RÓNASZEGI MIKLÓS

Rájuk fújt

az Isten…

REGÉNY

MÓRA KÖNYVKIADÓ

BENKŐ SÁNDOR RAJZAIVAL

© Rónaszegi Miklós, 1985

Két riadt kisgyerek, egy kisfiú meg egy kislány találkozik e regény lapjain. Kalandos viszontagságok közepette, már-már reménytelen helyzetekbe sodródva, néhány felnőtt hasonló sorsában osztozva menekülnek. Mentik legalább az életüket, miközben a fejük felett a 16.század leghatalmasabb hajóhadának büszke vitorlái dagadoznak a szélben. 1588-at írnak a naptárak, A katolikus spanyol király II. Fülöp megindította Legyőzhetetlen Armadáját az eretnek Anglia ellen. Úgy tervezte hogy egyszerűen lerohanja a szigetországot amely már amúgy is sok borsot tört az orra alá. Mi lett a hadjárat vége? Mi lett a két űzött kisgyerek sorsa? A páratlan feszültségű jelenetekben, váratlan izgalmas fordulatokban és látványos tengeri csaták leírásában bővelkedő regény ezekre a kérdésekre adja meg a választ.

A ZARÁNDOK

La Coruña didergett.

Nyár derekán az a szörnyű vihar úgy tört a kikötőre, akár a végítélet. Hetekig tombolt váltakozó erővel, s amikor már-már föladta volna, ismét megzendültek az egek és földek. A tenger felől lila színű, gomolygó felhők rohantak elő, a süvöltő, hideg szél a védett vizeket is fölkorbácsolta, hogy a nagy hadigályák szüntelenül rángatták láncaikat, mint a veszett kutyák.

Az emberek megbújtak házaikban. Gyertyát gyújtottak, és hangosan imádkoztak.

Kórusban imádkozott a zarándokok csapata is, amely a kolostor szélárnyékos oldalánál gubbasztva várta, hogy megkapja ingyenlevesét, amit a barátok osztogattak delente. De hiába imádkoztak, hiába énekeltek, a vihar nem csillapodott, és a vad szél messze szórta hangjukat a harangok szavával együtt.

A zarándokok a közeli Santiago de Compostelába igyekeztek, ahol napok múlva kezdődtek Szent Jakab földi maradványainál a nagy ünnepségek. A kikötő csak pihenőjük volt, amolyan utolsó gyülekezőhelye mindazoknak, akik a kantabriai tengerpartról vagy még északabbról, más országokból jöttek, és itt akartak rátérni a szent helyhez vezető útra.

S nem múlt el egyetlen óra sem, hogy hol magányosan, hol meg csapatosan újabb és újabb zarándokok ne érkeztek volna. Akadtak frissek, hangoskodók, borissza kedvűek, nyilván a közeli falvakból, akiknek a zarándoklat nem volt több könnyű kirándulásnál, míg mások törődötten, rongyosan és piszkosan tűntek fel a sikátorok végén meg a domboldalban, s látszott rajtuk, hogy hetek, talán hónapok óta tapossák az országok útjait.

Ott gubbasztottak hát a fal tövében. S máskor talán hangos társalgással, nevetgéléssel telt volna az idő (sok asszony és gyerek is volt közöttük), de most csak halk beszédre és elfúló, fel-feltámadó közös imádkozásra telt szorongó szívükből.

– Égi jel, én mondom, égi jel – bólogatott saját szavaira egy köpcös, mosolygószemű emberke, és megbékélt mindentudással leste a rohanó felhőket.

Vén koldus telepedett melléje, göthösen sóhajtozott, és a szemét forgatta.

– Úgy van, ahogy mondod, testvérem! Bizony égi jel! – rikácsolta. – A Mindenható megelégelte már a teméntelen gonoszságot és az ocsmány eretnekséget. Íme példát mutat. Keresztes hajóinknak szól az intés: száguldjatok, mint ez a vihar! Taroljatok és pusztítsatok! Dúljátok fel az eretnek angolok házait, és hintsétek be sóval a helyüket!

– Ámen – bólintott rá a köpcös. – Ha eljutok Compostelába, külön imát mondok majd, hogy nagy királyunk keresztes hadjárata sikerüljön.

– Az Úr kegyelme máris velünk van – emelte fel sovány ujjait a koldus. – Hiszen ekkora hajóhadat még nem látott a világ. Zsúfolva az öböl, noha csak a legnagyobb hajók jöttek be. Hohó, de jártam az erődnél, ahonnan kilátni a nyílt vízre! Ezer és ezer gálya várakozik ott.

– Nincs erő, amely megállíthatná őket!

– Az eretnekség mint kártyavár omlik majd össze!

– És hozsannázhat minden jó keresztény…

A mosolygó szemű köpcös rózsafüzért halászott elő piszkos inge mélyéről, de mégse kezdte el az imádkozást, mert ekkor mindkettőjük figyelmét egy magas, széles vállú, csontos arcú fiatal férfi kötötte le, aki a fal túlsó végénél jelent meg, Meg-megállva, figyelmesen szemlélődve közeledett. Csöppet sem sietett, nem úgy, mint mások, akik attól tartottak, lekésik a levesosztást.

A várakozók előtt is úgy állt meg, s olyan idegenül nézte őket, mintha nem is közéjük tartozna. Pedig hát közéjük tartozott, mert gyűrött kalapján ott díszelgett a Szent Jakab zarándokainak jól ismert jelvénye, a kereszttel ékes kagyló.

Nem látszott fáradtnak, noha nagy út állhatott mögötte. Ruhája piszkos, sőt rongyos volt, elnyűtt csizmáján pedig esős napok sara száradt.

Kutató pillantása átsiklott az embereken, és újra meg újra megpihent a kolostor nagy kapuján.

Helyet keresett magának a várakozók között, és a véletlen úgy hozta, hogy éppen a koldus meg a mosolygó szemű mellett találjon. Ledobta hát köpenyét és iszákját, aztán leült a földre, és hátát egy citromfának támasztva nagyot sóhajtott.

A koldus ránézett, fogatlan szája megértő vigyorra torzult. Tüstént felmérte, kiféle a jövevény. No, nem az eszelős csodavárók közé tartozik, nem is azok közül való, akik alamizsnát osztogatva járják a világot, hanem olyasvalaki, akinek nincs szüksége sem előkelő származásra, sem pedig rangra, hogy tiszteletet ébresszen másokban.

Tekintetében valami alig sejthető méla szomorúság bujkált.

A koldus egyre a zarándokjelvényt nézte.

A Szent Jakab zarándokainak kagylós jelvényét.

– Testvérem… izé, uraságod, nyilván nem először igyekszik Compostelába – kezdte a beszélgetést.

A jövevény szemébe húzta kalapját, és vállat vont.

– Nem először – mondta kurtán.

– Az a zarándokjelvény… nagy kincs.

– Nagy.

– Azt mondják, megvédi az embert. Német földön a rablók is tiszteletben tartják.

A köpcös mosolygó szeme felcsillant.

– Hehe – nevetgélt – ezt a mi spanyol rablóinkról aligha lehet elmondani.

– Azok a német rablók eretnekek – szólt a jövevény.

A koldus lapos pillantást vetett rá.

– Szép ez a kagyló – mondta.

A fiatalember levette kalapját, és nézegetni kezdte rajta a jelvényt.

– Szép – bólintott.

– Ünnepek idején drágán adják.

A jövevény vállat vont, nem felelt. Egyre a kolostor kapuját nézte.

Fejük felett tombolt a vihar. Különös fények villantak át az öblön meg a kikötőn. Hol eltűnt, hol meg újra kisütött a nap. A szél néha felkapott egy cserepet a tetőkről, és a földhöz vágta, mint duhaj részeges, aki a hangos csörrenésekben leli kedvét.

A társalgás akadozott. A jövevény csöppet sem volt beszédes kedvű, és ha olykor szólt is egy szót, azt is kelletlenül tette.

A koldus az előbbi társához fordult, aki elmerülten morzsolgatta ugyan a rózsafüzért, de nem imádkozott.

– Micsoda hajóhad! – mondta, és fejével az öböl felé intett. – Nem kis gond lehet összetartani… annyi embert etetni, itatni. Mert a katonának ám nem elég a száraz kenyér. Az ám, ott sonka meg bor is dukál!

– És ha böjt van? A böjtöt csak megtartják…

– Már hogyne tartanák. A legkatolikusabb király katonái. Hanem azt mondják, nagy gondban vannak. Mert a galeászok evezős rabszolgái közül sokan meghaltak. Nem is csoda. A bíróságok már betegen küldték hajóra őket.

– Kemény munka az. Nagyon kemény.

A koldus felsóhajtott.

Egy pillantást vetett a jövevényre.

– Akad azért utánpótlás – mondta. – Tegnap este nagy kiabálás volt odalent a rakparti kocsmában. Az egyik gályamester felismert három szökött gályarabot. Hiába esküdöztek égre-földre, hogy békés zarándokok. Hohó, nem volt ám vita…

A mosolygó szemű egy pillanatra megpróbált szigorú képet ölteni.

– Ejnye, ejnye! Ha zarándokok, miért kocsmáznak?

Az eddig komoran hallgató jövevény ekkor hirtelen hozzájuk fordult.

– Fel kell jelenteni őket – mondta röviden.

– Mármint kicsodákat? – kérdezte a köpcös.

– A gályamestereket… meg a rablókat is…

– Kinél? Ha szabad kérdenem, kinél?

A fiatalember most a tenger felé nézett, amely szürke habokat vetve tajtékzott a távolban.

– Az inkvizíciónál – felelte.

– Nahát… – a koldusnak elkerekedett a szeme. Foghíjas száját eltátotta.

– Nincs nagyobb eretnekség, mint amikor a jó keresztény zarándokokat kirabolják… vagy gályarabságra hurcolják.

– Ezt még sosem hallottam.

– Nem csodálom! – csattant föl a fiatalember hangja. – Mert csak beszélünk, beszélünk az eretnekségről, aztán sokszor azt sem tudjuk, mi az.

Rövid csönd támadt közöttük. A többiek nem is figyeltek rájuk, valaki halkan imádkozott, mások félénken énekeltek.

– Már megbocsásson uraságod – a mosolygó szemű bocsánatkérően csóválta a fejét – úgy vélem, a háborgása nem helyénvaló. Mert meglehet ugye, hogy a spanyol rablók kirabolják a zarándokokat, vagy a gályamesterek, ugye… talán tévedésből elhurcolják őket… de mi köze ennek az eretnekséghez. Attól ők még jó katolikusok lehetnek. Hiszik anyaszentegyházunk hittételeit, megtartják parancsait, és ami a fő… nem követik más vallások előírásait! Mert ha igen…

– Akkor pusztuljanak mind egy szálig! – rikácsolta a koldus, és csontos kezével megtapsolta a társa szavait.

Nos, hát végre megindult a társalgás… de bár ne indult volna!

A fiatalember ingerülten tekintett az öböl felé, amelyen ott imbolygott II. Fülöp spanyol király hatalmas hajóhadának színe-java.

– A tízparancsolat azt mondja, ne lopj, ne ölj. És embereket lopnak, embereket ölnek. Azok a hajók ott fegyvereseket visznek. Ha azok majd partra szállnak Angliában, megölnek mindenkit. Férfit és nőt, gyermeket és aggot egyaránt.

– Furcsa dolgokat mond uraságod. De én erre azt felelem, az eretnekek, a sátán szolgái, és megérdemlik a sorsukat. Menjenek csak keresztes hajóink, és viharként csapjanak le a bűn fészkére!

A férfi kurtán legyintett.

– Egyelőre a vihar csapott le rájuk. És ha ilyen marad az idő, nem jutnak messzire.

A koldus indulatosan feltápászkodott, néhány lépéssel odébb botorkált, úgy nézett vissza a fiatalemberre. Látszott az arcán, tanácstalan szemén, hogy most már megzavarodott, s nem tudja eldönteni, kivel is áll szemben. Vajon eretnek kém-e a jövevény, netán az inkvizíció besúgója, aki csak próbára teszi őket? És miért lesi oly állhatatosan a kolostor kapuját?

– Nem tudom, uraságod kicsoda – károgta végül. – De úgy vélem, vár valakit. Mármost… úgy vagy a társát, vagy a testvérét… és már régóta várja. Ha így van, ne aggódjék. Compostelában már nemegyszer történtek csodás találkozások. Hinnie kell, hogy ez egyszer uraságodnál is bekövetkezik. Hiszen csak tavaly is… azt mondják, Peruból zarándokolt haza egy keresztény testvérünk, hogy imádkozzék a török fogságban sínylődő bátyjáért. Az ám, de az közben kiszabadult, és hálát adni szintén Compostelába zarándokolt. A két testvér éppen az ünnepi menetben ismerte fel egymást. Hát nem gyönyörű történet?

– Gyönyörű – bólintott a fiatalember kevés meggyőződéssel. Kis hallgatás után hozzátette. – Tudnék én ennél különbet is.

– Hát meséljen, kérem! – lelkesedett a mosolygó szemű, és sietve eltette a rózsafüzért.

– Csakhogy az inkább szomorú, mint gyönyörű história.

– A szomorú történet megtisztítja a lelket. Meséljen, szenyór.

– Még nincs vége a történetnek – legyintett a jövevény. – És addig nem lehet…

Hirtelen felugrott, fejébe csapta kalapját, és öles léptekkel a kapuhoz sietett.

– Hé, fiú! – kiáltotta. – Ha bejutsz, kérdezd meg, hajóra szállt-e már Bernardo atya!

– Nem szállhatott hajóra, uram, hiszen éppen őhozzá megyek – feleltem.

Úgy elbámészkodtam a három zarándokon, mintha csak közéjük tartoznék. Pedig fontos küldetésben jártam, s olyankor nincs helye a bámészkodásnak. Gazdám, Juan Silbera mester meglegyintette a fejem, mielőtt útnak indított.

– Pedro, el ne felejtsd, amit üzenek. Ismételd: „A gazdám tisztelettel értesíti a tisztelendő atyát, hogy a bárka készen áll. Holnap, a déli harangszó után kivisszük a hajóra minden málhájával együtt.”

Bólintottam, és elhadartam az üzenetet. Aztán futásnak eredtem.

Amióta padre Bernardo a városba érkezett, alaposan megváltozott az életem. Azelőtt csak amolyan megtűrt udvaros fiú voltam, az állatok etetésén meg a gazdám csizmájának tisztításán kívül alig akadt más munkám. Egy ideje azonban a gazdám pofonnal küldött és pofonnal fogadott ugyan, de mindig fontos dolgokat bízott rám.

Amióta pedig ez a veszett vihar kitört, és a király hatalmas hajóhadát bekergette a kikötőbe, azóta ritkán hűlt ki a kilincs Juan Silbera hajósgazda és halászmester kapuján. Hol tollas-sisakos kapitányok jöttek, hangoskodtak és követelőztek, hol meg macskaléptű, halk szavú páterok ültek az asztalnál, és csöndesen bólogattak.

Ha a katonák jöttek, engem küldött súgva a gazdám, siessek Maria után a pincébe, és mondjam, nehogy a jobbik borból hozzon. Ha meg a páterok jöttek, bizony megint csak én szaladhattam Maria után, nehogy a gyengébből csapoljon, mert a papok aztán értenek hozzá. És szaladhattam a nótáriusért, hogy jöjjön hamar, mert fontos szerződéseket kell írnia. És szaladhattam naponta akár többször is a ferencesek kolostorába mindenféle csip-csup üzenettel, hogy megvannak a friss halak, hogy megjöttek a gyertyák, és persze van misebor is. Minden van, mert tombolhat a vihar, zenghet az ég is, Juan Silbera mesterre számíthatnak a szerzetes atyák.

Gazdám tehetős ember volt. Hajósgazda, halászmester és persze jó kereskedő. A kapitányok nemhiába hangoskodtak, és ő nemhiába tűrte: tőle rendelték a hajókra szánt friss húst, zöldséget, kétszersültet, sózott halat. Magára vállalta sok mindennek a beszerzését, én meg szaladhattam az üzenetekkel…

Amióta azonban padre Bernardo megérkezett, a gazdám napról napra komorabb lett.

Nem tudtam én annak okát adni.

Bernardo atya alacsony, sovány, de öles léptű ember. Én találkoztam vele először, ahogy megérkezett. Lóháton jött, és ahogy leugrott a ferencesek kolostorának nagy kapujánál, az én kezembe dobta a kantárszárat.

– Vezesd be, fiú… isten nevében!

Amúgy is a kolostorba igyekeztem, bevezettem hát a lovat.

És akkor tudtam meg, hogy Bernardo atya Toledóból jött, inkvizítor, vagyis a katolikus hittől eltévelyedő eretnekeket üldöző és vallató bíró.

– Tehát Pedro a neved, és szolga vagy Juan Silberánál. Nos, jó. Üzenem neki, hogy keressen fel.

Bernardo atya háromszor hívatta magához a gazdámat. Mindháromszor arra kérte, szerelje fel a gyorsvitorlás bárkát, hogy mihamarabb a San Salvador nevű hajóra mehessen.

A gazdám mindháromszor azt felelte, a bárka készen áll, biztonságos, akár a nyílt tengeren is megállná a helyét ilyen vihar ellenére. Bernardo atya mindannyiszor kinézett az öböl vizére, és azt felelte, üzen majd, ha indulni akar.

De nem üzent. Teltek-múltak a napok, majd a hetek, és Bernardo atya legfeljebb azt kérdezte meg általam, készen áll-e a bárka.

„A bárka készen áll… a bárka készen áll… holnap, déli harangszó után… harangszó után…”

Így ismételgettem magamban a gazdám üzenetét, amikor egy olajfa mögül rám füttyentett Sancho, a pajtásom.

– Hé, te!

– Sancho!

– Mi az ördög van veled? Sose látunk!

Vállat vontam. Mi tagadás, némi büszkeség csengett a hangomban, amikor kijelentettem:

– Juan mester bizalmas embere lettem. Most is Bernardo atyához küldött.

– Az ki? – kérdezte Sancho, és pisze orrát dörzsölgette.

– Hát… az inkvizítor.

Sancho arca elkomorult.

– Miféle inkvizítor? Itt Coruñában Gaspar atya az inkvizítor.

– Csak volt – vágtam rá meggondolatlanul, mert mindenáron el akartam kápráztatni Sanchót.

– Miért?

– Úgy hallottam… izé, hogy már nem ő lesz. Nagyon gyenge kezű ember. Aztán az eretnekség egyre terjed.

Sancho az orrát dörzsölgette, vállát vonogatta. Nem értette, amit mondtam, nem is nagyon érdekelte.

– Nem jössz játszani?

– Sietek.

– Bianca nem lesz ott.

– Hál’ Istennek! Utálom azt az undok békát.

– Az anyja bezárta.

– Jól tette.

Jó, hogy fújt a szél, és könnyet csalt a szemünkbe. Nem látszott talán, hogy elpirulok. Mert az undok Biancának nem más volt az anyja, mint a vándorszínészek vezetője, a szép Doña Elvira.

Sancho hangját hallottam.

– Kimentem az erődig. Onnan ellátni a tengeren… hű de sok hajó van ott.

– Csodaszépek. A galeászok azzal a sok evezővel.

– Képzeld, nincs ám emberük. A bátyám azt mondta, jelentkezni kéne, mert már a kórházakat meg a börtönöket túrják, hogy embert találjanak. A viharban sokan meghaltak.

A domboldalból lenéztem az öbölre. Távol, a háborgó vízen – mert az öböl vize is hánykolódott erősen – ott hintázott a teméntelen, szépséges hajó.

– Buta vagy, Sancho. Hát mi még kisgyerekek vagyunk – mondtam, azzal futásnak eredtem, mert úgy éreztem, ha még sokáig társalgok vele, elfelejtem a gazdám üzenetét.

Az járt az eszemben, miért zárta be Biancát az anyja. A szépséges Doña Elvira társulata egy kicsiny udvaron játszotta vidám színdarabjait, amíg szép volt az idő. De amióta kitört a vihar – s annak már egy hónapja is megvan –, azóta nehéz napok járnak a színészekre. Híre járt, hogy a környékbeli főnemesi kastélyokat látogatták volna, de ott sem látták őket szívesen. Hiszen most minden figyelem a hajóhad felé fordult, a főurak nem értek rá a színészeken derülni.

Miért zárta be Biancát az anyja?

Nyafogó, kelletlen kislány volt Bianca. Vörös hajú, szeplős. Mi, coruñai gyerekek szívesen játszottunk együtt, és játszottunk volna vele is, hanem annak mindig sértődés, majd meg büszke elvonulás lett a vége.

Nem szerettem Biancát, és bántott, hogy olyan szép és jóságos asszonynak, amilyen az édesanyja… ilyen undok kislánya van.

Abban a pillanatban megcsikordult a kolostor nagy kapujának kilincse.

A zarándokhad egy emberként ugrott talpra, és hangos zajongással előrerontott.

Válaszoltam volna talán többet is a Jakab-jelvényes zarándoknak, de a tömeg valósággal belökött a nyíló kapun – egyenesen a kapus testvér karjába.

Az meg dühösen visszazavarta őket.

– Vissza, vissza, felebarátaim! Keresztényi türelmet!

Talán engem is visszalökött volna, ahogy a többieket, ha fel nem ismer.

– Pedro, Pedro, nem ad enni a gazdád, hogy a koldusok közé állsz?

– Máskor is erre jöttem – lihegtem.

– Máskor, máskor. De nem zarándokjárás idején. Könnyű dolga van Szent Jakabnak. Nem ő osztja az ingyenlevest – mérgelődött még, majd előrelökött. – Menj a dolgodra. Biztosan Bernardo atyához jöttél… Neki legalább köszönj, ne úgy, mint nekem.

