aztán a tóparton a séta . .. lemenőben volt a nap, hűvös szél fújt... mégis ledobták a ruháikat, és belegázoltak a vízbe.
Úszni sem tudott jól. Akkor még nem. Csak kalimpált a vízben, csapkodott, és a fejét erősen feltartotta, mint a kutyák . .. Ússz, mert megfázol. . . egy-kettő, egy-kettő ... belegabalyodott a hínárba . . . valami nagy hal csapta orron. Ügy úsztak feléje a halak, akárha nagyapó ujjai volnának. Reszketett a hidegtől, mert rálehelt a víz, és egy óriási harcsa imbolygóit előtte; lapos pofájából apró, ravaszdi szemek figyelték, a száját kitátotta ... jaj ...
– Hé, öcskös, ne kiabálj! – szólt rá egy furcsa hang.
Bálint felnyitotta a szemét.
Sápadt, sovány alak ült mellette a szekér végén. Apró szeme volt és széles szája. Szürke arca és vörhenyes rövid szakálla. Széles, lebbenő köpenyét magára kanyarította, úgy vigyorgott. Rossz lapátfogai szinte kilógtak a szájából.
– Aludtál... még horkoltál is. Hahaha!
– Ki... ki vagy? – kérdezte Bálint rémülten, és titokban végigtapogatta ruháját, tarisznyáját, megvan-e mindene.
– Domokos deák vagyok, szolgálatára, uram – hajolt meg ültében a jövevény, és gúnyosan nevetett. – Te meg, amice, úgy, látom, szökött nebuló vagy. Haha! Hova tartasz?
– Zsámbékra ...
– No, mondom, hogy szöktél, és most visszaszöksz. Sose búsulj, amice, jól ismerem a zsámbéki skóla prefektusát, a jó páter Somát. Ha én akarom, nem fog rád sózni többet tíz pálcánál, de hát annyit egy derék diákfenék csak kibír, igaz-e, hahaha!
Ez az ember olyan volt, hogy a saját szavam is nevetett. Nem szívből jött a nevetése, hanem valahonnan az eszéből, a fejéből. Nem volt az igazi nevetés.
Bálint gyanakodva nézte.
– Nem,szöktem – mondta.
– Hát persze, amice. Nem szöktél, ezt assecurálom bárki előtt, csak éppen Soma páter előtt nem, mert ő jobban tudja. Hohó, haha, engem is ő tanított! Ott körmöltem én ám a trivium leckéit, nagy diktandus folyik ott nap nap után, mert fejébe vette a jó öreg, hogy megnyitja a kölykök koponyáit. Na hiszen, te meg, amice, ettől menekültél. Jó apád odahaza elnáspángolt, most meg mehetsz vissza. Soma páter is jól elnáspángol acriter, és az már kettő. Nem tanácsos, nem jó dolog, de majd beszélek az öreggel. Csak tízet csapjon rád, az is jelég ...
Az idegen hehérészett, beszélt, beszélt. A mondókája tele volt latin, olasz szavakkal, Bálint legalábbis úgy sejtette, hogy azokkal. Annyit azért nem tanult ő Szilveszter atyától, hogy megértse. Ez a zsámbéki skóla azonban nem hagyta nyugton, attól félt, valami nagy veszedelem származik abból, ha ott a koponyákat nyitogatják.
– Honnan jössz? – kérdezte hirtelen Domokos deákot. Az ugyanolyan hirtelen hozzáfordult, és szúrósan a szemébe nézve felelt:
– Az égből.
Bálint riadtan nyelt egyet. Hallott ő sokszor a garabonciás deákokról. Fekete felhőkből pottyannak alá, hipp és hopp, máris ott vannak az ember mellett! Nagy fekete köpenyük van (olyan volt Domokosnak is), és a köpenyük alatt a titkok és varázslatok nagy fekete könyvét szorongatják. Azt a könyvet egyelőre nem fedezte fel, de erősen gyanította, hogy Domokos deáknak garabonciás könyve is van. Abból esőt hívhat, szelet hívhat, átkozhat is és jutalmazhat.
A könyv: nagy hatalom.
– És hová tartasz?
– Ad locum residentiae – mondta Domokos, de tapintatosan hozzátette: – király urunk székhelyére, Visegrádra. Ott deákoskodom a bencés atyák kolostorában, jóllehet megjártam már Itáliát is. Bolognában tanultam, öcskös. Az volt a vidám élet... haha... de mostanság csak Visegrádon tengetem életem.
– Az égből jöttél? ...
Zöttyent a szekér. Domokos deák félelmetesen vigyorgott.
– Ha- hiszed, akkor onnan.
– Nem hiszem – vágta rá Bálint.
– Ez a beszéd, amice! – rikkantott Domokos. – Buta parasztoknak bemesélhet az ember ilyesmit, de a magunkfajta discursusa nem állhatja. Az igazság, hogy magam is rejtőzöm. Mert levelet írtam nénémnek, küldene pénzt egy híres könyvre, aminek írója Boetius, és a címe Az Iskolai Tudomány. Sok pénzt kértem Isten nevében, mondván, hogy a könyv nagyon sokba került. De hogyan, hogyan nem, a nénémet felvilágosította valami átkozott tudós pap, hogy ilyen könyv nem is létezik, hanem a pénz nékem csak borra és rosszféle lányokra kéne. Mármost én pénzt nem kérek, nisi ob gravissimas causas (hacsak nyomós okból nem), ámbár a könyvre valóban nincs szükségem, tudomány nincs benne ... másrészt most a néném elől rejtőzöm.
Bálint hallgatta, hallgatta a deákot, és egyre jobban a saroglya szélére húzódott. Nem tetszett neki a legény, és azon törte a fejét, hogyan szabadulhatna meg tőle. Fogta magát, szépen felhúzta és akkurátusán visszaszíjazta a bocskorát, aztán motyogott valamit, hogy neki már elege van a pihenésből, és hogy jó éjszakát kíván (kora délután volt, de zavarában mond ilyesmit az ember), azzal mondat közepén leugrott a szekérről, és szapora léptekkel, majdhogynem futva előresietett az úton Zsámbék felé.
A diák nem kergette. Utánaszólt:
– Quod differtur, non aufertur! (Ami késik, nem múlik.)
Ez fenyegetésnek is beillett. Bálint mégsem tudta mire vélni. Ügy számolgatta a dolgát, hogy estére talán Zsámbékra jut. Ott a premontrei atyák kolostorában talán szállást is kap. Jól ismerik Szilveszter atyát és a szüleit is, ha megmondja, ki fia, szeretettel fogadják.
No, más kérdés, mit szólnak majd az ő hősies lovagmunkájához.
Szaporán szedte a lábát. A jól eligazított kapca most már nem nyomta a lábát, azt a kis vízhólyagot is mintha csak elfújta volna a szél. Sur bácsi intelme, hogy gyalogjáró ember ne türelmetlenkedjék, egyelőre nem volt fontos.
A hétalvó sajtos kocsisok persze még mindig aludtak. Észre sem vették, miféle párbeszéd zajlott a szekerek végében.
Bálint szaporán lépdelt.
Közben azon járt az esze, hogyan kerülhetett melléje Domokos deák olyan hirtelen. Meglehet, igazán az égből pottyant le, és csak tagadta. Ezek a messzi földeket megjárt, kóborló deákok sok varázstudományt tudnak. Az a könyv. Hm. Azt nem mutatta.
Persze az is megtörténhetett, hogy ő elaludt. Észre sem vette, igén, és elnyomta az álom. Mert olyan élesen látta maga előtt a szegény Bankó nagyapót, mintha csak élne ... és ahogy a vízben az a nagy harcsa kerülgette. Ámbár az valóban megtörtént. Az az ő nagy titkuk apával, amiről nem szabad szólni édesanyának. Hogy ő majdnem belefulladt a veszprémi püspök: halastavába.
Mert ott sütötték meg a nyulat a parton. Aztán eszükbe jutott, hogy egyet úsznak is. Csakhogy hideg volt ám. Akkor már hideg szél fújt - alkonyodott –, jóllehet máskülönben nyár közepén jártak. Belevetették magukat a vízbe, és apa még nógatta is, hogy erősebben járjon a karja, húzza a vizet, ne csak kalimpáljon a karjával, mint;a kutyák. „Dolgozz, Borsa, mert megfázol, lázad lesz, hogyan fogok veled elszámolni az édesanyádnak?" Ez olyan kedves volt megint (akárcsak amikor a lovára azt mondta: biztosan anyád okítja), hogy őt a vízben elfogta a nevetés. Csakhogy nem jó .ám úszás közben nevetni, különösen ha az ember még nem úszik jól. Vele is az történt, hogy nyelt egy nagyot, a. torkára futott a víz, meg is köhögtette. Ám abban a pillanatban hínárt érzett a lába, és a hínártól mindig irtózott...
A következő percben már köhögve, csapkodva, rémülten fulladozott a vízben. A szemét ki-kinyitotta, és máig is emlékszik, bizony úgy látta, hogy egy óriási harcsa úszik feléje ...
Arra eszmélt akkor, hogy a parton fekszik, a tűz közelében. Apja simogatta a homlokát. Egy ismerős juhász nagy bundájába csavarták, valami főzetet is itattak vele, amitől aztán úszott a verejtékben.
Szerencsére – istennek hála – reggelre semmi baja sem lett. Ügy mentek haza, mintha mi sem történt volna, édesanya máig sem tud semmiről.
– Amice ... hehehe ...
A garabonciás diák most mintha csak a földből bújt volna elő, váratlanul ismét ott volt mellette. Félelmetesen vigyorgott, és egy hatalmas szelet sajtot nyújtott feléje.
– Fogd, amice! Isten ajándéka.
– Ne nézz engem butának! – mordult rá Bálint. – Loptad azt a sajtot.
– Azt te, fiacskám, nem láttad, nem tudhatod! Ergo korai még kimondanod a szentenciát. Infallibiliter nem is tehetnéd. Mármost a sajtnak a státusa a lényeges. Lopott sajt vagy nem lopott sajt? Hehe! Ha nálam van, persze lopott sajt, de hogyha te veszed a kezedbe, azon nyomban nem lopott sajt, hanem ajándékozott sajt, és még engem is megkínálhatsz jó szívvel.
Bálintot elfogta a félelem. Futásnak eredt, hogy meneküljön a tolakodó mihaszna elől.
Az meg hagyta. Megint csak utánakiáltott valamit, és nevetett.
Félt tőle, pedig a deák semmi rosszat nem tett. Igazán semmi rosszat. De volt valami riasztó a sok latin szavában, a bizalmaskodásában, ahogy a pénzes nénjéről beszélt, és legfőképpen kaján nevetésében. A szeme sem állt jól.
Bálint szaporán szedte a lábát. Most már igazán sietett. Néha hátra-hátratekintett, vajon üldözi-e őt Domokos. Az meg integetett, röhögött, és egy felkapott ággal csapdosta az útilapu nagy leveleit.
Amíg az út előtte egymagában vezetett, Bálintnak nem volt gondja rá. Hanem az utak nem mindig vezetnek egyenesen. Ha kanyarognak, az- sem baj, hanem ha elágaznak kétfelé, négyfelé, akkor bizony nagy gondban van az úton járó ember. Elkéne valamiféle tábla olyankor, amelyre rávésnék, hogy melyik út merre vezet. Ámbár az sem volna bölcs dolog, mert a táblát el is kéne olvasni.
Márpedig olvasni kevesen tudnak.
Zsuzska sem tud írni-olvasni... hát még az egyszerű nép!
Szegény kicsi Zsuzska. Biztosan folyvást hátra-hátranéz, a szeme csupa félelem, őt várja.
ö pedig egy ilyen deákkal sem képes elbánni! – sóhajtott benne a keserűség.
Hátrapillantott.
A deák messziről követte. Ügy ment utána, mintha az árnyéka volna. Messzire szakadt árnyéka. Integetett. Valamit kiabált is megint. S Bálint nem csodálkozott volna (ámbár megremegett a gondolatra), ha Domokos a következő percben ott terem mellette, ha átrepül a levegőn, vagy ha megkettőződve melléje is szökken, de messze is a helyén marad ...
Az út kétfelé ágazott, és nem tudta, melyiket válassza. Ment volna vakon, találomra, csak hogy kéretlen kísérőjétől megszabaduljon, de felébredt benne a büszkeség, a lovagi kötelességtudás. Vigye el az ördög Domokost, az ő dolga most, hogy Zsuzskát mihamarabb megtalálja.
Elszántan leült és várt. Bánja is ő, érje bár utol Domokos, de jöjjön inkább más, aki útbaigazíthatja.
Egyszerre csak eszébe jutott, hátha Domokos maga az ördög ... A garabonciások amúgy is az ördöggel cimboráinak, máskor meg maga a sátán öltözik fel deáknak.
Megborzongott. A köpenye alatt gyorsan háromszor keresztet vetett, és csak azután pillantott hátra.
A léha legény nem közeledett. Nekitámaszkodott egy fának ... Olyan volt, mint egy fekete madár. A szeme szikrákat szórt, vigyorgó szájából lángnyelvek csaptak elő, bozontos hajából szarvacskák nőttek. Köpenye alól csizma helyett lópata fénylett elő. Bálintot a sírás környékezte.
– Apage! – motyogta, ahogy Szilveszter atyától elleste az ördögűző szót.
És most már nyíltan a deák felé vetette a keresztet.
– Tűnj el, tűnj el! – suttogta kétségbeesetten. Azt várta, hogy elborul az ég, villámok csapnak majd belőle, és kénköves lángok között eltűnik szeme elől a félelmetes látomás.
Hanem a diák mégsem tűnt el.
Csak a szarvak ... azok most már mintha nem látszottak volna. És a lópata sem.
A közeli erdő széléről, ahol az út elkanyarodott, három vértes katona zörgött elő. Lándzsáikat dölyfösen tartva, lassan ügettek a déli verőfényben. Szigorú szemmel méregették a világot, mintha bizony mindenünnen ellenség fenekedne rájuk.
– Hahó, vitéz uraim! – kiabálta Bálint, de a hangja csak csipogásnak hatott a nagy zajban.
Eléjük futott.
– Vitéz uraim, merre van Zsámbék? – ismételte.
– Fenébe, te kölyök, mert szétcsapom a fejedet! – ordított rá az első katona, a harmadik meg a lovát táncoltatta, hadd rúgná meg az úton járó senkit.
Kényesen ringott a lovak fara alattuk, ahogy elviharzottak.
Bálint megkérgesült szívvel nézett utánuk.
– Jaj! – tört ki belőle az ijedelem, mert a diák most megint ott jelent meg mellette, és karmos ujjaival megragadta a vállát.
– Félünk, félünk?... Ejnye, talán betegek vagyunk, amice. Gondolom, conscientia gravis a bajod, amit majd egy kis fenekelés simán rendbe hoz. No, ne ugrálj, tőlem ne félj! Nem verek én senkit. Sem a jus gladii, sem a jus ferulae nincs birtokomban. Nem nyakazhatok, nem verhetek, deák vagyok, ijesztegetek. Na gyere, te majom, én is Zsámbékra igyekszem, mondtam már.
Pedig – dehogyis mondta.
Hanem Bálintot vaskézzel tartotta.
Nem bántotta, egyszerűen csak nem engedte elfutni. Vezette, mint a bűnösöket szokás. Nem is ijesztgette nagyon, hanem megállíthatatlanul mesélt neki mindenféléről. Csodás meséket tudott, Bálint még sosem hallott olyanokat. Főképpen a szentek életét mesélte, de úgy, mintha azok a csodák nem a szent, régi világban, hanem éppenséggel tegnap, a szomszéd faluban estek volna meg.
– ... aztán remete Szent Pálról hallottál-e? Még hogy nem-e? Róla, akit remeteségében egy holló etetett? Mert tudd meg, hogy a lelketlen kis állatok is Isten teremtményei lévén, mégiscsak megértik, ki az, aki Istenhez közel áll, és ki az ördög szolgája ...
... már ezt nagyon csodálom, hogy Bonifácius atya nem olvastatta veletek remete Szent Pál történetét, mert tudni való, a szent életű remete hatvan éven át volt a holló vendége, és az ájtatos madár oly figyelmes volt, hogy amikor remete Szent Pált remete Szent Antal meglátogatta, kétszeres adag kenyeret hozott a csőrében: jusson a vendégnek is.
Bálint váratlanul felnevetett. Annyira mókásnak vélte a holló esetét. A sok mesétől egy kissé meg is nyugodott, mert az járt az eszében, hogyha Domokos deák valóban az ördög volna (vagy annak cimborája), bizony nem mesélhetné minden baj nélkül éppen a szentek történetét.
– ... nevetsz, nevetsz, te szökött nebuló, pedig még nem is meséltem az állatok nagy szeretetéről, amellyel anyaszentegyházunk szentjeit körülveszik. Mesélhetnék neked hiénákról, oroszlánokról, templom előtt letérdeplő báránykákról, parányi madárkákról, de látom, barbár magyar vagy te ... ki tudja, talán kun? Igen, igen, na, valld csak be, hogy bálványimádó kun vagy, pedig akkor jaj lesz neked, nem tíz pálca, hanem talán több is ...
... hát arról vajon tudsz-e, hogy ha valaki nagyon hivő lélek, és nagyon-nagyon szereti az Istent, akkor még, hm, repülni is képes? Ó, hinnéd-e, micsoda szép dolog lehet repülni! Az ember csak kiejti a Mindenható nevét vagy a Szűzanya Mária nevét, és az áhítattól meg a kegyelemteljességtől a magasba emelkedik. Ne nevess, ha mondom. Nem a szárnyukkal csapdosnak, mint a madarak, hanem olyan könnyűvé válnak, hogy a magasba emelkednek ... ej, micsoda pogány nép fia vagy te, apád-anyád talán nincs a keresztségben ...
– Az én apámat Kartalnak hívják. És hű keresztény. Édesanyám pedig Bankó Virág. Tudd meg!
A diák lazított a szorításán.
– Nil admirari... – motyogta, majd ismét nyerítve felnevetett. – No de hát azt mégsem tudod, hogy ki mindenki lebegett vagy lebeghetett a szent malaszttal telve. Jó lesz, ha most figyelsz, mert Soma páter minden pálcázás után megkérdi. Ha meg valaki nem tud válaszolni, újból kezdi az ütlegelést.
– Hagyj már békén ezzel az ostoba beszéddel! – mordult fel Bálint most már férfias haraggal. – Hallod! És eressz el, mert megbánod! Apám, anyám jól ismeri Márton atyát, a zsámbéki rendfőnököt.
– Oh, grazié, grazié ... – nevetgélt Domokos, és hozzátette: – Hódie mihi, cras tibi. (Vagyis hogy: ma nekem, holnap neked.) – Ezt a latin közmondást Bálint ismerte. Ilyen és ehhez hasonló mondásokat olvasva tanulta meg a betűket. Hogy most a deák miért motyogta, nem tudta. Ebben is volt valami fenyegetés ... mert Domokos deák mindig fenyegetőzött, de csak úgy, hogy bármikor visszavonhassa.
– Aquila non captat muscas (A sas nem fogdos legyeket) – vágott vissza, jelezvén, hogy ilyen felnőtt deáknak nem illik kis kölyköket nyakon csípnie.
– Quidquid agis prudenter agas et respice finem. (Bármit teszel, okosan tedd, és nézd a végét, vagyis számolj az eredménnyel.) – Domokos hirtelen felkapta a fejét.
– Hallod-e, pajtás, hiszen te tudsz latinul!
– Nem tudok – vallotta be őszintén Bálint. – Éppen csak ezeket.
– Hát a skóla?
– Hagyj már békén! Hová vezetsz?
– A skólába, amice. Ahonnan elszöktél.
– Nem is járok iskolába.
– Most éppen nem ... ezt elhiszem.
– Nem is jártam. Szilveszter atya, a káplánunk tanított.
– Haha! Haha! A szökés factum, barátocskám, ez ellen ne is opponálj!
Most már sietős léptekkel haladtak. Egy dombhajlat mögül egyszerre csak egészen közel látszott a nagy templom. A zsámbéki falu felett, magasabban a várnál is, igen, igen, a legmagasabb dombtetőn állt a kettős tornyú, csodálatos templom. Nehéz kőfalai vakítottak a fényben. Olyan volt, akár egy megvívhatatlan, erős vár. Az Isten vára. Az anyaszentegyház, a kereszténység vára. Hasáb alakú, szögletes tornyai mint egy-egy lakótorony. Csak egyike is nagyobb és erősebb, mint Csókakő újonnan épült bástyája. Csúcsíves ablakain vakítva tükröződött a napsugár.
Régen járt már ő itt. Egészen kis gyerek korában. Alig hihető, hogy bárki emlékezzék rá.
Ahogy a nagy templomhoz közeledtek, a látvány mindjobban lenyűgözte Bálintot. Ahogy a meredek úton felkapaszkodtak, egyenesen a két torony alá érkeztek. Most látszott csak, hogy az óriási építmények gúlasüvegét is nehéz kőlapokkal fedték valamikor (száz éve tán, ha nem több), és ha az ember felnézett rájuk, önkéntelenül i,s behúzta a nyakát: jaj, az a teméntelen súlyos kő nehogy lecsússzék!
A karcsú oszlopköteggel bélelt, csúcsíves nagy kapu tárva-nyitva állt. Bentről kórus szava zendült. Magasztos ének, mintha csak angyalok éneke volna, valósággal kizúdult a szabadba.
Bálint befelé leskelődött. Nem látott mást, csak néhány gyertyát égni és a színes, keskeny ablakokon a nap fényét.
– Veni, veni, amice – húzta el a templomkaputól Domokos, és egy sörtehajú, kerek fejű páter felé tuszkolta, aki a rendház dormitoriumából éppen akkor lépett ki az udvarra.
Ő volt az a bizonyos Soma páter (ha ugyan valóságos ez a név, mert Bálint egyszer sem hallotta kiejteni), akihez a deák most szinte csúszva-mászva közeledett, hangos laudeturral köszöntötte többször is, majd szapora latin beszéddel akarta meggyőzni valamiről. A páternak azonban gyanúsan csillogtak a szemei, álmosan pislogott, és messziről érződött rajta, hogy alaposan meghúzhatta a miseboros hordócskát.
– Nem, nem, fiacskám – ingatta kerek fejét, és mosolygott. Magyarul válaszolt: – Ebben a dologban amúgy is Márton atya dönthetne, ő pedig most éppen misézik, és te amúgy sem nagyon mernél, hehe, ilyen kéréssel elébe állni. Nem, fiacskám, kísérjen a Jóisten, segítsen a Szűzanya Mária, és persze Szent Kristóf is, aki az úton járók védőszentje. (Ezt a nevet Bálint gyorsan megjegyezte, lévén maga is úton járó.)
– Pedig jó írnok válna itt belőlem – morogta Domokos deák. – Lásd, atyám, most is kit hozok? Egy szökött nebulót az iskoládból. Erre is volt gondom. Ideje, hogy rásózzatok legalább huszonötöt, mert még a leckéket sem tudja. Már kikérdeztem ... volna ..
A kerek fejű páter ránézett Bálintra. Megnézte az arcát jobbról is, balról is. A fiú állta ezt a vizsgálgatást, noha félt, mert nem tudta, lesz-e alkalma a magyarázkodásra. Arra nem is volt szükség.
– Ezt a fiúcskát nem ismerem. A dictamen prosaicumon, amit kegyes rendfőnökünk az én gondomra bízott, sosem vett részt. Nem ismerem, tehát nem is szökhetett meg. Hej, Domokos, Istennek tetszőbb lesz, ha gyorsan továbbállsz, és Visegrádig meg se pihensz. Keresnek már, mert ott bizony te vagy a szökött nebuló. Hehe ...
Azzal a kerek fejű páter keresztet vetett Domokosra, és kegyelemben elbocsátotta. És hogyha a kereszttől nem is vetett kénköves lángot a deák alatt a föld, Domokos mégiscsak megsemmisülten horgasztotta le a fejét.
– Legalább tízet verjen rá, páter, ahogy miránk mérte annak idején – villogtatta dühösen a szemét. – Ezzel a szökött kölyökkel megszolgáltam volna a bizalmat.
– Végezd a munkádat Visegrádon, fiam. – A borissza páter bölcsen ingatta a fejét. – És tanuld meg végre, hogy nem a szolgálat a munka, hanem a munka a szolgálat.
– Sine exceptione? (Nincs kivétel?) – vágta fel a fejét Domokos deák, és széles szájából elő vicsorogtak nagy fogai. Szürke arca még jobban elszürkült a dühtől. – Mert úgy látom én, hogy vannak, akiknek munkája a szolgálat.
– Isten szolgálata – mosolygott változatlanul a páter, de hatalmas kezével akkor már a kertkapu felé kezdte forgatni tolakodó vendégét. Még néhány szó követte a szót, egykét hangos kiáltás is harsant, de a deákot jól ismerhették itt, és csöppet sem féltek tőle. A kerek fejű páter rövid úton kipenderítette a zsámbéki kolostorból.
Amikor a kaputól visszafordult, akkor vette csak észre, hogy Bálint még mindig előbbi helyén áll.
– Hát te? – mordult rá még mindig ingerülten, noha az indulatosság bűn.
– Kartalfia Borsa a nevem – mondta bátran, elfelejtve, hogy ezen a helyen a Bálint név helyénvalóbb volna.
– Kartal, Kartal. Hm ... híres vitéz. A király barátja. Ismerem.
Bálint nyelt egyet.
– Nem barátja ... mert összevesztek volna... az úgy volt. ..
– Nem barátja? Akkor nem ismerem – csóválta meg kerek fejét a páter. Vállon ragadta a fiút, és őt is kifelé tuszkolta a kapun. – összebeszéltetek? Két zsivány! Vagy ha az nem, hát az infidelitás bűnébe esvén, otthonról szöktél meg, amice! Mármost akár így, akár úgy, menj Isten hírével. Istentelen csavargóknak helyük itt nincsen.
Bálint megmakacsolta magát.
– Kartal az édesapám! – kiáltotta. – És ha meg is szöktem hazulról, csak azért tettem, hogy Visegrádra menjek a királyhoz! Ha már szállást nem-kapók, legalább azt mondd meg, páter, merre van a visegrádi út!
A .templomból zavartalanul szállt a kórusének. A tornyok fölött vidám galambok keringtek. Melegen sütött a déli nap.
– Merre, hát merre hát? Ha megszöktél. .. akkor erre! – lökte ki a kapun a páter. És arrafelé lódította ... amerről jött.
Bálint a lelke mélyéig felzaklatva, ijedten és dühösen állt az út közepén. Félt Domokos deáktól, akivel könnyen összetalálkozhat. És csalódott a zsámbéki atyákban, akikhez máskülönben (Domokos deák nélkül) talán több szerencsével jöhetett volna. „Buta kaland, buta kaland" – sziszegte a foga között, és mert jófajta vitézi dühösség is ébredezett benne, elhatározta, kéretlen útitárssal többé soha sehova be nem kopog ... ha meg ismét útjába kerülne ez az átkozott Domokos deák, nahát, akkor belemártja kését.
Elindult az ellenkező irányba – vagyis Visegrád felé.
Ahogy visszanézett, látta, a kerekfejű páter elgondolkozva áll a kolostor kertkapujában, mint aki legszívesebben visszahívná.
TIZENEGYEDIK FEJEZET
Egy különös kérdés – A bölcsek köve – Újabb találkozás – Az ember szereti az édesanyját – Kilbertus úr bölcsessége – Az a hajdani merénylet – Az a levél – Mit tegyünk?
Magányos utas érte utol. Két lova volt. Az egyiken a nyereg és ő maga, a másikon a málnája. De a nyerges is, a málnás is csoda mód megrakva jókora zsákokkal. Az utas ősz hajú, szikár ember volt. Mosolygós képű, nyájas szavú.
– Hát te, legényke? ... – kérdezett rá, ahogy melléje került, és jól megnézte.
Bálint köszönt, de nem szólt többet. Erre a kérdésre nem lehet válaszolni.
Az utas visszafogta a lovát, és megkérdezte:
– Éhes vagy-e?
– Nem, uram.
– Ügy nézlek, nem akárki fia vagy. Bálint ártatlan büszkeséggel kérdezte:
– Meglátszik rajtam?
– Meg bizony. És úgy nézem, az apád fia vagy. Ez nagy szó – mókázott az utas.
– Borsa a nevem. Kartalfia Borsa.
– Ejha, Kartalfia Borsa? Ez igen! Hallod-e, most már nem tréfálok! Hallottam ám az apád nevét. Híres ember, nagy vitéz. Emlékszem, ő volt, aki a hamis koronák ügyében ... az jó eset volt. ö segítette trónra Károly Róbertet. Én mondom neked, fiam, ő volt. Mert jöttek ide mindenféle követek, nagy urak, isten tudja, Fra Gentile Itáliából, de ha Kartal lovag nincs, Károly Róbertből sosem lesz a magyarok királya.
Bálint büszkén feszített. Hogyisne! Az ember csak megy a nagyvilágba, aztán kiderül, hogy milyen híres ember az apja.
– Hiszen te is tudtad, nem igaz?
– Tudtam, uram. De hát amíg az ember otthon van, nem érzi igazán.
Az utas nevetett.
– Bölcs kis emberke vagy. Ilyennel még nem is találkoztam. – Hirtelen felkapta a szemöldökét, amitől kedvesen mindentudó lett az ábrázata. – Hanem aki ilyen bölcs... ugyebár, az olyan ember miért szökik meg otthonról? Hm?
Bálint megrettenve lépett hátra. És forgatta a fejét jobbra-balra, hogy merre fusson.
Az utas nevetett. Szeretett szívből nevetni, nem úgy, mint Domokos.
– Ne félj, ne félj! Mit tegyek, ha mindent kitalálok. Nem olyan a gúnyád, mint aki gyalogszerrel bandukolna, ha nem muszáj. Hallod-e, kis pajtás, az- én nevem Kilbertus, Kilbertus Konrád, és kereskedő volnék. Fűszerek, gyöngyök, finom selymek vannak ám ezekben a batyukban, így járom a világot, látod. Valamikor én is megszöktem hazulról... Csak az volt a különbség, hogy nekem sem apám, sem anyám nem volt, otthonom sem volt. . . bizony már nem is emlékszem, kitől kaptam olyan sok verést, hogy végül odébbálltam.
Bálint megenyhülve kérdezte:
– És a neved, uram? Azt kitől kaptad?
– Látod, ez okos kérdés. Azt csak úgy kitaláltuk. Mert valahol a stájer- hegyek között láttam meg a napvilágot, hát ez lett a nevem. De hát ez, ugye, nem is számít.
A kereskedő nagyon beszédes kedvű ember volt. Lépésre fogta a lovát, noha előbb sietős útját emlegette – és beszélt, beszélt, be nem állt a szája. Mi tagadás, érdekes élete lehetett, mert olyan országokról, olyan népekről mesélt Bálintnak, amelyekről ő még soha nem hallott. Egészen fekete bőrű emberekről meg sárga színűekről, aztán híres nagy királyokról, akik azt sem tudják, mekkora a birodalmuk, és híres tudósokról, akik titokzatos műhelyeikben, hatalmas üveglombikokban főzve főzik a nem tudom mit, hogy a végén megtalálják a bölcsek kövét, amellyel aranyat lehet készíteni.