Elpirultam. Bizony nagy szégyen, ha köszönni elfelejt az ember. Dobogott a szívem. Az előbbi nagy zajongás megriasztott. De azért büszkén felemeltem a fejemet, és átsiettem a kerten, hogy a kerengő túlsó végén hamarosan benyissak egy nehéz tölgyajtón.

Kéz nehezedett a vállamra.

– Kis Pedro, nem itt találod az atyát. A refektóriumban van. De csöndesen menj ám, mert fontos megbeszélés folyik.

A fiatal szerzetes rám mosolygott, és gyönge barackot nyomott a fejemre.

Bólintottam, hogy köszönöm – aztán végigfutottam a kerengő oszlopai alatt, és egy másik tölgyfa ajtón csöndesen benyitottam.

Résnyire nyitottam, hogy éppen csak beférjek.

A refektóriumban találtam magamat, ahol a hosszú ebédlőasztaloknál már senki sem ült, hanem csak a terem végében, a szép, nagy feszület alatt láttam néhány szerzetes atyát, akik a félrehúzott székekre telepedve figyelmesen hallgatták padre Bernardo szavait.

Behúzódtam a sarokba, és vártam. Majd csak észrevesz.

Hiszen azzal a szigorú szemével mindent láthat. Dús szemöldöke alatt dülledt szempár villogott. Eres ujjain hosszú körmök nőttek. Ahogy beszélt, ujjával bele-belebökött a levegőbe, mintha csak azzal is hangsúlyt adna a szavának.

Nem is beszélt – szónokolt.

– … nincs könnyű dolgunk, testvéreim! Sosem lankadhat az éberségünk! Az eretnekség száz meg száz alakban üti fel a fejét, és ha nem vigyázunk, ha nem küzdünk ellene keményen, bizony mondom, már csak az Úr kegyelme segíthet rajtunk.

Önkéntelenül is rábólintottam a nagyteremben visszhangzó szavaira. Áthatott engem is a hit meg az aggodalom. Hiszen a nagy hajóhad is azért kel útra, hogy az eretnekség ellen megvívja a döntő csatát.

Eszembe jutott a három zarándok.

Vajon miért kérdte az a fiatalember Bernardo atyát. S ha kereste, miért nem jött be velem együtt?…

A ferences atyák közül egy idős, hajlott hátú szerzetes szólalt most meg:

– Átérezzük a szavaidat, Bernardo testvérünk. De már megbocsáss a szóért, az a gyanúsított… hm, mégiscsak gyermek. Kicsiny leányka. Az oktalan gyermek hall ezt-azt, és nem is érti. Az is meglehet ám, hogy merő gonoszságból jelentették fel.

– Hit dolgában nem lehetünk kíméletesek! – csattant ekkor a padre hangja. – Ha mindig mindenre mentséget keresünk, előbb-utóbb feladjuk a harcot. Nehéz időket élünk, testvéreim. Az ecclesia militans, a harcoló egyház nem tűrhet meg senkit a kebelén, aki akarva vagy akaratlanul de vércsekarmokkal váj belé.

Kis szünetet tartott, és mély hangon folytatta:

– Mit tudjátok ti, nap nap után micsoda förtelmes, hitbeli eltévelyedések dolgában kell vallatnunk. Bizony mondom, felelőtlenül és talán túl békésen éltek itt La Coruñában, testvéreim. Pedig gondoljátok meg, micsoda feladat hárul a mi rendünkre. A domonkosok szigorúságában bizony már nem bízhatunk… Mit is mondjak? A zsidókat kikergettük az országból, mégis maradtak elegen, akik ősi hitüket követik. A hős Don Juan herceg nem sajnálta leggazdagabb tartományunkat tönkretenni, hogy megtörje az itt maradt mórok lelkét. Mégis maradtak, nem kevesen, akik a pogány hitet követik titokban.

Szavai nyomán hosszú csend támadt. Mindenki tudta, hogy La Coruñába is telepítettek mór családokat.

– Kegyelmes főinkvizítorunk, Gaspar de Quiroga testvér arra figyelmeztet, hogy már papneveldéinkben is találtunk angol kémeket. Sőt, a zarándokok között is akadnak eretnekségben tévelygők. Miért legyünk hát kíméletesek egy gyerekkel?

Akaratlanul is nyeltem egyet, hogy eltűnjék az a furcsa szorítás, ami a torkomban támadt.

Ismét az idős páter szólalt meg:

– Mégse feledd, testvérem, La Coruñában gyermekek ellen még sosem folyt vizsgálat. Itt becsületes, régi, keresztény családok laknak. Kemény életű, keménykezű emberek. Hm, egy ilyen vizsgálat felkorbácsolná a kedélyeket.

– A gyerek nem halász gyermeke. Jövevények. Ha jól tudom, az anyja vándorszínész.

– Úgy van. Mindenki ismeri. A szépségéért sokan irigylik is. Meglehet, hogy így akarnak bosszút állni rajta. Elképzelhető.

– Minden elképzelhető – zengett padre Bernardo hangja –, de az igazsághoz így nem jutunk el. Ezért kell a gyereket megvallatni. Holnap menjenek érte idézéssel. Vigyék a városi börtönbe. Egy éjszakát töltsön egyedül a cellában.

Bár ne hallottam volna mindezt! Mert azon kaptam magam, hogy vadul dobog a szívem, izzad a tenyerem, a talpam meg jéghideg. Immár bizonyosan tudtam, kiről esett itt szó – és hirtelen rám tört a félsz.

Mitől féltem? Nem is tudom. Talán attól, hogy olyasmit hallottam meg, amit a felnőttek közül sem hallhat meg akárki.

Hiszen az inkvizítor döntése mindig nagy titok.

Sose hittem volna, hogy éppen itt kezdek félni, a szigorú és igazságos Bernardo atya közelében. Sosem hittem volna, hogy a barátságos és derék ferences barátok házában.

Nekidőltem a falnak, és éreztem, hogy elsápadok.

Olyan büszke voltam én arra, hogy szabadon szólhatok Bernardo atyával. Mert gyerekszemmel is észrevettem ám, hogy a Toledóból érkezett inkvizítort micsoda áhítatos és alázatos félelem veszi körül. Mindenki megfontoltan és készséges tisztelettel beszélt vele. Azok is, akik máskülönben dölyfösek és hebehurgyák voltak. Még a ferences atyák is többször bólogattak az ő szavaira, mint másokéra szoktak.

Én meg, szegény szolgagyerek, íme, szabad voltam ettől a félelemmel vegyes tisztelettől. Nem kellett fontolgatnom, mit mondok, nem kellett csűrnöm-csavarnom a szót. Egy gondom volt csupán. Bernardo atyával is éppen olyan tisztelettel szóljak – mint bárki mással.

Ily módon közelebb éreztem magamhoz.

Talán azt is hittem, több vagyok másoknál.

Mit tudtam én akkor, mi a hatalom és mi a szolgaság…

Kis gyerek voltam. Tizenkét esztendős talán. Ott álltam a refektórium hideg kövén, és meztelen talpamat váltogattam.

Mélyeket sóhajtottam, hogy elmúljék torkomból a szorongás.

Akkor olyasmi történt, amit máig sem értek.

A hideg nagyterem végében meghallottam Bernardo atya szigorú kérdését.

– Hogy hívják azt a gyermeket??

Én meg önkéntelenül is ráfeleltem. Akaratlanul bukott ki a számon, és hozzá jó hangosan, mert a víz mellett élő emberek hozzászoktak a hangos beszédhez.

– Bianca!

Egyszerre csak mindenki felém fordult.

– Hogy kerül ide ez a kölyök! – csattant fel a padre sztentori hangja, de tüstént megenyhült, mihelyt felismert. – Vagy úgy! Te vagy az, Pedro?

Rázott a hideg. Előreléptem volna, de éreztem, hogy remeg a lábam. Néhány lépést mégis támolyogtam talán, aztán megkapaszkodtam a nagy ebédlőasztal szélében.

– Én… én… – dadogtam.

A jó Ignacio atya ugrott fel székéről, és hozzám sietett.

– Mi baj van, kisfiam? Beszélj csak nyugodtan.

Én meg csak sóhajtottam, sóhajtottam, hogy ne kavarodjék velem a világ.

– A gazdám… üzeni…

De nem tudtam végigmondani, mit üzent. Csak tátogtam, mint a partra vetett hal.

Nagy, figyelő csendesség vett körül.

Azzal a kiáltásommal elárultam, hogy kihallgattam olyan beszélgetést, amit a felnőttek közül is csak a kiváltságosok hallhatnak.

Legszívesebben kifutottam volna a teremből. Hála két remegő lábamnak, mégsem tettem. Hiszen akkor talán még engem is megvádoltak volna…

Mivel? Nem tudom. De azt már akkor sejtettem, aki elfut – az bűnösnek számít akkor is, ha semmit sem tett.

– Pedro!… – harsogott Bernardo atya hangja. Nagy lépteivel hozzám sietett, megragadta a vállam, hogy szinte fájt. – Micsoda dolog ez? Ki engedett be?!

Vállamat vonogattam szerencsétlenül.

– A… most… jöttem…

– Az igazat mondd, csakis az igazat!

Ignacio atya védőleg felemelte a kezét, de ő egy ingerült mozdulattal elhárította magától az intést. Megrázott, és az arcomba hajolva kérdezett:

– Vallomást kell tenned! Megértetted?!

Csak bólintani volt erőm.

Meglökött.

– Menj és várj odakint! Közben gondolkozz erősen: azt a lányt mikor láttad, mikor hallottad eretnekségben…

– No de testvér! – hallottam fejem felett a méltatlankodó szavakat. – Ez a kis szolgafiú azt sem tudja, mi az eretnekség.

Én ostoba, a lelkem mélyén inkább szerettem volna Bernardo atya hatalmának a segítségére lenni, mint a magam védelmét egyengetni. Oktalanul közbeszóltam:

– De tudom… tudom – mintha bizony javamra szolgált volna –, akik más vallást követnek. A zsidók… meg a mohamedánok. Meg a lutheránusok.

Ignacio atya ekkor megsimogatta a fejemet (ma is érzem az apáskodó gyengédséget, ahogy beletúrt a hajamba), és lemondóan legyintett. Hátralépett a többiek közé.

Én meg sarkon fordulva kimentem a kerengőre, és ott várakoztam dobogó szívvel. Nem sokáig.

Mert szinte egyidőben nyílt a kolostori ebédlő ajtaja és az udvar végében a nagy kapu.

Ahogy ott megzörrent a kilincs, és döngve kitárult a kapu, a zarándokok zavaros zajongással ismét összecsődültek. Kemény kiabálás tudta csak féken tartani őket. A levesosztó barátok inkább hadonásztak nagy kanalaikkal, mintsem a levest osztották volna, amelyet nagy kondérokban akkor hoztak elő a konyháról.

Hátam mögött a tölgyfa ajtó is kicsapódott, és elsőnek Bernardo atya lépett ki rajta. Követték a többiek.

– Megyek, ahogy a küldetésem szól – átható hangja elhallatszott talán a levesért koldulókig is. – Az én málhám a hitem. Meg dühös haragom, hogy eltiporjam az eretnekséget, bárhol és bármilyen formában üti is fel a fejét.

Milyen, idegenül nézett rám. Mintha sose látott volna. Mintha bizony nem én siettem volna hozzá a gazdám üzeneteivel… mintha bizony nem szóltam volna hozzá olyan tisztelettel, mint bárki máshoz…

Akkor már kissé megnyugodtam. A remegés eltűnt a lábamból, de a szívem azért tovább dörömbölt. Hiszen még át sem adtam az üzenetet.

Ahogy Bernardo atya elém állt, mélyet sóhajtottam, és elhadartam:

– A gazdám azt üzeni, hogy holnap harangszó után a bárka készen áll. És a málhát elviszem… tisztelettel…

Ott álltunk hát a kerengő árnyékában. Fejünk felett vadul zúgott a vihar, de ezt a zárt világot ugyan meg nem zavarta. A kert fáit és bokrait védték a falak, csak a magasra nőtt paratölgy felső lombjai cibálódtak.

Megzavarta mégis a nagy békességet a zarándokok zsivajgása, akik ott tülekedtek a nyitott kapuban, és ostobaságukban majd feldöntötték az egyik kondért. A jó kapus fráter úgy kiabált velük, mintha nem is jó keresztények, hanem valami messzivilágbeli vademberek volnának.

– Sorba állni, nyavalyás, csürhe népség! Hát nincs bennetek semmi tisztesség? Tessék sorba állni! Hangot ne halljak, mert azonnal visszavisszük a levest.

A nagy tumultust néztük. Bernardo atya vállon fogott, pedig nem akartam elfutni.

És akkor megint csak történt valami, amit sokáig nem tudtam megmagyarázni magamnak.

A zarándokok tömegében előbb a koldust vettem észre. Ott botladozott, fél karjával a mosolygó szeműre támaszkodva, és rikácsoló hangja túlszárnyalta a tömeg zajongását. Mögöttük, a szürke, fekete köpenyek, kalapok, fejkendők tömegén túl egy magas, szikár alak látszott, ő nem tülekedett, hagyta, hogy a tömeg befelé sodorja. Inkább ágaskodott talán, mint aki a kolostor belsejét kívánja szemügyre venni.

Bernardo atyára néztem. Már számon volt, hogy odasúgjam: az a fiatal férfi beszélni szeretne vele…

És akkor észrevettem, hogy találkozott a tekintetük.

A fiatalember megtorpant. Szeme felvillant, és keskeny, szigorú szája mintha valami keserű mosolyra húzódott volna. Tétován felemelte a kezét. Előbb a szakállát simogatta meg, majd feljebb nyúlt. Jakab-jelvényes nagy kalapjának szélét megpöccintette az ujjával.

Mint aki köszön is, meg nem is.

Bernardo atya meglepődötten meredt előre. Mélyen ülő, nagy szeme vadul villant, bozontos, fekete szemöldökét összevonta. Egy észrevétlen lépéssel a kerengő oszlopa mögé húzódott, és csak most láttam rajta, mennyire sápadt.

– Tehát… tehát, ahogy mondtam – fordult a többi szerzeteshez, akik követték. – A Mindenható kegyelme legyen veletek! Cselekedjetek belátásotok szerint.

Váratlan kijelentésére az atyák felkapták fejüket, és csodálkozva néztek rá. Ő pedig újból megragadta a vállamat, azzal megindult a kolostor belseje felé. Futnom kellett, hogy öles lépteivel versenyre keljek.

Nem mertem sem szólni, sem kérdezni, mert mintha csak nagy önuralommal az indulatait fékezné, vagy mintha riadt sietséggel valami elől menekülne, olyan elszánt és furcsa lett.

Végigsiettünk a kerengőn, és a kert túlsó sarkában benyitottunk egy boltíves, nehéz ajtón, majd áthágva néhány márványlépcsőn, amelyek előbb felfelé, majd lefelé vezettek, egyszerre csak a kolostor kis kápolnájában találtuk magunkat.

Padre Bernardo valósággal leomlott egy térdeplőre.

Mellette álltam, és nem tudtam, mit tegyek. Nem volt merszem hozzá, hogy kövessem a példáját.

Hosszú percek teltek el így, némán. Mögöttünk nesztelen léptekkel gyülekeztek a szerzetes atyák. A szemem sarkából láttam, ők se térdepeltek, hanem imára kulcsolt kézzel, lehajtott fejjel várakoztak.

Abban a hűvös, tömjénszagú kápolnában halkan pergett Bernardo atya hangja:

– Pater noster, qui es in coelis…{1}

Utána mondtam jól-rosszul latinul, már ahogyan misék alatt megtanulja az ember.

– … sed libera nos a malo… de szabadíts meg minket a gonosztól.

Kimondta az áment, nagyot sóhajtott, egy pillanatra lehunyta a szemét.

Majd hozzám fordult, és a régi kemény, határozott hangján így szólt:

– Éjfélkor várjon a gazdád a vízparton. Az Úr azt követeli tőlem, hogy holnap hajnalban a hajóhadnál legyek, ahová a küldetésem szól. De figyelj rám, fiú! Mondd meg Silbera mesternek, szükségem volna egy szolgagyerekre, aki rendben tartja a holmimat.

– Ha valami málhája van… én már most…

– Mondottam már, az én málhám a hitem és szent haragom! – csattant fel a hangja. – Éjfélkor tehát várjon. És ne szóljon senkinek. Te is tartsd a szád!

Félénken rábólintottam.

Kurta legyintéssel elbocsátott.

Hangos szava hirtelen mormogássá halkult. Tovább imádkozott, talán a Miatyánkot kezdte újra. Nem értettem.

Keresztet vetettem, meghajoltam többször is, és óvatosan hátrálva kisomfordáltam a kápolnából.

A szívem valósággal rázkódott. De már nem a félelemtől, hanem a mérhetetlen, kimondhatatlan örömtől.

A KIÁLTÁS

A kolostortól hazafelé futásnak eredtem. Mint aki versenyt fut nagy-nagy örömével… Bántam is én, hogy zúg a szél, hogy tépi a fákat, és hogy La Coruña didereg.

Fejemben megzavart méhek gyanánt zengtek, kavarogtak a gondolatok. Sehogy sem értettem igazán, hogy az elmúlt félórában mi is történt velem, de abban biztos voltam, hogy valami különös véletlen folytán nagy veszedelemtől szabadultam meg, és hozzá nagy szerencse ért.

Az út egy darabig a temető szélén vezetett. A domboldalból ki lehetett látni az öbölre.

Ott végre megálltam.

Könnyezett a szemem a széltől. Pislognom kellett, hogy tisztábban lássak. Ott vannak hát a csodás hajók, az eretnekeket űző, legyőzhetetlen gályák.

Csak tartson még a vihar, ne engedje kifutni őket! Mert jaj, mi lesz, ha éjfélig vitorlát bontanak, evezőt merítenek, és mire Bernardo atyával odaérnénk, már sehol sem lesznek.

Micsoda ostobaság. Az atyát küldetése szólítja a hajóhadhoz, nem maradhat itt Coruñában. Azok a szépséges nagy hajók amúgy sem tudnak úgy száguldani, mint a mi kis Santa Barbaránk, ha felhúzzuk nagy latin vitorláját.

„Ne félj, Pedro – szóltam magamhoz. – Erről már nem maradhatsz le. Az atya magával visz, megígérte. Ott leszel hát vágyaid netovábbján, a hatalmas hajón, amely amott a távolban színesen, kecsesen hintázik a vízen. Tatjánák apró ablakai fel-felcsillannak a felhők mögül előbújó nap fényében, imbolygó árbocai az alacsonyan futó felhőket kaparják. Ott leszel a nagy győzelemnél, amikor lerohanjuk majd a mocskos, bűnökben fetrengő Angliát.”

Valahogy úgy képzeltem, a nagy győzelem után feltartott zászlókkal mennek majd a katonák meg a papok, és az egész világ egyetlen kórusban énekli: Te Deum laudamus… Téged Urunk, dicsérünk!

A kertek végéből egy hang süvöltött:

– Pedróóó!

Sancho volt. Odavágódott mellém. Lihegett az izgalomtól.

– Képzeld, képzeld…

De én megelőztem.

– Képzeld, Bernardo atya magával visz a hajóra! Most mondta. Mert kell neki egy szolgagyerek. Mint a kapitányoknak az apród. Huhú, komám, az lesz csak a szép világ. Ha kardot is kapok, harcolhatok is, aztán még kineveznek hadnagynak…

Tele voltam izgalommal.

– Pajtás, ezt én ma reggel még nem hittem volna. Úgy nekirontunk Angliának, mint a vihar. Érted?! És megfizetünk nekik, amiért mindig kalózkodnak meg szemétkednek… nyavalyás eretnekek. Tudod, mit csinálnak, ha ezt a hatalmas hajóhadat meglátják? Hát egyszerűen összecsinálják magukat! Még az a fene nagy Drake admirálisuk is. Az a sárkány… de mit mondjak, örül majd, ha a bőrét mentheti.

Sancho összehúzott szemmel, furcsán nézett rám.

– Jó, jó, persze, csak szolgának megyek. De hát öregem. Áthajózunk a tengeren, és meglátom, milyen is az az Anglia…

Sancho bólogatott. Türelemmel kivárta, amíg lecsillapul a lelkesedésem, és akkor mondta nagy komolyan:

– Te Pedro, figyelj csak!

– Na?

– Mondtam, hogy Bianca

– Aha… – és éreztem, hogy egy kicsit elcsuklik a hangom. – Mi van vele?

– Az anyja bezárta. És már reggel elment hazulról. Aztán én felmásztam az ablakba, ő meg ott ül a szoba közepén, és bőg, egyre csak bőg.

– Hát… – mondtam, és hozzá azt gondoltam magamban: „hiszen ha van oka rá”.

– Azt mondja, az anyja megfenyegette, megöli, ha ki mer lépni a házból, amíg haza nem jön. És azt is mondta, hogy szörnyen szomorú, merthogy az ő ostobasága miatt akár mind a ketten meghalhatnak. És most Bianca azért sír, mert nem akarja, hogy a mamája meghaljon.

Megálltam. Lehunytam a szemem, mert váratlanul mindenféle indulat tört rám.

– Képzeld, az ostoba csirke odakiáltotta Catalina asszonynak, akinél a szobájukat bérlik, hogy ő igenis megmosakszik szombaton, akár a zsidók, és nem is érti, mi az a Szentháromság. Mert ha valami egy, akkor hogy lehet három, és fordítva. Mit szólsz hozzá?

Mit szólhattam volna. Kibukott a számon:

– Bianca undok béka, érted. Mert folyton úgy jár-kel, akár egy hercegnő. Megérdemli a sorsát. Minden eretnek megérdemli a sorsát! Miért pöffeszkedik, és miért hülyéz le bennünket? Örülhetne, hogy olyan szép anyja van, aki olyan nagyszerű színésznő, aki úgy szereti, aki olyan kedves… aki úgy szereti, aki olyan kedves… – Észre sem vettem, remegett a hangom, már-már a sírással küszködtem. Valami keserű düh költözött belém. Haragudtam az undok Biancára, gyűlöltem őt, amiért anyja van.