– Nahát! És ez igaz?
– Igaz, bizony. Nemcsak aranyat lehet vele készíteni, hanem akinek az a birtokában van, örökké egészséges és gazdag lesz.
A fiú hallgatott. Elgondolkozva rugdosta az út porát,
– Hát, tudod, kis öcskös, ezt azért én sem hiszem. Mert hallod-e, sok bolondot ismertem, aki odahagyta kastélyát, családját, és éjjel-nappal csak az aranycsináláson törte a fejét. Bele is bolondultak sokan, máglyára is kerültek nem kevesen. S látod, egyvalamit megfigyeltem, hogy kereskedőféle ember egy sem volt köztük. Hohó, mert a kereskedő itt hordja ám a bölcsek kövét! – Azzal a saját homlokára bökött.
Bálint nevetett.
– Nem hiszed, pedig így van! Lásd, én olcsón veszek, drágán adok, a haszonból meg jól élek. Igaz, fáradok, veszélyt is vállalok nem keveset, de legalább bejárom a világot. Ha egyszer meghalok, elmondhatom: hej, Istenem, láttam mindent, amit teremtettél!
Még szabadkozott, mondván, nem adhat lovat Bálint alá, mert látja, ugye, hogy meg vannak azok rakva. Búcsúzóul azonban részletesen elmagyarázta a fiúnak, merre találja a Visegrádra vezető utat. ö maga Budára tart, sietős az útja, holnap estére szeretné is elérni. Aztán nevetve jó utat és szerencsét kívánt. Azzal tovakocogott.
Bálint azonban épp az est leszállta előtt ismét találkozott vele. Ott feküdt szegény az úttól nem messze egy fa tövében. Ruhája sehol, csak egy ing rajta, a feje meg véres, és csupa vér az inge is.
Bálint jeges rémülettel futott hozzá.
– Kilbertus uram!
– Élek, élek, kis pajtás. És ugye ez a legfontosabb. Jó, hogy itt vagy, segíts bekötözni a sebeimet. Hej, átkozott zsiványok! Itt volna az ideje ám, hogy jó királyotok a körmére koppintson ezeknek. Hárman voltak. Süveges, bőrmellényes legények. Ide minden aranyadat – mondták. Hogyisne – mondom. Olyan nekem nincs. Nincs-e? Azzal már kapnak is az övemhez, tépik az erszényt, rántják nyergemről az iszákot, hát mit tesz isten, abban is aranyak zörögnek. Hű, azon felmérgesedtek! Azon nyomban elorozták minden aranyamat, és ráadásul jól kupán is vágtak, hogy máskor ne hazudjak.
Mindezt úgy mondta el Kilbertus úr, hogy ha nem csörgött volna vér a homlokából, hát az ember halálra nevette volna magát.
– Hohó, de a java még hátravan, kis pajtás! Mert ezek a marhák elszedték az aranyaimat, de meghagyták az árumat. Hiszed-e, hogy azokon a lovakon – mutatott a kissé távolabb békésen legelésző állatok felé – annyi kincs van, amiből egy egész várat is megvehetnék?
Bálint csodálkozva és kissé hitetlenkedve hallgatott. A derék Kilbertus urat nagyon kupán vághatták, hogy ilyesmiket beszél. Még hogy egy egész várat! De nem vitatkozott, hanem gyors és ügyes kézzel bekötözte a kalmár jókora homloksebét. Még sosem csinált ilyet, mégis ment a dolog, mert nem tétovázott. Segítenie kellett.
Hogy szép turbán nőtt Kilbertus úr fején, a kedve még jobban visszatért. Azt tanácsolta Bálintnak, rakjon tüzet, és faljanak együtt. Amott a fáknál meg is alhatnának.
Ebben maradtak. Bálint is örült, hogy felnőtt ember vigyáz rá az éjszaka, és a kalmár is megnyugodott, hogy lesz társa, aki veszély esetén talán még segíteni is tud.
– Oldalamon a kard, mégsem használtam.
– Miért?
– Nem tudok én azzal bánni. Csak ijesztésül viselem. Ha valaki nem ijed meg tőle, az az én bajom.
Ezen megint csak nevetni kellett. Tréfás ember volt Kilbertus úr, de a szavai mélyén mégis teméntelen sok bölcsesség lakozott. Nem tanult bölcsesség, hanem olyanfajta, amit az ember a maga tapasztalataiból szűr le. (Papféle az ilyesmiért persze szörnyen haragszik.)
– Hallgass ide, kis pajtás, egyél! Amit ma megehetsz, ne halaszd holnapra. – És hogy fejének fájdalmát elverje, jókora szeletet vágott le a sonkából meg a kenyérből. – Mármost én azt vallom, hallod-e, hogy nemcsak a piac a piac, hanem az egész világ egy nagy piac. Azért adok valamit, hogy kapjak érte valamit. Érted? Nem?. Hát hogy is értenéd! Azért adják kezembe a pénzt, hogy azért egy vég selymet adjak. Azért adom a selymet, hogy azért pénzt kapjak. Továbbá azért nem csapom be a társamat, hogy ő se csapjon be engemet. Azért vagyok jó keresztény, hogy a túlvilágon a mennyek országába jussak. Az Isten azért teremtette az angyalokat, hogy őt dicsőítsék. Az angyalok azért dicsőítik, hogy le ne taszítsa őket a pokolra. A vitéz azért harcol, hogy a királya ajándékul egy várat adjon neki...
– Az én édesapám soha nem kért semmi ajándékot! ö azért harcolt a királyért, hogy ... – Bálint elakadt.
Kilbertus urat azonban nem lehetett kizökkenteni a derűjéből.
– Nos jó. Édesapád azért harcolt a királyért, hogy az országban rend és igazság legyen. Harcolt, tehát elvárta, hogy cserébe rend és igazság legyen, így már jó?
így már rendben volt a dolog, és a kalmár folytatta. Csudálatos képzelete volt, és úgy látszik, ez az adásvételi filozófia régen motoszkálhatott a fejében, mert ki nem fogyott a példákból. Bálint ámulva hallgatta, de azért olykor-olykor csak közbeszólt, mert ha megmagyarázni nem is tudta, érezte, hogy valahol sántít a dolog.
– Mert ugye, lám csak, az ember szereti az édesanyját, hogy az is viszontszeresse őt. Az anya azért szereti a gyermekét, hogy az is szeresse őt.
– Megbocsáss, Kilbertus úr. Az én édesanyám akkor is szeretne engem, ha én nem szeretném, vagy rossz volnék.
Kilbertus elgondolkodott. Megtapogatta a kötést a fején.
– Persze, nekem nem volt sem apám, sem .anyám. Azt mondod, akkor is szereti, ha a gyermeke nem szereti? ... Hm. Meglehet. Bizony meglehet. Másrészt azonban alig hihető, hogy például valaki azért haragudjék az édesanyjára, mert az szereti őt.
Bálint nyelt egyet. A szégyenkezés forró hulláma öntötte el egész testét, és könnyeket csalt a szemébe. Ó, milyen jó is, hogy már este van, és a kalmár nem láthatja vöröslő arcát, szörnyű zavarát.
– Hidd el, kis barátom – hallotta Kilbertus hangját –, az életnek ez az egyszerű adom-veszem törvénye nagyon is erkölcsös és Istennek tetsző dolog. Szeretetért szeretetet, jóért jót és így tovább. A baj csak ott kezdődik, ha valaki ezt az egyszerű törvényt ki játssza, ha valaki többet akar kapni, mint amennyit ad, vagy éppenséggel jóért rosszal akar fizetni.
Bálint feje már kókadozott, de* Kilbertus még mindig fújta a mondókáját.
Magányos útjain bizonyára sokat hallgathatott, hogy most egyszerre kibukott belőle minden. És nincs annál nagyszerűbb, mint a türelmes és figyelmes hallgatóság. Csakhogy Bálint nem figyelt. Már az álom kerülgette. Ám egyszer csak felriadt.
Kilbertus úr éppen Zách Feliciánról beszélt:
– ... A Trencsény Csák Máté volt akkoriban a kiskirályok között a leghatalmasabb. Tizenkét vármegyére terjedt a birtoka, és rajta harminc vár hirdette hatalmát. Rettegett tőle az egész ország. Szegények, gazdagok egyaránt. Csak az a nép nem rettegett tőle, aki a birtokán élt. Mátyus úr, így becézték. Furcsa szerzet volt, annyi szent. Jól ismertem. Akárcsak első emberét, leghívebb hívét, titkos tanácsosát, Zách Feliciánt. Ez zavaros tekintetű, örökösen nagy titkokról sutyorgó ember volt. Ha beszéltél vele, sose tudtad, a bizalmába fogadott-e, vagy éppen meg akar téveszteni valamivel. Annyi biztos, nekem máig is, halálában is adósom. Drága keleti fűszereket vittem neki, és nem fizetett értük. Vereslila finom bársonyt is hoztam neki, egyenesen Genovából. Azt mondta, a kis unokájának akarja félretenni, szép ruhája legyen, hogyha felnő. De fizetni azért sem fizetett. Hát ez a Zách Felicián azért volt jó embere Csák Máténak, mert ha a nagyúrnak kedve támadt valaki birtokára, vagyonára, mindig a Felicián úr sütötte ki, hogyan lehetne az illetőt minél előbb tönkretenni. Bizony mondom. Ha Csák Mátétól féltek, Zách Feliciánt egyenesen gyűlölték. No, hát akkoriban nem volt ám biztonságos ebben az országban utazgatni, ámbár ma sem nevetgélt Kilbertus úr, és megint megtapogatta fejsebén a turbánt. – Egymás ellen harcoltak a nagyurak, hanem aztán Károly király megelégelte a dolgot, és közibük vágott. A híres rozgonyi csatában legyőzte őket. Éppen csak Csák Mátéval nem bírt. Mátyus urat nem is győzte le más, csak a halál.
Zách Felicián azonban már előbb azt hitte, vége van a trencsényi úrnak. Fogta magát, átpártolt a királyhoz. Azt hitte, jó vásárt csinál, mert hagyta veszni minden birtokát, amit Csák Mátétól kapott. Az ám, csakhogy a király nem adott helyette más birtokot. Vagy csak nagyon keveset. Nem bízott Zách Feliciánban, nem bízott a magyar urak legtöbbjében. Akkoriban már az asztalt csapkodta dühében, ha újabb árulások hírét hozták neki.
Szó, ami szó, Zách Felicián vesztett az átpártoláson, és ezért megharagudott a királyra. Annyira, hogy mihelyt tehette, ott is hagyta. Térden csúszva visszakönyörögte magát a Csák Máté udvarába. A nagyúr csoda módon megbocsátott neki, noha máskülönben nem tűrte az árulókat. Ügy látszik, olyan gonosz fejet, mint Záché, keveset talált volna az országban. Az ám, de mégiscsak megbüntette. Mert a régi birtokait mind bizony nem adta vissza. Hanem csak nagyon keveset. Zách Felicián tehát az újabb áruláson is vesztett. Csúnyán tönkrement. Elvesztette, amit egy életen át harácsolt. Hm, nagy veszteség. Talán azért nem fizette ki a bársonyomat...
Aztán meghalt Csák Máté, és Zách Felicián gondolt egy nagyot. Megint csak csúszva-mászva visszakönyörögte magát a király udvarába. Károly király pedig visszafogadta, de sem birtokkal, se más ajándékkal nem kedveskedett neki. A fia étekfogó lett, a lánya meg udvarhölgy. Ez elég. De ő maga senki és semmi. Ott téblábolt egész nap Visegrádon, és azt mondják, napról napra nőtt benne a bosszúálló, gyilkos indulat.
Kilenc hosszú esztendeig várt, hátha egyszer felkaphat egy morzsát az adományok nagy asztaláról. Egy-két falut, halastavat vagy legalább egy aranybrokát köpönyeget.
Amikor hiába várt, egy napon berontott a vár ebédlőszobájába, és hatalmas kardjával veszettül csapkodva-ordítozta, hogy kiirtja az egész királyi családot. Azt mondják, szörnyű zűrzavar támadt. A vadul csapkodó kard Erzsébet királynénak levágta négy ujját, és a király karját is megsebesítette. Kis híja csak, hogy a két kisgyerekben nem esett kár. A nevelőjük még idejében félrerántotta őket Zách Felicián közeléből.
Szörnyű nap lehetett. Képzeld csak magadat a két kis herceg helyébe. Látják, hogy egy csúnya ember az apjukra támad. Hogy anyjuk keze vérzik, és bőszült ordítás ott minden 
Az iszonyú kavarodásban aztán valaki előugrott, és bátran nekirontva leszúrta Zách Feliciánt, így lett vége a ravasz, de pórul járt helyezkedőnek ...
Bálint megrázta a fejét.
– Nemcsak neki lett vége, hanem az egész családjának is. Nagyon kegyetlen bosszút fogadott a király. Tudom.
Kilbertus rábólintott.
– Ne csodálkozz. Károly király nagyon szereti a családját. Kisfiáit. Feleségét. Hiszen még az állatok is eszüket vesztik, ha veszélyben látják a kicsinyeiket...
– Ez igaz – suttogta Bálint. – De Zách Felicián mégiscsak ... bársonyruhát varratott a kis unokájának ...
Nagy csend támadt. A tüzet hagyták kialudni, noha ezen az éjszakán meghűvösödött a levegő.
– Az igaz... az is igaz – motyogta Kilbertus. – Persze, a bársonyt nem fizette ki.
Aztán nagyot sóhajtott.
– Na, tegyük el magunkat holnapra!
Az ember bizony nem számolhat minden eshetőséggel.
Olykor még a szerencsés fordulatokkal sem.
Mert valóban úgy volt, hogy Csókakő hetyke kis várának kapuőre, Márton bátyó türelmesen várta Bálintka visszatérését a faluból. Csakhogy várakozás közben meg-megszopogatta a borosbutykost, amit egy kis polcon, a kapu mellett tartott.
A nagy szopogatásnak az lett a vége, hogy a pityókos Márton bátyó elaludt. És csak Kartal szigorú szava ébresztette fel:
– Hej, a krucifixumát, Márton bátyó! Ezért deres járna ám...
– Bocs ... bocs ..,
– Nincs itt semmiféle bocs. Medve sem. Hanem a kapu nyitva van.
– A kis urat várom. Azt mondta, rögvest jön.
Szó szót követett, és kiderült, hogy Bálint már hosszú órákkal előbb elment, és még nem tért vissza. Keresték a várban. Nem volt. Futott a lovas ember le a faluba, a kócosokhoz. De amikorra visszatért a ninccsel, addigra már Csuncsi megtalálta a levelet a Bálint szobájában.
– Virág asszony, Virág asszony! Ezt a papirost találtam. Vajon mi lehet ráírva?
Az ijedtségtől halálra vált Bankó Virág rohant a levéllel az ebédlőbe, a mécses fényéhez. Az urával együtt ketten silabizálták az ákombákom betűket.
A levél pedig így szólt:-
Drága szüleim,
Jézus nevében köszöntlek titeket, és kérem Isten áldását Rátok. Én most útnak eredek, mert Kopay Zsuzska nagyon fél, és apámuramat a becsület nem engedi, nehogy a király félreértse. Engem nem érthet félre, és ez nekem lovagmunkám lehet, amiről Lóránd bácsi beszélt valamikor. Nagyon  kérem, ne aggódjatok, mert vigyázok magamra, és egyenes tartással járok. Ha megvédtem Zsuzskát, hazatérek,
Jézus Krisztus nevében Borsa (Bálint)
Kartal, Csókakő ura mosolyogva hajtogatta össze a levelet. Ránézett a feleségére, világszép asszonyára – de az nem mosolygott vissza rá. Bankó Virág szép arcán forró könnyek folydogáltak, és reszketett a szava.
– Kartal, drága Kartalom! Miért mosolyogsz? Ez a gyerek elpusztul! Azonnal, azonnal rohanjunk utána! A kutyákkal... azok majd nyomra vezetnek. Hát ez szörnyű! Ez a drága, jó kisgyerek ilyesmire vetemedett. Kartal, drága Kartalom, eszét vette, megigézte az a kislány ... az a vörös bestia ... az én kicsi fiamat...
– Ülj le, kedves. Nyugodj meg – mondta csendesen Kartal.
– Nem! Azonnal indulunk. Riadó! – Bankó Virág egy pillanatra ismét a régi, legendás asszony lett. Aki férfi módra üli meg a lovat, aki karddal viaskodik. Most a sárkánnyal is szembeszállna, csak hogy viszontlássa kicsi fiacskáját.
De az urával mégsem szállhat szembe. Kartal megragadta a karját, szelíd erőszakkal visszaültette a székre, és szelíd keménységgel rászólt:
– Nem megyünk sehová. Ne szégyenítsd meg a fiadat.
– Elpusztul. Hát nem érted, elpusztul!
– A mi fiunk ... soha!
– Mit tegyünk? Istenem, mutass csodát, hogy mit tegyünk!
– Imádkozz, ha megnyugtat. De összeszorított foggal várjunk. Borsa visszatér, és te büszke leszel a fiadra.
Bankó Virág hangosan felzokogott.
És nem fújták meg a riadósípokat, nem engedték hosszú pórázra a kutyákat.  
A vár bezárta kapuját, és elnémult.
Mint gyászoló szerzetes, ki fejére húzza csuklyáját, és hallgat.
TIZENKETTEDIK FEJEZET
Bálint találkozása egy pohár pálinkával – A nagy vallomás – Aki disznók közé keveredik – Különös lovaglás – Ijesztő ébredés – Macska-egér játék – Küzdelem az erdő mélyén – Légy méltó apádhoz
Másnap hideg, fehér ködök ébresztették őket. A pokrócok megszívták magukat az őszi harmattal, és olyan nehezek lettek, akár a só.
Bálintnak vacogott a foga. Didergett.
– Ugorj, fiacskám. Nagy út áll még előtted. Kiugrottak a pokrócok alól. Arcukat törölgették, két
karjukkal az oldalukat csapkodták, hogy mihamarább fölmelegedj ének. Odaszaladtak a lovakhoz, azokat is letörölgették, ahogy szokás. Azok is csatakosak voltak a harmattól, de boldogan nyihogtak, hogy a béklyóktól megszabadultak.
Kilbertus a nagy csomagjai mélyéről kicsi bütyköst halászott elő. Megkotyogtatta és kijelentette, hogy ami benne van, az éppen elegendő lesz reggelire. Azzal kivette a dugóját, és nagyot kortyolt belőle. Utána krákogott, köhécselt, a fejét csóválta, mint akinek szörnyen nem tetszik valami, pedig szörnyen tetszett.
Odanyújtotta Bálintnak is az italt.
– Égett bor. Hallod-e, vigyázz, ha még nem ittál ilyet.
– Bort se szoktam.
– Látod, fiam, azt jól teszed. Ihatsz majd eleget, ha pap leszel.
– Az nem leszek. Pedig Szilveszter atya mindig mondogatja, hogy az eszem megvolna hozzá.
– Mintha bizony csak ahhoz kéne az ész ... Kilbertus láthatólag azon vívódott, belekezdjen-e valami hosszadalmas filozofálgatásba, vagy sem. A nem mellett ! döntött, és megint meghúzta a pálinkás bütyköst. Megint krákogott, és a fejét csóválta, és persze nyújtotta Bálintnak is.
– Csak mert hideg van. De csak egy kortyot ám!
Hát jó, hogy mégse lássék annyira kisfiúnak, Bálint kezébe vette a butykos,t, a szájához emelte és megdöntötte. Ám hiába volt a figyelmeztetés, mért nem tudta, hogyan is „vigyázzon",, jó nagyot kortyolt az italból. Hát mintha csak tüzes vassal vágták volna a torkát, egyszeriben elöntötte a szemét a könny, krákogott, köpködött, levegő után kapkodott, s a szörnyű, maró folyadéktól mindenáron szabadulni akarván, fél lábon ugrált. Ha a kalmár ki nem kapja kezéből a bütyköst, a földhöz vágja mérgében.
– Azis-tenfáját! Azis-tenfáját! – csuklott, és egyszeriben rájött, miért káromkodnak a részegek. Hát ezért.
Az ital csöppet sem melegítette. Kívül fázott, belül égett. Mintha csalánt rágott volna.
Szörnyen haragudott önmagára, amiért felhajtotta azt az átkozott pálinkát. De mihelyt haragudott, meg is bocsátott, és valami furcsa, lebegő érzés kerítette hatalmába. Tudta,  hogy ez nem lehet ő maga, hanem valaki más, akit a bütykösből kortyintott ki. Ostoba dolog, igazán szégyellni való, és biz isten nem tesz ilyet többé. De hát ez a Kilbertus bácsi nagyon kedves ember, és ő is felhajtott a bütykösből. Nem is egyszer. Köhög, krákog, de csöppet sem látszik másnak, mint annak előtte volt. Igazán semmi sem változott, éppen csak a nap süt melegebben, felszippantja a ködöket, megszárítja a lovak szőrét és még a nehéz pokrócokat is. Ügy száll fel belőlük a pára, hogy szinte füstölögnek.
Kilbertus nekilátott a falatozásnak. Kínálta a fiút is.
Bálint lassan letelepedett melléje, aztán olyan nehézkesen és tagoltan, ahogy odahaza a latin szövegeket silabizálja, megkérdezte:
– Kilbertus úr... nem az édesanyám küldött utánam?
– Miért küldött volna?
– Mert... megszöktem. – Bálint nagyot sóhajtott, és döbbenten állapította meg magában, hogy bizonyára elfelejtett beszélni. Sehogy sem akart forogni a nyelve.
– Tudom én azt. Hiszen kitaláltam. Beszéltünk is róla.
– Megszöktem, pedig az édesanyám nagyon szeret engem. Én pedig szeretetért nem szeretetet adtam. Haragudtam rá ... hogy egyenesen tartsam magam . . . pedig úgy igazán könnyebb a járás . . . hogy vigyázzak magamra . . . pedig ha nem vigyáz magára az ember ... könnyen elvész ...
Bánatosan ingatta a fejét.
Minek is tagadjuk: Bálint tökrészeg volt.
– Mit csináljak, hogyha Zsuzska fél? Tudod, Kilbertus uram, ez a Zsuzska . .. akinek lila bársony a ruhája, és a király meg fogja ölni... vár engem. Nem mondta, egyáltalán nem mondta, de az ember megérzi az ilyet. És akkor menni kell.
Kicsit kavargott a gyomra. Nagyokat sóhajtott, hogy elmúljék a rossz érzés.
– Menni kell – ismételte motyogva. – Ez lovagmunka.
– Aha – bólintott a kalmár. – Lovagmunka. Hm. Kár, hogy az ilyesmiben nem vagyok járatos. Drága mulatság lehet, gondolom.
Bálint nem felelt. A fejét ingatta, és megpróbált valamit falni a szalonnából meg a hagymából. De nem ízlett. Hirtelen eszébe jutott, milyen jólesne egy nagy csupor aludttej. Csakhogy ilyesmit úton járó ember nem hord magával. Kereste a sajtot. Azt meg nem találta. Hiszen nem fogadta el az ördöngös Domokos kezéből.
– Messze van még Visegrád? – kérdezte elkínzott hangon.
– Ha szeded a lábad, talán egyvégtére felmehetsz.
– És kend, uram?
– Elválnak útjaink. Beszéltünk erről is. Budára megyek. Később talán Visegrádra is.
Addigra már magasan járt a nap, a vénasszonyok nyarának jó melege ömlött el a tájon. A kalmár nem volt olyan beszédes hangulatban, mint előző este. Aggódva pillantott a fiúra, és a fejét csóválgatta. Mi tagadás, legszívesebben fülön fogta volna, hogy hazavigye anyukához. Aztán mégiscsak megsajnálta valahogy, és a maga módján segített inkább: *
– Hallod-e, fiacskám! Lassan búcsúzhatunk egymástól.
– Köszönöm a vendéglátást.
– Haha, most jön csak a neheze! Mert akár hiszed, akár nem, van nekem egy rossz szokásom. Akivel csak összebarátkozom, azt mindig megajándékozom. De nem akármivel, hanem pénzzel. Tudod, ez olyan kalmárszokás.
Bálint tántorogva szedte össze a holmiját.
– Köszönöm, Kilbertus uram. Eddig is pénz nélkül jöttem. Olyan ország ez, ahol pénz nélkül is megélhet az ember, ha nem nagyravágyó.
– Bánom is én, mit mondasz. Aranyaimat elvették ugyan, de ezt a kis zacskó garast eltegyed, mert nyakon váglak. Az ám, ezt a kis kék keszkenőt pedig add oda annak a kislánynak.
No, a keszkenőnek nagyon megörült Bálint. Megköszönte szépen, és akkurátusán összehajtva bedugta az inge alá. Akkor Kilbertus még felajánlotta, üljön fel a vezeték lóra (a málhák tetején csak megfér valahogy), és elviszi szépecskén egy darabig.
így is történt volna, ha egy váratlan esemény meg nem zavarja készülődésüket. Kilbertus úr éppen a lovakkal bajlódott, Bálint pedig a köpenyét kanyarította magára, amikor szörnyű hangokra lettek figyelmesek. Egy közeli falu felől iszonyú röfögés, nyüszítés, visítás közepette hatalmas csürhe látszott közeledni. Kövér kocák és indulatos kan disznók mérhetetlen serege nyomult előre a reggeli napfényben. Nem tíz, nem is száz, hanem talán ezer is. Hét falura való disznó ügetett át az eszi tarlón, egyenesen a tölgyes erdő felé. Ütjük közben az esetlen állatok egymást törték, lökdösték. és noha köztudomású, hogy a disznók félénk állatok, hörgő sikoltásaiktól most igazán megfagyhatott az ember vére. Annál is inkább, mert két suhanc lóhátról hajtotta őket, három puli pedig veszettül csaholva tartott rendet közöttük, egyszóval a hatalmas csürhe a rémület végső határáig jutva loholt előre. Noha még nedves volt a föld, mégis hatalmas port vertek fel rohantukban. A kalmár gyorsan nyeregbe ugrott, hogy riadtan nyerítő lovait megfékezhesse, és a pokoli zajt túlkiabálva sürgette Bálintot, kapjon fel a vezeték lóra a málha mögé, hogy mihamarább kikerüljenek a csürhe útjából.
– Éppen nekünk hajtják ezek az ostobák! Hej, te, kockoc, vissza, elfele!
Ordítozva próbálták elterelni az állatokat a maguk közeléből. Bálint, hogy megmutassa, ő aztán nem ijed meg semmitől, disznótól meg a legkevésbé, még egyenesen elébük is ment, és hatalmasakat rikkantva, tenyerével élesen tapsolva próbálta kitérésre buzdítani az ügető, hullámzó, kövér jószágokat. Ám úgy látszott, megszokott csürhejárás útjában állnak, mert a lovaktól, a puliktól és a régóta tartó nagy hejehujázástól megvadult tömeg még csak meg se torpant...
– Vigyázz, feldöntenek! – ordította rémülten Kilbertus, de abban a pillanatban már a maga gondja volt a nagyobb: két szelíd lova A hömpölygő, röfögő visító veszedelemtől megriadva kitört, és hosszú vágtában keresett menedéket.
– Isten áldjon! – hallatszott még a kalmár elhaló hangja. A következő szempillantásban eltakarta őt az eget verő porfelleg amely a szél hatására a dübörgő csűrhet megelőzte, és ráborult az ijedten tántorgó fiúra.
Bálint agyán átvillant a rémült gondolat.
Rohanó, megvadult csürhe útjában állni nem kis veszedelem. A disznó amúgy sem az a békésen röfögő, moslékot csámcsogó lény, amilyennek sokan tartják. Ha feldühödik és módja van rá, nem riad vissza a vérengzéstől sem. A falu kondája egyszer fellökött egy kislányt. Az apróság akkor totyogott ki a házból, amikor a disznókat éppen arra hajtották. Mire az anyja utána futott, a kicsi sehol sem volt, csak a vér mutatta, hogy a hatalmas kanok egyszerűen felfalták.
És most itt ez a felbőszült csürhe.
Ha az az átkozott pálinka nem száll a fejébe, talán már régen tovanyargalt volna Kilbertus úrral. Vagy odaszökkent volna egy fa mögé, hadd sodródjanak el mellette a disznók.
De hát jaj, aki iszik, disznóvá lesz maga is! íme, a mondás valóra válik.
A rettentő hangzavar elérte, a por belepte. Egyszerre csak nem látott mást maga körül, mint imbolygó, rohanó kövér testek sokaságát. Még egyet-kettőt ordított, még egyet-kettőt tapsolt... egy-egy állatot ki tudott téríteni, néhány meg visszatorpant... de hát ez mind nem elég, mert a többi iszonyú hörgéssel, vad visítással visszalöki ismét, már-már emberi hangok csattognak a levegőben, a disznók elfúló, jajongó trombitálása eget és földet betölt.
Egy nehéz fej oldalba lökte, egy éles fog fájdalmasan lábszáron bökte.
Egy-két pillanatig megtartotta az egyensúlyát, kicsit megroggyant, hogy nehezebb legyen f eldönteni,, de már az ijedtségtől nem volt ereje sem kiáltani, sem tapsolni... aztán egyszerre csak felöklelték, hogy szinte repült, estében megfordult a levegőben, majd hasmánt ráborult egy hatalmás, fekete kan disznó hátára. És hogyha az ember ösztönösen ügyes, hát Bálint most az volt, mert jóval később sem tudta megmagyarázni önmagának, hogyan sikerült a hatalmas kan hátán megmaradnia úgy, hogy kinyújtott lába kétoldalt lelógott az állatról, két kezével pedig végső kétségbeesésében a nagy füleket markolta meg.
Meglovagolta hát a disznót, h? nem is éppen lovaghoz méltó módon. A végképp eszét vesztett állat felvisított rémületében, és hangosan röfögve, fújva, trombitálva szétlökdöste maga előtt társait, úgy rohant előre.
Messze megelőzve a zajongó csűrhet, Bálinttal a hátán a kan berontott a sűrűbe. És talán egyenest Visegrádig nyargalt volna, ha eszébe nem jut, hogy levakarja magáról a fiút, ahogyan a sarat szokta dagonyozás után. Nekiugrott tehát egy fának, az oldalát keményen odakente – de akkor már nem volt mit levakarni onnan.
Bálint a roham első mozdulatánál úgy oda vágta fejét a fa kérgének, hogy azonnal elájult.
Mire magához tért, alaposan megváltozott körülötte a világ. Bizony nem hitte volna, hogy valaha is ilyen ébredése lesz. Mert az erdő a legbékésebb képet mutatta. Csupa zörgés, csámcsogás, szelíd röffenés körülötte minden. A lóról szállt pásztorfiúk nem messze tőle hosszú botokkal csapkodják a fák ágait, verik a korai makkot, hadd egyék a disznók. Mellette fekete kiskutya ül. Farkát csóválja, s hogy őt ébredezni látja, vakkantva hívja a gazdáit.. .