– Egye meg a fene! – kiáltottam fel dühösen. – Holnap úgyis beviszik majd a börtönbe. Egy éjszakát egyedül tölthet a cellájában. Úgy kell neki! Érted, úgy kell neki! Tanulja meg egy életre, hogy… hogy…

Elakadt a hangom, mert Sancho hirtelen megfordult. Megállt. És tiszta szemmel nézett rám.

– Mit beszélsz?

– Mit…

– Hogy holnap börtönbe viszik?

– Igen. Most hallottam. Saját fülemmel hallottam! De ne szólj róla senkinek! – tettem hozzá riadtan. – Véletlenül hallgattam ki, mit beszélnek odabent a páterok. Rajtakaptak.

Sancho hirtelen megragadta a karomat, és lehúzott a kőkerítés tövébe. Ott nem fújt a szél, és egymás szavát is jól értettük. Nem kellett hát kiabálnunk, suttogva is beszélhettünk.

– Mit tudsz még? – kérdezte.

– Semmi többet. Csak annyit, hogy bevádolták, és holnap börtönbe viszik.

– Vallatni is fogják?

– Hát…?

– Honnan tudod?

– Mondtam már. Bementem az ebédlőbe, és Bernardo atya éppen róla beszélt.

– Mit mondott?

Vállat vontam.

– Ezt. Hogy holnap beviszik, és majd megmondja az igazat.

Ültünk a fal tövében. Két kis kölyök. Szívünket nyomasztotta a bánat, hogy olyasvalami történik, ami nem kedvünkre való.

– Én ma éjjel úgyis elmegyek. Bernardo atya azt mondta, szolgára van szüksége…

– Ezt miért mondod?

– Csak úgy…

Sancho beletúrt a hajába, öt ujjával próbálta megfésülni.

– Igazad van, hogy Bianca undok béka – kezdte, és az arca nagyon szomorú lett. – De ezért legfeljebb egy pofont adhatnál neki. Érted? De ha az inkvizíció elé idézik, az nem jó. Mert hit dolgában ott nem ismerik ám a tréfát. Nem nézik, hogy gyerek-e vagy sem. Úgy megcsavarják a karját, hogy a csontja törik belé.

Végigfutott hátamon a hideg. Hiszen hallottam én már arról, miféle kínzások folynak azokban a vallatókamrákban. De amíg nem tapasztalja az ember, addig az egész amolyan mese. Hiszem is, meg nem is.

Bianca valóban undok kislány volt, kényeskedő páva – de hogy a csontját törjék, azt azért nem akartam…

Megkeseredett az örömöm. Azt hittem, együtt lelkesedünk majd Sanchóval az én nagy szerencsémen, aztán íme, itt kuporgunk a fal tövében, és lóg az orrunk a szomorúságtól.

– Mit mondott a mamája?

– Hogy mind a ketten meghalhatnak.

– Hát persze!… Ha a gyerek nem vall, az anyját is beidézik. Mondd, honnan jöttek?

– Valahonnan délről. Tudom is én. Lehet, hogy zsidók… de lehet, hogy mohamedánok.

– Lehet, hogy régi, igaz katolikusok… éppen csak ez a hülye Bianca…

– Lehet.

Kavargott a gyomrom. Mert elképzeltem magamban, hogy Bianca anyját, a szép Doña Elvirát is belökik abba a szörnyű kínzókamrába.

Egyszerre csak nagyon komolynak és felnőttnek éreztem magam. Hogy is ne volnék, ha majd éjféltájban hajóra szállok Bernardo atya kíséretében. És ezért egy kissé megszégyelltem magam előbbi kirohanásomért.

– Csúnya ügy… Lehet, hogy az anyját is beidézik. Te Sancho, mondok én valamit. De ha kerékbe törnek, akkor se áruld el, hogy én mondtam.

– Ígérem.

– Egy egész napja van Doña Elvirának, hogy elszöktesse a lányát. Tudom is én, szökjön ő maga is. Érted? Én. most hazamegyek, mert a gazda vár. És még fel is kell készülnöm az útra. Te siess Elvira asszonyhoz, és súgd meg neki: Biancát holnap elviszik. Hát úgy igyekezzék. És most… Isten veled. Lehet, hogy sose látjuk egymást.

Feltápászkodtunk a fal tövéből, és kezet fogtunk, egymás karját markolva meg, ahogyan az ókori rómaiak. Persze, mi mit sem tudtunk Rómáról meg az ókorról, de így valahogy keményebbnek, férfiasabbnak éreztük a kézfogást.

Félszavakkal beszéltünk már egymáshoz. Közben le-lenéztünk az öbölre, ahol II. Fülöp spanyol királyunk legyőzhetetlen hajóhada imbolygott horgonyain. És miközben beszéltünk, el-elrévedt a tekintetünk, mert a hajók láttán a képzeletünk messze szállt.

– Siess, mondd meg Doña Elvirának.

– Isten áldjon! Jó pajtás vagy.

Sancho fekete képe vidám vigyorra húzódott. Sarkon fordult és elszáguldott.

Én meg mélyet sóhajtottam, és mosolyogtam.

Most lett az örömöm igazán teljes.

Nem az utcai kapun léptem az udvarra, hiszen az a gazdámék kapuja volt. Szolgáknak a hátsó kapu dukált, ott siettem befelé, hogy a nagy hírt mielőbb átadhassam Señor Juan Silberának. Jobbra az istállók, középen kereke törött kordé. Lábam alatt csirkék futottak széjjel.

A belső udvart boltíves fal választotta el a külsőtől. Odabent már szép volt a világ, a fehér falakon sok cserép, és bennük sok virág.

Megdobbant a szívem.

Félreugrottam, és megbújtam egy narancsfa lombja mögött.

Az udvar belső sarkában, ahol nagy fadézsákban jázmin virágzott, megláttam Doña Elvirát. A gazdám feleségével, Teresa asszonnyal beszélt izgatottan.

– Ó, hiszen ez az idő… koldusbotra jutunk maholnap.

– Bízzék az uramban, kedves!.

– Nem adományért jöttem.

– Szívesen adunk, ha van miből.

– Drága Teresa asszony, hiszen beszéltünk már róla. Most itt az idő. Méghozzá sürgősen.

A gazdám felesége kövérkés, kerek szemű asszony volt. Igaz rémületében most a szája elé kapta a kezét.

– Magasságos Úristen, el ne hagyj! Hát mégis elszánta magát arra az őrültségre.

A szép színésznő lehalkította a hangját, és lopva körülnézett, mint aki attól tart, kihallgatják. Hiszen jól sejtette, mert hogy tovább láthassam, hallhassam, de észre ne vegyék piruló arcomat, az eresz alatt álló vizeshordó mögé bújtam. Onnan leskelődtem kifelé.

Most már nem sokat érthettem a szépséges színésznő szavaiból, de amit eddig tudtam, abból hamarosan kikövetkeztettem, miről van szó.

– Az ágyúmester közeli rokonom. Még tavaly hívott, ne tétovázzak, menjek, ő tud olyan rejtekhelyet a hajón, ahol soha meg nem találnak. De hát a gyerek… a gyerek… Most meg éppen őmiatta. Mit szól hozzá, ez a kis butus!

– Jaj, ne is mondja. Ez rémes! – Doña Teresa szokása szerint zsebkendőjét kezdte gyűrögetni.

– Butus, hetyke kislány. De úgy szeretem, úgy a szívemhez nőtt… Inkább lássam a tengerbe veszni, mint hogy megkínozzák. Én majd csak valahogy… Ha már együtt nem mehetünk.

Doña Teresa a szemét törölgette. Igazán sírt, mert jó asszony volt, riadt szívű.

– Szűzanyám, micsoda világ! Azt hiszem én, sehogy se mehetnek. Hát egy bárkánk maradt. Érti, egyetlenegy. És azt Bernardo atya tartja fenn magának.

– De hát ezt a vitorlást csak nem hagyja ott Juan gazda. Visszatér vele. És akkor még egy út… A következő éjjelen. Nem kérem ingyen. Doña Teresa, Segítsenek! Nem kérem ingyen! Nézze csak! – a szép színésznő benyúlt a ruhájába, és keble rejtekéből vastag aranyláncot húzott elő. – Nézze! Perui, indián munka. A kis Biancáért. Lássa, én minden áldozatot…

Most már mindketten sírtak. A szép színésznő és az én csúnyácska gazdasszonyom egymás könnyeit törölgették, mint két barátnő.

Ekkor az ajtóban feltűnt Señor Silbera, a gazdám.

– Ó, drága uram – sietett elébe a felesége – ez itt Doña Elvira. A híres színésznő. Hiszen együtt láttuk múltkor a színpadon. Most elszánta magát az útra. Már beszéltem a dologról… és ő sok pénzt adna…

Összekuporodtam a hordó mögött, mert ilyen feldúltnak még sosem láttam a gazdámat. Az arca szürke volt, és kifejezéstelen.

– Ostoba asszony! – kiáltotta, váratlanul. – Hát nem látod, hogy csak próbára tesznek? Mindig mindenkit próbára tesznek. Mert soha senkiben sem bíznak, mert senki sem elég jó… Ők maguk se tudják, mit akarnak. De mindenki bűnös, és mindenki bűnöst kutat. És ha nem talál… hát addig csűri-csavarja a dolgokat…

Magas, szikár ember volt a gazdám. Hosszú kezével kétségbeesetten hadonászott. Doña Teresa térdre vetette magát előtte, úgy kérlelte.

– Drága uram, ez az asszony igazán bajban van! Feljelentették a kislányát.

Juan Silbera feltépte nyakán az ingét, és lihegve, keserűen nézett rájuk.

– Honnan tudjam, hogy nem hazudik?! – kérdezte durván. – Mert micsoda képtelenséget akar kegyed? – fordult a színésznőhöz. – Hogy vigyem ki a hajóra a gyerekével együtt, mi?!

– Ha lehetne… tisztelt uram. Megfizetném.

Juan gazda legyintett.

– Két asszonyszemély. Az egyik gyereklány. A másik híres színésznő. És mindjárt a zászlóshajóra. Hát tudja meg, asszonyság, hogy én mindig mindenről tájékozódom. Megtudtam, hogy a flotta fővezére, Medina Sidonia hercege szent életű, kemény katona. Az ő parancsára még Lisszabonban, az elindulás előtt, külön bizottság járta végig a hajókat, elbújt asszonyszemélyek után kutatva. És tudja kegyed, hogy miért? Mert tengerjáró ember nem tűrheti meg az asszonyt. Hajóra nem való. Az asszony viszály, szerencsétlenség, végromlás!

Felindulásában elfúlt a hangja, szemét forgatta, hadonászott.

– Mit képzel?! Kockára tegyem az életemet?! És micsoda szamárság. Éppen a hajóhaddal, és éppen Angliába? Hiszen ott kő kövön nem marad, ott a fákra lógatják fel az eretnekeket! Hogy gondolta ezt, asszonyság?

Fel-alá kezdett járkálni nagy léptekkel, de Doña Elvira eléje állt, s könnyben verdeső szemét könyörögve ráemelte.

Én, kisfiú, rejtekhelyemről lestem. Soha még olyan szépnek nem láttam. Lágy vonású, finom arcát úgy keretezte a fekete csipkekendő, nagy, beszédes szeme olyan könnyes esdekléssel nézett, hosszú ujjai olyan áhítatos kétségbeeséssel gyűrögették fehér keszkenőjét, hogy bizony oltárképe lehetett volna bármelyik templomnak, ha ugyan akad festő, aki ennyi szépséget képes lemásolni.

– Tisztelt uram, megértem felindulását, de erre csak annyit mondhatok: én is hiszek Istenben, nemcsak kegyelmed. És hozzátehetem, mi, színészek jobban hiszünk a csodákban, mint bárki más. Ezért csak annyit kérek…

A gazda hátralépett, és felemelte a kezét.

– Ne nézzen így, kérem! Nem tehetek semmit. Menjen… nem is beszéltünk… semmiről. Isten áldja, Isten áldja!

Doña Elvira lehajtotta a fejét.

A kapuból még visszafordult.

– Legalább a gyereket, uram!

De választ nem kapott.

Alig távozott el Doña Elvira, Teresa asszony hangos zokogásra fakadt.

Hiába léptem elő rejtekemből, hiába álltam oda gazdám elé, és kezdtem újra meg újra a mondókámat, meg se hallották, észre se vettek.

Teresa asszony berohant a házba és valósággal leomlott a nagy ebédlőszoba sarkában álló házioltár elé. Az oltár a Szűzanyát ábrázolta, aki megértő gyengédséggel tárja szét kezét a hozzá esdeklők előtt.

– Ó, Szűzanya Mária, malaszttal teljes, már csak te segíthetsz! – kiáltozta magánkívül. – Megvert minket az Isten, az én emberem álmában beszél, elkótyavetyélte legjobb bárkáinkat, ingyen szállít azoknak az átkozott hajóknak… hát koldusbotra jutunk! Jaj, nekem, jaj nekem, most még a becsületét is elveszti. Hát micsoda férfi, aki nem segít egy üldözött asszonyon, micsoda ember az ilyen… jajaj!

Összevissza kiabált, tíz körmével kaparta az oltárterítőt, mintha Mária szobrát akarná menten lerántani.

Az ura akkor karon ragadta.

– Nyugodj meg végre, Teresa – mondta, de láttam, hogy az ő ajka is reszket. – Nyugodj meg végre! Hát nem látod, hogy mennyire kell vigyáznunk. Elég egy szó, egy félreértett mozdulat, és az a hóhérunk lehet. Mit gondolsz, jószántamból harsogom én, hogy szombaton nehogy megfürödjék a házam népe, nehogy azt higgye bárki is, hogy a zsidó hit szerint élünk… Értsd meg már végre, oly mindegy az, hogy valójában mi vagy! Hogy zsidó-e, vagy mohamedán, vagy éppen keresztény. Hogy gazdag vagy-e, vagy szegény! Csak e hitedben ne kételkedjenek. Mert akkor lecsapnak rád, kiforgatnak, mindenedből, és hogy magadhoz ne térhess, az életedet is elveszik!

Az asszony elnémulva hallgatta.

– Nem tart már soká. Csak bírd ki, kérlek! Ez a Bernardo atya Sevillában egyszerű írnok volt. Ferences barát. De hát tudod, a vallatásoknál ott ül egy írnok is. Érted? Aztán Toledóba került… itt meg úgy viselkedik, mintha mindenkinek a főnöke volna. De én már tudom, hogy a hajókon sem lesz komoly állása. A korbácsok felügyelője. Na, hát tudod, mi az? Raktáros. Egyszerű korbácsraktáros!

Silbera mester leomlott egy székre, és összetörten, lihegve szedte a levegőt.

– Magasságos Úristen! Meddig kell még rettegnünk? – suttogta tovább Doña Teresa.

– Hát éppen ez az. Mert az effajta senki papocskák akarnak mindig bizonyítani. Hogy mennyire megérdemlik a hivatalukat. Tehát vigyázz, Teresa, vigyázz! Légy türelemmel. Majd csak elmegy már… és reméljük, hogy a derék páterokat nem bolondította meg az esztelen fontoskodásával. Krisztus sebeire kérlek, tartsd a szád, és ne sápítozz, ahogy szoktál! Inkább mosolyogj és imádkozz, ahogy tudsz. Mert Isten akaratából történik minden.

Egyszerű, de nagyon mély hangon hozzátette:

– Nem akarom máglyán végezni.

Ott álltam közvetlen közelükben, szólhattam volna, de most már nem tudtam, nem is mertem. Csak tétován emeltem a kezem, megpróbáltam megérinteni a gazdám karját. Soha nem sajnáltam őt, de akkor igen, és a lelkem mélyén megbocsátottam sok indulatos pofonját.

– Mit akarsz, te gyerek? – kérdezte tompa hangon, amikor végre észrevett.

– Az atyától jövök – suttogtam.

– Hm, mit üzen a kegyelmes padre Bernardo?

– Azt, hogy ma… mindenképpen elmegy. Akár esik, akár fú, mert küldetése van.

Egyszerre emelték rám a szemüket, és egyszerre tért vissza az élet színe az arcukba.

– Igen, igen! – ugrott fel székéről Juan gazda. – Hallod, Teresa, no látod! Sosem szabad kétségbeesni. Küldetése van a kegyelmes padrénak. Hát legyen. És mikor indul… vagy megint elhalasztja?

– Nem – motyogtam. – Ma éjfélkor indulna.

Juan gazda elgondolkozva nézett rám.

Nagyot sóhajtottam, és nem kis izgalommal, de nagy örömmel kivágtam:

– Señor Juan, tisztelettel… én is az atyával megyek!

– Mit beszélsz?!

– Merthogy az atya azt mondta… szolgára volna szüksége, aki rendben tartja a holmiját.

Juan mester oda sem figyelt a szavaimra. Kezét dörzsölve fel-alá járt, majd a feleségéhez fordulj és megsimogatta az arcát.

– Éjfélkor – hadartam. – És minden málhája csak a hite meg a szent harangja…

– Éjfélkor tehát. Nem lesz könnyű, nem lesz könnyű. Majd José viszi ki. Szaladj, fiú, kerítsd elő Josét. Mondd meg neki, hogy ma éjfélig egyetlen kortyot sem ihat, mert nagy feladata van.

– És én?

De megértettem, hogy most nincs itt az ideje, hogy a magam dolgával hozakodjam elő. Kifutottam hát az udvarra, és az istállóban megtaláltam Josét. A lovakat kefélgette, és vidáman dudorászott.

– José bácsi! A gazda hívatja.

– Mit akar már megint?

– Ki kell vinni éjfélkor Bernardo atyát a hajóhoz.

– Melyikhez?

– Azt nem tudom. Majd ő megmondja. És a gazda azt is üzeni, hogy éjfélig most aztán ne igyék, mert nagy baj lesz.

– Hát iszom én? Soha nem iszom. A spanyol ember nem iszákos, hallod? Aztán miért nem ő viszi ki a kedves papját?

Erre nem tudtam felelni, rohantam vissza, nem is a gazdámhoz, hanem az istállót megkerülve a padlásra, ahol kuckóm volt. Ott összekapkodtam holmimat, mármint bocskoromat, amit csak kemény hidegben használtam, és büszke voltam rá, mert magam szabtam maradék bőrökből, no és egyetlen ingemet (amit csak nemrég kaptam Teresa asszonytól). Kerestem a macskát, hogy búcsúznék tőle, de nem találtam, hiába ciccegtem sokáig. Kerestem a lompos kutyát is, hogy legalább megvakarnám a füle tövét. Ezt csakis tőlem tűrte el, mert máskülönben hamis állat volt, könnyen odakapott bárkihez.

Akkor jöttem csak rá, hogy messze van még az éjfél, ugyan miért is sietek annyira. Végezzem el a munkám, ami akad, nehogy a gazda még utóbb rossz szívvel engedjen el.

Levonultam hát a padlásról, és végeztem, ami kell. Tovább hordtam a ganét, amit José bácsi szokása szerint csak lecsapott az istálló elé, aztán vizet húztam a kútból, amit sose szerettem, mert a vödör nagyon nehéz volt. És söpörtem kissé, de félszemmel azt lestem, ugyan mit tárgyal olyan sokáig José bácsi a gazdával.

Egy idő után csak nem bírtam a kíváncsiságommal, és arrafelé settenkedtem, ahol ők beszéltek.

Ám akkor észrevett a gazda.

– Hé, Pedro, gyere csak!

Odarohantam. Kezemben kis batyum.

– Te fiú – azzal meglegyintette a fejem, mint mindig, ha üzenetet bízott rám. – Most jól jegyezd meg, amit mondok. Szeded a lábad, és elfutsz Elvira asszony lakásáig. Tudod, hol lakik? Catalina asszonynál, annál a vén boszorkánynál. Na. És akkor nagyon vigyázol, senki más meg ne hallja, hanem csakis Elvira asszony, amit most üzenek…!

Juan Silbera mester háza a halászfalu szélén állt. Ha a kikötőhöz akart eljutni az ember, előbb felkaptatott a hegy oldalába, aztán végigsietett a temető mellett, megkerülte a ferencesek kolostorát, a Santa Barbara templomocskát, aztán lerohant a sikátorokon, egészen a rakpartra.

Az ott már a kikötő. A túlsó végén Catalina asszony roskatag házában lakott a szép színésznő. Meg a kislánya, Bianca.

Amíg odáig elértem…

Úgy futottam végig a temető mellett, ahol néhány órája még Sanchóval álmodoztam a hajókról, hogy ki sem néztem a vízre. Az arcomat is elfordítottam, ne lássam a távolban ringó szép, színes galjónokat, a sokevezős, vitorlás galeászokat, a sokféle kisebb-nagyobb naszádot.

Rohantam, és közben értelmetlenül és vadul, rekedten kiabáltam. Bele-belerúgtam a kövekbe, hogy vér serkent a lábam ujjából, de nem törődtem vele.

A kikötő!

Ó, hogy szerettem máskor, s hogyan gyűlöltem most. Mégis, akaratlanul is, lassítottam a lépteimet.

Kikötő. Kapuja földnek, kapuja tengernek. Máskor, ha derült idő járta, elszédített az itteni sürgés-forgás. Mennyi hajóárboc meredezik itt, mennyi kötél feszül, mennyi remény és mennyi ígéret… A nagy hajó, amely ma még itt inog békésen a víz tetején, holnap kifut a nyílt óceánra, és messzi, kincses világokba visz az útja. Aztán az a másik… ma még csak egy parányi pontocska a láthatáron, holnapra már a mólóhoz suhan, és valósággal ontja magából a mesés fűszereket meg a mindenféle drágaságot. És az imbolygó léptű hajósok. Milyen álmatagon és méla egykedvűséggel néznek szét. Mint akiknek ez a kikötő nem más, csak parányi kényszerű pihenő az álmok és a kalandok soha nem szűnő, színes világában.