Bálintnak még kóválygott a feje – hanem most már nem a pálinkától, sokkal inkább az erős ütéstől. És még annál is jobban a szörnyű felismeréstől, hogy bajban van.
Rossz arcú, durva tekintetű fiú volt mind a két suhanc. Lomha léptekkel közeledtek, olyan hányaveti és mégis kelletlen módon, mintha valami nemszeretem nagy zsákot cipelnének a vállukon.
– Nahát? Mégse döglöttéi meg? – mordult fel az egyik, és lábával megbökte a földön fekvő Bálintot.
– Mert élve hagytad ... – vetette oda a másik.
– Mit tehettem volna?
– Púp nőtt a fején. Elférne oda még egy ...
Bálint lassan feltápászkodott. Szótlanul porolgatta a ruháját. Észrevette – a szíve majd megállt az, újabb rémülettől – , hogy széles öve, nehéz nyúzókése bizony nincs rajta, a köpenyével együtt egy közeli fa tövében hever.
Na, ezek nagyon biztosak voltak a dolgukban. Jó, hogy el nem temették elevenen.
Ám alighogy ezt észrevette, valami különös, elszánt nyugalom lett úrrá rajta. Eszébe jutott, mennyit háborgott ő odahaza, amiért nem viheti többre, mint a szülei. S lám, ilyen szörnyű helyzetben kell ráébrednie, hogy olykor az is elég, ha csak méltóak leszünk hozzájuk, ha csak annyira visszük, mint ők. Mert az sem kevés.
Sok merengésre nem volt ideje. Egy szempillantással felmérte a suhancokat. Az öklük, mint egy-egy kalapács, a mellkasuk, mint kovács fújtatója, izmaikról pattan a ködmön. Fejjel magasabb mindegyik, és vigyorgásuk farkas vicsorgása.
Bálint közömbös arcot vágott. Vagy talán mosolygott? Izgalmában azt sem tudta, mit csinál.
– Köszönöm a segítséget – mondta könnyedén. – Bácsikámat jól elragadták a lovak! Azóta már Zsámbékon van. Ámbár oda igyekeztünk.
A két suhanc figyelmesen hallgatott. Mint ahogy macska nézi az egér vergődését.
– Jó nagy csürhe – intett Bálint a makkoló disznók felé. – Gondolom, nem égy falué.
A két suhanc hallgatott. Ijesztően hallgatott.
– Na jó, hát akkor megvárom, amíg a bácsikám megérkezik a várbeliekkel. Egyébként... Borsa a nevem. Kartalfia Borsa. És a bácsikám mindjárt itt lesz a zsámbéki vár katonáival.
Annak a kettőnek farkasvigyora most még szélesebb lett.
– Mi a fene? – sziszegte az egyik.
– Apám nevét biztosan ismeritek. Kartal. A híres Kartál lovag. Megjutalmaz majd titeket a segítségért... Az ám, hova lett az övem? Aha, ott látom. Föl is veszem. Az ember valahogy ...
Egy kar emelkedett az orra elé.
– Nem veszed fel. – Bálint sóhajtott.
– Igaz is. Na jó, hát megvárom, amíg megérkezik a bácsikám vitéze.
Szép lassacskán visszaült volna a fa tövébe, ahol eddig ájultan hevert. Ám az a suhanc, aki kevesellte fején a púpot, hirtelen hozzáugrott és felrántotta.
– Állj fel, kis taknyos, ha velem beszélsz! – sziszegte.
– Csakhogy én nem akarok beszélni veled – vágott vissza Bálint. De nem ült le.
Sokáig hallgattak, és farkasszemet néztek. S ő rebbenéstelenül állta a fickó tekintetét.
– Ha ilyen fene kedvetek van ... – mondta hirtelen, és hozzátette jóval keményebben: – megbánjátok! Az én édesapám szörnyű haragra gerjed, ha veszélyben látja a családját. Én vagyok az egyetlen fia, és ha nekem bajom esik, biz isten nemcsak rajtatok áll majd bosszút. Hetedíziglen kiirtja a családotokat, hogy írmagja sem marad ... Persze megölhettek. Tessék, ketten vagytok. Rajta! De nem fogtok messzire jutni.
Váratlanul akkora pofont kapott, hogy felbukott.
– Állj fel! – ordítottak rá.
Mire feltápászkodott, újabb pofon vágta földhöz.
– Mit akartok? – nyöszörögte kétségbeesetten, és érezte, hogy egész teste remeg a félelemtől.
Az a kettő ismét sokáig hallgatott.
– Mit akarunk? – röhögött az egyik.
– Megölni? – így a másik. – Azt ugyan nem! Mert mi gyilkosok nem vagyunk. Bennünket nem vár a hóhér kötele. Hiába is akarod. Mert azt szeretnéd, mi?
Az újabb pofon elől Bálint elhajolt. De érezte, hogy támadói ostoba szavaikkal belelovalják magukat a dühbe, és ki tudja, hogy dühük a végén nem kíván-e vért?
– Mi nem ölünk – harsogta a másik. – Apádat meg tiszteljük. Mert nekünk csak a ruhád, a bocskorod, az inged kell, koma, és hogy eszedbe ne jusson emlékezni ránk, hát egy kicsit megkalapáljuk a fejedet!
A fiút kegyetlen pofonok érték jobbról-balról. Odahaza soha meg nem verték, és most számolatlanul kapta az ütlegeket. Csörgött a könnye, és hangtalan zokogás rázta. Kitört a kés felé, de újabb ütés találta, hogy el vágódott.
Most rárohantak volna, hogy akár agyon is verjék, de nem tették. Csak játszottak vele.
A kutya nyüszítve futott el a közelükből.
– Csak a fejét, hogy meg ne sántuljon!
– Nesze! Hallod, Bazsó, a kis taknyos szidja az anyámat. Ezért kapsz még egy pofont.
– Ejnye, Moksa, mintha az enyémet is szidná. Adok neki én is.
Bálint egy szót sem szólt. Az ájulás környékezte. Egy veszett pillanatában fejjel rohant egyik támadójának. Az felhördült, fájdalmasan a gyomrához kapott, mire máris egy rúgás érte, hogy hátratántorodott. Abban a pillanatban Bálint már a másikat vette célba, minden erejével felcsapta a karját, majd a fickó orrára ütött egy hatalmasat. A veszedelem és a kétségbeesés megsokszorozta erejét. A keze járt, akár a cséphadaró, rúgásai nagyszerűen találtak, elhajlott, pördült, szökkent és ütött, olyan parádés gyorsasággal és olyan meglepő erővel, hogy támadóit néhány pillanatra valóban meghökkentette.
Még egy mozdulat kellett volna. Egyetlen ugrás, hogy elérje a kését...
Megbotlott.
Bocskorának szíja már előbb kibomlott, és most ráakadt egy gyökérre.
Éppen csak elhasalt, már ugrott volna fel – de abban a szempillantásban rávetették magukat, hátracsavarták a karját, és felrángatták a földről.
– Na, most megkapod a magadét! Fogjad, Bazsó, amíg pofozom.
És már emelte volna a Moksa névre hallgató suhanc iszonyú tenyerét, amikor félelmetes, hatalmas ordítás vetett véget a szörnyű jelenetnek. Nagy hasú, kövér katona vágtatott be lóháton az erdő fái közé, és se szó se beszéd, kardlappal kezdte csépelni a két rabló kedvű pásztort. Verte őket kegyetlenül, de úgy ám, hogy a kard lapja vágjon is, aminek következtében az egyik suhancnak menten csupa vér lett a háta, a másik pedig törött karral próbált menekülni, de nem sokáig, mert egy újabb ütés nyomán felbukott.
A két nagyszájú, kegyetlen fickó tekintete most bezzeg megváltozott. A szájuk nyitva maradt a rémült csodálkozástól, és esküdöztek volna égre-földre, hogy nem is akarták tenni, amit tettek, és könyörögtek volna kegyelemért is, de egyetlen szavukat sem lehetett érteni, mert eget-földet betöltött, erdőlombot rezegtetett, disznókat elzavart és kutyákat elnémított az a kacskaringós, rettentő káromkodás, amilyenhez hasonlót sehol máshol, csak a visegrádi várban lehet tanulni.
– Balázs vitéz! – kiáltott Bálint, és csak nézett, mint aki csodát lát.
Most aztán Moksán és Bazsón volt a sor, hogy megízleljék a megaláztatás keserű kenyerét. Mert Balázs vitéz addig táncoltatta körülöttük a lovát, addig bökdöste őket a kardja hegyével, amíg hangosan (de értelmesen ám, a fene rágja szét a beleteket!) bocsánatot nem kértek Bálinttól. Aztán Bazsónak el kellett szaggatnia a saját ingét és a legtisztább részével megtörölgetnie Bálint vérző száját és orrát (fújd is bele, fiam, ne sajnáld), Moksának pedig gondosan meg kellett kötöznie a kibomlott bocskort. Ezek után saját kulacsukból kínálhatták meg vízzel. Ráadták az övét, a köpenyét, megkeresték a parittyát, és őszinte remegéssel a hangjukban, jó egészséget kívántak neki.
– Na, menjetek a fenébe – mondta Bálint mély megvetéssel.
Felugrott Balázs vitéz mögé a ló farára, és azzal máris maguk mögött hagyták ennek a pálinkagőzös reggelnek minden szörnyűségét.
Amikor kijutottak az erdőből, és az úton sietősen kocogva megindultak, Bálinton erőt vett a sírás, ömlött a könnye, zokogott megállíthatatlanul.
– Ejnye no, ne ríj! Légy méltó apádhoz!...
De Bálint csak annál jobban sírt, mert úgy érezte, hogy nem volt méltó az apjához.
A vitéz hagyta hát, majd megnyugszik. Egy idő után aztán visszafogta a lovát, és az út másik oldalára mutatott, ahol az erdő szegélyén, egy dombtető tisztásán, lila pontocska látszott.
– Zsuzska, Kopay Zsuzska! – kiáltotta Bálint örömmel.
TIZENHARMADIK FEJEZET
Visegrád a vendégeket várja – Nincsen titok ~ A vártömlöc mélyén – Tüzesednek ám a fogók – A király előtt – Czudar Demján különös hatalma – Hazudj igazat – A király meglepetése – A palotatitkár még nagyobb meglepetése
Közeledtek már a. királyi vendégek Visegrád felé.
Futáraik nap nap után lóhalálában érkeztek, mintha bizony valami nagyon fontos, nagyon sürgős üzenetet hoztak volna. Pedig csupán azt újságolták mély hódolattal Károly Róbert király úrnak, hogy Kázmér lengyel király vagy János cseh király vagy Boleszló, a sziléziai herceg, vagy Boroszló városának képviselői – e nagy tekintélyű és hatalmas urak – éppen hol időznek, útjuk során hol tartanak, ki miért siet és ki miért nem tud sietni a szíves meghívással meghirdetett nagyszerű találkozóra.
Károly Róbert, a magyarok királya fenséges nyugalommal hallgatta meg a tudósításokat, megköszönte a körülményes szavakkal előadott szívélyes üdvözleteket, megjutalmazta a futárokat, és kisebb-nagyobb ajándékokat bízott rájuk, vinnék vissza, megédesíteni közelgő uraik útját.
Lenn, a Duna partján nőttön-nőtt a színes sátrak erdeje. A meghívott magyar főurak vertek ott tábort, ámbár akadt köztük sok olyan is, akit a király meg sem hívott, szívesen sem látott, mégis odaténfergett, mégis leverte a sátorfáját, mert a hatalom és a pompa nagy csábító és nagy békéltető is egyben.
A királynak azonban sem a futárok érkezése, sem a sátorerdő növekedése nem emelte kedvét. Nagy nyugalma mögött rettentő indulatok nőttek. Országok gondja viaskodott benne a szülő gondjával.
S bizony egy királynak ... az ország gondja az első.
Lajos herceg eltűnését nem verték nagydobra. Jaj annak, aki szót ejt róla!
De hát mégis mindenki tudta.
A futárok legfőképpen. Mert azok észrevették ám, hogy valami nincsen rendben a fellegvárban. Hogy nagyon nagy a csönd. Hogy sok a félszó, az elharapott mondat, hogy mindenki ijedt, mindenki hümmög, és hogy időről időre négyes-ötös kis csoportok vágtáznak ki a kapun, eltűnnek az erdőben, és fél nap múltával nagy zavarban, vállukat vonogatva, szemüket lesütve térnek vissza újra.
Jaj annak, aki szót ejt a királyfi eltűnéséről – mégis vannak borissza cimborák, akik a tizedik kancsó után sajnálni kezdik a királyt, és elmondják a Czudar Demján szörnyű balszerencséjét: alighogy elvállalta a királyfi őrzését, máris elvesztette a kis gézengúzt. Vagy akadnak szerelmes kedvű asszonyok, lányok, akik hálából a suttogó csókdosásért, csókdosó suttogás közben elárulják, miért zokog éjjelnappal Erzsébet királyné, az udvarhölgyek miért óbégatnak versenyt, mint a falusi siratóasszonyok, és hogyan vívódik kegyetlen haragjával a király.
A futárok aztán lóra kaptak, vitték az ajándékokat meg a híreket is. A közelgő nagyurak pedig, királyok, főpapok, főurak, lovagrendek nagymesterei, megálltak jöttükben, letáboroztak valamelyik messzi városban, és így szóltak: „Ne siessünk. Meglehet, hogy a magyarok nagy királya talán vissza is vonja meghívását, ha kiderül, meghalt a fiacskája."
Csakis egy vendégnek volt sürgős az útja. Kázmér sógor, a lengyelek nagy királya sietett, hogy vigasztalja húgát, Erzsébet királynőt.
A vár tömlöcében lehorgasztott fejjel kuporgott a földön Czudar Demján.
Amióta ide belökték, mintha eszét vesztette volna. Nem evett, nem ivott, nem aludt. Rebbenéstelen szemmel bámult maga elé. Arra sem mozdult, amikor a hóhér láncokat csörgetve elvonult az ajtaja előtt, és rekedt hangján beszólt hozzá:
– Na, Demján úr, mit törjünk előbb? Kezedet vagy lábadat?
S még csak nem is sóhajtott, amikor fertály óra múltával a hóhér megint kiáltott:
– Na, Demján úr, tüzesednek ám a fogók!
Czudar Demján azonban nem a kínzástól rettegett igazán, mivel nem is hallotta meg, nem is értette meg, mivel ijesztgeti a hóhér. Attól lelte őt a hideg már órák óta, hogy sehogy sem álltak össze a gondolatai. Mint megvadult méhek, zúgtak összevissza agyában a dolgok, és sehogy sem tudott rendet teremteni köztük. Az a csodálatos nagy terv, amit a Kopay Gergely érdekében kieszelt, egyszerre csak kettéhasadt, és darabokra tört, akár a rianó jég. Megpróbálta pontról pontra elismételni magában, mit miért is tervezett, hogyan is akart. Kopay hozza a lányát, a patakparti nagy fűzfához hozza, ő meg odacsalja a királyfit. Kicserélik a két gyereket (a leányra fiúruhát adnak), és ő Kopay Zsuzskát visszacsempészi a várba. Azzal aztán el is tűnik onnan, mert nem jó a király közelében lenni, hogyha megharagszik. A kislány eszes, jól fel van vágva a nyelve, tudja, mit kell mondania. És amíg a dolgok el nem rendeződnek (a király felmentő levelet, adományozólevelet és még mi egyebet nem küld a fűzfához), addig a kis Lajoska az ő gondján lesz odalent Simontornya várában. És mindez még hatásosabb volna, hogyha a Kartal fiát is elrabolnák, mert akkor a híres lovag nem tűrné, hogy a király rászedje őket...
Csakhogy – mindez fura képekben, zavaros villanásokban jelent meg most előtte. És akárhogy törte is a fejét, nem értette, miért is vállalkozott erre az esztelen dologra ... miért is kell kicserélni a két gyermeket... és azt sem tudta önmagának megmagyarázni sehogy sem, miért is kell a Kartal fiát elrabolni... A saját tervét nem értette, felidézni sem tudta, és ettől jobban szenvedett, bizony jobban, mint ha a tüzes fogóktól szenvedett volna.
Eltűnt Lajos herceg – és ettől minden összeomlott.
Teltek-múltak az órák.
A hóhér néha ököllel verte az ajtaját. Azzal továbbment.
Néha bekiabált hozzá:
– Na, Demján úr, a szemedet fogják kitolni! Az Isten segítsen!
Nem mozdult. A gondolatait akarta rendezni, és magában már buzgón imádkozott is, hogy ez sikerüljön. Csakhogy miközben a miatyánkot suttogta, fejében a vadméhek zsibongása egyre tartott.
– Na, Demján úr, mégiscsak a kerékbetörés ...
Akkor lassan hanyatt feküdt a tömlöc földjén, kezét összetette, és hangosan kezdett imádkozni. Szinte kiabálva mondta a miatyánkot, az üdvözlégyet és egy sor más imát is, amit gyermekkorában, a kolostori iskolában megtanult. Hangosan imádkozott, hogy a hóhér meg ne zavarhassa (az imádkozást tisztelni kell), és azért is, hogy végre megpihenjen szörnyű zaklatottsága.
Bizony, ezekben a szörnyű órákban ismerte fel, hogy az ima nem is Istenhez szól. Az ima arra való, hogy éber álomba ringassuk magunkat, hogy valahol a lelkünk, a tudatunk mélyén elsimuljon minden, hogy az ima monoton lüktetése, mint szita mozgása, elválassza gondolataink búzáját az ocsútól.
– Imádkozz csak, Demján úr. Nem sokáig teheted!
– Hej, az istenfádat, te vén tatár! – ugrott fel Czudar Demján váratlanul, és ököllel kezdte verni tömlöce ajtaját. – Hej te hóhér, te átkozott! Rohanj a király úrhoz, vallani akarok!
– Nono, csak lassan, Demján úr! Előbb a kínzás talán. Engem is a munkámért fizetnek.
– Siess, te vén lókötő! Rajtad áll, hogy Lajos herceg megkerüljön.
– Az más.
És már csörrent is a kulcs a zárban, már vezették is fölfelé a penészes, keskeny lépcsőkön előbb, majd a széles, kongó folyosókon később, majd megint tovább a fehér meg a vörösmárvány lépcsőkön fel a királyhoz.
Tízen is lehettek talán a szobában, a „legnagyobb" urak, a „leghívebb" emberek. Gondterhelt arccal álldogáltak a király aranyozott trónszéke körül, és bólogatva mímelték, hogy ők most nagyon törik a fejüket, mi legyen.
Czudar Demjánt őrei odalökték a király jár trónszéke elé, hogy arcra esett, noha megtette volna ezt máskülönben is. Arcra borulva, kezét az alázat jeleként fején összekulcsolva feküdt a padlón, és hallgatott. Várta, hogy szót kapjon.
Ám a nagy király is sokáig hallgatott. Szakállát tépdesve nézte az emberét, aztán meg tenyerébe hajtotta fejét, úgy próbált úrrá lenni indulatain. Bizony, fiatalabb korában már rég kardjához kapott volna, még ezelőtt öt esztendővel is minden szava véres ítélet lett volna – mára azonban már tudja, hogy a fegyver és a vér csak a legutolsó érv és a legvégső büntetés lehet...
És erre nem a papok tanították meg a nagy királyt.
– Beszélj! – parancsolta végül, de a hangja csak sziszegett.
Czudar Demján fejében mintha szikrát vetett volna egy nagy felismerés.
Mindent be kell vallani.
De hogyan?
És ez már a második szikra volt, mert a vér nem válik vízzé, a Czudar Demján nem tagadhatta meg önmagát.
Fölvetette fejét, és belenézett Károly Róbert szakállas, kemény, férfias arcába.
– Csak neked, uram.
– Beszélj, ha mondom! Ha nekem nincsen titkom itt az urak előtt, hát neked sem lehet.
Czudar Demjánba mintha az ördög bújt volna. A fejét rázta.
– Csak neked, uram királyom. Húzass a bitóra, csapasd le a fejem, nekem már úgyis mindegy. Bizalmad volt az én életem értelme. Azt elvesztettem, minek is éljek tovább! Amit mondani akarok, nem az én titkom és nem is a tied . . .
Itt elhallgatott. A főurakra bízta, találják ki, vajon kinek a titkáról kíván szólni.
– Kié? – dörrent rá a király. – Ha nem beszélsz, biz isten most már a hóhérok kezére adlak! Szíjat hasíttatok a hátadból, kitolatom a szemedet, karod-lábod törik! Akkor majd beszélni fogsz.
Czudar Demján felöltötte legkészségesebb arcát.
– Beszélnék anélkül is, felséges uram.
Újabb hosszú hallgatás következett. Aztán Károly Róbert kurtán intett a kezével, s azok a nevezetes főurak és főpapok egyenként szépen kivonultak a teremből, noha ez nem is a királynak, hanem a Czudar Demjánnak az akarata volt. És ahogy magukra maradtak, Caroberto mélyet sóhajtott.
– Beszélj már ... te átkozott!
S a hajdani titkárból erre megindult a szavak áradata:
– Felséges uram királyom, nagy az én bűnöm. De még nagyobb, amiért olyan merényletet akartam a magam feje után megakadályozni, amiről már az első alkalommal szólnom kellett volna. Tudom, hogy te barátaidban mennyire megbízol, és hogy egyetlen rossz szó ellenük a halálos ítéletem volna. És mondd, király úr, mi vagyok én? Senki és semmi, hogy akár csak egyetlen szavamnak is higgyél! Ha azt mondtam volna, vigyázz, mert Zách Felicián holtában is bosszúra szomjazik, ugye nem hitted volna? Ha azt mondtam volna, vigyázz, mert Lajos herceget el akarják rabolni.. . isten tudja, miért? Ugye nem hitted volna? Én csak végzem á dolgomat, uram királyom, de naponta járok a palotában, bejárom minden zegét-zugát, és meghallok, észreveszek sok olyasmit, amit bizony nem az én szememnek, nem az én fülemnek szántak. – Hirtelen rémülten felemelte a két kezét, mert észrevette, hogy királya egy kurta intéssel el akarja vágni a szavai fonalát. – És vajon mi lett volna a büntetésem, uram, ha azt mondom egy napon: nem alkalmas ember vigyáz a kis hercegre ...
Elharapta a szót, és ismét arcra borult. De az indulatos király ezúttal nem kiáltott rá. A mennydörgés vészjósló sziszegésbe fojtódott.
– Tovább!
Czudar Demjánnak remegett a szája széle, ahogy felemelte a fejét.
– Mi mást mondhatnék még, uram királyom? A többit te is tudod. Tudnod kell. Hiszen láttad zavarom, amikor azt mondtad, valaki még hiányzik a névsorból. Még hogy hiányzik... ó, Szűzanya Mária, dehogyis hiányzik. Bizony mondom, őt már előbb hívta valaki.
– Kicsoda?
Demján nem felelt egyenesen a kérdésre. Lehunyta a szemét, mintha nem akarná látni a szavai következményét.
– Elkövettem a legnagyobb vétket, uram! Engedélyed nélkül cselekedtem. Hirtelen elhatározásod, hogy visszahívod Kartalt, hirtelen parancsod, hogy Lóránd lovagot menesztéd érte... nem adott számomra más választást. Parancs nélkül kellett cselekednem, és én megtettem.
Akkor már nem állta mérgét a király. Felugrott székéből, inge nyakánál megragadta Demjánt, és felrántotta térdepléséből.
– Mit tettél?! Mit tettél, te átkozott?! Micsoda zavaros, ocsmány dolgokat beszélsz itt nekem? Te álnok kígyó! Arra felelj, hol van a fiam!
Csakhogy Demján éppen erre nem tudott megfelelni, j Ezért ott folytatta, ahol abbahagyta, jóllehet a király vasmarkában csak nehezen kapott levegőt a. szóhoz.
– El akarták rabolni a fiadat, uram – nyöszörögte. – Én ezt innen is, onnan is, nem egy embertől, nem is kettőtől, hanem olyan apró jelekből tudtam meg, amit csak a magamfajta . . . csavaros eszű ember tudhat. De hát az én szándékom tiszta, ha nem is bízol bennem, uram . . . mert tudom én azt. . . hohó . . . Lóránd lovagra bíztad a Kartal hazahívását... és máris hogy rohant . . . egyet sem szundított . . . még motyót sem vitt magával . . . ejnye, mondtam, itt valami nem szép dolog készül. Szaladtam hát a derék Balázshoz, és mondtam neki, vedd négy jó legényedet, és ejtsétek foglyul Szavatartó Lóránd lovagot.
– Átkozott! Ne tovább . . .
Czudar Demjánt azonban nem lehetett elhallgattatni. Végre rátalált a szavakra, amelyek felől olyan nehezen törte agyát a tömlöcben.
– Ez az én bűnöm, felséges királyom. A legényeket is megkérdezheted. Ki adta a parancsot nekik? Persze Balázs tizedes. Ki hagyta meg Balázs tizedesnek, mit tegyen? Csakis én. Mert mi a te igaz és legigazabb híveid vagyunk, felséges királyom, és most, ha kettébe töretsz, ha nyelvemet vágatod, ha lovakkal tépetsz is szét, megmondom . . . ott gubbaszt Lóránd lovagod, a te leghívebb barátod az Özséb-barlangban. Megkeresheted. És hiába vár ma vagy holnap Kartal lovag a fiával és Kopay Gergely a leányával, hogy odavigye valaki nekik Károly Róbert fiát, a magyar trónörököst, Lajoska herceget ...
Itt elcsuklott a hangja Czudar Demjánnak. Mert elszólta magát. . . Kevesen múlt csak, hogy a király észre nem vette a dolgot. Talán mert előbbi vörös arca, mely az indulattól volt olyan vörös, most lassan halotthalvánnyá változott. Legigazibb barátját vádolta előtte ez a kígyófajzat, de ha megforgatta agyában, ami elhangzott, bizony még hihetőnek is tűnhetett.
– Azaz mit is mondok.. csak én kívántam volna, hogy hiába várjanak. Mert mihelyt Lóránd lovagot falakon kívül tudtam, és megígérték, hogy foglyul ejtik, az Özséb barlangjában megkötözve tartják, azon nyomban siettem, hogy védelmembe vegyem a kis herceget....
Itt hátravetette fejét Czudar Demján, lehunyta a szemét is, mint aki vízesés alá áll, és hagyja hogy a jeges csöppek az arcát verjék.
– Elkéstem, királyom. Elkéstem. Az utolsó percben elrabolták ...
Egy hatalmas pofon érte az arcát. Elterült a földön. Ügy állt fölötte a király, mintha él akarná taposni.
– Hazudsz!
– Kérdezd meg Pető vitézt! Lóránd lovag az Özséb barlangjában van. Ha ugyan meg nem szökött onnan! És a pataktörésnél, ahol fűzfa hajlik a vízre, ott találkozik minden . merénylő ... talán ... mondom, talán ... a fiad is ott van. De ne félj, uram, a kis hercegnek bántódása nem esik. Hiszen csak azt akarják, hogy Zách Felicián kis unokáját az udvarhölgyek közé fogadjad ... rád akarnak ijeszteni.
Ezt az utolsó szót keserves nagy hangon ejtette ki Demján. Tudta, hogy a hatalmas emberek sok hiúsággal vannak megáldva.
Ez egyszer azonban tévedett. Mert Károly Róbert, a magyarok nagy királya kurtán felnevetett.
– Isten marhái – mondta –, hát ha valóban ezért... te szerencsétlen! Hiszen elég lett volna, ha Lóránd vagy akár csak te csak egy szót is szóltok. Csak annyit, hogy „kérem". Unoka? Mit tud az már az apák vétkeiről? ... Hogy hívják a kislányt?
– Zsuzsanna ... Zsuzska ... Zsóka.
– Jöhet. Szeretettel látjuk.
Nevetett a király. Elfordult Czudar Demjántól, és nevetett. Az asztalhoz lépett, ahol egy kancsó bor mindig töltésre készen állt. Hát töltött belőle nagy ezüstserlegébe, és fenékig itta. Aztán gondolt egyet, nagyon kegyeset, és felvett az asztalról egy másik, kisebb serleget, és azt is teletöltötté borral. Hát amióta csak ifjú fejjel ennek a népnek a földjére lépett, nincs olyan esztendő, hogy valami nagy-nagy meglepetés ne érné. Amíg csak az eszét tudja majd, sosem érti meg, miféle kerekeken jár ennek a népnek az agya. Magyarok? Derék, jókedvű, magabiztos emberek. A nyelvük szép és hajlékony, akárcsak erkölcseik. És valami olyan mérhetetlen szépség, nagyszerűség, gyermeteg tisztaság árad belőlük, hogy legyen bár olasz, francia, cseh, szlovák, román vagy horvát az ember, hogyha egyszer közéjük került, és nyelvüket megtanulta, ha barátságukat megnyerte, nemegyszer önkéntelenül is magyarnak vallja magát. Magyar vagyok – mondják büszkén az itt élő lengyelek, németek,szlovákok és zsidók.
S attól kezdve valami különös rend szerint jár az eszük.
Most is. Képesek éppen ők, a legjobb barátok, Lóránd és Kartal elrabolni Lajoskát, csak hogy rávegyék őt, a királyt, egy, kegyelmi szóra. Hm. Pedig egyetlen kérő szó is elegendő volna. Igen, máskor pedig olyanok, akár a szikla. Semmi ármány, semmi hazugság. Kard ki, kard! Ennél kisebb dolgokért is ...
Nevetett Károly Róbert. Mert úgy érezte, egyszerre csak megvilágosult előtte minden. Hát elrabolta ez a két nagyszerű ember az ő gyermekét, csak hogy egy kislányt az udvarba bevezessenek. Csavaros ügy. Büntetés járna érte. Biz isten büntetés.
De hogyha Lajoska él, és semmi baja nincsen, egye kánya, megbocsát majd.
Lórándnak? Kartalnak? Miért is ne! Ha ezek a legbátrabb vitézek ennyire – félnek a királyuktól.
Hahaha!
Károly Róbert tehát teletöltötte a serleget – a kisebbiket –, és megfordult, hogy odanyújtsa Demjánnak. Hej, ez a ravaszdi ember! No hiszen. Ez biztosan részt vett a gyerekrablásban, és most nagy bajban érzi magát, mert ugye őneki nincs bocsánat.
De mi ez?
Czudar Demján ájultan hevert a padlón.
TIZENNEGYEDIK FEJEZET
Szomorú ősz - A szülők aggodalma – Kartal lovag töprengései – Dusánná rossz híre – Mit tudtok a fiamról? Még hogy hetedíziglen - Végtére is mit akarsz tenni? – Ó, ti mafla férfiak!
Egyik nap eltelt. Azután a másik. Csókakő vára még mindig hallgatott.
Bizony, bizony, a nagy némaság vára lett Csókakő. Csak a lovak nyihogtak benne. Csak a kutyák ugattak néha. A kút kereke bántóan nyikorgott. A kapu fájdalmasan csattant. A híd kegyetlenül dongott. De ember, ha szólt, csak suttogott a szava.
– Uram . . .
– Asszonyom . ..
– Igenis.
– Máris.
Mindenki oly lágyan beszélt és oly keveset, mint este jöttével beszélnek az emberek, ha már kezükben a mécses és szemükben az álom.
Pedig nappal volt. Harsány, napfényes ősz. Vénasszonyok nyara. A tarlók felett ráérősen gyülekeztek a fecskék, bárányfelhők úsztak az égen, a nap melege kopogósra szárította a földet, és mézzel kenegette a szőlőszemeket. Tavaly ilyenkor már rég leszüreteltünk – mondták a falusiak. – Az idén is kéne már. Amíg szép idő van. Nehogy rossz idő jöttével a tőkén rohadjon meg minden.
Persze, persze. Szüretelni kéne. Úrdolgában is, a magukéban is. De kinek van kedve ilyenkor dolgozni? Lám csak, mi van a várban!
Kartal lovag, az a híres bajvívó vitéz, az az acélöklű, lobogó szemű férfi egész nap ott könyököl a falon. Rátámaszkodik a mellvédre, a déli sarokbástya árnyékában, és szótlanul mered az útra, amely az erdő mélyébe vezet.
Bankó Virág pedig, Kartal lovag világszép hitvese sehol sem mutatkozik. Fekete ruháját vette fel, és ott térdel a várbeli kis kápolna oltára előtt. Imádkozik. Riadtan, félő reszketéssel a szívében megfogadja százszor is, hogy ha megkerül a fiacskája, bizony kolostorba adja, papnak neveli, hogy az evilági, meg a túlvilági veszélyektől örökre megóvja. De hát ezt csak úgy motyogja magában, erről amúgy is ura dönt majd, és bizonyára az ő akarata ellenére – ő tehát nyugodt szívvel fogadkozhat, és nyugtalanul imádkozhat.
Kartal, a csókakői vár ura, a Szent György-lovagrend vitéze azonban nem fogadkozik.
Nem is imádkozik.
A várfalra könyököl, és a messziségbe réved.
Vár.
Várja, hogy egyszerre csak előbukkanjon az ő derék fiacskája az erdő fái közül. Hogy már messziről integessen és ragyogjon a képe. Hogy azt kiabálja, minden jól van, édesapám! Méltó voltam hozzátok!
Nos hát mindjárt, mindjárt megjelenik Borsa (Bálint) ott az erdő fái közül kivezető úton. Futva közeledik majd. Vagy inkább lóháton. Mert fegyvert is, lovat is zsákmányolt, talán nagy viaskodásban embert is Ölt (gonosz embert persze), mint ő tette valamikor, alig idősebb korában.
Csakhogy amikor ő nekivágott a világnak, nem volt már se apja, se anyja, aki aggódjék érte.
Borsa még kisgyerek. Nemhogy felnőttel, talán egy nagyobb kamasszal sem képes elbánni. Kap egy-két pofont, és máris összecsuklik.
(Milyen látnoki ereje van a szülői aggodalomnak! Kartal lovag ilyenkor ellep a várfaltól, derékszíját igazgatja, és látszik rajta, máris indulna, hogy a fiát kimenekítse valami elképzelt bajból.)
Mégsem indul. Kartal vár. Tudja, hogy férfiember bajban nevelődik.
Talán arra is gondol, Isten kezében vagyunk. Ha úgy rendelte a sors, hát nem tér vissza a fiú. Másrészt micsoda szégyen volna, ha Borsa éppen azt a kis piros hajú Zsuzskát mentené valami veszedelemből, és egyszerre csak megjelenne az apukája ... az bizony rosszabb a halálnál. . . még a gyomorrontásnál is.
S Kartal erre a gondolatra elmosolyodott. A maga gyermekkorában a halálnál is rosszabbnak érezte a gyomorrontást.
– Uram, uram ... – rázta fel egy hang a töprengéseiből. Dusánné állt a gyilokjáró lépcsőjének tövénél. A kövér
főzőasszony csupa rémület.
– Tessék!
– Uram, a kis szolgalány megszökött.
– Mit beszélsz?
– Igen, igen. Csuncsi, a kis szolgalány. Pedig rendeske volt a lelkem. Jaj, irgalmas Szűzanya Mária, ne hagyj el!
– Menj és jelentsd az asszonyodnak – vonta meg vállát Kartal. Micsoda beszéd, hogy szolgalánykák dolgában is a vár ura döntsön; Katona, jobbágy, mester – az más. De egy leányka. Fehérnép. Egyik jön, másik megy.
Annál több oka volt a türelmetlenségre, mert amott a vértesi erdő szélén egyszerre csak két lovas tűnt fel, akik vágtában közeledtek Csókakő felé. Az egyik magas volt és nehéz, sárga belga lovon vágtázott. a másik azonban inkább törpének látszott, aki a csontos, mokány parasztló hátán is kicsinek tűnt. Az egyik szarvasbőr mellényben, puha süveggel a fején, de lovagi harisnyaszárban ült a nyeregben. Oldalán hosszú, egyenes kard függött. Az ám, ismerős kard az!
A másiknak semmi fegyvere sem volt, pedig köztudomású, hogy a kardot sem forgatja rosszul. Ám az ő fegyvere mégis a lant, amelyet soha el nem hagy, és az most is ott függött a hátán.
Lóránd lovag és a kedves Fintor.
Ez is felér egy csodával.
– Hahó! – kiáltoztak, mert észrevették Kartalt.
– Hahó! – kiáltott vissza szomorú örömmel.
Futott elébük. Mire a vár kapujához értek, már ő is ott volt. És kitárt karral fogadta mindkettőjüket.
– Drága barátaim, de jókor is jöttök!
– Mi a csuda, hát te mindenről tudsz?
– Miről tudnék?
-  Ami a királlyal...
– Még hogy a királlyal. Bánom is én. Van annál fontosabb.
– Mégpedig?
– A kisfiam.
A két jövevény jó barát elmeresztette a szemét. Annyira, hogy szinte el is felejtettek volna leszállni a nyeregből.
A forró nap szárítgatta alattuk a paripák verejtékét. Lihegtek valahányan.
– Rohanvást jöttünk.
– Kerüljetek beljebb. Fintor, Fintor, csakhogy látunk, isten hozott!
– Bizony, isten csodája, hogy összetalálkoztunk. – És drága Lórándom. Nagy öröm ez nékem ...
– örömmel jöttem volna én is, ha nem tudnám, hogy valami szörnyűség készül.
– Micsoda? – fúlt el a Kartal hangja.
Sem Lóránd, sem Fintor nem válaszolt a gyanakvó kérdésre. Leugrottak a lovakról (a Fintor lova olcsó parasztló volt, az Özséb barlangtól nem messze, egy faluban vették), és hallgatagon befelé lépkedtek. A főzőasszony észrevette a vendégeket, sopánkodva rohant a kamrába, hogy Csuncsi helyett hozza az innivalót.
A három férfi a nagy szobába ment föl, a vendéglátás szokott helyére.
– Virág asszony?
– Imádkozik szegény.
– De hát. .. hát mi baj van a fiúval?
Kartal a két férfi elé állt. Egyenként a szemükbe nézett, és komoran megkérdezte:
– Mondjátok, mit tudtok a fiamról?
A kérdésre azonban csak a nagy, meglepett némaság volt a válasz. Szó szót követett, és hamarosan kiderült, sem Lóránd, sem Fintor hírét sem hallotta a világgá ment Bálintkának. Nem is csoda, mert nem az utat használták mindig, hanem ha tehették, hegyen-völgyön át egyenest vágtattak ide. Akkor aztán asztalhoz ültek nagy gondok közepette, és noha ők jöttek lóhalálában, mégis a házigazdát engedték, hadd meséljen ő előbb. Kartal lovag pedig elbeszélte volna rendre, hogyan zörgetett be Csókakő várába hajnalok hajnalán Balázs vitéz – ám erre a névre Szavatartó Lóránd felkapta a fejét.
– Azt mondod, a nagy hasú Balázs?
– ö hát, hiszen ismerjük mindketten.
– De még mennyire!
Kartalnak mégiscsak félbe kellett szakítani a maga gondjának elmesélését, mert úgy látszott, a história előbb kezdődik. Nem Csókakőn, hanem Visegrád várában, így aztán egymást előbb csodálkozó, majd méltatlankodó felkiáltásokra késztetve, a szót egymásnak adva át, lassanként összerakták az eseményeket. Fintor előbb nagy fejét komoran az öklére hajtva, úgy ült az asztalnál, mint egy bajuszos kisfiú, később azonban, hogy a sürgősen feladott kancsónyi borból egy jó kupára valót megivott, az ő esze kapuja is megnyílott.
– Hej, vén pajtikák! – rikkantotta. – Ne legyen Fintor a nevem, hanem szégyenszemre én legyek a kalocsai érsek, ha ezek ketten nem beszéltek össze!
– Meglepődtek ám, ahogy meglátták egymást.
– Nono, akkor is azt mondom. Egy dologban jártak, de kettőt akartak.
– S most a fiam utánuk ment – sóhajtotta aggodalmasan Kartal, de megbocsátó szeretettel, no meg kis apai büszkeséggel még hozzátette: – Máris nőügyei vannak az ebadtának!
Ezen kissé elnevetgéltek, és mondogatták, hogy „no hiszen, korán kezdi", meg hogy „mi sem voltunk mások ..." és erre Fintor is bólintott, és újra töltött magának a borból, hümmögetve, hogy bizony „múlik a fiatalság", meg hogy „ej, fiatalság, bolondság" és ehhez hasonló egyszerű bölcsességeket motyogva, amiből olyan teméntelen sok van, hogy hiába idézgetik folyton a felnőttek, sosem fogynak el.
A beszéd mégis komolyabbra fordult. Mert az összefüggések nyomán kialakult a merénylet képe is. Lajos herceget el akarják rabolni! Kicsodák? Balázs vitéz az egyik rabló biztosan. De mi köze a dologhoz Kopay Gergelynek? Lehet, hogy semmi, lehet, hogy minden. És miért dugták volna a barlangba Lórándot? No persze, nehogy előbb ideérjen, mint Balázs. Akkor hát mit akart Balázs?
– Váltig unszolt, hogy alázkodjam meg a király előtt.
– Jól tudhatta, hogy te az ilyesmire nem vagy hajlandó.
– Ügy van, ahogy mondod, Lórándom! – Kartal arcán az aggodalom sápadtságát felváltotta az indulat pirossága. Ha most visszagondolok rá, Balázs vitéz éppenséggel úgy unszolt, mintha el akarna kedvetleníteni. Bezzeg Kopay. Az barátságot, kötelességet, mi mindent nem emlegetett, és még össze is veszett Balázzsal, mondván, ne üsse a dolgát olyasmibe, amihez nem ért. S nekem azt súgta valami, hogy mindketten hazudnak.
– Mindketten egy dologban jártak! – csapott az asztalra Fintor.
A három régi jó baráton úrrá lett az izgalom. Egymás szavába vágva építgették tovább a históriát. Amit eddig esek sejtettek, az egyszerre csak bizonyossággá lett előttük.
– Kitől tudhatott Balázs a Lóránd küldetéséről?
– Akitől Lóránd. Vagyis Czudar Demjántól. Hiszen emlegette is.
– Czudar Demján szegről-végről rokona Kopay Gergelynek.
Kartal felugrott a helyéről, és nagy léptekkel fel-alá járt az ebédlőszobában.
– Minden világos! Ők akarják elrabolni Lajos herceget! Ez az eszelős Kopay erre is képes. Túszt akar, hogy a lányának baja ne történjen. Csakhogy Károly királyunk haragját felszítani nem veszélytelen mulatság. Az a szép kislány, Kopay Zsuzska könnyen az anyja sorsára juthat. Félt is szegény . . .
-Kopay tehát azért hívott téged! – adta meg a másik megoldást Szavatartó Lóránd.
– Az ám, de a király is hívott, pajti... – emelte fel ujját Fintor, és fejét csóválva nézett Kartalra. Szavai nyomán elgondolkozó, mély csend támadt. Tanácstalanul néztek egymásra. Lórándnak reszelős lett a hangja, mire megszólalt :
– Szavamat adtam Carobertónak, hogy visszatérsz Visegrádra, most mégis azt mondom, ne gyere. A nevedet akarják meghurcolni ismét, mint már annyiszor, és meglehet, hogy ismét összezördülsz felséges urunkkal.
Kartal indulatosan belevágott a levegőbe.
– Mocskoljanak bár, a nevem hírét már el nem vehetik! Károly haragjával meg eddig sem törődtem. Harcaiban segítem, ellene soha nem fordulok ... ha ez neki nem elég, keressen jobbat!
No, ez éppen nem volt sem lovaghoz, sem királyi jobbágyhoz illő kitörés. A két jó barát nyelt egyet. Fintor a világjáró útjain, Lóránd pedig Visegrádon az utóbbi években elszokott attól, hogy alattvaló a királyról így beszéljen. Bizony elmúltak azok az idők, amikor a király orra előtt hadonászni, asztalát tenyérrel csapkodni lehetett. Ahogy a hatalom növekszik, úgy emel maga elé hideg falat.
– Bánom is én – vont vállat Kart ál. – Ha Visegrádon ezen mérik az embert, még kevésbé van kedvem hozzá.
– Végtére is mit akarsz tenni?
Kartal felemelte poharát az asztalról, és fenékig kiitta. Aztán megtörülte a bajuszát, kicsit krákogott, mint aki nagy kijelentést tesz.
– Mégis felmegyek Visegrádra,.
S hogy az értetlenkedő arcokat meglátta, elmosolyodott.
– Ott van a fiam. És ezek az átkozottak talán el is veszejtik. Márpedig azt nem engedem. Jaj annak, aki az én fiamra kezet emel. Legyen bár paraszt, katona, főpap vagy király, biz isten a vérét veszem annak. És ha Isten ne adja, már végrehajtotta volna tettét, hát az Isten legyen irgalmas hozzá meg az egész családjához, mert esküszöm a szent keresztre, hogy addig nem nyugszom, amíg hetedíziglen ...
Találkozott a tekintetük. A Lórándé és a Kartalé. Lóránd csodálkozó tekintettel nézett a Kartal arcába. Ez a tekintet öt év előtti emlékeket ébresztett. Az ám, a nagy királymerénylet idején mintha éppen az ilyen szavak ellen szólt volna Kartal... még hogy hetedíziglen . .. még hogy az ártatlanokat is?
– Kedves barátom ...
– Persze.
– Emlékezz.
– Csak indulatomban mondtam. De a bűnös, ha van, nem menekül!
– Reméljük, semmi baja a fiacskádnak. Méltó lesz apjához. Kivágja magát minden bajból.
– Az ám, ő igen.
Ez az utolsó mondat nem hangzott valami meggyőzően. Hallgattak rá egy sort. Fintor a fejét csóválta. Mestersége volt a vidámság, nem a természete, s most nagyon is átérezte a Kartal aggodalmát. Annyira, hogy a bor sem oldotta fel a kedvét. Felemelte a lantját, de nem pengette meg a húrjait. Csak simogatta a szép zeneszerszámot, mint ahogy a gyermek fejét simogatja az ember.
– Pihenjetek most, barátaim,, mert hamarosan indulunk – mondta végül Kartal. – Lovaitok fáradtak, nem bírnák az utat. De ne legyen rájuk gondotok. Lóránd, a te szép sárgádat gondozzuk, amíg el nem jössz érte. Fintor, a te pacid levesnek sem jó, adok helyette másikat ajándékba. Fegyvert is. A legjobb lovaimat kapjátok.
– De a fenekünk a régi marad – dörmögte Fintor, jelezvén, hogy nemcsak a lovak törődtek el a nagy hajszába idáig, hanem ők maguk is.
Kartal megvidámodva mosolygott. Most, hogy végre dönthetett (most, hogy végre jó oka támadt a fia után indulnia), egészen megváltozott. Futva futott le a kápolnába a feleségéhez. Hadd tudja meg ő is, mire határozta el magát. A kápolna azonban üres volt. A füveskertben találta meg asszonyát, a szakácsnőnek meg az udvarosnak a társaságában.
– Virág! Virág! Kedvesem, ne aggódj többé! Itt van Lóránd és Fintor. Tüstént indulunk Borsa után.
Amire nem várt: Bankó Virág nevetett. Két kezét a szívére szorította, és vidáman kiáltotta:
– Ö, ti mafla férfiak! Nem aggódom én már. Képzeld csak, Kartalom, Csuncsi hajnalban megszökött. De magával vitte Bálintka lovát és hosszú szíjon Kobakot, a legkedvesebb kutyáját.
És úgy nevetett Bankó Virág, hogy közben ömlött szeméből az öröm könnye.
TIZENÖTÖDIK FEJEZET
Terülj, asztalkám. – Szőke lány az erdőn – Még hogy kisfiú – Mikor legszebb a férfiember – Kisasszonykának szólíts – Segítsen Bálint! – Egy ellesett párbeszéd – Jaj lesz akkor a királynak – Vajon nem fog-e vér folyni?
Kis királyfiakkal a mesékben is sok csoda történik. Miért ne történhetnék a valóságban is? Aki igazi királyfi, egy kisebb csodán meg sem ütközik. Nagyon helyes, úgy is kell. No, szép is volna, ha még egy nyavalyás kis csoda sem esnék meg az emberrel!
Azazhogy egy királyfival.
Mert Lajos herceggel is mi történt? Az éjszakai szörnyű rohanás után, amikor az erdő rettentő neszezései, az éjszaka fényei és sötétje meg azok a szörnyű vadállatok halálra rémisztették, végül is álomba roskadt. Ügy aludt, mint akit fejbe vágtak – ájultan. Medve széttéphette volna, hangyák megmászhattak volna, mérgeskígyó tekeredhetett volna a nyaka köré, egyszóval bárkinek-bárminek könnyű prédája lett volna, mert ha vállát rázzák, ha beletrombitálnak a fülébe, akkor sem ébred fel.
Hanem a hajnali hűvösség megborzongatta. Attól föleszmélt, de csak egy pillanatra. Másik oldalára fordulva addig aludt tovább, amíg a nap a hasára nem sütött.
És akkor meglátta – a csodát.
Mert alighogy kinyitotta a szemét, hát, uram teremtőm, egy terülj asztalkám volt az orra előtt. De olyan közel ám, hegy majd rajta feküdt a tarka asztalkendőn. Első pislogására. mély sóhajára egy riadt szemű kis sündisznó futott el nagy zörgéssel a közeléből. Bizony nem árulta el, vajon ő hozta-e a nagyszerű lakomát, vagy éppen dézsmálni szerette volna.
S azon az asztalkendőn kockára vágott száraz kenyerecskék álltak. A tetejükön pedig fonnyadt, de illatos szalonnakalap. Méghozzá jófajta füstölt szalonna, tükrös is, kormos is, amolyan igazi szalonna, amilyen királyi asztalra csak ritkán kerül. És mellettük hagyma is. Felséges, csípős szagú makói hagyma. Az is szeletekre vágva, ámbár a szeletek szálakra estek szét, de hát az a jó, mert mutatja, milyen érett, ropogós az a hagyma.
Lajos herceg egy-két percig bambán meredt a nagyszerű lakomára. A gyomra olyan hangosan korgott, hogy a szokatlan zajra ijedten összerezzent.
Kutyául éhes volt.
Mármost egy pillanatig sem töprengett azon. honnan került elő ez a fölséges (ámbár nem friss) reggeli az orra elé. Megszokta már kisgyerek korában, hogy mindennel kiszolgálják, most sem ütközött meg rajta. Felült szépen, és nekilátott a falatozásnak. Legfeljebb azon mérgelődött, hogy milyen sok hangya mászkál föl-alá a térítőn meg a kenyereken. Ám azzal sem törődött nagyon. Tessék-lássék lefújogatta, lepöckölte őket, de amelyik hangya nem menekült el idejében, maga látta kárát. Lajoska nagy éhségében és mohóságában egy-két hangyát is jóízűen elfogyasztott a szalonna mellé.
Hanem a víz!
Arról bizony elfelejtettek gondoskodni az erdei csodatevők. Pedig hagymára, szalonnára inni kíván az ember.
Lajoska felállt, lerázogatta ruhájáról a száraz leveleket, nagyot nyújtózott, és elindult vizet keresni. Kilépett a sziklaodúból, átvergődött a csipkebokron (most nehezebben ment, mint tegnap este, amikor valósággal átesett rohantában a bokor ágain), fölszökkent egy nagy sziklakőre (azon üldögélt nem olyan régen Fintor és finnyás kedvese), és megpróbált körültekinteni.
Egy ösvény mellett volt ez a kő. Az ösvény előre is, hátra is vezetett, de nem volt ráírva, melyik a helyes irány Visegrád felé. Az egyik lefelé vitt, dús, sötét bozótok alá, ahol talán vadmacskák leselkednek, talán medve is megbújik, a másik ellenben emelkedőnek futott, mintha csak napsütötte hegytetőre vinne. Ennél többet Lajoska nem láthatott, mert a fák eltakarták előle a kilátást.
Emlékezett, hogy .éjszaka valami vízen gázolt át. De lehet, hogy csak álmodta az egészet.
Ügy döntött tehát, hogy fölfelé igyekszik. Visszaugrott a barlangodúba, körülnézett alkalmas fegyver után (miért jutott eszébe a fegyver, maga sem tudta), de nem talált ott mást, mint az asztalkendőt. Na, az is jó lesz valamire. Szépen összehajtogatta, és az inge alá dugta, azzal megindult fölfelé az úton a hegytetőre. Onnan aztán majd körülnéz, csak elvergődik Visegrádra. Most már olyan soká volt távol, hogy veréstől sem kell tartania. A szülői haragnak is megvan a határa. Károly király amúgy is hirtelen haragú ember hírében állt. És ez a jobbik. Mert hogyha a hirtelenen túl van, olyan lesz, akár a vaj.
De hát a szomjúság.
Ez a hagyma égeti a gyomrát.
Lajos sebes léptekkel fölfelé indult az erdei ösvényen. Nem tudta szegény, hogy ha az ellenkező irányt választja, előbb egy patakhoz ér, ahol kedvére ihat, aztán a patak folyását követve szépecskén kikerült volna a Duna partjára, ahonnan igazán gyerekjáték Visegrádhoz jutni.
Az ösvényt csakhamar elvesztette. Hogyan, hogyan nem, már nyomát sem látta, hanem csak a puha, erdei földet tapodta céltalan. Nehezen esett rajta a járás, a sokesztendős avar olyan süppedős volt, mintha csak homokot túrna.
Följebb hát, egyre följebb.
És egyre szomjasabban.
Mire a hegy tetejére ért, jócskán kifulladt. És ott sem talált semmilyen kilátást, mert körös-körül csupa fa volt, egyetlen tisztás nélkül. De most már elhatározta, hogy nem fordul vissza. Lesz, ami lesz, eljut valahová. Csak arra vigyázzon, nehogy körbe-körbe sétálgasson. Tehát: hegynek föl, völgynek le. Nyílegyenesen.
Rohant.
A lelke mélyén egy kicsit attól tartott, hogy ma sem jut haza. Ahogy az éhe elmúlt, egyre többet gondolt az éjszakára, és semmi kedvet sem érzett rá, hogy még egyszer hasonlót megéljen. Ha álomnak tűnt is az egész, eléggé rémes álom volt, semhogy visszakívánja.
Ahogy a szomjúsága nőtt, úgy hatalmasodott el rajta a félelem.
Nappal volt, mégis félt.
Ebben az erdőben medvék is vannak ám. ősz idején szarvasokkal sem tanácsos találkozni. (Ezt ő is tudta.) És farkas is kerülhet.
Jaj! Most alig karnyújtásnyira tőle egy jókora madár röppent fel nagy surrogással, és ijedt zajongással megült egy közeli ágon.
– Jaj, istenem, jaj, Szűzanyám! Drága Fintor, merre vagy?
Lajos herceg megtorpant. Az emberi hangtól jobban megijedt, mint imént a madártól, és jobban, mint ha farkas vonított volna előtte. A szomjúságtól már úgyis csillagokat látott.
Ráadásul ez nem farkas vonítása, hanem egy leány selymes hangocskája.
– Fintor, Fintor, drága szerelmem ...
Lajos kileskelődött a bokrok közül. És látott egy szép szőke leányt – nagyon kedves arcút –, ahogy egy kidőlt fa törzsén üldögél magában. Fél lábát a térdére emelte, és kétségbeesetten simogatta a bokáját.
– Jaj de fáj! Jaj de fáj!
– Mi fáj? – kérdezte hirtelen Lajoska, és kiugrott a bokrok közül a parányi erdei tisztásra.
– Jaj, Szűzanyám! Ne hagyj el! – visított a leány rémülten.
Egymásra meredtek. Galamb azért, mert Fintort várta, és egy kisfiút lelt; Lajos herceg pedig azért, mert csak most jutott eszébe – a Szűzanyámról –, hogy ma reggel valamit elmulasztott.
– Hajaj, ma még nem imádkoztam! – Ez volt az első szava.
Galamb megint sírósan tapogatta a bokáját."
– Jaj, kisfiú, azért jöttél, hogy ezt megmondjad nekem?
– Dehogy azért. Csak eszembe jutott. Mi fáj?
– A bokám. Hajnalban erre támolyogtam a félhomályban, és azon a csúnya kövön, ott ni, megbicsaklott a lábam. Azóta rá sem tudok állni. És nézd, már milyen dagadt.
Galamb mutatta a bokáját. Kicsi, finom lába volt, a körmeit rajta pirosra festette. Kár, hogy a mezítláb járás erdőben különösen – nem emeli a legszebb láb tisztaságát sem.
A boka bizony dagadozott, ha nem is veszélyes mértékben.
– Vizes ruha kéne rá, kisfiú. Amott lenn van egy forrás, de nem tudok én odáig sántikálni sem. Aztán meg mit csinálnék? Ez az egy ingem van, amit rajtam látsz. Semmi több.
A forrás említésére Lajoska már se látott, se hallott. Rohant, mint aki az eszét vesztette. Kész csoda, hogy nem rándult ki az ő bokája is, akkorákat szökkent a fák gyökerével behálózott meredek hegyoldalon.
Két lapos szikla között bukkant elő a víz. Nem valami bő forrás. Egykedvűen csurgóit. Ha az ember sokáig nézte, az volt az érzése, hogy mindjárt kifogy belőle a szusz. A forrás alatt azonban tiszta vizű tócsa csillogott a napfényben, nem nagyobb, mint egy dézsa. Annak a végéből csordogált tovább a csermely, hogy aztán távolabb már hallani lehessen a csacsogását, ahol zuhogni kezdett a meredek sziklákon.
Lajoska nem a forrás alá állt. Túl kevés vizet adott volna az neki. Bizony lehasalt a tócsához, és mohón itta a vizet, mintha sose akarná abbahagyni.
– Kisfiú, kisfiú ... – hallotta a gyönge kiáltást.
„Még hogy kisfiú" – duzzogott most már magában, mert szomjúsága múltával az önbizalma is visszatért. Nem sokat teketóriázott – férfiember bajban hamar megtalálja a megoldást –, hanem előkapta ingéből a barlangban talált kis asztalkendőt. Jól megmártotta a vízben, de nem csavarta ki, úgyis elcsöpög, mire ahhoz a szőke leányhoz visszatér.
– Galamb a nevem – mondta a leány, amikor nagy hálálkodások és kedves mosolygás közben a vizes kendővel bekötözte a bokáját. – Tudod, kisfiú, eltévedtem az erdőben. Apám már biztosan halottnak hisz. Jaj, nagy baj lesz, ha nem találok vissza! Nem tudod, merre van a kocsink?
– Honnan tudnám? – vonogatta a vállát Lajos herceg, mert most már nagyon nem ízlett neki a kisfiúzás. – Miért kószáltál olyan messzire?
– Hát... a mátkámat kerestem. Kicsit megbántottam, azt hiszem.
– Képzelem.
– Mit képzelsz?
– Hogy mennyire megbántottad. A lányoknak más gondjuk sincs. Te is olyan lehetsz, mint az a cipóképű Nekcsei Borbála. Huh, de utálom!
A szép szőke leány szepegni kezdett. Most már nem annyira a fájdalomtól, mint a lelke keserűségétől.
– Én is utálatos vagyok? – kérdezte, és félrefordította a fejét, mint aki hallani akarja a választ. Lajoskának megesett a szíve rajta, annál is inkább, mert a lány térden alul érő durva vászoningében (amelyet csak egy piros szalag szorított össze a derekán) és szőke hajával egészen úgy festett, mint a várkápolna oltárán az angyalok. Pisze kis orra, ijedt arcocskája, parányi cseresznyeajka olyan őszinte elkeseredést mutatott, hogy. annak férfiember nem képes ellenállni – nevezzék bár kisfiúnak.
– Nagyon szép vagy – morogta nem létező bajusza alatt Lajos herceg. – De attól még utálatos is lehetsz. Ezt csak a vőlegényed tudná megmondani.
– Ö annál jobb ember. Inkább szenved és hallgat. Lajoska vállat vont. Mit is válaszolhatna erre?
– Most már betelt nála a pohár. Itthagyott. Azt se mondta, jó napot. Pedig ha tudná, mennyire szeretem. De hát engem úgy tanított az édesanyám, hogy a széptevőt jól meg kell gyötörni, mielőtt hajlok a szavára. Mondtam, hogy nem szeretem, meg hogy miért olyan, amilyen, meg aztán hogy milyen csúnya . . . brühühü . . .
Galambot saját szavai közben érte utol a keserves sírás. Potyogott a könnye megállíthatatlanul.
– Pe-pedig ... a-a ... férfiembernél... az-az a legszebb, ha-ha csúnya. Ugye?
Lajoska rábólintott, hogy igen. Egyszerre csak nagyon kínosan érezte magát, mert nem tudta, hogy mit is feleljen. Ahogy a kislányra nézett – ahogy jobban megnézte –, hogyan, hogyan nem, az az érzése támadt, hogy talán nem is afféle magakorabeli kislány, hanem igencsak felnőttnek számít. Az ám, van már tizenhat . . . hahó, talán húszéves is ... az a kedves kis angyalarca azonban könnyen megtéveszti az embert.
Lajoska megkérdezte Galambot, lábra tud-e állni. A leány megpróbálta, de nagyon fájt a bokája, nem sikerült a dolog.
– Márpedig nekem haza kell mennem! Itthagylak.
– Hát menj csak, menj, majd csak elpusztulok itten. Na tessék! Lajos ezt utálta a legjobban a nőkben. Hogy
folytonosan sajnáltat jak magukat.
– Majd küldök érted. Gyaloghintót vagy lovat. Galamb elmosolyodott. Csupa elnéző lekicsinylés volt a mosolyában.