Amott a raktárak. Ó, Sanchóval hányszor jártunk arra! A teméntelen sok bála, láda, kerék, hordó. A falnak támasztva hatalmas malomkerekek. Hányszor kuncogtunk azon, mi volna, ha az egyiket elgurítanánk. Hiszen nem messzire jutottunk volna… olyan nehezek, hogy megmozdítani sem tudnánk…

Kikötő.

Végigfutottam. És nem éreztem a vad szelet. Sem az esőt, amelyet váratlanul arcomba vágott.

Már láttam Catalina néne házát.

Az ajtajában Sancho állt.

És Doña Elvira épp futott felém. Fekete szoknyáját felkapva futott a kikötő durva kövein, és szép arcát a sírás gyötörte.

– Pedro, Pedro, visszamegyek a gazdádhoz! Nagyon nagy a baj! Holnap…

De nem engedtem, hogy végigmondja.

Odarohantam hozzá, és ahogy fáradt lihegésemből tellett, egy lélegzetre hadartam:

– Azt üzeni a gazdám, hogy ma éjfélkor Bianca legyen a halászkikötőben, a bárkánknál. És tessék a haját levágni, meg fiúruhát adni rá, mert ő lesz majd Bernardo atya kis szolgája!

– Isten áldja meg Silbera mestert! – kiáltotta felcsillanó szemmel a szép Doña Elvira, és nem értette, bizony nem érthette, miért ordítok olyan ijesztő nagyot, és miért túrom az arcomat hangos zokogással a kötényébe.

Éjfél volt.

La Coruña halászkikötője ez idő tájt máskor vidám beszélgetéstől hangos, most azonban néptelennek látszott. A vihar elkergette innen a daloló halászlegényeket és a csengő hangú lányokat. Az eget felhők takarták, mégsem volt vaksötét. Nincs olyan borult idő, hogy a tenger óriási víztükre mellett ne derengene halvány fény.

Silbera mester öt nagy bárkájának a helye üresen tátongott a famólók mellett. Helyükre még nem kötötték be a kicsiny csónakokat, amelyek közül nem is egy a parti fövenyre vonva, felfordítva várta a vihar végét és a javító kezeket.

„Szegény Silbera mester – gondoltam magamban. – Vajon miért rémült meg annyira Bernardo atyától? Hiszen ez a jó atya nem bántotta, ellene sem szólt soha semmit… Lám, Señor Silbera elkótyavetyélte bárkáit, csak hogy kimutassa hitét: inkább jusson koldusbotra, de a nagy keresztes háborút mindennél fontosabbnak tartja.”

Ott lopakodtam a póznák mellett, amelyeken más időben hálók száradnak, de most óvatos kezek összeszedték azokat még az első rossz napokban.

Nem tudtam volna meglenni odahaza.

Doña Elvirától sírva-zokogva értem vissza és könnyeimet nyeldekelve, habogva adtam át az üzenetét. Köszöni ezerszer, amit Señor Silbera a gyermekért tesz, és hogy lássa háláját, íme ezt a kis zacskót küldi.

Remegő kézzel nyújtottam a parányi szattyánbőr zacskót, amelyen szép hímzés hivalkodott, és a súlya is mutatta, hogy érték lapul benne. De nem volt degeszre tömve, mint a pénzes zacskók általában.

Señor Silbera rám se nézett. Csontos ujjaival többször is a hajába túrt, vállát vonogatta. Magában beszélt:

– …Mi mást tehettem volna? Valóban védtelen az az asszony. Hogy a gyerekekkel mindig baj van… Őrültség, ostobaság. Egyszerűen ostobaság! Én meg, világ szamara, beleegyezem… De hát csak nem képzelte, hogy végigcsónakázzuk a flottát, jó napot, kapitány, volna szíves elrejteni egy asszonyt a gyerekével! Mi lesz ebből! Ha az az ember százszor pap is, csak rájön, hogy nem fiú, hanem lányka áll előtte.

– Uram, Doña Elvira ezt a zacskót küldi… hálából.

– …te vagy az, Pedro? Na mit is tegyünk? Szaladj gyorsan a doktorért. Beteg vagyok. Ma éjjel nem tudok kimenni a bárkához. Semmiképpen. Mi ez, mi ez, na, jó, tedd oda le! Előbb szólj Josénak! Mégis egyedül megy! Csináljon mindent úgy, ahogyan megbeszéltük. Érted, te gyerek!?

Kezemben szorongattam Doña Elvira ajándékát, de hiába intett a gazda, nem mertem sehová sem letenni. Elfelejtik, később eltűnik, majd meg számon kérik rajtam. Hiszen volt rá már eset! Ezért hirtelen úgy döntöttem, addig, magamnál tartom, amíg megfelelő időben át nem adhatom.

Becsúsztattam hát az ingembe, és szaladtam Joséért, majd meg a doktorért.

Mire a doktor megérkezett, Silbera mester ágynak esett, jajgatott, sopánkodott, s mellette a felesége hasonlóan.

Hiszen tudtam én, mi az igazság. Silbera mester attól félt, hogy éjfélkor a bárkánál minden kiderül. Így meg… mondhatja, hogy nem tudott semmiről. Persze hogy az orvos nem találta betegnek, csak a vállát vonogatta. A szavát alig lehetett érteni, mert folyton az orrán volt az a nevetséges ormány, amelynek végében füstölő véd a pestis ellen.

Mire a fekhelyemen elvackolódtam, késő este lett.

Nem tudtam elaludni.

Folyton az járt a fejemben, hogy Bernardo atya reám vár. Ha ott volnék, a kis Biancát is könnyebb volna a hajókra csempészni. Hiszen Bianca egy nyafka, gyönge kislány, az még az atya köpenyét sem bírja el. És mi lesz, ha majd föl kell mászni a hajóra. Kötélhágcsón. Bizony senki sem fog neki segíteni, még talán pofont is kap, ha ügyetlenkedik. Hiszen fiúnak hiszik.

Meglehet, Bernardo atya el sem indul majd, ha észreveszi, hogy a gazda másvalakit küldött helyettem.

Addig-addig tépelődtem ezen, mígnem egy hirtelen gondolattal ismét összekaptam kis motyómat, amit még első lelkesedésemben csomagoltam. Félretoltam lábamtól a macskát, és óvatosan leereszkedtem a létrán.

Átvágtam az udvaron.

Rázott a hideg, vacogott a fogam. Noha csitult már a szél, az éjszaka olyan volt, mintha tél közepén járnánk. De lehet, hogy csak a szívem fázott erősen.

A lompos kutya morrantott egyet, és elém vágott. De tüstént megismert, és nem zajongott tovább. Vigyázva leemeltem a kapu reteszét, alig nyikordult, ahogy résnyire nyitottam. Azon a résen aztán kibújtam az utcára. A kaput azonban visszazárni már nem tudhattam. Sebaj, gondoltam, annál hamarabb észreveszik majd a távozásomat.

Néptelen sikátorokon át rohantam a halászok kikötőjébe.

Odalent senki.

Csak az öböl vize zúgott, csapkodott, fel-felkapott a famólók lapjáig. A halszárító póznák csúcsán olykor fel-felfüttyentett a szél, de sem a hangja, sem ereje nem volt a régi. Silbera mester nemhiába régi halász (mert kezdetben maga is az volt), jól sejti, hogy a vihar lassan csendesül. Hajóhajtó jótékony szél lesz belőle, mire megvirrad.

Rohantam a mólónkhoz, amelynek végében felfedeztem a Santa Barbara magas árbocát.

A Santa Barbara! Hát ez maradt meg Juan Silbera hajósgazda öt bárkájából. Igaz, a legjobb és leggyorsabb az egész Coruñai-öbölben. Nem is bárka volt ez, hanem latinvitorlás gyors csónak. Arra való, hogy a halászbokrok között száguldozzon, és vigye a gazda üzenetet.

Santa Barbara – most milyen riadt, reménykedő szemmel lestem azt a hajót.

Lekuporodtam egy felfordított csónak mögé. Onnan leskelődtem. Nagy sokára felismertem a bárkában Josét. A kormánynál üldögélt egykedvűen.

Észre sem vettem, vajon szólt-e már a harang vagy sem. Úgy tűnt, rég elmúlt már éjfél.

Rákönyököltem a csónakra, és karomra fektettem államat. Lassan kezdtem megbarátkozni az állandó vacogással.

A kikötő végi házak közül ekkor előbukkant két alak.

Felkaptam a fejem, elöntött a forróság.

Padre Bernardo közeledett ott, Biancával!

„Milyen okos asszony Doña Elvira – gondoltam. – Nem bízta a véletlenre a dolgot. Elébe ment a padrénak, nehogy eszébe jusson visszafordulni, ha nem engem lát a bárkánál.”

Parányi reménykedésem is odalett.

Figyeltem őket.

Bernardo atya szemébe húzva a csuklyáját, nagy léptekkel sietett végig a fövenyen. Biancának szaladnia kellett, hogy lépést tartson vele. Ó, hiszen így szaladtam volna én is.

Még nem értek a mólóhoz, amikor…

– Bernardo! Bernardóóó! – zengett, egy erős hang. – Állj meg, Bernardo! Beszédem van veled!

Riadtan forgattam a fejemet. De nem tudtam fellelni a sötétben, ki kiabál.

– Bernardo!!

Láttam, Bianca megtorpan, meg is fordul a kiáltásra, de az atya megragadja a karját, és előretuszkolja.

Már a mólónál jártak, már ráléptek a deszkákra, és végigsiettek rajtuk, amikor a titokzatos kiáltás újra felharsant?

– Bernardóó! Állj meg egy szóra…

Nem futottak, de meg sem álltak. Bernardo atya mindössze még jobban arcába húzta köpenye csuklyáját. Ahogy a bárkához értek, elsőnek Bianca lépett be. Nem volt nehéz, mert José segített neki. Aztán Bernardo atya előredobta Biancának a kis batyut, és ő maga is beszállt.

José hangját hallottam. Valamin méltatlankodott.

Dobbanások, lánccsörgés. Amikor a bárkát induláshoz készítik.

– Bernar… – csattant volna ismét a kiáltás, ha el nem csuklik hirtelen. Mert íme, a halászkikötő túlsó végén, ahol már a nagy hajók öble nyílik, és a raktárházak sorakoznak, három szaladó árnyék tűnt fel.

Két szerzetes meg egy katona.

A katona csizmája csak úgy csattogott a köveken.

Az egyik szerzetes egy batyut cipelt, a másik kis faládikát. Amarra sok csónak volt partra húzva, kerülgetniük kellett, ezért a futás olykor csak lihegő sietésre csillapult.

– Gyorsan, gyorsan!

Közeledtek. Úgy számoltam, ott mennek majd el közvetlen közelemben. Lebújtam hát a csónak mögé, észre ne vegyenek, ámbár nagyobb gondjuk volt, hogy fel ne bukjanak a kötelekbe, semhogy körbelessenek.

– Gyorsan!

– Igenis. Isten nevében, de hát miért ez a sietség, padre Bernardo?

Meghűlt bennem a vér.

– Nem hallottátok a kiáltást?

– Nem hallottuk.

– Nem hallottam!

– De hát…

– Nem akarom még egyszer hallani. Vigyázzatok, mert a Sátán ezer alakban tűnik fel.

Elrohantak mellettem. Igen, igen, ilyen közelből biztosan felismertem Bernardo atyát, noha ő is mélyen fejébe húzta csuklyáját, egy pillanatra még a szeme villanását is kivehettem.

Ráfordultak a mólóra. Döngő léptekkel szaladtak végig rajta.

Bernardo atya biztos, határozott mozdulattal ugrott a bárkába. José nyújtotta volna a karját, de nem volt szükség a segítségére.

– Gyerünk, gyerünk, Isten nevében! – kiáltotta Bernardo atya. Ismerős erős hangja úgy zengett végig az öblön, mintha csak templom hajójában szólna.

A másik szerzetes utánadobta batyuját meg a kis ládikát. Úgy láttam, a ládikát Bianca kapta fel…

Ahogy leshelyemről végignéztem a bárkán, nem láttam senki mást, mint Josét, Biancát és Bernardo atyát.

Az igazit!

José matatni kezdett a vitorlával. Nem volt könnyű dolga, mert csapkodó szél fújt.

A szerzetes meg a katona visszafelé szaladt. Félhettek nagyon, mert nem néztek se jobbra, se balra…

Zörrentek a láncok, csattant a vitorla. A Santa Barbara elfordult a mólótól, és siető futással nekivágott az éjszakai sötétben is halványan derengő öbölnek.

Néztem utána. Nem a szél csalt ismét könnyet a szemembe.

Én, álmodó kisfiú, aki oly sok kalandra vágytam, megint leshettem, hogy mások csodás kalandok felé indulnak

Nem tudtam, mit tegyek.

– Sose búsulj, kiskomám. Megvárjuk, amíg José visszatér… Hajnalban mi is a flottánál leszünk – hallottam hirtelen egy mélyen zengő, barátságos hangot a hátam mögött.

Mintha kígyó csípett volna meg, úgy fordultam hátra.

A Jakab-jelvényes zarándok állt mögöttem.

Megsimogatta a fejemet.

A TALÁLKOZÁS

La Coruña felett kisütött a nap.

Felszakadtak a felhők az égen, lecsitult a tenger háborgása, és ha fújt is a szél erősen, már vitorlát lehetett bontani rá.

Távoli sípszavak, kolompok kongása, dobok pergése hallatszott.

Egy-egy kiáltás foszlányát hajtotta a szél. Csillogott, ragyogott a tenger. A vitorlát feszítő hajók nyomában szárnyat nyitottak a tenger madarai is. Teméntelen sok madár surrant ki a parti sziklák közül, és vidáman csapongva a flotta nyomába eredt.

II. Fülöp spanyol király hatalmas hajóhada kifutott La Coruña kikötőjéből.

Közöttük számtalan kisebb-nagyobb bárka.

És nyomukban a Santa Barbara!

Azon a szép napos reggelen hárman ültek a bárkában.

Señor Don Alonso, José bácsi – és jómagam.

Ameddig csak a szem ellátott, hatalmas hadihajók úsztak. Tele volt velük a tenger, a láthatárt sem a víz vagy az ég csíkja, hanem a hajók sora alkotta.

Akkor már tudtam – mert Don Alonso elmondta –, hogy a világ legnagyobb hajóhadát látom magam előtt.

Királyunk már évek óta dédelgette a nagy leszámolás tervét. Volt oka rá, hogy bízzék a sikerben. A keresztény Európa nem is olyan régen döntő győzelmet aratott Lepantónál a török hajóhad felett, s ha őket sikerült legyőzni, hát miért is ne sikerülne a szegény, kalózkodó, eretnek Angliát.

Messze nyúltak az ellenségeskedések szálai. Nem akarom én ezt elmesélni, nem is tudnám talán. Nagy uralkodók kártyáiba ritkán látnak bele a kis emberek. Aztán meg, ami előbb szeszélynek látszik, arról később kiderül, hogy bölcs előrelátás volt, és amiről mindenki azt hiszi, hogy józan eltökéltség, arról az idő kideríti később, hogy alig volt több személyes bosszúnál, hitvány gonoszkodásnál.

Úgy láttam én akkor a világot, hogy mindössze két táborra oszlik. Egyik a mi, római katolikus anyaszentegyházunk híveinek tábora, a másik pedig mindazoké, akik az ő, Krisztus urunktól való, áldásos uralma ellen törnek.

Ilyenek voltak a pogány törökök, akiknek lehetett amarra Keleten bármilyen nagy is a hatalmuk, mégsem állhattak ellen II. Fülöp féltestvérének, a bátor Don Juan hercegnek és a Ligába tömörült keresztény országok hajóinak. 1571-ben, Lepantónál Don Juan herceg tönkreverte a török hajóhadat.

Ó, ha akkor tüstént áthajózik a Gibraltári-szorosnál a nagy óceánra. Ha akkor tüstént lerohanja Angliát…

De hát nem ez történt. Azóta tizenhét esztendő telt el, és Európa eretnek hatalmai meg eretnek népei nem kevés gondot okoztak a legkatolikusabb II. Fülöp őfelségének.

A katolikus Franciaországban a hugenották voltak az eretnekség képviselői. Az ő erejüket a szörnyű Szent Bertalan éji vérengzés sem tudta megtörni{2}. A Németalföld Alba herceg rémuralmát nyögte{3}. Az ám, de a holland városoknak volt egy nagy támogatójuk – Anglia.

Angliában mi volt a helyzet? Nos, hátra kell lapozni kissé a történelem könyvében. VIII. Henrik, a feleségnyakaztató angol király húzott először ujjat a római pápával. Amikor az nem akarta engedélyezni válását (hiszen a katolikus egyház nem ismeri el a válást, és ha mégis, ahhoz a pápa engedélye szükséges), a hirtelen haragú VIII. Henrik király egyszerűen visszautasította a pápa őszentsége „szupremáciáját”, vagyis legfelső hatalmát, és hogy ezt kézzelfoghatóan is kifejezze, feloszlatta Angliában a szerzetesrendeket, elűzte a katolikus papokat, és kijelentette, hogy Angliában az egyház feje ő maga – vagyis a király.

Leánya, Erzsébet uralkodása idején Anglia már az eretnekség fészke volt. A királynő maga írta meg az anglikán egyház imakönyvét, kiűzött minden képet és szobrot az angol templomokból, vagyis az angolok hite a protestantizmus talaján nőtt, mégis más volt, mert a királyné a maga kénye-kedve szerint formálta.

Mondták, a mi Fülöp királyunk annak idején feleségül kérte Erzsébet angol királynőt. Hiszen akkor a hatalmát – és vele a katolikus hitet – kiterjeszthette volna a szigetországra.

De az a vörös hajú kígyó elég ravasz volt, hogy átlásson a király szándékán. Kosarat adott.

Hajói, kalózkapitányai pedig megkezdték a mi kincses spanyol hajóink állandó zaklatásait. Katonái az eretnek hollandokat segítették.

Megindult a harc.

Spanyolország a világ legnagyobb hatalma. A mi hajóink fedezték fel az Újvilágot. A mi hajóink hozzák hónapról hónapra a teméntelen arany- és ezüstkincset Peruból, az inkák hajdani birodalmából, Mexikóból és a Nyugat-Indiáknak nevezett szigetekről.

Arany és ezüst – dől a kincs Spanyolországba.

Nincs ennél gazdagabb ország a földön. Ha katonára van szüksége, arannyal fizet, ha nem terem eleget a földje, aranyért vásárol búzát.

A spanyol nép joggal büszke erre a gazdagságra. A spanyol katona a legjobb a világon. A spanyol koldus is nemesnek tartja magát. A spanyol paraszt csak úgy dolgozik, hogy senki idegen ne lássa. Mert tüstént eldobja az eke szarvát, és gyorsan kardot köt az oldalára. Hadd lássa a világ, hogy nemesek sarjadéka ő is.

Hiszen tudtam én ezt. Minálunk a kantabriai hegyekben is minden kecskepásztor nemesnek vallotta magát… Drága szüleim is úgy kergettek el hazulról, hogy menj, fiam, légy büszke a családunkra.

Hát tudjátok csak meg, így jutottam el Silbera mesterhez, aki szegről-végről talán még rokonunk is volt. De hát úgy éltem én az ő házában, mint egy megtűrt cseléd, egy apátlan-anyátlan árva. De hol is hagytam abba?

Megdőlt a Santa Barbara az erős oldalszélben. De annál gyorsabb lett a futása…

Nos, a mi II. Fülöp spanyol királyunk őfelsége híres volt arról, hogy folyton húzta-halasztgatta nagy döntéseit – miközben birodalmának csip-csup ügyeit is ő maga intézte. „Én és az idő… nem vagyunk egyek” – hangoztatta, ami szellemes mondás talán, de amikor harcról, háborúról van szó, bizony nem helyénvaló.

Ostoba birtokperekben intézkedett a nagy király, akinek hatalma a fél világot behálózta. De nem tudott dönteni, vajon mikor támadja meg I. Erzsébet királynő eretnek Angliáját.

Pedig volt annak a királynőnek egy kalóza. Francis Drake a neve. Az fejébe vette, hogy megcsúfolja a mi királyunkat. „Megtépdesi a szakállát” – hirdette, és mi tagadás, bizony meg is tette. Híres hajójával, a Golden Hinddel (Aranyszarvassal) körülhajózta a földet. Kirabolta chilei gyarmatainkat, és csak pár éve is, egyszerűen megrohanta Cádiz kikötőjét, és szétrombolta a nagy Armada készülő hajóit.

Merész fickó volt. Annyi szent.

– Don Alonso, hogy csinálják azok az angolok? Hiszen eretnekek. Az Úr Jézus nincs velük?

– Pedro, Pedro, kicsi vagy te még ehhez.

Futott a bárka. A jó Santa Barbara. A flotta hajói egyre közelebb kerültek.

– Hol a San Salvador? José, merre látod?

– Nem látom, uram, de Isten segítségével majd csak megtaláljuk.

– Éjszaka hogy találtad meg?

– Hiszen akkor még horgonyon volt. Nappal pedig megjegyzi a helyét az ember.

Addigra mindent elmondtam Don Alonsónak, ami előző nap történt velem. Padre Bernardo szavait és azt is, hogy Biancát a letartóztatás elől menekíti az anyja.

– Bátor asszony – mondta komolyan Don Alonso. – De a gyereket szörnyű veszélynek tette ki. Ő maga sem gondolta meg eléggé… Hiszen ha kiderül, hogy nem fiú, hanem lány… Márpedig az hamar kiderül.

– Meghiszem azt! Elsősorban is ügyetlenke nagyon. Az éjszaka is, majd beleesett a vízbe, ahogy a hajólépcsőn fölkapaszkodott. Meg aztán, mint tudjuk, a Jóisten akaratából a férfi meg a nő, ugye másképpen sem egyforma. Ez aztán kiderül, amikor szükségét végzi az ember.