– Gyaloghintót. .. lovat.. . jól van, jól van, kisfiú. Kedves gyerek vagy. Még hogy gyaloghintót. Még majd azt is mondod, maga a király jön értem.
– Hát, ha akarom, megteszi... – mondta sejtelmesen Lajos herceg.
– Menj csak, menj, kisfiú. És hogyha meglátsz egy alacsony, szomorú képű embert, gyönyörű szép lanttal a vállán, kérdezd meg a nevét. Ha Fintornak hívják ... ő az én mátkám.
– Fintor – suhant át Lajoskán a név. – Azt mondod?
– Ö hát. Csúnya a szentem, de szép a lelke. Ha ő most megcsókolna, zengő énekét hallanám inkább, mintsem az arcát nézném ... – Egyszerre csak a tenyerébe hajtotta a fejét Galamb, és nagyot sóhajtott. – Jaj, kisfiú, olyan buta vagyok. Olyan nagyon buta. Ha megnősz, sose vedd komolyan a lányokat, mert szomorú leszel.
– Bízd rám – hetykélkedett Lajos, a magyarok leendő királya. – Ami pedig Fintor mestert illeti, jegyezd meg magadnak, én őt jól ismerem. Egészen kicsi gyerek voltam, amikor már az énekét hallgattam. És sírtam, mert olyan szépen énekelt. És tudd meg, hogy a világ egyik legbátrabb embere. Lóránd bácsi azt mondja, Fintor mester úgy vív, akár az ördög!
– Ugye mondtam, ugye mondtam ... – hajtogatta most már a leány, pedig semmi ilyesmit nem mondott. – Ha meglátod, küldd ide, kisfiú!
– Megteszem! – mordult rá Lajoska. – De előbb megmondom neki, hogy adjon neked két jó nyaklevest. Megérdemled!
Azzal magára hagyta a leányt. Futott, ahogy a lába bírta. Most már csöppet sem aggódott amiatt, hazatalál-e vagy sem. Jóbarát kószál itt az erdőn, úgy hívják, Fintor. A világ leghíresebb, legnagyobb igrice ő. Előbb-utóbb biztosan összetalálkoznak. Ha pedig mégsem, hát hazaérve kiparancsolja az egész várnépet! Fintor és Galamb keresésére.
– Zsuzska! Kopay Zsuzska! – kiáltott Bálint
Erdők karéjában, zöldellő mezőben ott állt a leány. Piros haja, mint a nyár végi erdő színesedő lombja, lila ruhája, mint óriási virág, szeme fénylő bogár, halovány arca, mint finom felhő.
Őszi kikericsek virágai, lila lángok lobogtak körülötte.
– Zsuzska!
A fiú leugrott Balázs vitéz lováról, és feléje szaladt. A nemrég elszenvedett ütésektől még minden tagja fájt, de nem törődött vele. Szaladt, szaladt a kövér vitéz lovát is megelőzve, és kitárt karral került a leány elé, mintha csak meg akarná ölelni.
– Zsuzska, itt vagyok! Ne félj!
A lány mosolygott. Mozdulatlanul állt, fejét kissé hátravetve, s negédesen mosolygott. Nem Bálintot, hanem Balázs vitézt fogadta a tekintetével.
– Ugye mondtam! – kiáltotta.
– Úgy van, kisasszonyka. Két pimasz jobbágy már majdnem agyonverte a legénykét!
– Sose hisztek nekem!
– Az a fontos, hogy megvan.
– Most már könnyű így beszélni.
Zsuzska hátrafutott a fák közelébe, ahol apja élesztette a tábortüzet.
– Megmondtam ugye, hogy Bálint beszélget ott valami lovas emberrel. Aztán az állatok elsodorták. Te sose hiszel nekem. A, két vénember! Már látni se látnak!
– Ne kárálj már! – mordult rá Kopay Gergely, és egy pillantást vetett a tétován közelgő fiúra.
Bálint az ölelésre tárt karját lassan leengedte, és tisztelettel köszönt Kopaynak. Megköszönte, amiért megmentették a gaz suhancok kezei közül. Kicsit fátyolos volt a hangja az iménti sírástól, de most már úgy beszélt, mint egy felnőtthöz illik. Végtére is a legbátrabb vitézzel is megeshet, ami ővele: hogy a túlerő legyőzi, hogy megverik és megalázzák. Ha meggondoljuk, Károly királyt is csúnyán elnáspángolta az a Bazarád vajda, aztán Károly király még mindig Károly király.
– Te meg, fiacskám, fogadd köszönetemet, amiért utánunk siettél. Hidd el, nem is gondoltuk volna ... – mosolygott Kopay Balázsra, vagy legalábbis mosolyra húzta örökké idegesen rángatózó száját, így közelről nem volt megnyugtató látvány. A könnytáskás, vizes szemek, a piszkos-ráncos bőr, a késze-kusza szakáll és a bozontos haj inkább mutatta valami vándor koldusnak, mint nagyra törő nemesúrnak.
Bálint egyik lábáról a másikra állt. Zavarában nem tudta, mit is mondjon. Még soha semmit sem köszöntek meg neki.
Egy pillantást vetett Kopay Zsuzskára. A leány oly különös volt – és olyan nagyon szép. Valahogy minden mozdulatában, arcának minden rezdülésében megnyilatkozott a szépség. Mintha csak tudta volna, hogy az ujja hegyét is figyelő, csodáló pillantások kísérik, úgy mozgott, úgy viselkedett, úgy is beszélt. Most is: kecsesen lassú mozdulatokkal húzva maga után püspöklila bársonyruhájának uszályát, letelepedett egy kidőlt fa törzsére, a pislákoló tűz közelében. Lábát féloldalasán maga alá húzta, kezecskéit térdén keresztbe tette. És sóhajtott.
A hangja mégiscsak éles volt, amikor hirtelen felnevetett.
– Nahát, hogy nézel ki, Bálint! Olyan a fejed, akár egy dinnye!
Balázs vitéz már száron vezette a lovát.
– Két zsivány suhanc kapta el szegényt – magyarázta. – Nagy disznóság. Biz isten fölmegy a vér a fejembe, valahányszor az erősebbek a gyengébbel pimaszkodnak. Mert úgy van az, Zsuzska, hogy a magamfajta katonaember...
Kopay Zsuzska közbevágott:
– Mondtam már, hogy kisasszonykának szólíts.
– Kisasszonyka... – köhécselt a vitéz, de nem folytatta, amit mondani akart. Zsuzska amúgy sem volt kíváncsi rá. Odahúzódott a tűz mellé, ahol apja egy hajnalban elejtett nyulat nyúzott éppen.
– Zsuzska... – szólt Bálint, és közelebb lépett.
– Hm? – a kislány mímelt kíváncsisággal nézett rá.
Bálint nagyon furcsán érezte magát. Sok mindent szeretett volna elmondani – s hirtelen mintha nagyon érdektelen lett volna az egész. Amióta csak azt a levelet megírta a szüleinek, folyton azon ábrándozott, milyen nagy kalandok közt menti meg a Zsuzska életét. Annyi mindenféle képet rajzolt fel erről a lelkében! Hogy már ölnék a poroszlók a leánykát, amikor ő vad harci rikoltással közbeveti magát... Parittyájával homlokon lövi őket, mint Góliáttal tette a bibliabeli Dávid . .. nagy késével szörnyű kaszabolást végez... még inkább, hogy beosonván Visegrád várába, éppen hallja, amint a nyikorgó kordé kivégzésre viszi Kopay Zsuzskát és az apjaurát. Akkor a kordé elé áll, kését kivonva megálljt kiállt, és magát a királyt szólítja kemény szavakkal...
– Mit állsz úgy, mint egy faszent? Ülj le! – szólt Zsuzska. Bálint leült a fűbe.
– Odahaza már keresnek – kezdte Zsuzska.
– Á!
– Kár, hogy szóltál. Most majd utánad jönnek.
– Á... levelet írtam. Nem szóltam.
– Igazán?
Ez megint az a jól ismert „igazán" volt. Bálint nem mert a kislányra pillantani. Szégyellte a felpofozott arcát (akár egy dinnye), szégyellte, hogy mégsem olyan vitéz, mint amilyennek hitte magát.
– El tudják olvasni a leveledet?
– Hogyne tudnák.
– Azt írtad, mi, hogy jöjjenek utánad?
– Éppen hogy azt: ne jöjjenek.
Kis csönd ereszkedett közéjük. A két férfi a hús metélésével és a tűz élesztésével volt elfoglalva. Zsuzska úgy beszélt Bálinttal, hogy azok ketten minden szavukat hallhassák.
– És mit írtál nekik?
– Csak annyit, hogy utánad ... utánatok sietek. Mert... segíteni akarok neked.
– No, fiacskám, ez Istennek tetsző dolog – fordult feléje vigyorogva Kopay Gergely. – Apád segítsége nagyon kellett volna, de hogyha te segítesz, hát... talán az még jobb. Különösen ha apád nem jön utánad ... hehe ...
A lánya azonban mintha nem tűrné a nevetgélést.
– Ne piszmogjatok,- apám, azzal az ebéddel!
– Fogd be a szád! Egészen úgy viselkedsz, mint aki nincs eszénél.
– Éppen hogy én vagyok eszemnél!
– Attól még kaphatsz egy pofont. Fogj egy kést, és vágj szalonnát. Segíts!
Zsuzska vállat vont.
– Segítsen Bálint! Ügy is azért jött! – Azzal felállt, kedvesen, kihívó mosollyal a fiúra pillantott, és ringó léptekkel tovasétált. Virágokat tépdesett a mező közepéről.
Bálint készségesen előrántotta övéből a kését, és nagy szakértelemmel szelni kezdte a füstölt szalonnát. Nem sokat, csak amennyi a nyársra húzott hússzeletek közé illett. Mindenképpen hasznossá akarta tenni magát, mert ki nem állta a szeretetlenség fagyos levegőjét, és azt hitte, apró szolgálatokkal talán feledteti és felejtheti az iménti szóváltást. Elmesélte, milyen érdekes és derék ember a kalmár, akivel jó sorsa összehozta, de a nevét nem árulta el – hátha Kopay ismeri a régi adósság idejéből. A beszélgetés közben kiderült, hogy hajnalok hajnalán nagy sebesen elnyargaltak a közelükben, s mert Zsuzska váltig erősködött, hogy Kartalfia Bálintot látja, hát letelepedtek és hosszú viták után Balázst visszaküldték, nézné meg, vajon valóban nem csalt-e a lány szeme.
– Idejében érkeztem – feszítette mellényét Balázs. – Hej, mert nem állom, ha valakivel erőszakoskodnak! Biz isten kedvem lett volna azt a két fickót felszeletelni!
Az ebéd késő délutánba hajlott, így szokás. Pedig sietve ettek, mert még hosszú út állt előttük. Miért, miért nem, Kopay fejébe vette, hogy éjszaka is haladjanak. Nagyon vidáman viselkedett, folyton egy nagy kulacs nyakát tekerte, és nagyokat húzott belőle, és amikor Bálint egy komolyabb percben kijelentette, hogy nem akar a terhükre lenni, és majd gyalog folytatja az útját, akkorát nevetett, mintha be akarná kapni.
– Még hogy a terhünkre? Hallod, Balázs?
Balázs böfögve röhögött, így jelezte, hogy mindent hallott.
– Dehogy engedlek el, fiacskám! Hiszen annak örülök legjobban, hogy épségben látlak! – harsogta Kopay Gergely. Váratlanul átnyalábolta Bálintot, és valósággal feldobta a vezeték ló alkalmasan elrendezett zsákjai közé. – A jó barátom fiát csak nem fogom nekizavarni az éjszakának! Ha meg segíteni akarsz Zsuzskának, mondhatom, hamarosan sor kerülhet rá, hogy megmentsd valamennyiünk életét. Igaz-e, Balázs?
– Úgy igaz! – bólogatott a potrohos katona.
– Visegrádon majd találkoznánk... – próbálkozott Bálint a szóval.
– Hohó, most már ha akarsz, sem mehetsz, fiacskám! Nem engedlek, nem én! Még hogy a jó barátom fiát elzavarjam ...
Még vagy hússzor elismételte, hogy a jó barátja fiát nem fogja elzavarni, de a lánya rászólt, induljanak már. A kis csapat tehát nekivágott a késő délutáni fényekben fürdő tájnak, és szaporán kocogtak egyre északabbra az ősrengetegben kanyargó, elhagyott úton.
Már vöröslőit az ég. Sebes szárnyalással vadludak húztak a magasban.
Meleg volt az este.
Nyárias éjszaka ígérkezett.
Bálint magába roskadtan, riadt szótlansággal ült a lovon. Nem esett kényelmes ülése, mert nyereg nem volt alatta, hanem csak valami pokróc. És csak a zsákokba kapaszkodhatott, mivel az állatot Balázs vitéz vezette hosszú száron. Irányítani sem tudta volna a csontos jószágot, ő maga is csak csomag volt rajta, egy a sok között.
Elöl mentek. Mögöttük Kopay Gergely haladt a lányával. Apa és gyermeke között az utóbbi órákban nem sok szó esett. Mintha Zsuzskának nem lett volna kedvére az apja nagy vidámsága.
Bálint szeretett volna néhány szót váltani a kislánnyal, mert nagyon idegenül érezte magát. Talán azt is bevallotta volna, hogy fél. Igen, ő most fél! Kopay eszelős tekintetétől, hirtelen jött harsányságától és a megmentőjétől, Balázs vitéztől is, aki unos-untalan azt hajtogatja, mennyire nem szereti, hogyha bárkit is kényszeríteni kell valamire ...
Mert most már így mondja!
És eszébe jutott Bálintnak, hogy találkozása Zsuzskával sem úgy zajlott le, ahogyan várta. Vagy ahogyan várhatta volna.
Hiszen – kezet sem fogtak.
Bálint a válla fölött lopva hátranézett. A bágyadt, alkonyi félhomályban Zsuzskát kereste a tekintetével, mert olyan érzése támadt, hátha nem is ő van ott a lovon igazán. Vagy talán nem is olyan szép, mint amilyennek odahaza látta... Ki tudja, az a gonosz varázslat, ami a hangját elváltoztatta (mert ma még azt a régi hangját nem is hallotta), talán elvarázsolta a szemét és az arcát is. Ki tudja, talán már nincs is meg fehér bőre, domború homloka, az árnyékos szeme, a vöröslő haja, a duzzadt, kicsi ajka és meleg fogású, nyirkos kis kezecskéje.
Kezet sem fogtak ...
És látta önmagát, ahogy átfut a réten, és ölelésre tárt karral siet a lány elé.
És látta önmagát, ahogy tétován leengedi karját, mert se mosoly, se hívás, még csak köszöntés sem hangzik a Zsuzska szájából.
Milyen furcsa . .. amikor ma ettek, Zsuzska nem telepedett le velük a tűzhöz. A kidőlt fa törzsén kissé távolabb foglalt helyet. Apját kérte, adjon kezébe lepényt és rajta pecsenyét. Aztán hátát kecsesen kihúzta, szinte királynői pózban ült a helyén, úgy evett. Nem is evett, csak csipegetett. S néha körülnézett. Olyan nyugodt, szemlélődő tekintettel, mintha nem is két idősebb férfi, meg egy saját korabeli fiú ülne a közelében, hanem apródok, udvarhölgyek és lovagok seregén legeltetné a szemét...
Lopva hátranézett Bálint, de nem volt nyoma semmi ördöngösségnek. Zsuzska szép volt, kecses és bájos. És mosolygott. Kegyesen, melegen, száját kissé csücsörítve, mint aki mosolyával és hozzá a szeme villanásával valami kimondhatatlan kedves üzenetet küld, mint aki titkon ... talán ... szerelmet vall!
Leszállt az este. A hold tányérját már valami égi kutya harapdálta, nem volt olyan szabályos kerek, mint egy-két nappal előbb.
Bálintot elnyomta az álom. A mai nap szörnyű megpróbáltatásai, a találkozás fura csalódása végképp kifárasztotta. Előrehajolt, rádőlt a zsákra, és fejét féloldalt tartva szuszogott.
Ügy riadt fel, ahogyan előző éjszaka a Kilbertus kalmár hangjára.
– A leckéd? – kérdezte suttogva Kopay.
– Hagyj már azzal a butasággal!
– Mondd!
– Nem mondom!
– Agyon váglak!
– Részeg vagy! Láttam, egész este csak a kulacsodat kortyolod.
– Arra felelj, amit kérdeztem! Mit mondasz, ha a király elé kerülsz?
Hallgattak egy ideig. Bálintnak fájt a nyaka, de nem merte megmozdítani a fejét.
– Meg kellett volna kötözni... – suttogta Zsuzska.
– Megvesztél?
– Nem hallgatsz rám! Az utolsó percben meggondolja magát. Azt se tudja,mit kell tennie. Öt persze nem nyaggatod, mit mondjon majd a hercegnek, ha összekötözzük őket.
– Pszt!
– Ugyan! Alszik.
A lovak lassan lépegettek. Csillagfényes, holdsütötte éjszaka volt. És nagy csend.
– Bálint – suttogta Zsuzska.
Bálint a lélegzetét is visszatartotta. Nem felelt. Nem is mozdult. Alatta ütemesen ringott a ló teste, a csomagokból fáradt bűz szállt fel. Mosatlan ruhák és avas szalonna szaga.
– Bálint fiam! – hangzott fojtottan, de jóval erősebben a Kopay Gergely szava.
Ő azonban erre sem mozdult.
– Mondtam, hogy alszik.
– Majdnem agyonverték azok a suhancok – morogta a közelben Balázs. – Nem csoda, hogy majd elalélt a fáradtságtól.
Hát mentek tovább. És Kopay tovább veszekedett a lányával:
– A leckédet! Halljam!
– „Felséges király úr, igenis én vagyok itt, nem a fiad. Egy lány áll előtted. Egy gyönge leány! Ha akarsz, ölj meg.
Száradjon lelkeden még egy ártatlan gyermek vére is. Tessék, ide döfd a tőrödet. .."
– Jól van. Itt széttéped a ruhádat a melleden.
– Ez hülyeség. Nem csinálom.
– Hát a nyakadon, te átkozott! Hogy miért vert meg az isten ilyen lánnyal?!
– A nyakamon széttépem a ruhát. Aztán letérdelek. És úgy könyörgök. „Felséges királyom, életem-halálom a kezedbe ajánlom!" A mesében is így mondják ...
– Akarsz egy pofont?
– „ .. .Tudd meg, hogy fiad az apám fogságában van! De hogyha ez nem elég neked, tudd meg, hogy a nagy Kartal fia is a te fiaddal együtt eszi a fogság keserű kenyerét. Nem mondom meg, hogy hol. Nem és nem! Hanem ha esküvel fogadod az udvar színe előtt, hogy atyámat visszahelyezed régi birtokaiba, engem pedig a királyné udvarhölgyévé teszel..." Mondd, apám, undok nő az a királyné?
– Fogd be a szád! Nagyon kedves asszony.
– Na, még csak ez kellett! És ha azt mondják, hogy megölnek?
– Lajos herceg is meghal!
– És ha azt sem bánják?
– Ez a kölyök is meghal!
– És ha azt sem bántják?
– Az apja bánja... És jaj lesz akkor a királynak... Hehehe!
– Mondhatom, vidám dolog. Jaj lesz a királynak, de engem akkorra már a kukacok esznek.
Hideg kéz markolta a Bálint szívét. Mélyeket sóhajtott, hogy visszatérjen nappali ébersége. Mert úgy van az, hogy éjszakánként elaluszik az ember vére, és bármit hallasz is, úgy érzed, csak álomban hallod; bármit akarnál tenni, úgy érzed, csak álomban tennéd – és nem teszed.
Azon sem nevetett, hogy Kopay Gergely nyersen így válaszolt a lányának:
– Még hogy téged? Azok a kukacok mind felfordulnának ...
A lovak ekkor valami lejtős útra tértek. Ez jó alkalom , volt, hogy Bálint kis riadást színleljen, és közben fél kezét maga alá húzza. Még a fejét is megfordította észrevétlenül, mert már igencsak sajgott a nyaka. Aztán a fél kezével lassan lenyúlt az övéhez, és kihúzta tokjából a kését. Valami vita még zajlott apa és lánya között, hogy mit tegyenek a kis herceggel, ha foglyul ejtik, és a vitába belevonták Balázs vitézt is, aki azonban csak kelletlenül, félhangosan válaszolgatott.
– Őt is ki kéne tanítani – suttogta Zsuzska. És az „ő"-n bizonyára Bálintot értette.
– Mielőtt a királyfit elkapnánk, megkötözzük.
– Már most kéne!
– Pszt!
– Ha Czudar Demján nem hozza idejében a herceget? Mi? Sose hallgattok rám.
– Na jó... hajnalban. Ha a lovakat pihentetjük.
– Késő lesz.
Csönd.
A lovak sietősen lépegetnek az ezüstös holdfényben. Néha megrázzák a fejüket. Csöndes parasztlovak, nem fújnak, nem horkannak. Teszik, amit tenni kell.
Nagy, sötét fák között vezet az út. Ha a hold nem világítana, talán nem is követhetnék. De így fehéren kanyarog előttük. Fehér csík a fekete fák között. Errefelé ősi tölgyek és nagy fenyők keveredve nőnek.
Valahol messze nyúl sír, akár egy kisgyerek.
Bálint álmosan zötykölődik a lovon. Feje a zsákra hajlik.
De a zsák alatt már előrenyúlik a kés. És lassan nyiszálni kezd egy vékony szíjat...
Minden idege megfeszül. Még egy perc, még annyi sem...
Olyasmit kell tennie, amit még nem próbált. Hanem csak egyszer történt meg vele, amikor leesett a lóról.
A szíj szakad ...
Egy horkanás.
Egy nehéz zsák leesik a vezeték ló hátáról. Nagyot puffan. Bálint „fölriad", valamit motyog is, hogy „a zsák, a zsák", aztán még kiált, ahogy ijedt emberhez ülik. De Kopay is ordít már, mert a lova majdnem felbotlott, és Zsuzska meg sikolt, Balázs vitéz káromkodik – a zűrzavar nem nagy, de éppen elegendő ...
A lovak megugranak, majd remegve megállnak.
Az emberek ijedten hadonásznak. Zsuzska Bálint mellé ugrat; és megragadja a kezét, de a fiú ellöki magától – és abban a pillanatban már fordul is lefelé. Ugrik és szökken, olyan gyorsan és olyan magabiztosan, ahogy még sohasem. Egy szava sincs, nem szól, nem kiájt, istenhozzádot se mond, pedig igencsak kikívánkozna belőle valami keserű kiáltás. Az út porából azon nyomban beveti magát az erdő sűrűjébe, s mint akinek már nagy gyakorlata van az ilyesmiben, hatalmas lendülettel fut a fák között. Nem is nézi, hová lép, noha verembe is eshetne bizony, s nem is nézi, milyen bokor tüskéje tartaná fogva, hanem csak száguld, mint aki eszét vesztette.
– Megszökött! Megszökött! – ordít Balázs. És éktelenül káromkodik.
– Agyonváglak, te átkozott béka! – üvölt a lányára Kopay, és pofozza.
– Te vagy az oka, te vagy az oka! – sikoltozik Zsuzska.
– Utána! – ordít Balázs, aki nem állja, ha valakivel erőszakoskodnak. El is tereli a Kopay figyelmét a lányról, aki most már igazán zokog, mert ma többet kapott, mint amihez hozzászokott. Aztán mind a hárman bevetik magukat az erdőbe, de hiába, mert mélyen járó faágak verik a homlokukat, ruhájukat a galagonya hosszú tüskéje lépi. Átkozódnak és botladoznak. S Balázs vitéz egyszerre csak felkiált:
– Atyaisten, hát már azóta éhen halt szegény!
– Kicsoda?! – ordít Kopay.
– Kicsoda, kicsoda? Hát Lóránd úr szegény, a barlangban, á fene enné meg ezt az egész világot... és téged is, kend uram! Meg a Demján terveit! Meg az én hülye fejemet !
Ezek az utolsó szavak, amelyeket Bálint még meghall az üldözőitől. Mert azontúl a szavakat is eltakarják már az erdő fái.
Ügy rohan, mintha kergetnék. Jó barátja az erdő, behunyt szemmel is eltalálna benne.
De hát vajon hová?
Ezúttal oly mindegy, hová viszi a lába. Ha reszket, nem az erdő rémséges sötétjétől reszket; ha fél, nem az erdő vérengző vadjaitól fél, s hogyha könnyben úszik is az arca, nem az erdő nagy riadalma fakasztotta könnyét.
Ez hát az utolsó éjszaka.
Jaj, mire virrad?
Egy fiú fut az erdő sötétjében, fut, ameddig, amíg csak el nem terül a vastag avarszőnyegen, s mély álomba nem merül. A szeme sarkából könny szivárog.
Ugyan miért? Ugyan kiért?
Egy másik fiúcskát is erdőn ér az éjszaka. Keservesen bőg, mert nem találta sem Visegrád várát, sem Fintor mestert, és vissza sem talált a szép szőke leányhoz. Megint csak úgy alszik el, mint előző éjszaka. A végkimerülésig botladozik, aztán hirtelen elterül, mint akit agyonvertek.
Az a szép, szőke leány a bokáját tapogatva, étlen-szomjan sóhajtozik. A hold fényében csöndesen énekelget. S bármily meleg az éjszaka, egy szál ingében ő mégiscsak fázik. Szépen lekuporodik egy sziklakő aljában, és száraz falevelekkel teríti be magát. Az a takarója. S úgy alszik el, akár egy tündér.
Egy nagy király meg így szól asszonyához:
– Senki se tudja, hol járok. Hajnalban kilovagolok a pataktöréshez. Demjánt hajtom magam előtt. Tudni akarom, mi az igazság!
Három derék magyar vitéz vágtázik a csillagporos éjszakában. Lovaik nyakára hajolnak, nem sajnálják a sarkantyút, a szíjat. Legszívesebben percet sem pihennének, de hát az állatok nem bírják úgy a hajszát, mint az emberek. S ha majd váltanak is lovat, előbb, mint Zsámbék, nem tehetik. Ott a rendház főnöke jó barátja Kartalnak. Friss lovakat ad majd alájuk. (De miért oly hallgatag? Azt állítja, hogy ő nem látta Bálintot. És ez igaz. Ő nem...)
Egy leányka is vágtat az éjszakában. Egyszerű, tiszta kis lélek, vele mégsem esik semmi kaland, noha nála gyöngébb és esendőbb nincs is talán. Csak hát őt a nagy szeretet és a tiszta szerelem vezérli. Olyan fáradt... olyan éhes Szegényke. Lova ha megáll, ő csak lehullik a földre, és máris alszik. Az éhség néha bekergeti a gyümölcsösökbe. Almát, körtét csen a fákról, és szőlőt is a tőkékről. Nyugodt az álma, zavartalan a pihenése, mert sem ember, sem állat nem mer a közelébe kerülni. Bárki közeledjen is, a kutya ínyét feszíti, és bőszen vicsorog. Nem tanácsos a közelébe kerülni.
Azok hárman pedig sokáig botladoznak az erdő bokrai között. De hát gyalogszerrel nem jutnak messzire. Balázs vitézben amúgy is felébredt a lelkiismeret, és olyankor nem lehet vele bírni. Lóránd lovag éhen halt, és azt ő nem veszi a lelkére – ezt hajtogatja, unos-untalan. Kopay ordít, hogy őt mindenki cserbenhagyja, és jaj lesz egyszer, mert még van igazság. Ha még egyszer hatalomra kap, hát nem ismer majd sem embert sem Istent... de a hangja, a szava csak pusztába kiáltó szó.
Leánykája sem hallgat rá. Elvész tőle, mintha sose lett volna. Zsuzska menekül az apjától, mert tudja, az a vesztébe sodorja. Zsuzska nem fél az erdőtől, mert olyan lélek ő, aki semmitől és senkitől sem fél... noha mondja. Ö nem alszik ezen az éjszakán. Lassan lépeget az erdőben, s mindig csak előre. Fejébe vette, hogy megtalálja Bálintot. És amit ő egyszer a fejébe vesz...
A pilisi nagy erdő pedig hallgat.
Vár.
Valahol a mélyen egy patak fordul is, zuhog is. Azt mondják, ez a pataktörés.
És a pataktörésnél áll egy magas fűzfa. Óriási, vén fűzfa. Tölgyek és fenyvesek társaságában olyan, akár egy magányos szent. Lábánál csobog a víz.
A patak egyik partja erdős, a másik gyönyörű tisztás.
Vajon nem fog-e vér folyni azon a tisztáson?
TIZENHATODIK FEJEZET
Hajnal – Két fiú az erdőben – Váratlan fordulatok -Segítség! – A három gazember – Zsuzska meg a foglya- így borult volna reám is – Károly Róbert, a magyarok királya – Atyám helyett atyám légy
Bálint még hajnal előtt felriadt rövid álmából. A hideg ébresztette fel, vagy talán az a pillanat, amikor az egész természeten úrrá lesz valami révült, csodás némaság. Az éjszaka hangjai elhallgatnak, az éjszaka vadjai lassan megnyugosznak, nem kiált többé a macskabagoly, nem surran a fűben a róka se többé. Elülnek az éjjeli lepkék, a tocsogókban a béka is csöndes.
Meddig tart ez a különös némaság?
Percekig talán?
Akit ébren ér, annak hosszúnak tűnik; aki éppen akkor ébred, azt hiszi, csak az álom játszik vele.
Elaludt az éjszaka világa, nem ébred még a nappalé.
A tökéletes csöndesség, a nagy nyugalom pillanatai ezek. Az éjszaka teljes.
A hold világa olyan egykedvűen ezüstöz be mindent.
A következő percekben aztán a nyugati égbolt mintha egy árnyalattal sötétebb lenne – vagy inkább egy árnyalattal világosabb a keleti. Még minden az éjszakáé, de a keleti égbolt alatt váratlanul szürkébbek lesznek a nagy fák foltjai. Ami eddig a holdfényben kékesfeketének tűnt, az lassanként kibontja belső árnyait.
Most már igazán csak perceken dől el minden.
Ilyenkor születik a harmat. Magától nő, akár a kristály.
Előbb még sehol sem volt, a következő pillanatokban már ott gömbölyödik, ott csillog a fákon, a füveken.
Hűvösen csillogott a Bálint arcán is. A fiú nagyot sóhajtott. Keze fejével megtörülte képét, aztán felugrott, megrázta magát, fázósan végigdörzsölte a mellét meg a hátát, egyet-kettőt köhécselt is, mint a felnőttek. Azzal körülnézett.
Most merre?
Szíve szerint visszafelé vette volna útját. Mielőtt elnyomta az álom, magában már régen megbocsátott a vörös hajú, szép Zsuzskának. Ezer okot is talált, hogy mentegesse: ezeregyet, hogy magát hibáztassa. Mitől rettent úgy meg, hát vajon nem az apja akarata szerint kell beszélnie a gyereknek? Hát ha az ő apja volna Kopay Gergely (amitől az isten mentsen), vajon nem úgy tenne-e mindent, ahogyan az apja akarja? Bizony, bizony, akárhogy is forgatja magában a dolgot, a gyerek számára csak egy igazság létezik – a szülő igazsága.