– Az anyját sajnálom. Nagyon megrémülhetett, ha ilyen őrültségre adta a fejét.

– De hát miért félt annyira? – kérdeztem. – Ha Bianca nem bűnös, biztosan hazaengedték volna. Az inkvizíció csak a bűnösöket ítéli el.

Ha egy gyerek butaságot mond, a felnőttek rendszerint csak kurtán legyintenek. Így legyintett akkor José bácsi is, meg Don Alonso is.

Tudni akarjátok végre, hogyan kerültem én a Santa Barbarára?

Nem történt semmi más, csak amit a Jakab-jelvényes zarándok, Don Alonso megígért ott az éjszaka sötétjében. José visszatért, és ahogy a partra ugrott, hogy kikösse a Santa Barbarát, Don Alonso vállon ragadta.

– Héj, egy szóra, barátom!

José felnézett, és mérgesen horkantott.

– Mit akar az úr?

– Nem többet, mint hogy vigyél ki a flottához. Méghozzá arra a hajóra, amelyre Padre Bernardo szállt fel.

– A San Salvadorra? Hm! Aztán nem tudott előbb szólni az úr? Úgy hallottam pedig, hogy buzgón kiáltozott.

Ahhoz képest, hogy Silbera gazda szerint José folyton részegen tántorgott, eléggé jól megfigyelte maga körül a világot.

– Az az én dolgom, barátom. Nos, viszel?

– Éppen beleférne… – húzta a szót José, és egyértelműen tartotta a markát.

Don Alonso akkor felnevetett, és mintha kézfogást ajánlottak volna neki, barátságosan belecsapott José tenyerébe.

– Rendes ember vagy, barátom. És köszönöm.

– Hohó, nem mókázunk. Mit ad az úr?

– Mit adok? Ha jó szívvel csinálod, barátságot. Ha meg hamiskodsz, ezt.

Rövid tőrt rántott elő az övéből, és José mellének szegezte.

Ne higgyétek, hogy José megrémült. De nem is tett ellene semmit. Fejét csóválta, morgott egyet, aztán – jól van, na – visszamászott a bárkába.

– Nagy a forgalom. Ma már másodszorra fenyegetnek – mondta.

A zarándok megint felnevetett, vállon fogott, hogy tartsak vele.

Amikor már a csónakban voltam, akkor ismert fel José bácsi.

– Pedro, Pedro, ezt nem hittem rólad – ennyi volt minden szava hozzám.

Vitorlát feszítettünk hát, és futottunk a nyílt víz felé, ahol a flotta lassan tömörült.

Tudni való, hogy II. Fülöp király minden vágya az volt, hogy az ő kezében vagyis katolikus kézben egyesítse az egész világot. Én azt hiszem, nem is személyesen tört ő világhatalomra (hiszen akkora hatalma és gazdagsága volt, többet már nem is kívánhatott magának), egyszerűen csak mélyen keresztény meggyőződéséből fakadt, hogy Isten neki szánta az apostoli szerepet: katolikussá tenni az egész világot, s vele kiirtani minden eretnekséget, pogányságot.

Azt gondolta talán, országában boldogan és félelem nélkül élnek az emberek. A hit nagy szabadságában. Hiszen szép is volna, ha az egész világon bekövetkezne ez az állapot.

Küldetésének legfőbb akadályát I. Erzsébet királynő Angliájában látta. És mert Anglia legfőképpen a tengeren hősködött ellenünk, s lévén szigetország, amelyet mint a jól erődített várat, víz vesz körül, bölcsen úgy ítélte, hogy csakis tengeri erővel, vagyis hajóhaddal győzhet ellene.

1534 óta folyt a nagy készülődés. Spanyolországnak nem akadt olyan kikötője, ahol ne a flottának dolgoztak volna. A sólyákon az Armada hajói épültek, a műhelyekben a hajóhad ágyúit öntötték, a csiszárok a katonák kardját élesítették, a kovácsok a páncélokat kalapálták. Gyűlt a teméntelen puskapor, gyűlt a teméntelen ember, lassan összeállt a hajóhad.

Lassan – ahogy mondom. Ámbár Fülöp királyunk és az idő nem voltak ugyan egyek – a megfontoltságot csakis önmagától vette jó néven.

Először Santa Cruz márki lett a tengernagy, a flotta főparancsnoka. Teljes nevén – jó, ha tudjátok – Don Alvaro de Bazán, Santa Cruz márkija, a lepantói csata hős katonája. Nem volt már fiatal ember, és azt mondják, azért halt volna meg, mert igen szívére vette a király haragos levelét, aki kioktatta: „A siker a gyorsaságban van. Mozduljon már!”

Bizony nem jó dolog, ha egy nagy király megharagszik.

Mozdult az öreg Santa Cruz márki: de csak a szívéhez kapott, és meghalt. Háromévi készülődés után parancsnok nélkül maradt a hajóhad.

A király azonmód intézkedett, mihelyt hírét vette az ősz márki halálának. A flotta új tengernagya Don Alonso de Guzmán el Bueno, Medina Sidonia hercege lett. Ő hiába írt hosszú levelet őfelségének mentegetőzve és felmentését kérve „… nem az én egészségemnek való az ilyen út… azonnal tengeribeteg leszek és megfázom…” – a király parancsa ellen nem volt apelláta.

Medina Sidonia átvette a flotta fővezérségét.

És átvett vele együtt ezernyi gondot.

Mit tudtam én még akkor, miféle gondokat.

Don Alonso szavait figyeltem, és sokféle gondolat járt a fejemben. Most hogy olyan közelről láttam és olyan sokáig nézhettem, valahogy ismerősnek tűntek a vonásai. Mint amikor az ember jó barátra lel, és úgy érzi, már nagyon régóta ismeri.

– Don Alonso?

– Hm?

– Kérdezhetek-e valamit?

– Már hogyne kérdezhetnél.

– Miért hozott magával? Engem nem is ismer. Mégis magával hozott.

– Tudod, fiacskám, valamikor régen én magam is ugyanúgy kuporogtam egy csónak oldalánál, mint te. Csakhogy én nem valami szerzetessel akartam elhajózni, hanem egy nagy, tengeri hajóra szerettem volna felkerülni. Egész napon át étlen-szomjan ott kuporogtam. Felnőtt voltam, nem is gyerek! Végignéztem a berakodást, végignéztem a legénység felsorakozását, meghallgattam az esti kongatást, láttam az őrséget, ahogy lassan fel-alá sétál… Másnap kellett annak a hajónak elindulnia. S látod, amikor az ember nem is várja, akkor történnek a csodák. Már-már elgémberedtem ott üldögélve, amikor egy harsány hang rám kiáltott: na, barátom, ne tétovázz, úgyis szükségünk van egy katonára. Így kerültem hajóra, így jutottam el a messzi Peruba.

– Peruba.

– Az inkák országába. Ahonnan évről évre oly sok kincs áramlik a mi spanyol hazánk romlására.

Eltátottam a számat. José bácsi is felkapta a fejét.

– Mit nem mond az úr!

Akkor már igencsak a hajóhad közelében jártunk. Futott a könnyű bárka, a Santa Barbara. Ugrált a hullámokon. Orra alatt széttoccsantak a habok.

– Fene beléd! – káromkodott José bácsi, és meghúzta kissé a kormány rúdját, hogy simább legyen a futásunk. – Bolond szél ez, én mondom, uram.

– Miért bolond? – kérdezte Don Alonso.

– Mert megint vihar lesz belőle. Hallgasson rám. Vihar lesz. De az a sok marha nem tudja.

Az „a sok marha” valószínűleg a teméntelen sok hajó kapitányait jelentette.

Alikor már igencsak benne jártunk a flottában. Előbb csak a rendszertelenül szerteszét úszkáló bárkákat értük utol. Mindössze egy-két hullámnyira futottak egymáshoz, hogy alig lehetett utat találni közöttük.

– Hééj! Vigyázz! Nekem jössz!

– Hahóóó!

– Merre, hé?

– A San Salvador? Merre van…?

Mutogattak készségesen. Ahányan voltak, annyifelé.

Don Alonso utunk elején még vidáman mosolygott. Különösen az tetszett neki, hogy padre Bernardo hogyan fogja kimagyarázni magát: éppen ő, az inkvizítor csempészik egy leánygyermeket a hajóra.

De ahogy közeledtünk a flottához, megint csak úrrá lett rajta az a dacos komorság, amely már a koldussal szemben is megnyilatkozott. Rákönyökölt a palánkra, és a hullámokat nézte.

– José?

– Igen, uram.

– A gyerek anyja is felszállt a hajóra?

– Nem. Ő egy ágyúmestert keresett, de kiderült, hogy egy másik hajón szolgál.

– Melyiken?

– A vezérhajón. A San Martinon. Pieter Snyders a neve. Tudom, mert a Doña kérésére én kiáltottam fel a hajóra.

– Mit kiáltottál?

– Hogy Sevillából megszentelt ereklyét küldött neki a felesége, amely majd megvédi a harcokban. Na, erre fellelkesedett, mondta is, hogy a bárkával húzódjak hátrább a tatemelvény alatti korláthoz. Akkor aztán Doña Elvira egykettőre kibújt a szerzetesi csuhából. Alatta amolyan apródforma öltözéket viselt. És csuda ügyesen egyetlen kötélen kapaszkodott föl a korlátig. Szempillantásig tartott az egész, azzal egy kis ajtón gyorsan eltűntek.

Mondottam, akkor már a hajók erdejébe jutottunk. A tenger erősen hullámzott, habjai megtörtek a toronymagas hajók orrtőkéin. Hatalmas galjónok barnára, pirosra, sárgára festett oldaláról zuhogott alá víz, ahogy mint tömött begyű vadrécék meg-megmerültek a hullámokban. Oldalukon a nehézágyúk sorát lecsukott ablakok jelezték. Korlátjaiknál csillogó mellvértekben katonák álltak. Tatjukon a parancsnok faragott szentekkel és virágfüzérekkel ékes parányi „kastélya” emelkedett, amelynek ablakaiban valódi üveg csillogott. A köteleken hajósok rohantak föl és alá, parancsszavak hallatszottak. A hatalmas, piros keresztes vitorlák hasasra dagadtak. Az árbocok csúcsán színes, nagy zászlók és szalagok lobogtak.

És láttam gályákat távolabb, amelyeknek számtalan evezője egyszerre lendült és egyszerre csapódott vízbe. Mint lomha százlábúak vonultak a tenger hátán.

Akkor már úgy futott a bárkánk, mintha színes, nagy paloták között, vízi utcákon járnánk. Csodálatos, színes vízi városban, amelynek házai előrehaladnak, és közben harsog, zúg, dübörög alattuk a tenger.

A látvány, a zúgás, a szél, a víz határtalanul fellelkesített.

– Don Alonso, Don Alonso – ordítottam, mert e zajban saját szavát se nagyon hallotta az ember –, Isten áldja, hogy elhozott!

– Szép látvány – bólogatott.

– Micsoda hajók! Micsoda hatalmas hajóhad!

José bácsi kihúzta magát a kormánynál. Mint aki azt mondja, mi, spanyolok, íme, mire vagyunk képesek.

– Ez aztán a Legyőzhetetlen Armada!

– Úgy bizony, ezt ugyan az Isten sem győzi le! – kiabáltam.

– Nono! Még hogy az Isten! Hiszen az mindennél hatalmasabb! – José bácsi hunyorogva nézett fel a magasban rohanó felhőkre. – Hát… hát ha az Isten úgy gondolja, csak fúj egyet. Aztán volt, nincs Armada.

A Legyőzhetetlen Armada{4} mégis győzelmesen és leküzdhetetlen méltósággal vonult a tengeren. A növekvő hullámzás csak a mi kis bárkánkat dobálta kegyetlenül. Ámbár nem egyedül küszködtünk a hullámokkal. A nagy hajók között mint szárnyas vízibogarak ide-oda úsztak a futárcsónakok, az ellenőrző bárkák.

– Oda nézz, Pedro! – kiáltott most Don Alonso.

Fordultunk a széllel, a vízi metropolis másik utcáját választva. Egy nagy galjón orra előtt vágtunk át veszélyes közelségben, de ezzel csak José bácsi törődött (meg is törölte utána a homlokát), mert a hajó orrában a hajósok meg a katonák harsányan tréfálkozva ugratták, miért siet annyira. Kár, hogy nem sikerült széttörni a bárkánkat.

Elolvastam a nagy galjón nevét: Nuestra Señora del Rosario.

– Oda nézz!

Megdöbbentem!

Mintha csak mesebeli, hatalmas sárkányok közelednének kiterjesztett szárnyakkal!

A vízi hadsereg legfélelmetesebb, leghatalmasabb várai vonultak.

A galeászok!

Orrukon, a víz szintjénél nem sokkal magasabban, félelmetes acéltüskét túrtak előre. Hajdani idők félelmetes fegyvere volt ez. Az effajta tüskével egyszerűen megrohanják és átdöfik az ellenséges hajót. Sokszor egyetlen roham is eldönti a csatát. Ám a tüske mögött széles palló is van, korláttal. Azon várakoznak csata idején a muskétások, hogy fegyverüket kilőve, rögtön átrohanjanak az ellenséges jármű fedélzetére.

A hajó elején és tatján is cikornyás, nagy bástya áll. Elöl nehézágyúk kandikálnak ki belőle. De jut ágyú az evezősorra és a hátsó építményre is.

Füttyszó, kiáltás harsogott. A hatalmas evezők ütemesen csapódtak a vízbe. De nemcsak evező hajtotta a galeászokat. Három magas árbocukon vitorlák feszültek.

Négy nagy galeász. Hosszukban is, széltükben is, fegyvereik erejét és az emberek létszámát tekintve is ezek voltak a Legyőzhetetlen Armada lenyűgözően félelmetes erődítményei. Ha eddig házak között jártunk, most valóban, mintha fellegvárak úsznának felénk.

– José, az ott a vezérhajójuk, a San Lorenzo.

– Oda menjünk, uram?

– Isten ments! Sőt, kerüljük odébb egy kissé. Nem szeretem a San Lorenzót.

José bácsi a kötelekkel matatott, átcsapta a vitorla rúdját. Szépecskén kikerültünk a hajóóriások útjából.

Egy bárka közeledett felénk. Gyors járású, akárcsak a Santa Barbara. Mi a galeászok útjából akartunk kikerülni, de a bárkában álló mellvértes parancsnok úgy ítélhette, hogy talán neki fordítunk hátat.

Intett is, kiáltott is. Aztán szólt az embereinek. A bárka megfordult.

Don Alonso a szeme sarkából észrevette, mi történt.

Szólt José bácsinak, várja be az őrjáró bárkát, nehogy azt higgyék, rosszban sántikálunk és menekülni akarunk.

José tehát szélbe állította a vitorlát. Ott hintáztunk a habokon, és türelmesen vártuk, hogy a másik a közelünkbe érjen.

– Hej! Isten nevében… kik vagytok?

José bácsi válaszolt:

– A San Salvadorra vinném az urat. De elkeveredtünk!

– A nevét kérem, uram! – kiáltotta a parancsnok, és sisakja alól gyanakodva vizsgálgatott bennünket.

– Don Alonso de Salinaz a nevem. Ezt a kisfiút viszem padre Bernardo mellé, a San Salvadorra.

A katona tisztelgett, Don Alonso megemelte a kalapját

– A San Salvadort a jobb szélen keressék, ha még nem is húzódtunk harci alakzatba, máris ott találják. Hogy is mondta? Salinaz?

A parancsnok tisztelgett, Don Alonso pedig megemelte a kalapját, amelyen még mindig ott díszelgett a compostelai kagylójelvény.

– Na, José, siessünk most már ahhoz a hajóhoz, aztán Isten áldásával köszönet az útért.

Don Alonso megsimogatta a fejemet.

– Azt hiszem, Pedro, első dolgunk lesz, hogy megmentsük a kis Biancát.

Vállat vontam. Persze. Mert a lelkem mélyén még mindig nem tudtam megbocsátani annak az undok békának, hogy miatta lemaradtam a padre melletti szolgálatról.

Délre járhatott az idő.

Nem a nap jelezte, mert az el-elbújt a rohanó felhők mögé, sokkal inkább a gyomrom, amely hangos korgással követelte a jussát. Ha gyomrom zaját el is nyomta a szél meg a víz zaja, szerencsére volt, aki meghallotta, ha nem az enyémet, akkor a sajátját.

José bácsi megjegyezte, öreg este lesz, mire Coruñába visszajut. Ezért aztán átadta a kormányt meg a vitorlát nekem – hozzá voltam én ahhoz szokva, Silbera úr halászaival nemegyszer jártam a vizet –, és lebújt a bárka orrába, hogy valami élelmet kutasson. Talált is egy kissé penészes fél cipót, hozzá egy kicsike kolbászt meg két aprócska hagymát. Ezeket előbb felajánlotta Don Alonsónak, aki azonban csak intett, nem éhes. Így aztán több maradt nekünk, ámbár az a fél fogunkra sem volt elég.

Már hozzászoktam a rengeteg hajó látványához. Észrevettem azt is, mégsem úsznak egymáshoz oly közel, mint először hittem. No persze, hiszen annak könnyen ütközés volna a vége. Szabályos rend írhatta elő, mekkora távolságot tartsanak, és milyen távol kövessék egymást.

A hajókat madarak sokasága követte. Sirályok vitorláztak, viharfecskék cikáztak a magasban. Süvöltésük és rikácsolásuk túlharsogta még a hajóorrokon szétverődő habok zaját is.

Nem volt könnyű a gályák és galjónok között vitorlázni, amíg átvergődtünk a mérhetetlen hajócsorda jobb szélére.

Ott végre megpillanthattuk a San Salvadort.

Hatalmas, szép galjón volt.

Mint egy úszó város. Rajta csak úgy nyüzsgött a sok ember. Hajósok, katonák. És ennek a városnak palotája is volt: a parancsnoki emelvény díszes, cirádás „kastélya”, amely a kormány fölött emelkedett. Tetején, korláttal körülvett emelvényen, állt a parancsnok.

– Hej. San Salvador! – kiabált José bácsi.

– Hej!

– Padre Bernardóhoz jöttünk.

José bácsi meg sem várta az engedélyt, óvatosan úgy vezette a Santa Barbarát, hogy az a nagy hajó oldalán látható lépcsőhöz kerüljön. Kötelet dobtunk, és az ő köteleiket elkaptuk. Lassan odahúztuk magunkat.

Elsőnek Don Alonso lépett a San Salvador fedélzetére, aztán jómagam másztam felfelé a falépcsőn (szédültem bizony, ahogy visszanéztem). A fedélzetmester kihajolt a korláton.

– Hé te! – kiabált. – Gyere fel, kapsz egy kupa bort!

Több se kellett José bácsinak, fürgén fölkaptatott ő is.

Csak ámultam, hogyan férhet el a hajón az a tömeg ember. Katonák üldögéltek az árbocok tövében, fel-alá járkáltak a korlátok mentén. Mások az orremelvény alatt, a konyha körül tömörültek. Ebédosztás folyt éppen.

Ahogy mindhárman fenn voltunk, a sisakos katonák körülvettek bennünket. A parancsnoki emelvényről pedig leszólt egy kecskeszakállas, délceg úr:

– Don Lerida, mit akarnak ezek az emberek?

– Szolgálatjára, uram – kiáltott fel hozzá Don Alonso. – A nevem Don Alonso de Salinaz. És engedelmével padre Bernardóval szeretnék szót váltani. Magammal hoztam ezt a kisfiút is, akit a tisztelendő atya szolgának szerződtetett.

– A nevem Miguel de Oquendo, ennek a hajónak parancsnoka és a vizcayai hajóraj vezére. Nos, tisztelt uram, Bernardo atya éppen ájtatosságát végzi. Ezért várnia kell… addig is azonban szíveskedjék megmutatni a bokáját.

– Tessék!? – kapta fel a fejét Don Alonso, de ahogy körülpillantott a körülötte álló vérteseken, és meglátta gúnyos mosolyukat, azonnal ráeszmélt, hogy csapdába esett.

– Tiltakozom!

– Salinaz… ismerős név. Mintha bizony már hallottam volna – lépett elő hirtelen egy kövér képű hadnagy, és hozzátette: – Méghozzá, ha jól emlékszem, éppen április 25-én, Lisszabonban, azon az ünnepi szentmisén, amelyet a város érseke tartott a katedrálisban. Ott álltunk, uram – szólt fel Oquendo kapitánynak –, szép sorjában, és áhítatos szívvel hallgattuk a szerzetes atyákat, akik a pápa őszentsége feloldozását ígérték minden bűnünk alól e keresztes hadjárat örömére.

– Úgy van, úgy van, hiszen ott voltunk valamennyien.

– És akkor, uram, jött a hír, hogy a mi galeászunk aligha fut ki a tengerre, hacsak magunk nem evezünk. Mert tizenöt gályarab megint csak megszökött, mint azokban a hónapokban oly sokan. Közöttük volt bizonyos Alonso Salinaz is, akit az Isten akárhová tegyen.

Fergeteges röhögés támadt. Oquendo kapitány rákönyökölt a korlátra.

– Nos, Don Alonso?

Don Alonso lekapta fejéről kalapját, és lassú mozdulattal lefejtette róla a compostelai Jakab-zarándokok szép kagylójelvényét.

Egy mozdulattal a tengerbe hajította.

Amikor a bokája után nyúltak volna, félrelépett.

– Ne erőlködj, Manuel. Nem tagadok semmit! Ott a bilincs nyoma a lábamon, de kérem, Señor Don Miguel Oquendo, vegye figyelembe, hogy csakis igaz ügyben járhatok, ha visszamerészkedtem a hajóhadhoz.

A Manuelnek nevezett gályamester ekkor hátba vágta, hogy majdnem elesett. Hirtelen felkapták, karját hátracsavarták.

– Menjen, Manuel, vigye vissza a szökevényt a hajójára!

– A San Lorenzo kapitánya nevében köszönöm, uram!

Annyit se szólhattam hozzá, hogy Isten áldja, durván ellökdösték a hajó másik oldalára, ahol, mint kiderült, éppen az az őrjáró bárka táncolt a hullámokon, amellyel alig pár órával előbb találkoztunk.

Bizony jó lett volna, ha akkor nem állunk meg.

A fedélzetmester lépett José bácsi elé.

– Na, jóember, tied ez a bárka?

– Nem, uram. A gazdám Señor Juan Silbera. Coruñából.

– Aztán mi dolgod volt neked ezzel a gályarabbal?

– Annyi, uram, hogy hajnalban a gazdám feleségének parancsára a flotta után kellett hoznom ezt a fiút. Egyszerre csak beugrott az úr is, és azt mondta, ha igaz katolikus vagyok, és félem az Istent, vigyem padre Bernardo elé…

Nagyot nyeltem. José bácsi nem mondott igazat, mert úgy látszik, nem akarta azzal tetézni Don Alonso balszerencséjét, hogy még a tőrrel való fenyegetést is elárulja.

– Na, jóember, ígértem egy kupa bort.

Odanyújtott José bácsinak egy fakupát, ő meg a kapitány felé emelte, és jó egészséget kívánva neki, Isten áldását kérte a keresztes hadjáratra. Még azt is mondta: pusztítsatok el minden eretneket!

– Meglesz!

Azt hittem, már-már azt vártam, ebben is valami csapda rejlik. Ki tudja, lefoglalhatják a bárkát, José bácsit is rabságra vethetik, akárcsak Don Alonsót.

Azt vettem észre, remeg a kezem.

Nem fáztam, éhes sem voltam nagyon.

Remegett a kezem.

Körülöttem zörögtek a vértek, öblös hangon kiáltoztak, a hajó másik oldalánál egyszerre csak felhangzott a zarándok kiáltása:

– Bernardo! Bernardóóó! Állj elém!

Egyesek körülnéztek, talán azt várták, hogy az egyik fedélzeti ajtó kinyílik, és megjelenik a padre. De Bernardo atya sehol sem volt.

Remegett a kezem.

José bácsi visszaadta a kupát, megtörölte a száját, és tisztelettel istenhozzádot mondva már-már menni készült, amikor a fedélzetmester a vállára tette a kezét.

– Adok egy jótanácsot, barátom. Ne siess még! Előbb felelj a kérdésre. Hány tisztelendő atyával jöttél az éjjel ehhez a hajóhoz?

José bácsi pislogott kissé, és megtörölte piros orrát.

– Kettővel, uram.

– És kik voltak azok?

– Hát, Bernardo atya… de még előbb egy másik páter is jött, és hozott magával egy kisfiút. Akiről a gazdám felesége azt mondta, hogy az is Bernardo atya kíséretében fog utazni. Hát kérem…

A fedélzetmester kérdő pillantást vetett a parancsnok felé. Don Miguel Oquendo bólintott.

– Akkor még egy kérdést, jóember. Hova lett a másik tisztelendő atya? Mert az éjjel bizony csak padre Bernardo és a kisfiú szállt itt a fedélzetre.

José bácsi széttárta a kezét.

– Visszavittem, kérem. Nagyon félhetett a tengertől, mert még csak nem is segített felkapaszkodni sem a szerzetes testvérnek, sem a gyereknek, hanem amikor fönn voltak, így szólt: „Na, Isten nevében ez is megvolt!” Mármint hogy kikísérte őket a hajóhoz. Azzal szólt, hogy vigyem vissza La Coruñába. Hát kérem, úgy nőttem én fel, hogy megtegyem, amit mondanak.

Oquendo megint intett. Szakállas szép arca mosolygott.

– Na, jóember – enyhült meg a fedélzetmester hangja is. – Ha már úgy nőttél fel, hogy megtedd, amit mondanak, tedd meg, hogy néhány napig követed a hajót.

– Nem lehet azt, kérem, megyünk a gazdámmal Vigóba. A kolostornak szállítunk…

– Ez parancs! – szólt le csöppet sem keményen, de ellentmondást nem tűrően Don Miguel. – Lehet, hogy már holnap utasaid lesznek La Coruñába. De úgy vigyázz, szem előtt maradj, mert jaj neked, ha szökni merészelsz!

José bácsi megvakarta a szakállát, bólogatott, hogy rendben van a dolog, de azt azért megjegyezte, hogy étlen-szomjan mégsem lehet. Erre adtak neki kétszersültet, egy adag szalonnát s még bort is egy kis csobolyóban.

Ezzel ő meg is elégedett. Távoztában még egy atyai barackot nyomott a fejemre, és vállat vont jelentőségteljesen, mint aki jelzi: sajnálja Don Alonsót, és nem tudja, odahaza mit mondjon rólam.

Lemászott a lépcsőn, beugrott a bárkába. Néhány ügyes kormánymozdulattal távolabb vezette járművét a nagy galjóntól, aztán megrántotta a vitorla rúdját. A szél belekapott a vászonba, ő kurtította kissé, míg a sebessége meg nem egyezett a San Salvadoréval.

– Érti a dolgát! – jegyezte meg Don Miguel, és nem tudni miért, kissé megrovó pillantást vetett a fedélzetmesterre.

Ott maradtam hát egymagamban a San Salvador fedélzetén. És nem tudtam, mi lesz velem!

Ám ebben a pillanatban kinyílt a tatemelvény alatti ajtó, amely szálláshelyekről vezetett a szabadba.

Nyílásában megjelent egy csapzott, vörös fej… És hozzá Bianca csöppet sem vidám, elnyúzott arca.

Valóban fiúnak nézhette akárki. Kinőtt kis zeke, gyűrött ing és eléggé elvásott nadrág volt rajta. Lábán meg egy ócska saru. Legalább olyan csontos és nyakigláb volt, mint jómagam.

Riadtnak látszott, de azért lelkesen hozzám futott.

– Pedro, Pedro, de jó, hogy te is itt vagy!

– Sancho! – kiáltottam érthetően, hogy lássa, ismerem a titkát.

Megöleltük egymást.

BIANCA

Beszélhettünk volna talán hangosan is.

A hajó súlyos faépítménye ahogy felkaptatott a hullámhegyekre, majd meg lebillent rajtuk, minden eresztékében recsegett-ropogott. Odakint a szél újból viharossá lett. Szédítően hintázott minden.

A fülemen éreztem Bianca leheletét.

– Pedro – súgta alig hallhatóan.

Csak intettem a fejemmel: hallgatom.

– Édesanyám? Mi van vele?

– A vezérhajón… rendben. – Aztán megkérdeztem. – Félsz?

Bólintott, hogy igen.

– Ne félj!

Bólintott, hogy nem fog félni.

Nekem meg eszembe jutott Don Alonso váratlan kijelentése. „Első dolgunk lesz, hogy megmentsük a kis Biancát.” Ez most már az én dolgom marad. De vajon hogy kezdjek hozzá?

Vajon Don Alonso mit tett volna az én helyemben?

Félszemmel Bernardo atyára pillantottam, aki egy kicsiny gyertya fényénél félhangon olvasta breviáriumát{5}. Láttam, hogy időről időre felveti a tekintetét, és olyankor furcsán eltorzul az arca. Valami diadalmas mosoly ül ki rá, aztán megint megkeményednek a vonásai, dús, fekete szemöldökét összevonja haragosan, és mélyen ülő, nagy szeme villog. Mintha vitatkozna valakivel, és mintha folyton ő maradna a vitában győztes…

– Te… nem félsz? – hallottam Bianca suttogását.

– Nem, – súgtam vissza, csak hogy lelket öntsek belé.

– Tudom, hogy félsz – hangzott a válasza.

Nyeltem egyet. Ha odahaza volnánk, biz’ isten felbőszítene pimasz ellenvetése. Elég nagy bajban vagyunk, s még képes arra, hogy rám pirítson. Átölelve tartottuk egymást, úgy feküdtünk a parányi cella sarkában.

A San Salvadoron, akárcsak a Legyőzhetetlen Armada többi hajóján, elképesztő volt a zsúfoltság. A fedélzeten, az ágyúk mellett, a lejárók tövében, mindenhol katonák és hajósok feküdtek. Ki-ki amikor behajózott, első dolgának tartotta, hogy megfelelően védett kuckót találjon magának. A legtöbben persze a hajó mélyébe siettek, a raktárak szomszédságába, ahol az ágyúgolyókat tároló nagy faládákra terítették köpenyüket, és eldugdosták szegényes motyójukat. A katonák és a hajósok tiszteseinek jutott mindössze egy-egy szűk kamra a fedélzeti „kastélyokban” vagy a tornyokban, ott is többen aludtak egy helyen, és ki-ki, ha befejezte őrségét, a váltótársa helyén heveredett le.

Nem csoda hát: ebben a tömegben hamar felütötte fejét mindenfajta betegség.

Amikor Medina Sidonia, az elhunyt Santa Cruz márki nyomába lépve, átvette a flotta fővezérséget, ugyancsak züllött állapotokat talált. A hajók túl hosszú ideig várakoztak, s rajtuk túl hosszú ideig ette a nyomorúságos kosztot a legénység. Sokan megszöktek, hiszen a zsoldjukat sem kapták rendesen. A vizeshordók vagy szétestek, vagy megposhadt bennük a víz. Mindent újra kellett kezdeni. Megtölteni a raktárakat friss élelemmel: kétszersülttel, szalonnával, sózott hússal, sózott hallal, rizzsel, babbal, sajttal, káposztával. Bort, olajat, ecetet és persze vizet tárolni.

A nemtörődöm hajómesterek még így is több kárt okoztak, mint hasznot.

A legénységet is fel kellett frissíteni. Az eke mellől szólították el a parasztot, s az ment is szívesen, hiszen nemesi öntudatának jobban hízelgett a háború, mint a föld túrása. Csakhogy a flottának szakképzett, gyakorlott hajósok, szakképzett ágyúmesterek, sőt, a gályáknak gyakorlott evezősök is kellettek volna, hiszen a nehéz evezők mellé nemcsak rabokat, hanem szabad bérmunkásokat is ültettek, akiknek ez lévén a mesterségük, meg tudták adni a munka ritmusát, és követni tudták a felügyelők parancsait.

Medina Sidonia olyan tanácsosokat választott maga mellé, akik jól ismerték az ellenséget.

Pedro de Valdést, régi katonát, aki a tengereken már sokszor küzdött az angolok ellen.

Miguel de Oquendót, a kiváló, de forrófejű parancsnokot. Juan Martinez de Ricaldét, aki már tizenhat esztendeje járta a tengereket, és az elhunyt Santa Cruz márki altengernagya volt.

A híres kapitányok élén ott állt Medina Sidonia jobbkeze, Diego Flores de Valdés, Pedro Valdés fivére, aki már nem volt fiatal ember. Húsz esztendeje parancsnokolt a kincsszállító gályák kísérő flottái felett.

Amikor Medina Sidonia Lisszabonban először hívta össze a haditanácsot, egy levelet mutatott. A király levelét.

– Uraim, őfelsége külön felhívja figyelmemet arra, hogy az angolok hajói gyorsabbak, ágyúik hosszabbak, tehát pontosabbak, ezért ne engedjük túlságosan közel magunkhoz őket.

A kapitányok lehajtották a fejüket, és igyekeztek komoly arcot vágni. A király, aki palotájából személyesen akarja irányítani egy világbirodalom legkisebb-ügyét is, íme nevetségessé válik.

– Ezt minden gyerek tudja – morrantotta Juan Martinez Ricalde.

– Hajóromboló nehézágyúkat nem tudtak felhajtani az ügynökök. Európa egyetlen ágyúöntő műhelye sem vállalta a munkát.

– Mindenesetre jó, ha tudják, kétszeres mennyiségű puskaport szereztettem be. Annyi porunk van, hogy ágyúink harminc vagy akár ötven lövést is leadhatnak. Bízzunk Istenben!

– Az sosem árt – jegyezte meg félhangon megint csak Juan Martinez de Ricalde, aki jelen volt az Armada első felszerelésénél, aztán lassú szétesésénél, és az újjászervezés gondjából is kivette a részét. Nem csoda, ha kissé elege volt az egészből.

Medina Sidonia sápadt, beesett arcát ráemelte, és csöppet sem emelt hangon, sőt inkább szelíden így szólt:

– Bizonyára tudják azt is, uraim, hogy őszentsége, V. Sixtus pápa, aki az első perctől fogva arra buzdította felséges királyunkat, rohanná le Angliát, végül is egyetlen fillért sem hajlandó a pápai kincstárból támogatásunkra kifizetni. Megígérte ellenben és esküvel is fogadta, hogy azon a napon, amelyen az első spanyol katona angol földre lép, egymillió aranydukátot ad király urunknak. Méghozzá nem is kölcsönbe, hanem ajándék gyanánt.

– Feltűnő óvatosság – csóválták a fejüket a haditanács tagjai.

– Érthető óvatosság. Állítólag az urak közül valaki nagyon lehangoló módon tájékoztatta őszentsége nunciusát.

A parancsnokok hallgattak, és vizslató szemmel méregették egymást. De a dolognak nem lett folytatása. Medina Sidoniának több gondot okozott hatalmas hajóhadának vezetése.

125 hajóból állt a hatalmas flotta. A 4 hatalmas galeász már megjelenésével is elrettenthette az ellenséget, hozzá 65 galjón és 56 erősen felfegyverzett kereskedőhajó alkotta az óriási tömeget. A hajókon összesen 2431 ágyú tátotta torkát, 19 295 katona készült a harcra, 8252 hajós igazgatta a nehéz vízi járműveket, végül a galeászokon meg az evezős kereskedőhajókon 2088 rabszolga sínylődött, a lelke mélyén ezerszer elátkozva a szent vállalkozást.

Főinkvizítora is volt a hajóhadnak, és hozzá 300 szerzetes, akik a legyőzött angolokat az igaz katolikus hit útjára vezérlik majd.

Halkan kopogtak az ajtón.

Padre Bernardo kissé megrettenve tette le imakönyvét. Fel sem kellett állnia. Csak elhúzta a reteszt. Egy fiatal szerzetes dugta be a fejét.

– A parancsnok úr azt üzeni… – és érthetetlen suttogássá halkult a hangja.

– De hiszen azonnal tájékoztattam. Így nem maradhat a dolog.

– Azért tartotta vissza a bárkát.

Mellettem Bianca már holtfáradtan aludt, kapkodó szuszogásától párás lett a fülem.

Még volt annyi erőm, hogy megpusziljam a fülét, aztán magam is ájult álomba zuhantam.

Álmomban kiabálást hallottam. Kezek és lábak kavarogtak előttem. Harang szólt, és kígyó sziszegett. Bernardo atya zengő, erős hangja betöltött valami óriási templomot: „Bernardo, Bernardo!” – kiáltotta saját magának, és kagylós jelvényeket dobált a vízbe. A kagylókból vitorlák nőttek, sok-sok vitorla, aztán felröppentek, akár a sirályok, és most már Don Alonso nézett rám, barátcsuhásan, mintha ő volna Bernardo atya.

Hatalmasat dobbant a szívem, sötét lett. Az álom véget ért, de még nem ébredtem fel. Éreztem, hogy nem vagyok magamnál, álmodom is, azt álmodom, hogy ébren vagyok, de sötétség vesz körül, és nem tudom se kezem, se lábam mozgatni.

Don Alonso és Bernardo atya. Megpróbáltam magam elé képzelni őket, de nem sikerült.

Pedig a hangjuk, a szemük, a szájuk kemény vonala… Hiszen hasonlít… oly nagyon hasonlít.

Arra ébredtem, hogy csúszom, és beleütöm fejemet a szemközti falba. Bianca mellém gurul, és riadtan kapkod.

– Jaj, mama…

Reggel volt. A cella parányi ablakán besütött a nap. De csöppet se volt békés ez a napsütés. Odakint bőgött a vihar, a nagy hajó vészesen megdőlt. Hallatszott a víz sistergése, ahogy át- meg átcsap a fedélzeten.

Meg-megújuló kiáltozás szorította el a szívünket. Csak ketten voltunk a cellában.

Hatalmas lendülettel hintázott a hajó, mintha bármely pillanatban fel akarna dőlni.

Riadtan átkaroltuk egymást, szabad kezünkkel megkapaszkodtunk a kis. cella egyetlen bútorában, az imazsámolyban.

A nehéz szék feldőlt, ránk esett. Alig tudtam időben félrelökni, különben Bianca fejét csapta volna meg.

Az undok kis béka most csöppet sem volt undok. Szeplői megfakultak az orrán. Sírósan nyöszörgött.

Egyszerre csak felpattant az ajtó, és Bernardo atya rontott be rajta. Megkapaszkodott az ajtó keretében, hogy állva maradhasson a nagy hullámzás közben is. Sose láttam még ilyennek. A coruñai kolostor ebédlőjében kellő méltósággal zengett hangjában az eretnekgyűlölő, szent harag. Még amikor sápadtan imádkozott a kápolnában, akkor is hallatlan önfegyelemről árulkodtak az arcvonásai. Most azonban két mély ránc szaladt orra tövétől a vicsorgó szája szögletéig. Nagy fogait csikorgatta, dülledt szemét vészesen forgatta.

Visszaszólt az ajtóból valakinek:

– A vizsgálatot itt kellene lefolytatni. Az én tanúvallomásom perdöntő. Legyen, ahogy őkegyelmessége kívánja. De hát jó. Készülj, testvér, hazatérsz. Leírtam, kik ellen kell elfogatási parancsot kiadni. Börtönben várják meg, amíg ebből a szent misszióból visszatérek.

Megfordult. Ránk esett a pillantása.

– Kis férgek, elég a komédiából! – kiáltotta.

Halálra válva sápadoztunk.

Ő meg leült, és kezét imakönyvére téve, öklelő szemmel méregetett mindkettőnket.

– Pedro, te ostoba kölyök! Mikor láttál te szerzetes papot, főképpen ferences papot, aki szolgát tartott? Soha! Ilyen egyszerű, buta csapda. De hát hány és hány csapdát kell még felépíteni, hogy minden eretnek hurokra kerüljön. Azt hiszed, nem tudtam, hogy rögtön szaladsz a hírrel, és Coruña sötét, eretnek bandája mind összefog, csak hogy egy kis semmirekellő, istentagadó sátánfajzatot megszöktessenek. Az ám, a félelem rossz tanácsadó. De az igazság kiderül. És ha vád van, bűn is van, és addig nem nyugszom, amíg a bűnös nem vall.

Egy kissé mintha lehiggadt volna.

A tenger hullámzása oly nagy volt, a hajó olyan ijesztően imbolygott, hogy csak nehezen sikerült megtartania méltóságteljes egyensúlyát.

Lihegve elhallgatott. Én meg zsibbadtan a félelemtől szörnyű felfedezésre jutottam. Padre Bernardo ott a kolostorban nagyon is jól tudta, mit tesz. Hiszen már akkor megfenyegetett: tanúskodnom kell. Hiszen már akkor vádaskodnom kellett volna: „Azt a lányt mikor hallottad, mikor láttad eretnekségben.” Ott a kápolnában pedig színészkedett. Az oltár előtt – hazudott. Abban a pár pillanatban fundálta ki ezt a csapdát, amikor mi tisztelettel körülálltuk, és hallgattuk, hogyan imádkozik. De az ima csak álarc volt. Fal, amely mögé behúzódhatott. Imádkozott, de nem gondolt Istenre.

Én, kisgyerek – aki eddig rajongva néztem a szigorú és igazságos Bernardo atyát, és akinek úgy tetszett, hogy a tiszteletreméltó papnak hozhat és vihet üzeneteket – csalódtam.

Bianca reszketett a félelemtől. Elfordult az inkvizítor ijesztő tekintetétől, a nyakamba csimpaszkodott, és arcát a mellemre szorította.

– Így akartátok megcsúfolni a hitemet! Szent haragomat, amit az eretnekség ellen táplálok! Bianca, anyád hiába vágta le a hajadat, hiába adta rád szemérmetlen módon a fiúruhát… hiszen én előre tudtam, hogy ezt fogja tenni. Én tudtam, hogy ti valamennyien máris az eretnekség táborában vagytok. Adná a jó Isten, hogy egyszer visszatérhessek La Coruñába. Van egy bűnös… és íme vele egyszerre csak négy, öt, tíz és száz támad. Ó, Uram, világosítsd meg az elmémet, vajon hány fejét kell még levágnunk az eretnekség szörnyű sárkányának?!

Megint elhallgatott. És akkor átvillant agyamon a kép, amit álmomban láttam.

– Imádkozzatok! – hallottam. – Mihelyt az idő engedi, a bárka visszavisz titeket. Te lány, legjobb, ha mindent bevallsz. Az igazat mondd, mindig az igazat. Nemcsak ti kerültök vád alá. Az Úristen nagyobb szomorúságára tele lesznek a coruñai börtönök.

Magamba roskadva kuporogtam a földön. Biancát egy rossz takarófélével takargattam, fejét simogattam. És arra gondoltam, miféle vád lehet ellenem, ha hiszem az anyaszentegyházat, ha hiszek a Szentháromságban, a két szín alatti áldozásban, a gyónás szentségében és mind effélében. De már tudtam azt is, hogy nem lehet igazam, bármit, mondok is. Valami bátor nemtörődömség lett úrrá rajtam, a magányosok és kiszolgáltatottak bátorsága.

Visszanéztem egyenesen padre Bernardo mágikus tekintetébe.

– Imádkozni fogunk, hogy segítsen az Úr – mondtam kötelességtudóan – hadd lehessünk mindenben segítségére bíráinknak.

– Csak így tovább, fiú! – mondta könyörtelen ridegséggel.