Miért haragszik hát a kedves Zsuzskára?
Ámbár, hm, kezet sem fogtak ... és a kislány csöppet sem mutatta, mintha örülne a jöttének.
Most már mit tegyen?
Vissza mégsem megy. Megírta a levélben, hogy megmenti Kopay Zsuzskát. Akkor hát meg kell tennie. Ez lovagmunka, és anélkül már haza nem mehet.
Irány Visegrád!
Csakhogy merre van? 
Találomra elindult. Amerre a- nagyobb hegyeket sejtette. Amerre a legsűrűbb erdőt látta..
Akkor már kibontotta a rózsaszirmait a hajnal. A keleti ég alatt parányi vörös fény jelent meg, majd lila felhőcsíkok sokasodtak, aztán azok is eltűntek. Kék, zöld, sárga és vörös fények terültek szét a világon, és miközben elsőket pittyegtek az álmos madárkák, miközben hajnali szélben zizzentek a lombok, Bálint már ébren és éberen lépkedett a járatlan erdei úton.
Röfögés, csörtetés ijesztette. Vaddisznó riadt fel jöttére, de gyorsan továbbállt.
Erdei tisztáson szarvasok vágtattak át, koronás fejüket kecsesen felszegve.
Magas fa csúcsáról, mint óriási szellem, hangtalan és lassú szárnyalással hatalmas sasmadár lebbent az égre.
Bálintot kínozta már az éhség, de nem törődött vele. Kisebb gondja is nagyobb volt most annál, semhogy a gyomrával törődjék. Ha vizet lel valahol, majd iszik, ha meg nagyon mardossa az éhség, hát majd csak lel dióra, csipkebogyóra, jóízű szarvasgombára. Parittyázni, tüzet rakni nincs módja.
A fészkekben ilyenkor már nincs tojás.
Fák odvában vadméhekre lelhet. Látott is elérhető magasságban egy bolyt. Nagy zizegést, nyüzsgést csaptak. De mégsem merte megrabolni őket.
Annyira még nem volt éhes.
Időről időre végigtapogatta ruháját, megvan-e mindene. Amióta olyan csúnyán elbántak vele a suhancok, azóta különös gonddal ügyelt rá, hogy mindig keze ügyében legyen a kése, övére akasztva legyen a parittyája (gömbölyű, nagy köveket is gyűjtögetett hozzá), és persze a köpenyét sem hagyta el.
Egyvalami azonban már az ördögé lett. A tarisznyája. És benne a fapohár. Az bizony ott maradt a Kopay Gergely vezeték lován.
De hát az legyen a legnagyobb baj!
Gyerünk csak tovább!
Nem volt más iránymutató, csak a nap. Tudta, hogy amíg jobb kéz felől kapja a sugarait, addig jó irányba megy ...
Csakhogy az erdő, a hegyvidék csalóka világ. Egy-egy mély szakadékot, egy-egy meredek hegyoldalt mégiscsak meg kellett kerülnie, és olyankor sokáig tépelődött, vajon az orra előtt nyíló kicsiny völgy túlsó oldalán járt-e már vagy sem.
Nemegyszer az volt az érzése, nem is halad előre. Talán körbe-körbe ténfereg. A gyomra azt jelezte, lassan délre jár – a nap ellenben azt mutatta, hogy reggel sincs igazán.
így ment hát sokáig nagy iramban, öles léptekkel lépve, ámbár útját egészen és kedvét is félig-meddig elveszítette, amikor a fák és bokrok komor függönye laza csipke gyanánt váratlanul szétnyílott előtte.
A lombok mögött hatalmas tisztás látszott. Tisztás, amelyen teméntelen sok csodálatos őszi virág nyílott a ragyogó napfényben. Lágyan lengett a magas fű, s fölötte zöld hasú legyek, aranyszárnyú szitakötők cikáztak. A tisztás gyöngén lejtett, és túlsó, messzi végében patak csillogott. Egy helyen fordult a medre, ott nagy fehér köveken habosra verődött és hangosan zuhogott a víz. A hangja idáig elhallatszott.
A patak partján, az erdő vén fáitól kissé elkülönülten óriási fűz állott. Olyan hatalmas és különös fa, amilyet Bálint még soha nem láthatott. Messze kimagaslott a többi közül, törzsét három ember sem tudta volna körülfogni, árkos, ráncos kérgén sűrű köpenyt fonva kúszott fel a borostyán. Magányos ágain kecsesen és szomorúan hajlottak a vesszők, amelyekről áttetszőén és könnyűén, mint megannyi gyermeki bánat, függtek nyílhegy alakú, sárguló levelei.
Bálintot magával ragadta e tisztás csodálatos szépsége, és az óriási fűzfa fenséges hatalmassága. Mintha éneket hallott volna, ahogy az ég sötétkékjét, a fák ősziesen színesedő zöldjét, a fenyők haragoszöldjét nézte. És közöttük e virágos, nagy tisztás végében a fűzfát.
Valami belső szó ekkor azt súgta: vigyázzon!
Lekuporodott a fűbe, és várt.
Fejét néha kiemelve a virágok és a száradó bogáncsok közül, körülleselkedett.
Innen, a tisztás legmagasabb részéről messzire elláthatott. Az erdőtakaróval borított lágy hegyek legtávolabbi pontjáig is.
Ott, ahol két hegyhát között a harmadik már kékellő árnyék volt, egy csúcson – fekete tornyocskák látszottak, s arányló tetők is csillogtak a napfényben.
Visegrád! – dobbant meg Bálint szíve.
Ó, milyen messze van még!
Nem mert mozdulni. Az az érzése támadt, hogy ha megmozdul, valamelyik bokor mögül azon nyomban előugrik majd Kopay Gergely úr, hogy zavaros terveibe belerántsa. (Miféle lecke volt, amit Zsuzskának ismételgetnie kellett, és kivel akarták őt összekötözni? A királyfival?)
A tisztás túlsó végében – éppoly távol tőle, mint a fűzfától – ekkor egy kócos-, maszatos fej bukkant elő.
Előbb körülnézett, mint egy megriadt mókus. Aztán a nyakát nyújtogatta, mint aki az útját keresi, majd pedig lépett egyet.
Ám mihelyt a sűrűből kilépett, már nem volt többé sem riadt, sem óvatos, hanem olyan fenséges nyugalommal sétált a fűben, mint akinek semmi más, csak a céltalan kószálás a gondja. Csakhogy ez a nyugalom csöppet sem illett az ábrázatához. Fancsali képet vágott, néha a gyomrát nyomogotta, mint aki éhséggel küszködik, és mi tagadás, az arca főképpen a szeme körül volt maszatos, nem régi bőgésekről tanúskodva.
Mégis nagyon elszántan ment a kerek fejű, villogó szemű kis legény. Sárga mellénykéje, zöld harisnyaszára előkelő fiúnak mutatta, jóllehet néhány hasadás meg ráragadt levél igen csúnyán festett.
Bálint önkéntelenül is felegyenesedett figyelő helyzetéből. Magakorabeli pajtást látott a fiúban, és ha idegen volt is, örült látásának.
Már-már intett volna, talán kiáltott is volna, ha abban a szempillantásban egy régi ismerőst nem fedez fel a tisztás másik végén, a fák takarásában. Kerek arc, ravaszdi disznószemek, hatalmas bajusz, csapzott haj és egy mérhetetlen nagy pocak. Nem más leskelődött lóhátról a fák között, mint Balázs vitéz. No hiszen, ő sem volt éppen vasárnapi öltözékben! Az ő ruhája is szakadozott, az ő hajában is megragadt falevelek, arca, keze csupa sár, aligha volt nyugodt álma az éjszaka.
Bálintnak odébb rebbent a szeme. Ha Balázs vitéz itt van, itt kell lennie Kopay Gergelynek is. És Zsuzskának.
Erre a gondolatra fájdalmasan feldobbant a szíve.
Óvatosan behúzódott egy bokor alá az erdő szélén, onnan leskelődött kifelé.
Balázs tizedes ekkor kilovagolt a fák közül, és nagy nevetéssel, hahózással közelített az idegen fiúhoz.
– Hahó, Lajos herceg, Lajoska! Ide, ide hozzám! A fiú megállt. Elszánt képe egyszeriben felderült.
– Balázs vitéz!
És rohanni kezdett feléje.
Balázs tőle szokatlan fürgeséggel leugrott a lóról, és miközben kitárt karral fogadta a fiúcskát, ravaszdi szeme villámként cikázott körbe.
– Nahát, Lajoska! Csakhogy összetalálkoztunk. Hát Demján úr hol van?
– Balázs vitéz, Balázs vitéz! Jutalmat kapsz, hogy megtaláltál!
Balázs már fogta a fiút. Az ölelésből persze nem lett semmi; a tisztelet nem engedi? Vagy talán másért?
– Na de hát... Demján úr?
– Tudom is én! – vont vállat Lajoska. – Megszöktem attól a lüke Demjántól, és eltévedtem ... nem találom az utat vissza Visegrádra!
– Vagy úgy, vagy úgy! Haha – nevetgélt Balázs, és egy óvatlan pillanatban hátravillantotta a szemét. – Nahát, hiszen visszaviszünk mi Visegrádra. Nézd csak, micsoda kedves bácsi jön itt. Kopay Gergely lépett ki a fák közül – ő már gyalogosan –  farkasvigyorgással bámult Lajos hercegre.
– Kopay uram, ez itt a fenséges Lajos herceg! örvendezzünk, hogy megleltük, mert elvesztette az utat szegényke! De mi megtaláltuk! Hahó, meg bizony, és most gyorsan visszük is Visegrádra.. . Ugye, Kopay uram? – harsogta Balázs, de úgy harsogta, mint aki valami nemszeretem dolgot akar megakadályozni.
– Visszük ám a fészkes istennyilát! – recsegte Kopay, és egy váratlan mozdulattal kikapta Balázs kezéből Lajoska két kezét. A meglepett kis hercegnek megrettennie sem volt ideje, máris szíjbilincsbe volt kötve a keze, majd pedig a két bokája is.
– Segítség! – kiabálta.
– Befogod a szád, te kölyök, mert agyonváglak! Csönd legyen, és gyerünk, gyerünk minél hamarább! Ez az ördögfajzat nem fog velem úgy elbánni, mint az a másik! Hej, ha rátalálnék! Laposra verném azt a pimasz, sunyi fejét! A nagy Kartal fia! Na, majd adok én neki... de adok az apjának is, ha még egyszer összetalálkozom vele ...
Kopay eszelős gonoszsága valóságos dühöngésbe csapott, összefüggéstelenül ordítozott, durván tuszkolta maga előtt az ijedtségtől f elájult kis herceget arrafelé, ahol a fák között a lova állhatott. Még a Balázs karját is félrecsapta, aki valahogy csillapítani próbálta.
Ebben a pillanatban fütty harsant a tisztás túlsó felén, a nagy fűzfa közeléből.
Mindnyájan odakapták a fejüket.
Hajlott hátú, nyurga ember lovagolt elő a tisztásra. Mulatságos képet mutatott, ahogy hosszú lába merev lőcsként szétágazott a lova két oldalán. Demján volt a jövevény. Czudar Demján, a palotatitkár. Már messziről integetett, és kiáltozott is valamit, de érteni persze nem értették.
– Állj meg, Kopay uram! – kérlelte a hajdani kapitányt Balázs. – Czudar Demján jön ott!
– Jó, jó de előbb ez a kölyök legyen biztonságban. Beszélj vele!
– De hát...
– Semmi de hát. Ha ezt a kölyköt is kiengedjük a kezünk közül, valóban vége mindennek.
Nem sokat teketóriázott, hanem egy erőteljes mozdulattal levegőbe kapta a veszettül ordítozó és rúgkapáló Lajos herceget, és hamarosan eltűnt a fák között. A fiúcska kiabálása ott hangos bőgésre változott (talán egy pofontól), aztán az is elhallgatott.
A tisztás túlsó végén Czudar Demján megnógatta a lovát.
– Balázs, Balázs! – kiáltozott messziről. – Vigyázzatok azzal a gyerekkel, nehogy baja essék!
Balázs elébe lovagolt.
-Kopay uram az eszét vesztette, vagy mi az ördög. Hívta volna Kartalt, hoztuk volna a fiát is. Most aztán nem csoda, ha siet a dolgokkal!
– Hej, ti csak ne siessetek! Várjatok inkább! Baj van!
Balázsnak nem volt ideje, hogy megkérdezze, mi a baj. Elég volt hallania, máris olyan fehér lett, akár a meszelt fal. És abban a pillanatban a fák közül most már lóháton előlépett Kopay Gergely, és diadalmasan harsogta:
– Megvan a herceg! Megvan a herceg. Most már mehetünk a király elé!
Odaugratott Czudar Demján és Balázs elébe, és rászólt a palotatitkárra:
– Mit tatod a szádat? Rendben van-e minden? Mindjárt itt lesz a lányom, csak ruhát cserél a gyerekkel.
– Azt aztán ne tegye! – hördült fel Demján.
– Ne járjon a szád! Elégszer hallgattam rád! – ordított Kopay magából kikelve. – Már régen túllehettünk volna az egészen, ha nem hallgatok rád. Hej, Zsuzska, Zsuzska, siess már, az istenfádat! – Azzal ismét Demjánhoz fordult. – Most azonnal fölmégy a királyhoz, odalököd elé a lányt, a többit ő már tudja, te pedig, ha annyira félted azt a tyúkpiszkos életedet, hát fuss el, bánom is én, de akkor egy fitying nem sok. annyit sem kapsz majd ... pedig jócskán meg akartalak jutalmazni... kaphattál volna egy falut is, hiszen megyére szóló birtokaim voltak énnekem, amíg az a szörnyűség meg nem történt az én drága Sebe asszonyommal ... de most, de most vagy visszaszerzek mindent, vagy megbosszulok mindent...
Demján odatáncoltatta a lovát Kopay keséje mellé. Megragadta a hajdani várkapitány karját, és riadtan kiabálta:
– Hallgass már, Kopay Gergely! Bolondgombát ettél talán?
– Velem így ne beszélj! Tedd a dolgod!
– Megvesztél! Istenemre mondom, megvesztél, Kopay! Hát értsd meg végre, a király úr őfelsége mindenről tud. Engem börtönre vetett, és csak úgy szabadulhattam  ha előhozom a fiacskáját. Hajnal óta a gyereket kajtatom, de sehol sem tálálom. Ha a gyerek megvan, minden rendben. Értesz engem? Őfelsége kegyelmet ad, kislányodat udvarhölggyé teszi, de semmi ruhacsere, erőszakoskodás, miegyéb ne essék, mert akkor a bitó vár reánk!
– Istennyila essék az eszedbe! Most megint mást gondolsz?
– Nem én gondolom, a király úr gondolja!
– Meséld az öreganyádnak! Ha a magad akarata szerint beszélsz, vagy cselekszel, mindig a királyra hivatkozol. Ismerem a fajtádat! Istenemre mondom, akkor már inkább Kartal!
– Az ám. ő hol van?
– Remélem, a pokolban. Nem jött el.
– A fiát sem küldte?
– Nem. De jött az utánunk ... amíg meg nem szökött.
– És Lóránd?
Ez a kérdés Balázs vitéznek lett szánva, aki ijedten forgatta golyóbisszemeit. Valamit motyogott a bajusza alatt, hogy ő ezen már tegnap este is aggodalommal gondolkodott, de hát ami igaz, az igaz ...
– Mi az az igaz? – csattant fel Demján.
– Hát, hát... hogy Lóránd úr még mindig a barlangban van. És azóta már éhen veszett szegény.
Erre valóban nagy ijedelem szállta meg a gyermekrablókat. Lehorgasztott fejjel ültek a nyeregben. A lovak fel-felhorkantottak, zablájukat rázták, a földet kapálták.
– Most legyen eszed, Kopay uram! Mert élet-halál függ rajta! A király nagyon haragos. És ha kiderül, hogy csak mi vagyunk a dologban ... haj, haj ...
– Mit tegyünk? – nyögte Balázs hamuszürke képpel. Kopay visszafordult, félútig visszalovagolt az erdő felé,
és bekiáltott a fák közé:
– Hej, Zsuzska, ne öltözzetek át! Hallod-e! Hanem vigyázz arra a kölyökre... akarom mondani a kedves, derék kis herceg úrfira...
Az erdő lombjai közül kihallatszott Zsuzska csengő hangocskája, hogy igen, igen, mindent ért, milyen jó, hogy még nem is láttak hozzá az átöltözéshez, és megkérdezte, kibonthatja-e Lajos herceg kötelékeit, mert nagyon vágják a szíjak szegényke karját. Kopaynak azonban ez már sok volt, és hangosan káromkodva megfenyegette a lányát, hogy ha megszökik tőle a kis herceg, hát szíjat hasít a hátából.
– Aztán hány emberrel jön utánad a király? – mordult Demjánra, ahogy visszarúgtatott hozzá.
– Eggyel sem – hangzott válasza. – Mert olyan nyugodt és hideg, akár a szikla. Mintha nem is a fiáról volna szó. „Na, te zsivány –kiáltott rám –, menj előre és beszélj a barátaimmal!"
– Mivelünk? – Balázs vitéz büszkén kihúzta magát.
– Kartallal és Lóránddal. Mondd meg nekik, hogy ha igazi barátaim volnának, nem ilyen ostoba módon akarnák kicsikarni a jóakaratomat.
– Mit beszélsz? – Kopay Gergely ijesztően vicsorgatta fogait. Minden fordulat, ami nem az ő eredeti terve szerint való volt, az őrülésig kihozta sodrából. Odaléptette lovát a Demjáné mellé, és megragadta a titkár inge nyakát.
– Mit tehettem volna! – rázta le magáról dühösen Kopay kezét Demján. – A hóhér várt reám! Azt mondtam, Kartal és Lóránd eszeltek ki az egészet, hogy te kegyelmet kaphass.
Hogyha hármuk közül valaki igazán pácban volt, hát Demján volt az. Akár ezek, akár a király, valaki végezni fog vele hamarosan, mert nem úgy alakulnak a dolgok, ahogyan azt ő a nagy eszével kitervelte. És még csak neki sem vághat a világnak, nincs hova mennie. Nemcsak a harcra, a menekülésre is gyönge ember ő.
– Mit tehettem volna?!
– Csak a magad bőrét, azt mentenéd! – hörögte Kopay, és idegesen rángatta a lova kantárszárát. A három lovas lassan körbeléptetett. Mintha csak gondtalanul társalognának. Csakhogy a hangjuk messzire is hallatszott, mert növekvő félelmükben egyre magasabb hangon kiabáltak.
– Még te beszélsz, Kopay uram? Én vállaltam a legnagyobb veszélyt!
– Hát én, hát én? A Lóránd úr éhhalála az én lelkemen szárad.
– Az istenfáját! Szaladj vissza a várba, és mondd meg a királynak.
Demján hirtelen kiugratta lovát a körből (talán hogy hirtelen ütés ne érhesse), és eszelősen nevetve ismételte:
– Még hogy a várba! Még hogy a királyhoz? Tudd meg, Kopay, hogy a király itt jön utánam és mindjárt ideér!
Erre aztán teljes lett a megrendülés.
– A király? – rebegte Balázs vitéz.
– De egymagában – tette hozzá jelentőségteljesen Czudar Demján, és a másik kettőre hagyta, gondoljon erről, amit akar.
Azok ketten pedig egymásra néztek. Balázs vitéz széttárta a karját.
– Itt a pillanat, Kopay kapitány! Beszélj a királlyal!
– Igazad van. Beszélek vele.
Czudar Demján kissé megnyugodva bizonygatott:
– Mondom, hogy egymagában jön. Azt hiszi... a barátaival találkozik.
– Mi talán nem vagyunk a barátai? – morgott Kopay.
Hosszú-hosszú csöndesség támadt ekkor közöttük. Mindegyik a maga gondjába volt elmélyedve, mindegyik a maga mentségeit szedegette össze gondolatban.
– Na, menj és csald ide! – intett a fejével Demján felé Kopay Gergely.
És elszántan kivonta a kardját.
Bálint eleget hallott.
Most már minden szónak tudta az értelmét. Tudta, mire értette Zsuzska, amikor „leckét" mondva így motyogta a királynak mondókáját: „Tudd meg, hogy a nagy Kartal fia is a te fiaddal együtt eszi a fogság keserű kenyerét."
Ejhaj, szegény Lajos herceg, te bizony pórul jártál!
Bálint úgy érezte akkor, hogy hosszú éveket öregedett. Egy szempillantásra beleláthatott a felnőttek lelkébe, és úgy érezhette, hogy az igazságnak is Janus-arca van, ahogy Szilveszter atya mesél odahaza a pogány rómaiak városvédő istenéről. Két arca volt Janus istennek. Egyik a városba nézett, a másik arca meg kifelé. Legalábbis így ábrázolták a szobrok, így regéltek róla a hajdanvolt költők.
Lám csak, lám, az igazságnak is két arca van hát. Igaza van a királynak, igaza van Kopay Zsuzskának ...
Bálint alig hallhatóan hümmögött.
– Csakhogy annak a Janus-arcnak mindig csak egyik felét látjuk ám, és ahhoz igazodunk.
Nagy bölcsesség ez, de most nincs idő a bölcselkedésre.
Bálint egy révült mosollyal a szája szögletében, hirtelen továbbosont. Előbb visszaugrott néhány lépésre az erdő mélyébe, és csak akkor indult neki az útnak, hol öles léptekkel ugorva, hol pedig hasmánt csúszva-kúszva az erdei avarban. Most már mit sem törődött többé annak a három embernek az izgatott kiabálásával.
Tudta, mit kell tennie.
A lelke mélyén bizony azt is tudta, milyen látvány fogadja majd.
Sietett. Csalán hiába égette a kezét, tüske hiába marasztalta. Minden lépését előre látta, minden mozdulatát kiszámította. Vigyázott minden roppanó ágra, vigyázott a zörgő avarra.
Sietett.
Mégis óvatos volt.
Megkerülte a nagy tisztást az erdő fáinak védelmében.
Mint mókus, ha figyel, időről időre kidugta fejét a lombok mélyéről, óvatosan körülkémlelt, és csak azután kúszott tovább. Ahogy a tisztás túlsó végéhez közeledett, most már hason kúszott, jobban mondva négy kézlábra ereszkedett, méghozzá igen ötletes módon. Csak a keze ujjaira és csak a lába ujjaira helyezte testsúlyát, hogy minél kisebb súly alatt ropogjanak – ha ropognak – a száraz gallyak. Ennek persze nem gondolt utána, vagy ha utánagondolt is, magyarázni amúgy sem tudta volna, mert az ember ösztönösen megcselekszik sok olyasmit, aminek magyarázatát halálig sem képes megadni.
Ily módon nesztelenül jutott el addig a pontig, ahol nem is olyan régen Kopay Gergely a kis herceget bevonszolta az erdő fái közé.
Jól sejtette. Nem messze attól a helytől ott állt a csomagokkal megrakott vezeték ló.
Mellété pedig, egy fatörzsnek dőlve, a földön ült a kerek fejű, mérges kisfiú, Lajos herceg. A keze megkötve, a lába megkötve, a szája pedig egy nem éppen tiszta kendővel bekötve.
Hogy kiabálni ne tudjon.
Nagyon keserves helyzetben lett volna szegény, hogyha egyedül hagyják. Csakhogy nem volt egyedül. A szép Kopay Zsuzska ült kecsesen és részvétteli arcocskával a királyfi mellett. Lila ruhája szétterült körülötte a füvön. ö meg úgy húzogatta a kezét a virágokon, mintha simogatná mindegyiket.
És beszélt.
Azon a hangján, ahogy Bálinthoz Csókakő várában szólt.
– Drága fenséges úr, figyelj rám. Jaj, te drága, hát vérzik a szívem, ha rád nézek! Mit tett veled az én szörnyűséges apám? Nem, én ezt nem bírom tovább, tönkretesz engem is, téged is ... eszét vesztette szegény ... Jaj, mondd meg, hogy mit tegyek! Persze, hogy is mondhatnád, ha be van kötve a szád.
Kopay Zsuzska reszketeg mozdulattal nyúlt Lajoska arcához. Már-már azon volt, hogy a kendőt leveszi a szája elől.
Mégsem tette.
És ahogy egy terebélyes tölgy mögül feléjük leskelődött Bálint, lassan úgy érezte, minden vére a fejébe tódul, és valami szörnyű indulattól lüktet a halántéka. Az öklét kezdte harapdálni férfias kínjában, csak hogy fel ne kiáltson.
– Nem tehetem, nem tehetem – lihegte Zsuzska, és szép fejecskéjét fájdalmas, madonnás mozdulattal féloldalt ejtette a vállára. (Ö, Krisztus, ez is ugyanaz a mozdulat!)
– Hogyan is tehetném? Az apám lánya vagyok, ő parancsol nekem. És ő azt parancsolta, vigyázzak rád ... mert szíjat hasít a hátamból. Jaj, drága Lajos herceg, mit tudod te, mennyit szenvedek mellette! Naponta megpofoz, ha meg leissza magát, durván ütlegel.
Elkerekedett a Zsuzska szeme, és rózsaajka remegett, ahogy kimondta.
– Még meg is rugdos... igen. – Aztán így folytatta: De hiába parancsol bármit, én ... én ... tudd meg ...
Itt elhallgatott a kislány. Lehunyta hosszú pillájú szemét, és valami szemérmes pirosság futott az arcára. Várakozóan hallgatott, – és csak nagy sokára pillantott Lajoskára, vajon akarja-e tudni, amit meg kéne tudnia.
A fiú halkan nyögött, jelezvén, hogy várja a magyarázatot. Furcsa módon nem látszott nagyon rémültnek. Két éjszakát eltöltött már az erdő kísértetei között, akkor igazán félt, most ez a kis kaland csöppet sem riasztotta. Inkább csak felháborította. Egy leendő király nem rémülhet meg alattvalói galádságán. Inkább felháborodik. Az méltóságteljesebb, abban a bosszú ígérete is benne van! Az a királyhoz méltó. A veszélyben is.
Lajoska tehát felháborodott, de ez csak az összehúzott szemöldökén látszódhatott, mert hangja még mindig nem akadt.
És akkor...
Észrevette Bálintot, aki a fa mögül leskelődött.
Találkozott a tekintetük. Bálint szája elé tette az ujját, óvatos hallgatást jelezvén. Ez a mozdulat annyit is jelzett: „Jó barát jön, segítség jön."
Ehhez nem kell sok jelbeszéd. Két egykorú legényke ne értené meg egymást ilyen helyzetben?
Bálint önmagára is mutatott, és tagadóan intett a kezével. Annyit jelentett ez, hogy „Rólam ne tudj, el ne árulj! Pszt, pszt!"
Lajos herceg előbb lehunyta a szemét, aztán egy nagyot kacsintott. A koszos kendő alatt még mosolyra is húzta a száját. Emberek között van, vigyáznak is rá, most már tetszett neki a dolog. Hej, haj, ebből még valami óriási galiba fog kisülni!
Kopay Zsuzska közben azon a jól ismert meleg, drága hangocskáján újra kezdte a beszédet:
– Lajoska, kedves, drága kis herceg, én leszek a te legjobb barátnőd, úgy vigyázok majd rád, akár a szemem fényére, ígérem a mindenszentekre és a Szűzanya hét fájdalmára, hogy én leszek a te legjobb pajtásod. Csak arra kérlek, védj meg az apámtól! Bizony isten, halálra szánt ő engem. Ha a te felséges atyádurad nem ad nekünk kegyelmet, akkor engem az apám . .. bevisz az erdő mélyébe, és a saját kezével fojt meg ... Ó, drága herceg ... az apám már megmutatta, itt fog megfojtani... a nyakamat szorítja majd!
Kopay Zsuzska kibontotta lila ruhájának magas, csipkés gallérját, és fehér nyakát mutatta a királyfinak.
Mi tagadás, szép nyaka volt. Fehér és karcsú.
Egy kék erecske riadtan lüktetett rajta.
Aztán az utolsó szavakat már hüppögve ejtette, mint aki sírással küszködik.
– Lajos herceg, drága fenséges uracska, ugye megvédsz engem a fenséges király haragjától, ugye bízhatom én benned? Te igazi keresztény lovag vagy. Azok megvédik az ártatlan, gyenge nőket...
Lajoska nem tudott válaszolni. Be volt kötve a szája. De azért csak rábólintott a kislány szavaira. Ámbár meglehet, epés gondolatok jártak a fejében.
Közben odakacsintott Bálintra. És kérdően felrántotta a szemöldökét, mint aki azt kérdezi: mit csináljak?
Bálint bólintott. Hogy mire, maga sem tudta.
– Ha megígéred, hogy nem kiabálsz, de nagyon ígérd meg, drága Lajoska, akkor én most leveszem szájad elől a kendőt. Bánom is én, ha apámuram agyonvág. A szíjadat is megoldom, de csak akkor, ha megbízhatom benned. Előbb hát esküdj meg, hogy semmi bántódásom nem lesz... hogy az udvarhölgyed leszek, hogy megvédsz engem... az apámtól.... Lajoska, figyelj rám, pszt, pszt, olyan sok mindent kell még megbeszélnünk.
Szép kezét kinyújtotta. Könnyű, finom mozdulatokkal lefejtette Lajos herceg arcáról a kendőt – és azon nyomban a nyakába borult. Mint aki régi barátjával találkozik, mint aki védelmet keres és talál, úgy kapaszkodott fehér kis kezével a fiú vállába.
„így borult volna reám is, ha megmentem őt..." – kopogott egy hang Bálint lelkében.
És ha Lajos hercegnek kedve támadt volna kiabálni, a lány azt is elnémítja rémült suttogásával.
– Félek, Lajoska, úgy félek!
– Hogy a király megöl? Ugye attól félsz?
Bálint a nagy tölgyfa mögül mindent hallott. És az ajkát biggyesztette.
Lajoska végül magához tért. Krákogott egyet, valami nyikkantásfélét is hallatott, mint aki végképp lenyeli dühös könnyeit.
– Ne félj – motyogta. – Hallod-e, hol van Kartal?
– Kartal? – ámult el Zsuzska, és akkorát pislogott a fák lombjára, mint aki azt várja, hogy az ágak között megleli a híres lovagot.
– Ő hát!.
– A várban. Csókakőn.
– Hát a fia?
– A fia?
Zsuzska elhallgatott, és a körmét kezdte rág í zavarában.
Bálint figyelmeztetően felemelte ujját, aztán saját magára intett, jelezvén, hogy „Kartal fia én vagyok", majd megint szája elé emelte ujját. Pszt!
– Jaj, drága Lajoska, tudom is én, hol van Bálint! Elveszett szegény. Pedig jött volna ő is, mert... nagyon szeret téged. Az mondta, apádurad biztosan udvarhölgyévé tesz majd engem. Bizony isten.
– Majd meglátjuk – morogta erre Lajos herceg azzal a fensőbbséggel, ahogyan csak uralkodásra termett emberek képesek úrrá lenni szorult helyzetükön. Éppen Bálint felé fordult, és egy kalandos kacsintást is engedélyezett magának, de vesztére, mert a riadt Zsuzska ezt a mozdulatot észrevette, és szép szeme pillantása körülrebbent a környező fákon.
– Kire pislogsz, Lajoska?
– Kire hát? A szemembe ment valami. És meg sem dörzsölhetem.
Zsuzska előkapta a maga – tisztább – keszkenőjét, és jobbágyi alázattal, szerelmetes gyöngédséggel tisztogatni kezdte a Lajos herceg szemét.
Ekkor egy kiáltás véget vetett az érzelmes jelenetnek.
Kopay Gergely hangja harsogott a tisztás felől. Ámbár milyen más volt az a hang. Mennyi rettegő feszültség, mennyi nyávogó alázat szorult belé!
– Hej, Zsuzska, Zsuzska, kislányom! Jöjj csak gyorsan elő! Drága kicsi szentem... Gyorsan, gyorsan...
Jelentőségteljes volt ez a hívó hang, és különösen gyöngéd is. A gyors eszű kislány azonnal tudta, miért. Felragyogott az arca. Nagy bátran futó puszit nyomott a Lajoska képére, nagy titokzatosan még utoljára csöndre intette a foglyát, aztán felugrott, és azzal a kecsesen ringó, vonagló léptekkel, amilyenhez fogható bájosát nem ismerhet senki, aki őt még nem látta, kisuhant a tisztásra.
Bálint előreszökkent a fa mögül.
Előhúzta kését.
– Maradj csöndben – szólt fojtott hangon a királyfira. Én vagyok Bálint, a Kartal lovag fia. Borsa az igazi nevem ...
– Az én nevem Lajos, és Magyarország trónörököse vagyok – húzta ki magát ültében a herceg, és összekötözött kezét úgy nyújtotta előre, mint aki inkább hódoló kézcsókot vár, mint szabadítást. Hát kézcsókot ugyan nem kapott (a Kartal fiától semmiképpen), hanem az a nagy nyúzókés lassan, de biztosan vágni kezdte a szíj bilincseket.
– Gyorsan!
– Bízd rám. Hanem egy szavukat se hidd. Ocsmány árulók. Apámat akarták felbujtani. És Lóránd bácsit is foglyul ejtették.
Lajoska elvörösödött mérgében.
– Lóránd bácsit? Hogy az a kénköves, sistergős istennyila csapjon a macskaszaros fenekükbe! Ennek akasztás lesz a vége!
Ezt még sikerült kimondania, azzal néma lett, akár a hal. Ennyi újságot mégsem bírt sok szóval.
A szíjak hamar szétszakadtak. Kezén is, lábán is.
– Apámhoz ... – nyögte akkor Lajoska, és a lombok között kifelé pislogott a tisztásra.
– Még nem! Veled akarok beszélni! – Bálint vaskézzel húzta el a herceget előbbi helyéről. Lajoska könnyen ráállt a dologra, annál is inkább, mert apját ugyan minél előbb látni akarta, ám azok a várható apai fenekelések is nyomasztották.
A két fiú egymás kezét fogva gyorsan elosont a Kopay kapitány vezeték lova közeléből.
Csak az elvágott szíjak maradtak ott.
Kopay kirántotta kardját, és megparancsolta Czudar Demjánnak, hogy csalja hozzájuk a közelgő királyt.
Fennszóval parancsolt, mert indulatossága nem tűrte a suttogást.
De torkán akadt a szó.
Mert abban a minutában mindhárman észrevettek egy közelgő lovast, és felismerték benne – a királyt.
Károly Róbert már előbb a nagy fűzfához érkezett. Megállt a lombok árnyékában, onnan figyelte, hallgatta, mire jut egymással a három gazember. Mindent ugyan nem hallhatott, csak az emeltebb szavakat – háta mögött a patak zúgott –, de az is elég volt hozzá, hogy ismét elöntse Anjou-indulata. Nem látta sem Kartalt, sem Lórándot, úgy értette, azok hárman is őket várják, azt pedig, hogy a fiával mi történt, ugyancsak nem láthatta, mert akkor még nem ért ide ...
Hirtelen gondolattal megnógatta a lovát, és a nagy fűz árnyékából előléptetve, méltóságteljes komorsággal megindult az összeesküvők felé.
– Károly Róbert, a magyarok királya! – ordította teli torokból, kétségbeesetten Czudar Demján, amikor meglátta közeledni urát. Ügy kiáltotta, mintha éppenséggel udvarmester volna, és vendégek érkezését jelentené a lakomaterem ajtajában. Riadt buzgóságában latinul is sorolni kezdte az uralkodó címeit, pontosan úgy, ahogyan az a nagy királyi pecséten olvasható: Carolus Dei Gratia Hungariae, Dalmatiae, Croatiae, Ramiae, Serviae, Galitiae, Lodomeriae, Cumaniae, Bulgariae et ceterorum regnorum rex!
Mire a „rex"-et kimondta, akkor ért melléje a király. Lesújtó pillantással végigmérte, fejét csóválta, és csak ennyit mondott:
– Megvesztél? Vagy mi bajod?
Ügy kérdezte, hogy a másik kettőhöz is intézte a szavait.
Hogy megvesztek-e?
Azok meg hallgattak.
Meredt szemmel, szoborrá dermedt arccal, mozdulatlanul és hallgatagon vigyázták a királyt. Az sem állt közöttük másképpen, hanem komoran és szó nélkül. A potrohos Balázs vitéz, a megroggyant Kopay Gergely és a cingár Demján társaságában bizony mindent lebíró daliának látszott, noha máskülönben sem termetét, sem testi erejét tekintve nem tűnt ki sokkal a lovagjai közül.
Ám azok hárman most úgy néztek fel rá, annyi rémülettel és fojtott dühű alázattal, hogy fejjel magasabbnak érezték, és azt várták, a következő pillanatban egyetlen suhintással lekaszabolja mindhármukat. Szeméből vészes harag villogott, szája meg-megrándult, mint aki súlyos szavakkal küszködik. Vaskesztyűs kezével bele-belekapott a szakállába, és tudhatták róla, hogy ez nem jót jelent.
– Corpo di Bacco! – sziszegte végül, noha inkább magyar káromkodásokra lett volna kedve. – Mi folyik itt? így fogadjátok a királyotokat?
Várta, hogy azok legalább fejet hajtsanak. De csak bámultak, rá, mint az eszelősök.
Károly Róbert a szemükbe nézett, vagy csak úgy tett, mintha a szemükbe nézne, pedig jól látta ő a Kopay kivont kardját. Inkább arra vigyázott. Fél karjával hátára csapta hosszú köpönyegét, hogy ha vívnia kell, ne akadályozza a mozgásban. Most látszott csak, hogy páncélgalléros sodronying van rajta és hosszú szárú, acéllemezekkel fedett vívókesztyű.
Ez a szörnyű csönd mégsem tarthatott a végtelenségig.
Aki legelőször elvesztette türelmét, Kopay Gergely volt.
– Felséges úr – recsegte elfúló hangon. – Isten legyen irgalmas a fiadhoz, ha...
De félbeszakadt ismét a szava, mert a nagy király kirántotta hosszú lovagi kardját, és feléjük szegve rájuk dörrent.
– Ostoba vénember! Tihozzátok legyen irgalmas a mindenható Űristen, ha elő nem adod a fiamat! Átkozott jobbágya királyodnak, még fenyegetőzni merészelsz? Istenei re mondom, tüzes fogókkal tépetlek szét, ha még egy felséggyalázó, pimasz szó elhagyja a szádat!
Kopay felcsuklott. Maga is rájött, hogy nem úgy kezdte a mondókáját, ahogyan szerette volna.
– Felség ... – nyögte.
– Hol a fiam?
– Felséges úr, ha kegyelmet adnál... ha...
– A fiamat!
– Felséges király uránt, adj kegyelmet növendék leánykámnak és magamnak
– Hol a fiam, te pimasz?
– ... akkor baj nélkül visszakaphatod fiacskádat, a derék hercegecskét, akit mindnyájan őszintén tisztelünk és szeretünk.
Erre végképp elragadta Károly Róbert királyt az Anjou-méreg. Ha fiatalkorában egy derék szerzetes intése  szerint számolt is húszig, amíg dühöngeni nem kezdett, ez a szokása most végképp elmúlt. A kardjával vágott egyet a hitványok felé, s hozzá magyarul káromkodott. De úgy ám, hogy Tapolcsányi János úr, ott Visegrádon, elbújhatott volna mellette.
– A fene rágja szét a beleteket! – fejezte be a hosszú litániát. – Értelmesen beszéljetek! Ez a vénember csak hablatyol,,povedál, az isten se értené a szavát. És hallod-e, nekem feltételeket ne szabj, amíg jól megy dolgod. Azért vagyok király, hogy kegyelmet osszak, és nem azért, hogy megalkudjak. Meg aztán... kevés vagy ahhoz, Kopay, hogy én veled szóba álljak! Hol vannak azok a gézengúzok, hitehagyott, nyavalyás barátaim? Hol van Kartal, és hol van Lóránd?
Azzal a király hangja végigzúgott a tisztáson:
– Kartaaal! Lórááánd!
Kopay képe elszürkült a rettentő izgalomtól.
Reszkető kézzel visszatolta kardját a hüvelybe, és a kantárszárat is elengedve, két kezét könyörögve tárta a király felé.
– A leánykámat nézd, felséges uram – hadarta –, őneki kegyelmezz! Visszakapod a fiacskádat. Hát hogyne kapnád vissza! Az egész csak tréfa volt. Ostoba tréfa. Egy esendő öregember szánalmas tréfája. Mert... mert... fejébe vette ez az öregember, Isten legyen irgalmas hozzá, hogy talán ráijeszthet a királyára. De csak úgy, ahogyan gyermek képzeli, hogy ráijeszthet az apjára . .. Felséges királyom, minek ehhez Kartal? Minek ehhez Lóránd? ők a te barátaid .. . nem az enyémek. De nézz a leánykámra. Dísze lesz udvarodnak. Okos, kedves, ártatlan gyermek. Hű cseléd. Én pedig Krisztus urunk szent sebeire fogadom, leghűségesebb jobbágyod leszek! * A király közbevágott:
– Demján, te Kartalról és Lórándról beszéltél. Hol vannak?
-öööö... Itt van a fiacskád, nagyuram. És az a fontosabb – nyögte Demján, és megingott a nyergében. Az ájulás környékezte. Ekkor kiáltotta el magát Kopay Gergely:
– Hej, Zsuzska, Zsuzska, kislányom! Jöjj elő gyorsan. Drága kicsi szentem. Gyorsan, gyorsan!
A lila ruhás leány nem váratott magára. A következő pillanatban már ott futott a zöld fűtenger közepén. Vörös haja lángolt a napfényben. Fehér bőrén szemérmes pirosság, éj szemében rettentő alázat, csillogó ajkain kimondatlan, hízelgő szavak.
Szép volt. Gyermek. Ártatlan is, ha úgy vesszük.
Egyenesen a király lovához szaladt. S noha erről nem szólt okítás, tudta, mit kell tennie. Megragadta Károly király vaskesztyűs kezét, és nagy alázattal megcsókolta.
– Felséges úr... atyám helyett atyám légy ... könyörgök! – suttogta.
Felnézett a király szemébe, és volt esze hozzá, hogy tudja: nyert ügye van.
Mert Károly Róbert, a magyarok dühös kedvű nagy királya, fiúgyermekek atyja, apáskodó szelídséggel mosolygott le rá, a leánykára. Egy pillanatra bizony még a fiáról is megfeledkezett, s ez is a kis boszorkány műve volt.
TIZENHETEDIK FEJEZET
A nagy kérdés – Mégis apámnak van igaza – Jön már a segítség! – Bajvívás a tisztáson – Jaj, annak, aki a fiamat ... – Irány Visegrád! – A bűnösöket mégiscsak meg kell büntetni – Ignatius atya tanítása
Kézen fogva futott a két fiú.
Árkon-bokron át rohantak, mintha menekülnének, pedig éppen most aligha volt rá okuk. Hiszen megjelent a király és vele az igazság.
Jó darabon futottak a fák között, amikor Lajoska hirtelen meggondolta a dolgot. Nem tetszett neki ez a nagy rohanás, azt gyanította, talán cseberből vederbe esett. Hirtelen mozdulattal átkarolt egy suhángot, abba kapaszkodott.
– Nem megyek! Hova viszel? – csattant fel sírósan a hangja.
– Sehova. Csak . .. csak kérdezni szeretnék tőled valamit. Valami nagyon fontosat.
– Akkor miért rohanunk?
– Tudom is én.
– Apám ott van – intett fejével a tisztás felé Lajoska. – Értem jött. Megszabadított volna. Akkor miért rohanunk ?
Bálint felnevetett. Nyugtalanul, élesen. Elengedte a királyfi kezét, és lihegve nekitámaszkodott egy fának.
– Csuda tudja. Napok óta folyton rohanok.
Lajoska is lihegett, ö is égy fának támaszkodott, de szépecskén megroggyant a térde, lecsúszott a földre. Ültéből nézett fel Kartalfia Bálintra.
– Mókás – kuncogott. – Magam sem csinálok mást, csak egész nap rohanok, mint aki megveszett.
– Az éjszaka megszöktem tőlük – magyarázta Bálint, s nem kellett megmondani, kiktől szökött meg. – Ha most ott volnánk, a király úrnak nehezebb dolga lenne. Hidd el, jobb, ha nem vagyunk a közelükben. A herceg azonban másra figyelt.
– Az éjszaka szöktél?
– Uhum.
– És hol aludtál?
– Hát hol? Az erdőben.
– És ... nem féltél? – Lajoska hangja kissé rekedt volt, amikor ezt kérdezte.
Bálint vállat vont.
– Mitől féltem volna?
– Hát az igaz – bólogatott a királyfi. Aztán felszegte a fejét. – Én is az erdőben aludtam. Hát persze van, aki fél. Hajaj! Még a felnőttek között is. De én, pajtás, jobban aludtam, mint odahaza. Esküszöm. Mert tudnod kell, hogy a szobámban annyi a poloska, hogy egész körmeneteket rendeznek a párnáimon éjszaka. Alig győzöm szétnyomkodni őket. De itt! A szúnyogok sem bántottak.
Elharapta a szót, mert eszébe jutott az igazság. Hogy még arra sem emlékszik, hol és mikor taglózta le a rémület, ájult álmosság. De a másik fiú hallgatása megnyugtatta. Meglehet, hogy ő sem aludt el másképpen.
Bálint nem azért hallgatott, mert hazugsággal birkózott volna. Nagy és nehéz kérdésre kért volna választ, de most hirtelen összetorlódott benne minden, ami az elmúlt napokban történt. Fejében ijesztő és érthetetlen szavak, kijelentések zsongtak megvadult méhek gyanánt, tagjaiban a szokatlan vándorlás. szörnyű fáradtságát érezte, a sírás szorongatta torkát, mert amit kérdezni akart, nagyon fontos, de nem tudja, hogyan kell kérdezni a fontos dolgokat.
– Te ...
– Hm?
– Ugye nagyon féltél?
– Mondtam, hogy nem féltem! Mitől félnék? Medvétől, nyúltól? Nahát.. .egy nyúltól csak meg nem ijedek!
– Nem azért kérdezem. Akkor féltél-e?
Lajoska megdörzsölte szeplős, pisze orrát. Amíg szakálla nem nő, ez is megteszi mérgelődés helyett. Nem értette a kérdést, de faggatózni sem volt kedve. Az ember nem szívesen vallja be, hogy félt, különösen ha Magyarország trónörököse.
Bálint sokáig nézte a herceget. Egykorúak voltak, s mégis nyúlánkabb kissé. A herceg csupa erő, pirospozsgás méreg, cselekedni kész legény. És ő ... Bálintka-e még mindig?...
Megborzongott. Lágy szellő futott át az erdő fái között. Az ágakon vidám cinkék ugráltak, gondjuk se volt még a télre. Ami napsugár beszökött a levelek fátyolán, égette az ember bőrét. Még tombolt a nyár.
– Hallgass ide! – suttogta, és lekuporodott Lajoska mellé az avarra. – Mi ketten jó barátok lehetnénk, tudod-e! Akkor is, ha a szüléink talán haragszanak egymásra. Arról tudsz-e?
Lajoska türelmetlenül rázta a fejét. Nem, nem tud róla. A bizalmatlanság azonban felébredt benne és megpróbált olyan mord és gyanakvó arcot vágni, amilyet apjaura szokott, ha nemszeretem országok követeivel tárgyal.
Bálint észrevette a Lajoska szeme szűkülését, és ijedten abbahagyta a szülők vitáját. Nem, mégsem könnyű ez a dolog. Pedig most minden ezen áll vagy bukik.
– Ide hallgass, te – kezdte ismét izgatottan –, én lovagmunkámul fogadtam, hogy megmentem annak a vörös hajú lánynak, Kopay Zsuzskának az életét. Megteszem, akármi legyen is. Pedig a király úr bitóra küldi, vagy ha őt nem is, hát azt a bolondos apját. Hol is kezdjem? ... Ez a kislány unokája a szörnyű Zách Feliciánnak . . . Emlékszel? Hiszen tudod! Nahát, aki miatt a te apád meg az enyém ... összeveszett. Figyelj már ide, csak beszélek hozzád, és te, mint a f ál... Azt kérdezem, hogy mi az igazság? Mert az nagyon nagy dolog! Az igazság, érted? Hát miféle apa volna, aki hagyná, hogy a családját egy átkozott gyilkos lemészárolja! Hogy aztán a fia egész életében csak arról a szörnyűségről álmodjon. Mint én a harcsáról... De ezt csak neked mondom, mert. én az édesapámat nagyon szeretem ... és néha összeszorul a szívem, hogy hátha nem is volt igaza . . t. Talán azért sopánkodik egymagában odahaza; és azért sóhajtozik. Ezt neked meg kell értened, mert veled történt a dolog .. .*
Ránézett Lajoskára, aki kelletlenül vonogatta a vállát.
– összevissza beszélsz – morgott, és arrafelé pislogott, amerre a tisztás sejlett a fákon túl.
–  Nem beszélek összevissza! – vörösödött el Bálint, és érezte, hogyan buzog fel belőle sokféle gondolat, és hogyan ömlik mindjárt kifelé, mint ahogy a tej kifut a lábosból. Még soha nem beszélt ennyit egyfolytában, mint most.
– Én erről sokat gondolkoztam. Nagyon sokat. És százszor is elképzeltem, hogyan történt. Akkor még kisfiú voltál, és ha az ember kisfiú, sokkal jobban megijed mindentől. Hát még Zách Feliciántól, aki a bársonyt sem fizette ki. Tudom ám! Ilyet Bankó nagyapó nem csinált volna soha... pedig ő is szeretett engem.
Nagyot sóhajtott Bálint. Hátradőlt, nekitámaszkodott a fának, amelynek tövében ültek. Most felnézett a lombok közé, és ahogy lihegve, izgatottan sorolta a szókat, már nem is törődött vele, vajon Lajoska hallgatja-e, vajon ott van-e egyáltalán.
– Nagyon félhettél Zách Feliciántól. Mert úgy nézett rátok, ahogy gazda nézi a birkákat. Na, ezt itt döföm meg, na, annak ott vágom el a torkát. Az ilyesmit megérzi az ember. És ahogy az asztalnál ültetek egy napon, együtt a királyi család .. . Mondd, hol ülsz? Édesanyád, vagy a király úr mellett? Biztosan a király mellett, mert te vagy a trónörökös. És biztosan te vetted észre legelőször. Csak fölpillantottál a tányérról, és láttad, ahogy egy nagy, fekete árnyék suhan be az ajtón. Sikoltott a kardja, ahogy kirántotta, villant a fegyver, ahogy a merénylő hangos kiáltással apádra csapott... Ugye eszeveszett, őrült sikoltozás, kiabálás, ordítozás támadt? Segítség! Segítség! – kiabáltak, és csattogtak a rohanó lábak, döndült az asztal, ömlött a forró mártás, végigömlött a ruhátokon, a kések, az aranytányérok, az ezüstkanalak csörömpölve szerteszét gurultak, és te meg a testvéreid sírva, sikoltozva bújnátok szék alá, de azt messzire rúgták a viaskodó felnőttek; bújnátok az asztal alá, de az meg feldőlt. Édesanyátokhoz rohantatok, közben csattogtak a csizmák, harsant a veszett ordítás, és te láttad, hogy az őrült merénylő jobbra-balra suhint a kardjával, hol felétek, hol meg a király felé, és akkor a kard nagy erővel lecsapott, recsegve csattant a márványasztal lapja, és már ömlött is a vér, édesanyád vére, mert az a megveszett levágta kezének ujjait.
Elhallgatott. Lajoskára pillantott, aki leesett állal, kerekre nyílt szemmel hallgatta. Arca szinte megnyúlt a nagy figyelemtől.
– Aztán ... aztán? Meséld tovább – kérte.
Bálint megragadta a királyfi kezét, és keserű haraggal megrázta.
– Miért én? Hát éppen hogy tőled akarom tudni, mi az igazság! Én mindezt csak elképzeltem magamban. Olyankor mindig kiver a hideg veríték. Mert tudd meg, nem vagyok valami bátor gyerek. Utálom a vérontást. De ezt csak neked mondom, és becsszóra ne áruld el senkinek. Mert apámnak én soha be nem vallanám, édesanyáin meg amúgy is tudja. Aztán, ha éppen tudni akarod, sokat gondolkoztam azon is, hogy mi a hősiesség. Mert hát van, hogyne volna! Az én apám is hős, a király is hős; mégsem fér a fejembe, hogy ha ketten vívnak, ugye, az egyik döf... a másikba pedig beleszalad a kard. És ha két hős vív? Akkor kinek van igaza?
Elhallgatott.
Most már nem is Lajos herceget nézte, most már nem is a színesedő lombokat. Valahová a messziségbe révedt a tekintete. Egy tűzhelyet látott, egy kicsinyke leányt az anyja szoknyája mellett... aztán a poroszlókat, akiknek, a kardja lesújt...
Megrázkódott. Hideg borzongás futott végig a testén megint.
„Lázam van. Beteg vagyok. Biztosan beteg vagyok" gondolta ijedten.
– Arra felelj, pajtás – hadarta rekedten –, hogyan történt a merénylet. Mert nekem lovagmunkám, hogy megvédjem Zsuzskát a bitótól, és én azt végre is hajtom, akármi lesz is! De tudnom; kell, mi az igazság! Olyan szörnyűséges az egész, mert nem, tudok igazságot tenni. Én már nem hiszek senkinek és semminek. Még ... Zsuzskának se ... de ha lovagmunkát vállaltunk, azt végre kell hajtanunk!
Mélyet sóhajtott.
– Felelj hát, pajtás, hogyan történt! Mondj el nekem minden szörnyűséget!
Lajoska azonban vállat vont, és megrázta a fejét.
– Hagyj .nekem békét! – mondta türelmetlenül. – Nem emlékszem semmire!
Bálint felugrott. Egész testében remegett, ahogy rákiáltott a hercegre:
– Esküdj meg!
– Ne butáskodj – kelt fel az is a helyéről. – Mire esküdjek?
– Hogy nem emlékszel!
– Mondják, hogy volt valami merénylet, de nem emlékszem.
– Nem is álmodsz róla?
– Miről kéne?
– Nem is félsz?
– Mitől kéne?
– Az imént Kopay elfogott téged. Megkötöztek, Megfenyegettek. Akkor sem jutott eszedbe az a régi nap?
A kis herceg értetlenül rázta a fejét.
– Miért jutott volna az eszembe?
Bálint úgy érezte, valami nagy-nagy abroncs szakadt le a lelkéről. Nem bánta meg, hogy elszökött hazulról, de már tudta, hogy mégsem tette jól, amit tett.
– Mégis az én apámnak van igaza! Károly Róbert király bosszúálló, kegyetlen ember!
– Itt vagyunk, itt vagyunk! Jön már a segítség! – hangzott a kiáltás a tisztás legtávolabbi végéből.
Kivont karddal, a lovak nyakára hajolva három lovag vágtatott elő.
Kartal, a legendák hőse!
Lóránd, a szavatartó!
Fintor, a leghíresebb igric, a kard és a lant nagymestere!
Lovuk szája habot túrt. Csurgott róluk a veríték, a nyakuk megfeszült, orrlikaik kitágultak, foguk elővicsorgott, ahogy szélnél sebesebben lezúdultak a domboldalon. Dobogott a föld alattuk, valósággal repültek, akár a táltos paripák.
Vágtak a sarkantyúk! Élet-halál forgott ott kockán!
ők hárman úgy tudták.
Mert mi mást láthattak, mint hogy a szeretett királyt hárman veszik körül. Hogy kard van a kezekben.
És a gyerekek sehol.
– A fiam! Hol a fiam? – kiáltotta Kartal, és magasra tartott karddal rohant a négy ember közé.
– Hol a fiam? Hol van Magyarország trónörököse? Arra feleljetek, bitangok!
Kardját emelte a király – de Kartal felé fordult. Csókakő várának ura erővel rántotta vissza lovát, hogy az állat fájdalmasan nyihogva felágaskodott.
– Tőlem kérded ezt, király?
– Ki mástól?
– Ha te tőlem ... én meg tőled!
Kopay Gergely és gazember társai túszul adták Bálintot a királynak. Mi mást gondolhatott volna Kartál, hiszen folyvást attól rettegett, hátha valami aljas dologra használják ki együgyű lelkességét. Mi mást gondolhat az ember, ha éjt nappá téve nyargal – és nemcsak a fiát félti?
– Ostoba fajankók! Együtt hát a szép társaság! Hercegrablók! Corpo di Bacco! Ügy jöttem ide, hogy jót nevetünk a butaságotokon! Barátaim ilyesmire vetemednek! De látom, esztelenek vagytok. Előbb elraboljátok a fiamat...
– Legelőbb is engem! – kiáltott közbe Lóránd, és így folytatta Balázsra és Demjánra mutatva: – Felséges barátom, ezek az árulók rabolták el a gyerekeket. Merénylet történt! Ocsmány merénylet! De hej, kivágom én a májukat!
És az Exkalibur vasából kovácsolt csodálatos kardja megvillant a napfényben. Odasújtott Balázs felé, a lovát is megsarkantyúzta, hogy egyetlen rohammal tiporja el a sunyi katonát. Az meg tudta, hogy most már vége van, mert Lóránd lovaggal kard kard ellenében sehogy sem veheti fel a versenyt. Még volt érkezése, hogy fegyvert rántva az első csapást kivédhesse, a második elől azonban már menekülni volt kénytelen. Szapora sarkantyúzással, kantárszárrángatással megfordította a lovát, mintha csak rengeteg hasát akarná védeni a híres kard szúrása elől (megérezte azt egyszer, isten ne adja, hogy még egyszer megbökje), gyors futásban keresett volna menedéket.
De mitől, mitől nem, a lova hirtelen megmakacsodott, fejét rángatta, és egy helyben forgott csak tovább, mint a kerge birka. És hiába volt a nógatás, a veszett káromkodás, Balázs vitéz újból és újból szembetalálta magát a híres lovaggal. Egyet tehetett csak, hogy ide-oda csúszkálva a nyeregben, nevetséges módon folyton a hátát próbálta mutatni Szavatartó Lórándnak, mert jól tudta, hogy a lovagok nagymestere minden körülmények között tartja magát a lovagi regulához: viaskodni csakis szemtől szemben szabad. Hátat fordító ellenséget kaszabolni nem lovagi erény, ez már csak amolyan mészárosmunka.
Lóránd végül megunta az egyenlőtlen játékot. Fél minutum sem telt bele, fáradt, csatakos lovával egyszerűen legázolta Balázs vitézt. Már nem is vágott rá, csak vaskezével egyszerűen megragadta a karját, és azonmód kilódította a nyeregből, hogy a mérhetetlen hájtömeg nagy port csapva zuhant a patáktól felkapált földre.
– Kegyelem, kegyelem! – hörögte.
Nemcsak az ő kettejük viaskodása folyt. Fintor az utolsó pillanatban hárított félre egy csapást, amelyet az eszelős tekintetű Kopay a királlyal szót váltó Kartalnak szánt. A kapitány vágása orvul érte volna Kartalt, és halálos is lett volna, ha a fürge és nagy erejű Fintor egy mesteri mozdulattal el nem téríti.
– Ejnye, Kipi-Kopay kapitány, hát micsoda nem szép dolgokat művelsz? Hogy kerül az a kard a kezedbe? Nem , tudod, hogy kard, villa, olló, vénembernek nem való?
– Gúnyolódsz, te ebellette, hitvány igric? Szétcsapom azt a nyavalyás lantot a hátadon!
– Megteheted ... Kipi-kopi-kapitány, de istenemre, a te beleidből fogok rá új húrt csináltatni... Pfuj ...
Ez a kötekedés azonban nem egyszerűen zajlott, minden egyes szavához veszett gyorsasággal villanó kardok egy-egy félelmes csattogása is járult. Kopay, aki valamikor vívómester hírében állott, az első vágásokat még túlzott önbizalommal végezte. Ha már kardra került a sor, méltóbb volna hozzá Lóránd lovag – legméltóbb talán maga a- király –, mint ahogy azok ellenfeléül is magamagát tartotta legalkalmasabbnak. Ám az első visszavágások, a döbbenetes rohamok, a parádésan fürge elhajlások nyomán meg kellett értemé, hogy a világjáró igric a kardnak is nagy művésze. Noha lantját vívás közben sem vetette félre, olyan villámsebesen osztogatta csapásait, olyan könnyedén védte ki a kapitány rohamait, hogy gyöngyház berakásos, csodaszép lantját még csak meg sem kellett igazítania a hátán.
Mindehhez a pimasz nyugalma!
És vidám, kötekedő kedve!
– Na megállj, majd adok én neked! – hörgött Kopay.
– Hűha, de megijedtem!
– Pimasz!
– Hallod-e, kapitány, elfelejtetted kihúzni hüvelyéből a kardodat l
– Mi? ... – döbbent meg Kopay, és egy pillanatra megállt a kardja.
Ez bizony elég lett volna, ez a pillanatnyi megtorpanás, hogy Fintor végezzen vele, de az igric vívni akart és nem gyilkolni; többet ért neki, hogy nevetése nyomán kékre-lilára váltott a dühöngő Kopay képe. És persze számolt az újabb rohamával is, ami nem is késett, de amelyet épp olyan könnyedén hárított el, mint a többit.
– Védd magad, te átkozott!
– Szűzanyám, hát nem azt teszem?
– Hogy az isten ...
– ... nevét hiába ne vegyed!
– Hajrá!