De bennem is megdermedt már a lélek. És megkérdeztem képmutató ártatlansággal:

– Atyám, már az éjszaka tudta, hogy Biancát hozza a bárkához a szerzetes?

– Az anyja volt!

– Az anyja?

– Az a bűnös asszony! Azt hittem, ő is hajóra száll. De gyáva módon visszaszökött La Coruñába. De felismertem a csalást! Mert tudd meg, fiú, olyan szemem van, hogy felismerem búzában a konkolyt, hívők tömegében a hitetlent, és én már úgy mentem oda…

Ültömben akkor előrehajoltam, és – ahogy csak gyermeki mivoltomból tellett – éppoly szigorú tekintettel, mint ő, éppoly könyörtelen ridegséggel, mint ő, éppoly számonkérő hangon, mint ő, kimondtam:

– Tudom, padre Bernardo! Láttam kegyelmedet egy pap és egy katona kíséretében. Le akarta tartóztatni Biancát… de megijedt a fivére hangjától.

Utolsó szavaim szörnyű hatással voltak Bernardo atyára. Rácsapott szent imakönyvére, és eltorzult arccal ordította:

– Pimasz, szemtelen koldus kölyök! Megtanítlak, hogy megtudd… mi is az a kínzókamra! Hogy beszélni ne tudj!

Ismét rácsapott az imakönyvére. Hirtelen felugrott, de a hajó himbálása miatt megingott, nekiesett előbb a falnak, aztán az ajtónak. Végül hörögve, foga közt Isten és az ördög nevét egyaránt emlegetve, kitántorgott.

Ott maradtunk megint csak magunkra.

Bianca sírt, és folyton az anyját hívta. Nekem Don Alonso járt az eszemben. Megsejtettem, bizony oka lehet rá, hogy egyszer szóra bírja bátyját.

– Mamát is elfogják? – nyöszörögte a kislány.

– Nem. José bácsi azt állította, hogy visszament Coruñába.

– Ha most bennünket vissza visznek, akkor ő itt marad?

– Itt – súgtam.

Bianca újabb sírásra fakadt.

– Nem akarok mama nélkül…

– Még csak az kell, hogy eláruld, te ostoba! – és megráztam a vállát. – Ha nem tudnád, az egész a te hülyeséged miatt van!

Rám emelte két, datolyavágású, könnyben úszó szemét. Láttam kócos haját a homlokába hullani, láttam a könnyek csatornáit maszatos arcán végigfolyni.

– Ne haragudj… – suttogta elkínzottan. – Anyu azt mondta, ő nem haragszik. És nem is miattam van.

Nagyot sóhajtottam. Bizony, igaza van Doña Elvirának. Nem Bianca miatt van ez az egész pokoljárás. És megszégyelltem magam, amiért olyan kemény voltam hozzá. Megint megsimogattam a fejecskéjét.

Padre Bernardót egész nap nem láttuk. Déltájban egy fiatal szerzetes lépett a cellánkba, és híg levest meg két darab kétszersültet tett elénk.

– Imádkozzatok! – mondta szelíd érdektelenséggel. – Ma nagyon rossz az idő. De holnap visszamegyünk a bárkán. Én leszek a kísérőtök.

Ránéztem. Az arcán nem volt sem részvét, sem harag.

Kissé később kimerészkedtem a fedélzetre. Hiszen nem voltunk mi bezárva. Elég börtön maga a hajó, ha az ember nem tud róla elmenekülni.

A hajósok és a katonák inkább a főárboc körül tolongtak. Valami nagyhangú veterán a lepantói csatáról mesélt, talán hogy lelkesedést keltsen a többiekben. A hajó tatján, a körbefutó nagy erkély alatt egy kisebb terasz húzódott, amely középen kapuszerűen benyomult a kormányos munkahelyére. Itt a nagy kormánylapát rúdját ketten markolták. A mennyezeten kürtő nyílt, a parancsnoktól azon keresztül kapták az utasításokat.

– Hé, te, jobbra, jobbra… még jobbra! Így tartsd meg!

Ámbár a kormányosok sokszor jobban tudták, mit kell tenni, mint a kapitány.

– Hej, fiú! Mi kéne, ha vóna?

– Hát kéne, kéne… csak nem tudom, hol lehet – néztem körül tétován.

Nagyot nevettek.

– Menj fel ezen a kis lépcsőn. Ott egy kiugró. Éppen az erkély alatt. Ahol a csónak van kikötve. Szépen kuporodj fel a gerendára, de jó lesz, ha két kézzel kapaszkodsz ám, mert könnyen te is utánaesel.

Nagyon vidámak voltak, külön parancs nélkül is húztak egyet a kormány rúdján.

Felkuporodtam a gerendára, két kézzel kapaszkodtam.

– Csak bátran! – hallottam a biztatást. – A tenger mindent lemos.

Úgy is volt. S miközben óvatosan visszamásztam, mindent alaposan szemügyre vettem. A cellánkba nem ugyanazon az úton tértem vissza. A kormányállásból kis ajtó nyílt a tatépítmény alá. Ott keskeny folyosó vezetett, kétoldalt a parányi hálókamrák kis ajtajai.

– Soká elmaradtál – nyöszörgött Bianca.

Kézen fogtam, és atyáskodva megmagyaráztam neki, jöjjön velem, ne szégyenkezzék és ne nyafogjon, mert a fiúk ilyesmiből nem csinálnak gondot. Rábólintott hát, és ketten újra kimentünk arra a bizonyos kiugróra.

– Most figyelj, Bianca, és jól nézz körül! – közben a kis zekéje nyakát markoltam, mert hátha nem elég a két keze a kapaszkodáshoz. – Mondd csak, tudsz te úszni?

– Tudok.

– Hol tanultál?

– Még kicsi koromban. A tengerben. Akkor még Cádizban éltünk.

Ahogy visszamentünk a cellánkba, láttuk, hogy a szerzetes, aki kísérőnk lesz, az egyik kötélcsomó mellől les ránk. Feléje bólintottam tisztelettel.

Az árboc tövében dörgő röhögés próbálta túlharsogni a vihar zúgását. Az emberek a kötelekbe meg a gerendákba kapaszkodtak az imbolygó fedélzeten.

A legtöbben azonban lehúzódtak a hajó mélyébe, noha a vidámabb kedvűek azzal ugratták őket, mi lesz, ha kitör az igazi vihar.

Felnéztem. A vitorlákat mind felcsavarták, csak az orrsudárról lelógó kisebb vitorla maradt a helyén. Úgy látszik, iránytartásra jó, s ha csak lehet, a helyén hagyják. Még egy nagy lyuk is van rajta, hogy valahányszor a hajó belebókol a hullámokba, utána kifolyjék a víz a vászon öbléből.

Karon fogtam Biancát, és dülöngélve, kapaszkodva, lassacskán visszakerültünk a cellába. Lekuporodtunk rongyainkra, és nagyokat hallgattunk.

Füleltem. A vihar zajában is észrevettem, valaki motoz az ajtón.

Sejtettem, ki lehet. A szerzetes, aki holnap hazakísér bennünket. Azt vizsgálta, vajon be lehet-e zárni az ajtót. De hát azt én már előbb megnéztem. Nem volt rajta zár, csak egy kallantyú, amelyet belülről is, kívülről Is ki lehetett nyitni.

Késő délutánra hajlott az idő. Bianca kissé nyafogott, hogy éhes, de hát meg kellett lennünk azon, amit adtak.

Egyszerre csak boldogan megböktem a vállát.

– Figyelj csak!

A szél alábbhagyott, a hajó már nem hintázott olyan veszettül, csak néha-néha dőlt meg, ha egy rendetlen hullám a hátára vette.

Sípszó hangzott. Parancsszavak pattogtak, rohanó lábak dobogtak a fedélzeten.

– Mi történt?

– A vitorlákat feszítik ki ismét. Alábbhagyott a vihar.

– És te ennek örülsz? Hiszen akkor hazavisznek.

Még vártam egy kissé, amíg a zajongás, kiabálás el nem múlt. Akkor odahajoltam Bianca füléhez, és amilyen halkan csak tudtam, így szóltam:

– Elég bátor vagy?

– Nem tudom. Anyu azt mondta, olyan bátornak kell lennem, amilyenek csak a felnőttek tudnak lenni.

– És olyan leszel?

– Olyan… ha ott leszel mellettem.

– Persze hogy ott leszek. No, figyelj, elmondom, hogy mi a tervem. A legfontosabb, hogy még időben átszökjünk a José bácsi bárkájára. Mert ha mint rabokat visznek bennünket, már ő sem tehet semmit. De ha szökünk, ő is továbbszökik velünk, elmegyünk a mamádért meg Don Alonsóért, és azzal végleg elszökünk Bernardo atya elől…

– Az jó lesz. De hol van José bácsi?

– Itt jár a hajó közelében. Megparancsolták neki… Akár úszva is eljuthatnánk, de a csónak még jobb.

– Az jobb lesz – szuszogott Bianca. – Azért kérdezted, hogy tudok-e úszni?

– Ühüm.

– És mikor szökünk?

– Holnap. Vagy holnapután. Ha megcsendesedik az Idő… Először is…

Sietve beszéltem, s íme, még be sem fejezhettem, amikor nyílt az ajtó, és belépett rajta a fiatal szerzetes. Megint csak kétszersültet, darabka sajtot és kancsóban vizet hozott nekünk. Végignézte, hogyan faljuk be éhesen a szegényes ennivalót.

– Itt töltöm az éjszakát veletek. Holnap indulunk – mondta.

A SZÖKÉS

A San Martin zászlóshajó nagy parancsnoki szobájában Medina Sidonia herceg fogadta a haditanács résztvevőit.

Igazat írhatott királyának abban a bizonyos levélben, mert amúgy is sápadt, beesett arca most hamuszürke volt. Zsebkendőjét időnként a szája elé tartotta, és köhintett egyet. Hányingerét fojtotta vissza.

– Uraim, a szent katolikus hit védelmére és II. Fülöp királyunk nagyobb dicsőségére indított hajóhadunknak most már fel kell készülnie az összecsapásra. A vihar kedvünkre való, és gyorsan hajt észak felé. Maholnap angol vizekre érünk. Majd időben ismertetem őfelsége szigorú utasításait. Előbb azonban nézzük át újra a felállást.

Asztala mellől felemelt egy papírtekercset, és kiterítette az asztalra. Nem térkép volt, hanem a hajóhad rajza, felülnézetben.

– Az első vonal – kezdte volna, amikor kopogtattak az ajtón. A muskétások hadnagya lépett be.

– Engedelmével, fenség, a főinkvizítor úr őkegyelmessége azt üzeni, a két gyereket visszaküldi Coruñába, ahol bíróság elé állítják őket.

– Helyes. Én kértem, azonnal üzenjen, ha már döntött. – A parancsnokok felé fordult. – Két eretnek kölyköt akartak felcsempészni a San Salvadorra. Don Miguel, az ön tanácsa szerint járunk el.

Don Miguel Oquendo meghajolt. A többiekkel együtt várakozóan nézett Medina Sidoniára.

Mi tagadás, az Armada főparancsnoka aprólékos, gondos ember. Százszor is elismétli a flotta felállását, a követendő taktikát. Amit most elmond, az is már a könyökükön jön ki. Nem volnának parancsnokok, ha nem tudnák, mi tartozik rájuk és mi nem.

– Uraim, az első vonal tehát tíz portugál és tíz kasztíliai galjónból áll. A gyengébb Kasztília-rajt erősíti a nyugat-indiai karavánok négy nagy kísérő hajója. Az első vonalba tartozik még a négy nápolyi galeász. Az első vonalat altengernagyom, Señor Don Diego Flores de Valdés vezeti.

Don Diego Flores de Valdés jobb lábának dobbantásával tisztelgett. Ugyanígy tettek a felsorolt tartományi hajórajok parancsnokai is.

– A második vonal négyszer tízhajós rajból, vagyis negyven hajóból áll. A négy raj tartományi neve: vizcayai, andalucíai, guizpúzcoai, levantei. Ezenkívül követ bennünket, és ugyancsak fegyvereseket szállít, akiket bármikor az elesettek helyére állíthatunk, 34 könnyű, gyors hajó. Zabrák, fregaták, patachók. Ha kell, ezek harcolni is tudnak, bár tűzerejük kicsi. Végül benne lesz és benne is marad a flotta tömegében a 23 urca (teherhajó), hiszen minden rajhoz közel kell lennie az élelem-utánpótlásnak és a kórháznak.

Medina Sidonia körülnézett.

– Menlo, bort! – Intett apródjának, aki aranykancsókat hozott, bennük malagai borral. – Foglaljanak helyet, uraim. Tisztában vagyok vele, hogy önök nem először hallják, amit most elmondtam, és talán már unják is. De szeretném, ha az elkövetkező nehéz napokban mindenki tudná a helyét és a feladatát. Ne csak azt nézzük, merre vannak, mit csinálnak a hajóink, hanem azt is, hogy a másik raj manővereiben hogyan tudunk részt venni.

– Ez természetes – jegyezte meg valaki.

– Nem mindig az – szólt most Oquendo kapitány. – Az angolok néha meglepő dolgokat produkálnak. És ilyenkor csak a következetesen végrehajtott manőverek segítenek.

Kortyoltak a metszett velencei poharakból.

– Főképpen Drake-re vigyázzanak. Ő, sajnos, már nemegyszer megmutatta, hogy kemény fickó.

– No, én azt hiszem, a híre talán nagyobb.

Don Pedro de Valdés előrehajolt ültében.

– Uram, nemesi becsületszavamra mondom, Drake-et, az angolok sárkányát{6}, annak az eretnek királynőnek a magánkalózát tisztelem. Vagyunk itt néhányan, akik egy esztendővel ezelőtt Cádizban tartózkodtunk. Az a félelmetes ember egyszerűen nem ismer lehetetlent. Hiszen az ő nevétől zeng minden spanyol kikötő!

– És nemcsak a spanyol kikötők – dobolt az asztalon Ricalde.

– Gondolják meg, amikor Francis Drake körülhajózta a Földet, egyszerűen megrohanta és kirabolta Lima kikötőjét, Callaót. Képes bármilyen nagy gályát néhány emberével megrohanni és elfoglalni. Ez nem tréfa.

– Az ereje a gyorsaságában van. És persze gyors hajóiban!

A társaság egy időre elhallgatott. Hiszen jól ismerték az angolok tengeri erejét. Azok az eretnek kapitányok csöppet sem tisztelik a legkatolikusabb király hatalmas tengeri hatalmát. Nemcsak Drake, hanem Frobisher, Hawkins és mások nevétől is zengett az Atlanti-óceán. Alig volt olyan spanyol hajókaraván – ezek a távoli Peruból származó aranyat, ezüstöt és más drágaságot hoztak –, amelyet meg ne támadott volna egy-egy angol kalóz.

– De valljuk meg – Don Pedro de Valdés büszkén kihúzta magát –, Drake mind között a legcsodálatosabb.

Medina Sidonia megint köhécselni kezdett. Majd félig kiitta borát.

– Úgy mondja ezt, Don Pedro, mintha Drake volna a parancsnoka.

Don Pedro de Valdés elmosolyodott.

– Fenség, ön is ott volt tavaly Cádiz megrohanásánál. Drake huszonöt, talán harminc hajóval támadta meg azt a kikötőnket, amely az egyik legnagyobb forgalmú hadi és kereskedelmi kikötőnk. Mint a villám, úgy vágódott be a külső kikötőbe, ahol akkor a mi Legyőzhetetlen Armadánk hatvan hajója állomásozott. Ott volt nemes barátunk is, Doh Juan Martinez de Ricalde – mutatott Valdés a vizcayai hajóraj parancsnokára.

– Úgy van – felelt kurtán Ricalde. – Az első lövések után akkora lett a pánik, hogy a kikötőváros sikátoraiból az asszonyok és a gyerekek a polgármester parancsára azonnal az erőd felé menekültek. Az erőd ajtaját azonban bezárták előttük, ami csak növelte a zűrzavart. Egymást taposták az emberek, mindenki azt hitte, az angolok a város elfoglalására jöttek.

Ricalde komoran maga elé nézett, és hozzátette:

– Meg tudták volna tenni, esküszöm!

Valdés így folytatta:

– Drake eretnek. Lehet, hogy nem hisz a Szentháromságban… de jó katona. És nem volnánk nemes spanyol lovagok mindahányan, ha nem becsülnénk kellőképpen ellenségeinket. Drake végiglődözte, végiggyújtogatta és ki is rabolta azt a hatvan hajót és még többet is. Don Pedro de Acuna híres gályáit rohanta meg legelőször… és persze az én hajóm is sorra került… Drake közel harminc hajóval érkezett, és harmincnégy spanyol hajót süllyesztett el!

Ricalde felugrott. Indulatosan fordult a többiekhez.

– Kíváncsi volnék, uraim, mi vajon hány angol hajót fogunk elsüllyeszteni a magunk százhuszonöt hatalmas monstrumával? Csakhogy ezek a gályák olyan lassúak, akár a tetvek. Ezek fordulni sem tudnak időben, ha kell, hanem csak állnak, akár az ökör, és hagyják, hogy a fürge kutya a lábukba harapjon. A galjónjaink is jóval magasabbak, mint kellene, az ágyúink pedig nem képesek átütni egy hajó oldalát…

Hirtelen észrevette magát. Visszaült a helyére. A parancsnokok között elgondolkozó csend támadt.

– Nem arra vagyok kíváncsi, hogy milyen erősek az angolok. Azt szeretném hallani, milyen erősek vagyunk mi! – jegyezte meg Medina Sidonia. Másik tekercset vett elő. – Most olyasvalamit mutatok önöknek, amit még nem láttak. Hosszú tépelődések után megpróbáltam a hajóhad harci felállásának olyan formáját megkonstruálni, amelyre a tengeri csaták történetében talán még nem volt példa.

Ráhajoltak a kiterített rajzra, amelyen megint csak hajók voltak láthatók.

– A keresztény világ alig tizenhét esztendeje döntő győzelmet aratott a török hajóhad felett. Akik ott voltak, emlékeznek rá, milyen veszett küzdelem volt az. A nehéz evezős gályák egymásnak rohantak, az orrtőke szarvára tűzték az ellenséges hajót, majd a pallókon meg az evezőkön, átrohanó katonák megkezdték egymás mészárlását. A hajóhad itt egyenes vonalban helyezkedett el! – A lap két részre oszlott – a tengernagy az egyik felén látható alakzatot magyarázta. – Ugyanúgy, ahogyan a megelőző korok majd minden csatájában.

– Kezdem sejteni, mi késztette önt erre a munkára – mondta önkéntelenül Martin de Bertendona, a levantei hajóraj parancsnoka. – A gályák…

– Úgy van. Olyan vizekre hajózunk ezúttal, ahol aligha fogunk találkozni evezős gályával. Tapasztalhattuk máris, hogy errefelé keményebb szelek fújnak, mint a Földközi-tengeren. Erre a szélre számíthat a hajós, minek hát az evező.

– Az biztos, amióta csak az eszemet tudom, nem találkoztam az óceánon angol evezős gályával – bizonygatta Oquendo.

Egymásra néztek, valami választ, biztatást vagy felmentést vártak talán a másik tekintetéből kiolvasni. Ricalde végül méltatlankodva megrázta a fejét.

– Ilyenkor szégyellem magam! – dohogott. – Napnál világosabb dolgok játszódnak le a szemünk előtt. Évek óta… És nem vagyunk képesek tanulni belőlük. Miért? Kérdem, miért?

De a szónoki kérdésre nem kapott választ. Legfeljebb Medina Sidonia mozdulata lehetett a válasz, amely most a nagy rajz másik felére mutatott.

– Újat is ki lehet találni… – mondta csendesen. – Ezt próbáltam meg. Szóljanak hozzá, uraim! Elképzelésem szerint tömör alakban hajózunk. Mihelyt ellenséges vizekre érünk, a kerek boly kétoldalt megnyúlik, holdsarló alakot vesz fel. Méghozzá nem akárhogyan. A széthúzódás mértékét egymás sodorvonala szabja meg. Így a távolság állandóan ellenőrizhető. Úgy gondolom, ha önök oly csodálattal emlegetik az angolok gyors hajóit, ezzel a formációval talán fel tudjuk venni velük a harcot.

A parancsnokok egy darabig elmerülten nézték a rajzot, majd elismerően bólintottak. Elismerésük őszinte volt. Oquendo egészen fellelkesült.

– Ez valóban meglepő és ráadásul alkalmas felállás. Nincs olyan hajónk, amely ne volna támadó és ugyanakkor védhető helyzetben. Ha az angol vitorlás szemből érkezik, orrágyúink, amelyek a legnagyobbak és a legmesszebbre lőnek, máris össztűz alá vehetik, főképpen ha megfordul, hogy oldalágyúit is kilőhesse. Csakhogy akkor az ő ágyúi minket szembekapnak, vagyis nagyon kicsi az esélyük a találatra.

– Nagyszerű! Don Miguel, ön teljesen érti az elképzelésemet – mosolygott fáradtan Medina Sidonia. – Ha az ellenség végighajózik a holdsarló külső oldalán, mindig friss össztüzet kaphat, mert mindig újabb és újabb hajó mellett kell elvonulnia.

Egyszerre csak mindenkit elkapott az új ötlet iránti lelkesedés. Egymást túlharsogva magyarázták, milyen támadás esetén milyen csapást lehet mérni az ellenségre. A szárnyvégeken haladnak a legerősebb galeászok, de az ő segítségükre siethet a holdsarló belsejéből a második vonal. Ami pedig a holdsarló hátát illeti, alig hihető, hogy józan kapitány oda bemerészkedjék. Az ott haladó sok hajó bármelyik pillanatban körülfoghatja, s ha netán túl erős az ellenség, a szárnyak is rázárulhatnak.

– Fenség, fogadja őszinte elismerésünket!