A két kard hatalmasat sikkantott, a vágásból döfésbe csúszó mozdulat a két bajvívót egészen közel hozta egymáshoz. A kardok díszes markolata is már-már csikordult, ahogy egy pillanatra szorosan összeakaszkodva arasznyira került az arcuk. Lihegve, villogó szemmel vigyázták egymást. A most következő pillanatban sok minden eldőlhet. Aki először rántja ki magát az összekuszált helyzetből, aki először rántja ki a másik szorításából az égnek meredő kardját, annak van előnye.
– Hallod-e, Kipi-kopi-kapitány, így közelről látom csak, milyen ronda vagy. Mondd, barátom, te sose mosakszol?
– Majd a véredben, te pimasz!
– És milyen csúnya a szakállad! Nincs szükséged egy jó borbélyra? Mert ahhoz is tudok. Szakállt a bőrével...
Ekkor zuhant le lováról a potrohos Balázs vitéz, és a nagy zaj meg a „kegyelem, kegyelem!" kiáltás a szempillantásnál is rövidebb ideig elterelte Kopay figyelmét az ellenfeléről. Fintornak ez éppen elég volt ahhoz, hogy egy döbbenetes erejű rántással kiszabadítsa kardját a másik szorításából, és lendületből oldalvást vágva, veszedelmes csapást mérjen Kopayra.
Ha a hajdani lévai várkapitány csak egy kicsit is rosszabb vívó, mint amilyen, ezt a csapást nem úszta volna meg élve. így azonban alulról felfelé suhintva meglódult kardját, egy reménytelen mozdulattal még kivédte a csapást, ám a saját lendületét már nem volt képes megállítani, és néhány kapdosó mozdulat után ő is a Balázs vitéz sorsára jutott.
Ám annál szerencsétlenebbül.
Mert estében még elérte csuklóját a Fintor vágása, és ha sebet nem is ejtett rajta, kardját nagy ívben kicsapta a markából. A fegyver pörögve repült a levegőben, majd hegyével a földbe fúródva úgy állt meg, mintha sírkereszt volna.
Ezzel a Lóránd és a Fintor lovagmunkája véget ért, mert az egyetlen ember, akinek sem ellenfele, sem kardja nem volt, odahúzódott a hatalmas, odvas fűzfa alá, és onnan leste égő szemekkel a vívókat.
Czudar Demján volt ez, akinek remegett a mellkasa, rémülten kalimpált a szíve, ahogy összeesküvő cimboráit, ha nem is életükben, de erejükben veszni látta.
Kartal meg a király nem vívtak. Királyára Kartal nem emel kardot.
Hosszú, egyenes lovagi kardját mindkettő messze eltartja magától, és a föld felé szegzi.
Mint aki azt mondja: fegyver a kezemben, úgy vigyázz! Mint aki azt mondja: mégsem élek vele!
Tisztellek, királyom!
Én is, barátom.
így kerülgették egymást sokáig. Lovaik fel-felhorkantak, izgatottan nyihogtak, olykor vadul felágaskodtak. Majd meg a földet kapálták patáikkal.
A két nagyszerű ember, régi híres csaták hősei pedig sokáig hallgattak. Körülöttük folyt a vagdalkozás, de ők oda se figyeltek.
– Jaj annak, aki a fiamat bántja! Kiirtom a családját hetedíziglen! – sziszegte végül a király.
– Jaj annak, .aki a fiamat bántja! Megölöm, ha korona van is a fején!
Résnyire húzott szemmel hallgattak egy darabig. És akkor Kartal:
– A zsarnok átka, hogy nem bízhat senkiben. A zsarnok átka, hogy hazugok veszik körül.
– Visszahívtalak.
– Előbb elkergettél. S miért? No válaszolj, miért? A király nem válaszolt. Megtette Kartal:
– Mert megmondtam az igazságot. Hogyha bűnös bűnhődik: az büntetés;.ha az ártatlanok is vele bűnhődnek: az zsarnokság.
– öt éve már... Amióta csak korona van a fejemen, én vagyok a szolgák szolgája. Hitszegőkkel viaskodom, csúszómászókkal megalkuszom, tettem engedményeket, és hoztam bölcs törvényeket, jó pénzt verettem a régi helyett, rendet csináltam az adózás terén, és elértem azt, amit csak legnagyobb királyaitok: Európa tudja, mit jelent ez a szó, Magyarország!
Meleg volt a nap. A két kemény arcon fénylő patakokban folyt a veríték. De az a két szakállas arc mintha egyazon márványból volna kifaragva.
– Jaj annak, aki a fiamat...
– Nem értelek, királyom. Hinnéd, hogy én és Lóránd ... a te fiadat? ...
– Hogy ezt a kislányt. .. hol is van?
– Nevetséges. Rossz a lelkiismereted, azért terhelsz másokat buta bűnökkel. Gyötörtesd csak meg ezt a három fickót, majd kivallják, mi az igazság.
– Tudhatod, Visegrádban nincsen kínpad, a hóhér ingyen kapja a bérét, amióta Zách Feliciánt leszúrták előttem, amióta tomboló dühömben halált kiáltottam lányára, fiára, amióta a szép Zách Klárának letépték ajkait, kiszúrták két szemét, és ló hátára kötve vonszolták végig az utakon, hogy kiáltsa: jaj az árulónak; amióta szétrohantak poroszlóim, és ártatlanokat is gyilkoltak, mint a pestis, azóta én ... ej, nálam ingyen kapja bérét a hóhér ...
– Túszul vetted volna fiamat?
– Túszul vetted volna leendő királyodat?
Egekig csapott volna már az indulat, mert hiába az okos szó, ha vér kalapál a halántékokon; hiába a meggondolás, ha megforrósodik a kardok markolata, hiába minden, ha régi és új bűnökért, igazi és vélt sérelmekért vágni kész az ember!
– Kegyelem, kegyelem! – ordította ekkor Kopay Gergely. Csuklójára esett, kificamodott keze most erőtlenül lógott.
Károly Róbert megfogadta a Kartal tanácsát. Vallassuk csak ki az embereinket. Lehet, hogy akikben legjobban megbíztunk, azok voltak régen is, azok most is a legnagyobb bűnösök.
Hirtelen elfordította lovát, odaugratott Kopay elébe, és a lova nyergéből így szólt a földön fekvő emberhez:
– Elég a játékból, Kopay! Ti raboltátok el a fiamat, és bevádoltátok Kartalt és Lórándot, két jó barátomat. Egy pillanatig hittem is nektek, legalábbis Czudar Demjánnak, és ezt soha meg nem bocsátom magamnak.
A feltápászkodó, karját csonka mozdulattal védelmező kapitányra szegezte kardját.
– Hol á fiam? Istenemre mondom, ha gyorsán előadod, mindent elfelejtek!
– Kegyelem, uram királyom! Egy bolond öregembernek adj kegyelmet. Mit is gondoltam én? A magyarok királyát megijeszteni? Már semmit sem kérek, uram, csak az életemet.
Károly Róbert egy oldalpillantást vetett Kartalra.
– A fiainkat. Add elő, öreg, és fátyolt erre a buta kalandra!
Kopay a fejét rázta.
– Megbocsáss, felséges uram, csak a te fiaddal tudok elszámolni. Bálint – fordult Kartalhoz – az éjszaka megszökött tőlünk. Derék kisgyerek, azt hiszem, rájött, miben is sántikálunk mi, esendő bűnösök. Hanem a királyfi, a mi derék, kedves kis herceg uracskánk, az megvan, a lányom vigyáz rá ... mondom, vigyázott, amíg elő nem hívtam az imént, királyom, hogy néked tiszteletét tegye. Mármost nem látom sehol; ejnye Zsuzska, Zsuzska, gyere már elő, hozd a mi kedves Lajos hercegünket!
A kiáltásra azonban nem érkezett válasz.
Ott álltak győzők és legyőzőitek, riadtak és várakozóak. Kopay meg Balázs a földön tántorogva (lovaik kissé távolabb), Károly, Kartal és Fintor pedig nyeregben.
És persze Czudar Demján is, aki még mindig a nagy fűzfa alatt állt a lovával.
Nem tudta, maradjon-e vagy fusson.
Ekkor megjelent a tisztás széli fák előtt Kopay Zsuzska. Riadt madárka. Széttárta karját. Nem szólt, de érteni lehetett belőle, hogy a királyfi nincs sehol.
Ha van a megdöbbenésnek, rémületnek, rettentő haragnak, gyilkos indulatnak, reménytelen összeomlásnak rendje, színe és fokozata, az mind végigsuhant Kopay Gergelyen. Lángoló szemmel nézett a lányára, kezével egy félbemaradt mozdulatot tett, amiről nem lehetett volna eldönteni, vajon azt jelzi-e, hogy ne beszéljen a király előtt, vagy éppen azt, hogy szabadkozzék a királynál.
Szürke arca előbb falfehérre sápadt, aztán ismét elöntötte az indulat. Ínye is kilátszott, ahogy fogát vicsorgatva ordított Zsuzska felé:
– Te átkozott béka, megmondtam, hogy vigyázz rá! Hova lett? Menj, és elő ne kerülj nekem, amíg meg nem leled!
Kopay Zsuzska ismerhette már az effajta fenyegetéseket. Sarkon fordult, és visszaosont az erdő fái közé, keresni-kutatni a herceget.
Azt már nem is hallhatta, hogy a tisztáson egyszerre csak felnevet Károly Róbert, a magyarok királya, és fél kezével barátilag alaposan hátba csapva Kartalt, teli szájjal harsog, és csak úgy dagadozik a büszkeségtől:
– Há-há! Az enyém is meg tudott szökni, nemcsak a tied!
A király vidámsága – mindenki vidámsága. A vidám nevetés mindenkire ráragadt. Persze Fintor nevetett elsőnek, mert ő értette meg leghamarabb, miért olyan vidám a király. Aztán példáját követték a többiek is, ellenség és jóbarát jóízűen kacagott.
Igaz, a gyerekek még nincsenek meg – de a f ő a becsület meg a bátorság.
Csak Kopay állt ott görnyedjen, mint egy öreg majom, és értetlenül kapkodta a fejét.
A nevetés pedig végigzúgott a tisztáson, elterült a nagy fák felett, megmosolyogtatta az eget és a földet. Ez a büszke nevetés egyszerre csak békét hozott a pilisi rengetegbe.
Visszacsusszantak hüvelyükbe a kardok. Két vasmarkú kéz megragadta egymást könyökig, úgy, ahogy abban a hajdani világban fogadtak egymásnak hű barátságot Róma hősei.
– Jöjj vissza udvaromba, Kartal! És ne vesd a szememre, hogy hazugokkal veszem körül magamat, te is hibás leszel benne, ha most nem fogadod el a meghívásomat. Jöjj, kedves Kartal! Ej, hát a Kartalokból sosincs elegendő. Most hát legyen kettő.
Kettő? De hát hol a másik?
És hol a herceg?
Addigra már egymás mellett álltak mind a heten, akik ebben a históriában a jó vagy a gonosz szerepében szerepeltek. Hirtelenében elfelejtkeztek minden haragról és minden gyűlöletről, mert higgyétek el, barátaim, a béke is ragadós. Szépecskén egymás mellé kocogtak lovaikkal, és körül tekintettek* a tisztáson, mintha csak arra várnának, hogy valamelyik bokor mögül, valamelyik nagy tölgyfa mögül egyszerre csak elébük toppannak a gyerekek. Mert most már hárman nem voltak sehol.
Lajos herceg.
Kartalfia Bálint (vagy Borsa, ha jobban tetszik).
És a szép Kopay Zsuzska.
Ám mintha csak valami vidám kísértet volna, messze a dombhajlat mögül, ahol a zöldből sárgába váltó lombok az igaz színek csodás árnyalataiban tobzódnak – egy meggondolatlan, rövid csaholás is hangzik.
Ez hát a komédia vége ...
A százesztendős fűzfa mosolygott. A pataktörés csobbanó vize kacagott. Mi mást tegyen, hogyha átellenben, a hatalmas erdei tisztás túlsó végében, ahol az őszi virágok már eluralkodnak a sápadó füvön, egyszerre csak két legényke jelenik meg.
Apródnak valók Vagy hercegnek.
Valami nagy vitájuk lehet, mert – veszettül püfölik egymást.
Úgy ám.
Jár az öklük, mint a cséphadaró, piros a képük, mint a cseresznye. Kócosak, sárosak. Ütnek, vágnak, rúgnak, harapnak – ahogy a faluvégeken szokás.
Nagyon dühösek.
– Az én apámnak van igaza! – harsogja az egyik.
– Az én apámnak van igaza! – ordítja a másik.
– Igen, igen, .igen ...
– Azért is, azért is. azért is! .
Mint két fiatal bika, ha megfeszíti szarvát, most fejjel estek össze, fenekedő nagy erővel derékon ragadták egymást, és erre meg arra hajolgatva, nagyokat nyögve és szuszogva, ki-ki azon igyekezett, hogy földre döntse a társát. Közben ordítottak, és rázták egymást istenesen, hogy végül is egyensúlyukat veszítve, de a másikat el nem eresztve, elzuhanjanak a fűben, és rúgkapálva, hadakozva, lassan lefelé guruljanak a domboldalon.
És már-már a nevető felnőttek lába elé hengeredéit volna a két veszett lovagocska, ha egyikük hirtelen talpra nem ugrik, és két kezét ökölbe szorítva, ökölvívók módjára ide-oda ugrálva, új harcra nem ingerli a földről tápászkodó társát.
Szép, nem szép, a felnőtteket is elkapta a harci láz.
– Üsd, vágd, nem apád!
– Ne hagyd magad!
– No most, bele!
– Ó, te szamár, a képibe!
– A gyomrába!
– Oda se neki! Agy ön váglak, ha sírsz!
– Szorítsd, szorítsd!
– Borsa, Borsa... már megint Bálintkázol! Húzz be neki!
– Lajos ... húzz be neki, Lajos!
Kartal és Károly Róbert – most már egyik sem félti fiát. Gyerekek viaskodása, kemény verekedése szükséges játék. Aki nem tanul meg verekedni gyermekkorában, nem tud majd küzdeni felnőttkorában. És mért mindketten úgy látták, sem egyik, sem másik gyerek csöppet sem hagyja magát, hanem ki-ki jócskán csépeli a másikat – ismét kezet ráztak.
– Jó barátok lesznek a fiaink!
– A fiaink is – nyomta meg a szót a király.
Erre már nem maradt más hátra, mint hogy a többiek hangos vivátozásban törjenek ki. Igazak és hamisak éljenzése az egekig csapott. És egyszeriben minden jó lett, minden szép lett, annak ellenére, hogy az erdő mélyéből váratlanul előfutott a szép, vörös hajú Kopay Zsuzska, és egyik kezével hosszú ruháját emelve, másikkal segítségért könyörögve, halálra váltan rohant a király felé.
– Segítség, segítség! – kiabálta.
Nyomában egy vad kutya loholt, hangosan csaholva.
A kutya hosszú pórázra volt engedve. És a póráz másik végén egy bájos kis alak lovagolt.
Csuncsi volt az! Félig ájultan a rettentő kimerültségtől. Fehér ingecskéje csupa szakadás, haja csapzottan hullott könnyes arcocskájába.
– Borsa, Borsa! – kiáltotta önfeledt örömmel, és mit sem törődve királlyal, vitézzel, lovaggal, urakkal, mit sem törődve Istennel és emberrel, szokással és illemmel, valósággal leröpült a lovacska nyergéből, és kitárt karral futott a fiú felé.
Akkor már Kobak, ez a csaholós, betyár Kobak ott tekergett a két fiú körül, hangosan ugatott, vadul ugrándozott, és megjelenésével véget vetett a nagy verekedésnek.
– Csuncsi!
Bálint faképnél hagyta a mérgében majd szétrobbanó Lajoskát, és ő sem törődve a világgal, igaz szeretettel magához ölelte, meg is csókolta a drága leánykáit.
– Irány Visegrád!,- adta ki a parancsot Károly király, és a vidám menet megindult a fellegvár felé vezető úton.
Csupa mosoly volt az orcájuk, csupa halk vidámkodás a szavuk.
Lám csak, lám nincs olyan hulláma gonosz indulatnak, nincs olyan taréja a méltó haragnak, ami él ne simulhatna, el ne nyugodhatna.
Vajon mi hozza a békét, mondjátok? Hiszen mindenki akarja, és, oly nehezen találnak rá az emberek.
– Maholnap itt lesznek a vendégek – mondta a király. – Azt akarom, hogy a visegrádi nagy királytalálkozó a krónikák legdíszesebb lapján szerepeljen. Békét akarok és nagy-nagy szövetséget. Nem akarok senkitől semmi megalázkodást, semmi előnyt. Minden népet, minden nemzetet tisztelek és becsülök, de a magamét mindennél jobban szeretem.
: – Ügy legyen, királyom! – bólintott Kartal.
– Itt az ideje a békének, felséges barátom! – bólintott most Lóránd lovag.
Ment tovább a menet. És a három híres ember, a három jó barát nem szólt semmit, hanem csak a pillantásukkal jelezték, hogy hallga csak, haliga, figyeljük csak, miről beszélnek mögöttük. Mert mögöttük Bálint és Lajoska ment. Egyik a vezeték lovon, a másik pedig a Demján lován.
– Mindig a szülőnek van igazsága – bölcselkedett Bálint –, azért, mert övé a szeretet.
– Mindig a királynak van igazsága – vágott vissza Lajos –, mert övé a hatalom.
– Ha pofon váglak, enyém a hatalom.
– Ha lefejeztetlek, akkor az enyém.
– Hogyha hagyom magam! Van ám fegyverem!
– Én is tudok vívni. Lóránd bácsitól tanultam, nem is akárhogyan.
– Én meg az apámtól. Ö a világ legnagyobb vívója!
Kicsit elhallgatott a két fiú. Lajoskában megint csak felforrt az Anjou-vér.
– Ha megparancsolom, akkor Lóránd bácsi lekapja a falról a legnagyobb kardját, érted!... A legnagyobbat, és ... és akkora nyaklevest ad, hogy kiszállsz az ablakon!
– Lóránd bácsi? Nekem? Ne viccelj! De ha van kedved, megvívhatunk.
Lajoskának felderült a kedve.
– Az már döfi! – rikkantotta. – És falrafutást is játszhatunk.
– Az mi?
– Nem tudod?
– Nem.
– Az ember nekifut a falnak. Én három lépésre is felfutok. Az ám.
Bálint egy kicsit hallgatott.
– Hát... megpróbálhatom – mondta nagy sokára, de olyan hangon, mint aki tudja, hogy ő négy lépésre is felfut. Még mindig könnyebb, mint füttyögetni.
Hátuk mögött a két kislány lovagolt.
– Csuncsi a neved?
– Igenis.
– Furcsa név – mondta Zsuzska.
– Nem is az az igazi. Anyám, apám meghalt, és elfelejtettük, milyen nevet kaptam a keresztségben. Tudod, hogy a kisgyermeket könnyen megrontják a boszorkányok, vénasszonyok szemmel verik, megszállhatja az ördög, meg is hallhat. És mert engem szépnek tartottak, attól féltek, elviszi az ördög a szépségemet. Ezért aztán csúnyának hívtak. Csúnya, Csunyka, Csunyi, Csuncsi... így lett a nevem. Hogy az ördög fel ne ismerjen.
Zsuzska felhúzta az orrát.
– Szolganév.
– Nem a név teszi! – vágott vissza Csuncsi. (Végtére is őt ölelte meg Bálint úrfi, nem mást.)
– Apámnál van a köpönyegem. Hozd ide!
– A Kartal úr szolgája volnék, nem a tied. Hozd ide magad. Még tudsz mozogni.
(Elsápadt erre a szóra Kopay Zsuzska. Mert ki tudja, nem lefejezés lesz-e ennek az útnak a vége?)
Csuncsi akkor fázósan felnevetett. Mintha sírna. Bálint észrevette, hátramaradt. Elővette ingéből a szép keszkenőt, amelyet Kilbertus úrtól kapott. A kislánynak nyújtotta.
– Fogadd el. A tiéd – suttogta csillogó szemmel. Megfogta Csuncsi kezét, mint aki sosem engedi el.
Kopay Gergely és Balázs vitéz bezzeg nem beszéltek. Hallgatagon lovagoltak, és igyekeztek olyan képet vágni, minthogyha ők csak egészen véletlenül csapódtak volna-ehhez a menethez. Mintha igazán senkit sem ismernének itten.
Igaz, Demján is ott volt velük. A Kopay úr nyerge mögött rázkódott, mert a lovát átadta Lajoskának.
Egyszerre csak így szólt a király:
– A bűnösöket mégiscsak meg kell büntetni. Kartal visszafogta a lovát.
– Úgy van, felséges úr. A kérdés csak az: kin kezdjük? Károly legyintett. Megint csak mosolygott.
– Demján! – kiáltotta.
Czudar Demján leugrott a Kopay lovának faráról, és gyalogszerrel előrerohant.
– Felség!
– Demján, ma este jelented, hogy rendben van-e minden! Kartal és fia, Borsa vagy Bálint, tudom is én, az udvaromban marad. A fiú apródom lesz! Tanuljon. Sok tudomány van felnövekvőben mostanában . .. Esze van hozzá. Bátor is. Ez a kislány ... mi a neved? Zsuzska? A királyné asszony szolgálatába áll. Megértetted?
– Meg, uram – lehelte Czudar Demján, és ragyogott a képe a reménykedéstől.
– Holnap pedig ... – parancsolta a király – holnap megíratod az adományozást Kopaynak. Nem sokat. Aztán nagyon gyorsan, két nap alatt kikutatod, melyik régi magyar nemesi család sarja ez a kislány. Ez a Csuncsi. Hallod? Úgy vélem, van elég hűtlen hívünk, akinek birtokát visszavéve, ennek a kislánynak ... khm ... kárpótlásul... adhatjuk. Feltéve hogy kijelentjük, fiú gyanánt léphet a birtokba!
– Mit tegyek, uram? – értetlenkedett Demján a ló mellett, és kétszer is megbotlott.
– Csuncsi nemes őseit kikutatod, megtalálod!
– És ha nem találom?
– Kitalálod, te szamár! – mordult egyet a király, és ingerülten legyintett.
– Lüke Demján, lüke Demján! – vihorászott Lajos herceg, de a palotatitkárt ez sem keserítette el. Földöntúli ragyogás terült el az arcán. Az életet jelentette neki ez-a parancs. Az életet és nem a hóhért.
– Ezek az urak mind a vendégeim – intett hátra a király. – Kamrájuk, ételük, italuk legyen! Helyük az asztalomnál! Értetted, Demján?
Már Visegrád közelében jártak. A fák közül előbukkant a fellegvár soktornyú, csodálatos épülete. Mint aranyos, sokmintájú szőnyeg, mint ritka madár tolla, úgy ragyogtak a napfényben a palotaházak színes cserepei. Mint szép korona egy fejedelmi főn, csúcsosan, kevélyen, úgy terpeszkedett a vár és minden palotája a hegy tetején.
Itt már lovas őrzőkkel is találkoztak. Amióta Lajoska eltűnt, nagy volt az éberség.
És Fintor?
ö vajon hová lett?
Ebben a pillanatban előrerúgtatott Károly király mellé.
Tollas kalapját megemelte, közben a lantját hetykén hátrább tolta a vállán.
– Felséges királyom, nékem kamrát, ételt és italt ne rendelj! Nem tartok veletek! Valami azt súgja, a macska rúgja meg, hogy menjek inkább kanásznak. Annak meg
. minek a lant? összetöröm azt is.
Megálltak valamennyien, mert mind, akik ismerték Fintort, ilyen keserűnek még sohasem látták. Ha most tréfára vette volna mondókáját, talán még el is engedik. Csakhogy ez a Fintor olyan volt most, mint aki éppen a vérét veszti.
Körülvették, hogy nem engedik.
Decsak néztek rá! Bambán.
Ebben a nagy némaságban egyszerre csak egy éles kis legény hang csattant fel:
– Jó is, hogy elmész, Fintor. De ne sokáig maradj. Éppen csak amíg Galambot meg nem találod. Mert azt hiszem, arrafelé... egy szőke lány vár téged. Azt mondta nékem, hogy téged szeret igazán. Hé, hé, megállj! Ne higgy neki, ha megint butákat beszél, mert akkor szomorú leszel. Ezt is ő mondta.
Meghallotta-e Fintor vagy sem?
A lova akkorát ugrott, akár egy bakkecske, ahogy sarkantyúját az oldalába vágta, örületes vágtába fogott, hangos rikoltással esett neki az erdő ösvényeinek, csak hogy minél hamarabb a drága Galambhoz jusson.
Később Lajoska így magyarázta Bálintnak:
– Ignatius atya szerint a régi görögök azt tanították, hogy az uralkodó legfőbb gondja az alattvalók boldogsága legyen... Nagy igazság van ebben, noha nem értek görögül, a latint meg utálom.

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET	
A palotatitkár – Vajon miben töröd a fejed? – Lóránd lovag öröme – így szól a parancs, uram! – Czudar Demján suttogásai – A kis Lajos herceg – Léva várának hajdani  kapitánya – Egy mondat a nagy merényletről	
MÁSODIK FEJEZET	
Kartalfia Bálint - Álmodozni jő - Egy csúnya szó: előkecmereg – Fújjátok föl magatokat! – Ugyan ki közeledik a fehérvári úton? – Bálint vagy Borsa – Csuncsi –A kihallgatott beszélgetés – Megjött a király!	
HARMADIK FEJEZET	
Balázs vitéz – Bazarád igazsága – Csak úgy, ahogyan Demján úr meghagyta – A nagy rémület pillanatai Lóránd lovagmunkája – Hát te semmiről sem tudsz, Lóránd uram? – Balázs vitéz meséje. – Másnak is lehet lovagmunkája	
NEGYEDIK FEJEZET	
A váratlan vendég – Kopay Zsuzska – Kopay kapitány nagy elhatározása – Fogjunk kezet – Az a híres kutyafalka – Ne nevezz Bálintnak – Félek, Bálintka, félek...	
ÖTÖDIK FEJEZET	
Meggondoltad? – Parancsod szerint, felséges uram – Demján úr vidámsága – Kalitkában a madárka, uram - Merre láttad Lajos herceget? – Füstöl a hegy	
HATODIK FEJEZET	
Magyarország erdei – Lóránd lovag megaláztatása – A barlang foglya – Leány sikolt az éjszakában - Fintor éneke A két jó barát egymásra lel – Fel Csókakőre!	
HETEDIK FEJEZET	
Hogyan zajlik egy ebéd? – Csinos kis fehérnép, igaz-e? Mi baj, Borsa? – Bálint szörnyű látomásai - Kopay Gergely haragja – Mi történt öt évvel ezelőtt? – Leszállt az este	
NYOLCADIK FEJEZET	
Lajoska nagy mulatsága - Hogyan tanítja Lóránd úr a vívást? – Az önfegyelem próbája – Hová ment Lóránd úr? Éjszaka az erdőn -A nyuszi meg a róka – Sóhaj a fák között	
KILENCEDIK FEJEZET t	
Kopay Gergely háborgásai – Visegrádig meg sem állunk Milyen is volt a csókakői vár? – Egy apai pofon és előzményei – Vajon mit akarhatott Demján? – Menj vissza te, ha mersz!	
TIZEDIK FEJEZET	
Éjszaka az erdőn – Elhaló kutyaugatás – Az igazi életveszély – Hé, legényke ... – Az ökrös szekerek – Egy ijesztő útitárs – Régi emlékek – Félünk, félünk? ... – Ezt a fiúcskát nem ismerem	
TIZENEGYEDIK FEJEZET	
Egy különös kérdés – A bölcsek köve – Újabb találkozás – Az ember szereti az édesanyját – Kilbertus úr bölcsessége – Az a hajdani merénylet – Az a levél – Mit tegyünk?	
TIZENKETTEDIK FEJEZET	
Bálint találkozása egy pohár pálinkával – A nagy vallomás – Aki disznók közé keveredik – Különös lovaglás – Ijesztő ébredés – Macska-egér játék – Küzdelem az erdő mélyén – Légy méltó apádhoz	
TIZENHARMADIK FEJEZET	
Visegrád a vendégeket várja – Nincsen titok ~ A vártömlöc mélyén – Tüzesednek ám a fogók – A király előtt – Czudar Demján különös hatalma – Hazudj igazat – A király meglepetése – A palotatitkár még nagyobb meglepetése	
TIZENNEGYEDIK FEJEZET	
Szomorú ősz - A szülők aggodalma – Kartal lovag töprengései – Dusánná rossz híre – Mit tudtok a fiamról? Még hogy hetedíziglen - Végtére is mit akarsz tenni? – Ó, ti mafla férfiak!	
TIZENÖTÖDIK FEJEZET	
Terülj, asztalkám. – Szőke lány az erdőn – Még hogy kisfiú – Mikor legszebb a férfiember – Kisasszonykának szólíts – Segítsen Bálint! – Egy ellesett párbeszéd – Jaj lesz akkor a királynak – Vajon nem fog-e vér folyni?	
TIZENHATODIK FEJEZET	
Hajnal – Két fiú az erdőben – Váratlan fordulatok -Segítség! – A három gazember – Zsuzska meg a foglya- így borult volna reám is – Károly Róbert, a magyarok királya – Atyám helyett atyám légy	
TIZENHETEDIK FEJEZET	
A nagy kérdés – Mégis apámnak van igaza – Jön már a segítség! – Bajvívás a tisztáson – Jaj, annak, aki a fiamat ... – Irány Visegrád! – A bűnösöket mégiscsak meg kell büntetni – Ignatius atya tanítása	

Tizenkét éven felülieknek ISBN 963 11 2948 9
Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest Felelős kiadó: Szilvásy György igazgató
Athenaeum Nyomda (812354  Budapest 1981 Felelős vezető: Soproni Béla vezérigazgató
Felelős szerkesztő: Tótfalusi István
Műszaki vezető: Haas Pál
Műszaki szerkesztő: Ágoston Katalin
65000 példány. Terjedelem: 17,95 (A/5) ív. IF 4430
Hát hogyne térne vissza, hiszen a Kartal-könyvek minden olvasója várva várta már a hős vitéz újabb kalandjainak történetét! Senki se hitte igazán, hogy a hajdani rettenetes lovag kalandos esküvője után végképpen eltűnik majd a szemünk elől. A sorozat harmadik kötete tehát eleget tesz a várakozásnak, sőt meglepetéssel is szolgál: a hős Kartal mellett két ifjú legényke körül bonyolódnak e történet szálai. Sőt, e regénynek tulajdonképpen ők az igazi hősei – jóllehet kalandjaik hátterében a felnőttek tervei állnak. Úgy tűnhet, nem csak az olvasók várták tehát kedvenc hősük visszatérését e regény szereplői is abban bizakodnak, hogy a híres-neves dalia visszatérve elvágja majd a sanda összeesküvések kusza szálait, és talán a boldog befejezéshez vezeti az izgalmas és érdekfeszítő cselekményt.