– Köszönöm. Nem akartam ezzel a tervvel ilyen korán előhozakodni. De úgy látom, önöknek némi biztatásra van szükségük. – Medina Sidonia nevetett. Semmi kétség, örült, hogy tervét ilyen egyhangú lelkesedéssel fogadták a parancsnokok.

– Azt hiszem, ennyi elég is. De mégsem! A felálláson is gondolkozzanak. Az én javaslatom nagyjából megegyezik az előbb elsorolt felállással. Élen a San Martin vezérhajó, jobbra-balra a félhold szárnyai felé húzódik a tíz kasztíliai és a tíz portugál galjón. Két galeász is az élen halad, a másik kettő a szárnyak végét alkotja. A teherhajók a második sort alkotják, vagyis a holdsarló centrumát. A belső ívet ugyancsak csatahajók alkotják.

Elégedetten emelte fel a fejét.

A bortól és a lelkesedéstől kipirultak az arcok.

Dicsérték a tengernagy tervét, és ha az idő engedi, akár rögtön hozzákezdtek volna az első próbákhoz. Be kell gyakoroltatni a hajósokkal, tüzérekkel, a katonákkal is, persze! Hogy mindenki tudja a helyét, lássa a feladatát.

S ha eszükbe jutottak is az angol hajók meg az angol kalózkapitányok, hát most tapintatosan hallgattak róluk.

– Őfelsége dicsőségére – emelte búcsúpoharát Medina Sidonia. – Ez csak amolyan baráti beszélgetés volt, uraim. Egymás közt se dicsérjék annyira az ellenséget. Érdeme szerint becsüljék csupán. Azok is emberek, nem varázslók. Le lehet győzni őket. És ha majd egyesítjük erőinket Parma hercegének 22 000 veterán katonájával, azt hiszem, a legördögibb angol sem képes ellenállni nekünk.

Kiitták poharaikat, és hangos csizmacsattogással indultak volna, hogy ki-ki a hajójára menjen, amikor Medina Sidonia még utánuk szólt:

– Ne csodálják annyira az angolokat. Inkább haragudjanak rájuk. Minden okunk megvan erre. Szent küldetésünket csakis szent haraggal tudjuk sikerre vinni.

Ricaldét a tengernagy visszatartotta. Hellyel kínálta, és poharába újabb kancsóból bort töltetett.

– Don Juan Martinez – kezdte –, én önt nagyra tartom, tisztelem régi nemesi származását és nagy tapasztalatát tengeri hadviselésben.

– Megtisztel, fenség – bókolt vissza szertartásosan Ricalde. – De talán mégis fenntartásokkal van irántam. Hiszen az elhunyt Santa Cruz márkinak én voltam az altengernagya. Ön viszont nem engem választott.

– Ennek sok oka van, Don Juan.

– Gondolom.

– Emlékszik… a pápa őszentsége nem adta meg a mi legkatolikusabb uralkodónknak a kért kölcsönt.

– Mert valaki lehangolóan informálta a pápai követet.

– Úgy van.

– Mert valaki azt mondta: Isten ügyében járunk, tehát győznünk kell… ha az angolokkal találkozunk, az Isten bizonyára úgy intézi majd a dolgokat… mivelhogy a spanyol virtus és a spanyol acél (no meg a rengeteg katona a hajóinkon) kivívják a győzelmet, ha éppen közelharcra kerül a sor. De bizony, Isten csodája kell hozzá, hogy legyőzzük a mieinknél sokkal gyorsabb és fordulékonyabb angol hajókat, és hogy szét ne lőjenek darabokra a sokkal hosszabb és messzebbre hordó ágyúik. Vagyis, Anglia ellen hajózunk… abban a buzgó hitben, hogy csoda történik.

– Milyen jól tudja, Don Juan, hogy mit mondott „az a valaki” – jegyezte meg Medina Sidonia. Visszaült a székébe, és kendőjével a homlokát törölgette. Lázasnak érezte magát.

– Értem – felelte Ricalde. – Nem is az altengernagyi tisztség bánt. Ennél sokkal mélyebbre gondolok, uram.

Medina Sidonia kérdően nézett rá. Ricalde mélyet sóhajtott, megsimogatta hegyes szakállát, és megigazította csipkegallérját, mint aki tétovázik, vajon hogyan kezdje.

– Nos?

– Magunk között vagyunk… Folyton azon tépelődöm…

Egy pillanatra megállt. Mint aki meggondolta magát, mégse mondja ki, ami a szívét nyomja.

– Fenség… nagyszerű tervéhez egy megjegyzésem mégis volna.

– Mi volna az? – Medina Sidonia arcán nem látszott meglepetés.

– Nem akartam mondani, mert a többség, ugye, lelkesen fogadta, és megvolt rá az oka. De az ön felállási terve, megbocsásson, pusztán védekezésre kárhoztatja az Armadát. Felvonulunk, „legyőzhetetlenek” vagyunk… de nem győzők.

– Ezt én is tudom – felelte hosszú hallgatás után a tengernagy. – És nem akartam elrontani a többiek kedvét. De hát bízzunk Istenben… és persze a csodában, lovag úr.

Milyen jó is, hogy az a fiatal szerzetes velünk töltötte az éjszakát, és éberen vigyázott minden mozdulatunkra. Amilyen rémült voltam, képes lettem volna a legmerészebb dologra is. És amilyen fáradtak voltunk, bizony rajtaveszthettünk volna.

A vihar még napokig-tombolt váltakozó erővel. A legnagyobb hajókat is úgy dobálta, mint vásott gyermek a játékszerét. Most már a legtapasztaltabb hajósok sem ugratták a félénkebbeket. Minden ember talpon volt, éjjel-nappal ordítoztak, rendelkeztek a vitorlamesterek, zengett a tatépítmény a kapitány parancsaitól és a kormányosok biztató kiabálásától.

Hegymagas hullámok nyergén ingadozott rossz lovas gyanánt a San Salvador.

A katonák és tisztjeik lehúzódtak a fedélzet alá, beburkolóztak takaróikba, és várták az ítéletidő végét.

S hogy a katonák nem voltak jelen, a hajósok bátran szidták és becsmérelték őket.

– Fene a jódolgukat, mindegyiket donnak kell szólítani, pedig odahaza talán az eke szarvát fogta.

– Lesajnálnak.

– Le ám. A minap is kiakadt az a csiga a helyéből, a rúd meg majd magával rántott. Fogom a kötelet, de mozdulni sem tudok. Mondom az egyik muskétásnak, pajtás, ha istent ismersz, gyere már, és fogd te is a kötelet… „Katonának szegődtem, nem hajósnak! A te dolgod” – válaszolta, azzal faképnél hagyott. Ha Pablo oda nem ugrik, hát nem tudom, mi lett volna.

– Ha meg ütközetre kerül a sor, bezzeg elvárják, hogy fogd a puskáját és töltsd meg…

– Tőlem ugyan várhatják. Hajósnak szegődtem, nem mészárosnak.

A szellemességet harsány nevetés jutalmazta.

Mi tagadás, a hajósnép még a tüzérekkel jött ki úgy-ahogy. A hatalmas vas- és bronzágyúkat biztosan a helyén látni: mindkettőjük érdeke volt.

A hajóséletből akkor bizony még keveset láttam. Cellánkban együtt kuporogtunk Biancával, és ha a szerzetes néha magunkra hagyott, akkor sem volt kedvünk beszélgetni.

Bianca rám nézett. Tudtam, mit akar kérdezni.

– Iszonyú vihar van. Egyszerűen lehetetlenség – mondtam.

– Vajon José bácsi…?

– Őt ne féltsd! A Santa Barbarának ez a vihar meg se kottyan.

– És anyu?

– Ha megtalálták volna, attól zengene az egész Armada. De látod, Bernardo atya sem említi.

Padre Bernardo minden déltájban benézett a cellánkba. Hidegen végigmért bennünket, de én álltam a tekintetét. Tudtam, hogy halálos ellenségemmé tettem.

Sokat törtem rajta a fejemet, vajon miért akar találkozni vele Don Alonso, és ő miért menekül előle. Valami nagy-nagy közös titkuk lehet. Ki tudja, Don Alonso talán valóban eretnek, és azt akarja, hogy a testvére is hagyja ott az egyházat. Ilyesfajta történeteket sokszor hallottam: Különösen a Hollandiát járt spanyol katonák feleségeiről mesélték az ilyesmit. Amióta a spanyol uralom ellen fellázadt németalföldiekre királyunk kiküldte Alba herceget. Az ő katonái – mondják – szörnyű vérfürdőket rendeztek, de hát mint mindennek, egyszer a csatáknak is végük szakad, és akkor a katona éppen olyan békés ember lesz, mint bármelyik polgár. S ha békés, házasodni kíván – de Hollandiában bizony aligha találtak katolikus feleséget. Ott minden ember református – azaz eretnek.

Ezek az eretnek feleségek áttértek ugyan a katolikus hitre, de folyton az egyház ellen uszították a férjeiket.

Legalábbis így mesélték mifelénk.

És bárhogy forgattam is fejemben a dolgot, mindig csak arra jutottam: padre Bernardo tudja Don Alonsóról, hogy eretnek. S mert a padre inkvizítor, bizony törvény elé kéne idéznie a saját testvérét. Ezért inkább menekül előle, csak hogy erre sor ne kerüljön.

Forgattam fejemben az ő kettejük titkát, de valahogy mindig úgy fordult a történetem, hogy padre Bernardónak legyen igaza.

Magam sem tudom, miért volt ez így. Talán a lelkem mélyén engesztelni kívántam, amiért rájöttem a titkára.

– Pedro…

– Hm!

– Igazán nincs semmi baja José bácsinak?

– Miért volna?

– Menj, nézd meg, hogy itt van-e még a bárkája.

Ez akkor már a negyedik vagy az ötödik nap lehetett. Tántorogva kerestem az ajtó kallantyúját, és óvatosan kinyitottam. Kilestem a fedélzetre, ahol a süvöltő szélben és a zuhogó esőben csak néhány ember botladozott a meg-megdőlő fedélzeten.

Megpróbáltam kitárni a fedélzeti ajtót, de nem volt erőm hozzá. A szél keményen visszavágta. Aztán egyszerre csak mégis feltárult, de nem magától. A szerzetes jött vissza, és villámló szemmel faggatott, ugyan mit keresek a fedélzeten.

– Egy kis levegőt jöttem szívni.

– Kell is nektek már levegő! Imádkozz inkább, imádkozz, hogy megszabadítsa az Úr a lelkedet!

Tuszkolt volna vissza a cellánkba, de egyszerre csak két hajósba ütköztünk, akik a szűk folyosón végig egy tekercs kötelet vonszoltak.

– Kölyök, te odaállsz, szent atyám, pedig talán amarra. Csak így férünk el. No, húzd, húzd…

A tekercs kibomlott, fel kellett nyalábolni. A hajós, aki engem félrelökött, még tovább tessékelt.

– Hallod-e, fiú – fordult hozzám hirtelen. Halkan beszélt, hogy csak én halljam. – Igaz, hogy ti eretnekek vagytok?

– Ránk fogták – feleltem.

– Na, gondolom, hogy nem ti prédikáltatok felőle. Hallgass ide, pajtás, én jó katolikus ember vagyok, de ha valami bajod támad, csak kiálts. Mivelhogy ha gyerekekkel mókáznak, azt nagyon nem szeretem.

– Értem és köszönöm.

Ennyi volt az egész. A kötelet továbbtuszkolták, és engem is visszatuszkolt a szerzetes a cellánkba.

Elmondtam Biancának a dolgot, ő meg azt kérdezte, vajon miért nem meséltem el a tervemet.

Hiszen ha lett volna rá idő!

De akkor már nem volt semmire sem idő. Mert a szél lassan csitulni kezdett, és bennem feltámadt az izgalom, hátha sokáig tétovázok, és a végén semmit sem csinálok.

Leszállt az este. Megkaptuk nyomorúságos vacsoránkat, és bevackolódott cellánkba szigorú kísérőnk. Odakint még zengtek, fütyültek az árbocok kötelei, de már hallani lehetett a viharmadarak vijjogását is. A San Salvador még mindig hangosan recsegett-ropogott, de mintha már békésebb hangon szólt volna minden reccsenése.

Hallgattunk.

A sötétben lassan átnyúltam Biancához, és megfogtam a kezét. Azt akartam, hogy ébren maradjon.

Visszaszorította ujjaimat.

Most már ketten füleltük az éjszakát.

Nem akartam elaludni. És sikerült. Hiszen az elmúlt napokban oly sokat aludtunk reménytelenségünkben. És ahogy nyitott szemmel fürkésztük a parányi ablakot, hátha besüt rajta csak egyetlen csillagocska is, egy új zajra lettem figyelmes.

Kapkodó horkolás hangzott.

Kísérőnk elaludt.

Bianca megszorította a kezemet.

Én azonban nem akartam semmit kockáztatni. Hátha újabb csapda az a horkolás. Ezért köhintettem egyet.

Semmi.

Aztán könyökömmel eléggé hangosan megütöttem az asztal lábát.

A horkolás nem szűnt meg.

Akkor én ragadtam meg Bianca kezét. És nyomban fel is könyököltem. Négykézláb osontunk az ajtóig, amelyet – a hajó ingása most már igencsak megszelídült – könnyedén kinyitottam.

Egyetlen hang nélkül osontunk végig a folyosón. Most nem kerültem ki a külső erkélyre, mint első alkalommal tettem. A kormányosok állása felől könnyebben kijutunk arra a bizonyos kiugróra.

A kormányosok ügyet sem vetettek ránk. A vaksötétben talán nem is láttak bennünket. Ismerték a munkahelyük minden lépésnyi területét – a hajókon sötétedés után sehol sem égett lámpa, kivéve a vezérhajókat, amelyek a tatépítmény mögé egy vagy két nagy lámpát akasztottak.

Ismertünk mi is minden lépést. Nemegyszer csukott szemmel mentünk itt végig, csak hogy hozzászokjunk az úthoz.

Már csak azon izgultam, nehogy valaki éppen ott töltse az idejét.

Éjfélre járhatott az idő. Ilyenkor csak a betegek indulnak félreeső helyre. Ámbár a hajón el sem jutnak odáig.

Elsőnek én kapaszkodtam fel. Lenéztem. Az alsó gerendára kötve ugyanúgy lógott a kötél, mint máskor – de a csónak sehol.

A vér elhűlt ereimben.

– Megyünk? – kérdezte eléggé hangosan Bianca.

Akkor vettem észre, hol az a csónak, amellyel körbe szokták járni a hajót, hogy megvizsgálják, külső sérülés esett-e rajta. A kormánylapát mellé volt szorosan odakötve a hajó tatjánál. Még a vontatókötelet sem vették le róla.

Csalódottságomban majdnem elsírtam magam. Én azt a csónakot onnan soha nem tudnám kiakasztani. S ha akarnám is, a kormányosok azt már igazán észrevennék.

– Nem megyünk? – kérdezte ismét Bianca.

– Nem – feleltem nyersen és eléggé hangosan is. – Hát nem látod?

Nem tudom, meddig álltunk ott tanácstalanul. Bianca egyszerre csak nevetni kezdett. Először azt hittem, sír, s már-már vigasztalni akartam volna, amikor észrevettem, hogy fázósan kuncog.

– Mi ütött beléd?

– Olyan nevetséges… hogy itt állunk. Éppen ezen a helyen. Érted. Meg hogy innen akartunk elszökni.

Nevetett. Egyszerűen nem tudta abbahagyni a nevetést. Már azt hittem, megszállta az ördög, mert vannak, akikre olyankor megállíthatatlan nevetés tör rá.

Ott álltunk az éjszakában. Felnéztünk a sötét égre, lebámultunk a sötét vízre, de nem mertük sötét jövőnket fürkészni. A vad hullámzás szinte teljesen megszűnt. A hajó úgy ringott a vízen, mintha békés öbölben úszna. A szél még fújt, de már az is lanyhulóban…

A fedélzeten, a főárbocnál síp szólt. Dobogó lábak szaladtak végig a deszkákon, surrogva szaladtak a kötelek a csigákon. Az éjszakában nagy, fehér vitorla bomlott ki, rajta a piros kereszttel.

Hanem az éjszakában csak a fehér vászon világlott sejtelmesen. Rajta a kereszt egészen feketének látszott.

Hallottuk, ahogy a parancsnoki emelvényről leszólnak a kormányosokhoz:

– Vitorla fel! Balközépre!

Aztán egy újabb kiáltás:

– Csónakot le! Ha megvirrad, Don Lerida körbejárja a hajót.

– Igenis! – hallatszott az éjszakában.

Megdobbant a szívem.

– Hallottad, Bianca? Hallottad?

Dobogó szívvel várakoztunk. De jaj, nem kellett sokáig várakoznunk. A körerkélyen közeledve egyszerre csak mellettünk termett padre Bernardo.

– Mit csináltok itt?! – csattant fel a szerzetes hangja.

– Mit? – válaszoltam pimasz dühömben. – Meg akarunk szökni!

– Ezért még korbácsot kapsz!

– Bánom is én. Engem kegyelmed már meg nem ijeszt: Öljön meg, na, öljön meg! – kiabáltam váratlanul. Magam sem tudtam, mi ütött belém, a napok óta tartó feszültség kitört belőlem.

– Vissza, vissza a helyetekre! – kiáltott rám, és pofon vágott.

– Csikar a hasam. Betegek vagyunk. Csikar a hasunk! – visította Bianca.

Erős karok ragadtak meg. Letuszkoltak a helyünkről, és tuszkoltak volna vissza.

A kormányállás felől ekkor csattanás, majd meg hangos csobbanás hallatszott. A kis csónakot lebocsátották a vízre.

Mi már a cellánk felé támolyogtunk. Megszorítottam Bianca kezét, majd hangos jajgatással összekuporodtam. Ugyanúgy tett ő is.

Hangunk felhallatszott a parancsnoki emelvényre is.

– Mi történik ott? – csattant egy hang.

– Betegek vagyunk! – kiáltottam.

– A két gyerek – magyarázkodott padre.

Kis szünet támadt.

– Tisztelendő atyám, jó lesz ám, ha mihamarabb hívja az orvost. Hajón a hascsikarással nem szabad tréfálni, mert könnyen járvány lehet a vége. Akkor pedig oda a hajó meg az egész hadjárat.

A padre nem felelt. Gondolom, hallatlan önfegyelmével indulatosságát gyűrte le. Magunkra hagyott. Szótlanul siettünk végig a korlátok mellett, majd hallottuk, ahogy saruja csattog a fedélzeten. Amikor a fehér vitorla derengő négyszögébe ért, mintha fekete varjú szaladt volna át a hajón.

Nekünk több se kellett, futottunk vissza.

Attól kezdve mindent mintha álomban éltem volna át. Bianca kis kezén éreztem, hogy az izgalomtól meg a hidegtől egész testében remeg. Fölsegítettem a korláthoz, mondtam neki halkan, csússzék le a kötélen. De ne ijedjen meg, ha vízbe ér előbb, hiszen a kötél súlyától lefelé lóg majd, de legalább a csónak is közelebb kerül.

Annyira reszketett, nem volt képes a korlátra felhúzódzkodni.

– Ne lökj, beleesem a vízbe.

– Kapaszkodj, Bianca! Kapaszkodj!

– Nem bírok. Nem látom a csónakot.

– A kötél majd hozzávezet.

– Nem bírok. Jaj, ne haragudj!

– Ne félj! Gondolj édesanyádra! Hozzá megyünk, Bianca! Siess már!

Állt, és sírni kezdett.

Nem tudtam haragudni rá.

– Bianca, figyelj ide, megígérted, hogy velem jössz, azt mondtad, tudsz úszni. Akkor miért félsz ettől a kis kötélmászástól? Siessünk, az istenért, mindjárt visszajön az atya az orvossal. Akkor hazavisznek, börtönbe csuknak, és kitörik a karodat. Érted? Gyere már…

Tuszkolni kezdtem, de védekezett. Már olyan hangosan vinnyogott, attól tartottam, felfigyelnek ránk a kormányosok.

– Várj! – erősen fogtam a karját, el ne szaladjon. – Figyelj rám, Bianca! Előremegyek, jó? Megmutatom, hogyan kell átlépni. Aztán egy kicsit leereszkedsz, és máris rajta vagy a kötélen…

– Jó.

– Biztosan utánam jössz?

– Megyek, édes Pedro, megyek! De mutasd, és ha te lenn vagy, ugye elkapsz majd?

– Hát persze.

Átvetettem magam a korláton, megragadtam a csónak vontatókötelét, amely hosszan elnyúlt az éjszakai víz fölé. Már ég és víz között lebegtem, erősen csimpaszkodtam, és hogy a hajó oldalához ne verődjek, ütemesen el-elrúgtam magamat tőle.

– Ha szólok, gyere utánam – nyögtem.

De nem tudom, mit válaszolt. Talán meg se hallotta.

Ahogy a kötél megnyúlt, és lefelé feszült testem súlya alatt, forogni kezdtem. Hiába akartam eltartani magamat a hajó oldalától, egynéhányszor alaposan bevertem hátamat is, fejemet is a durva deszkákba.

San Salvador – Megváltó! Szép nagy hajó, légy te a megváltónk!

Csúsztam lefelé. A kötél vadul égette a tenyeremet. Síkos volt, mégis forró.

„…vajon találok-e evezőket a csónakban? És ha már mindketten lenn leszünk, hogyan fogom eloldani… vajon képes-e utánam jönni Bianca?… és padre Bernardo vajon igazán olyan gonosz, amilyennek látszik? Mindenki ilyenné lesz, aki a hit szolgálatába áll?”

Ugyan miért is jutott mindez az eszembe. Lihegtem, nyögtem a félelemtől és az erőfeszítéstől. Pillanatok alatt értem le, és mégis mindez átfutott az agyamon.

Aztán egyszerre csak átölelt a dermesztően hideg tenger. Valósággal belezuhantam a vízbe, fejemet elborították a hullámok, és tüstént éreztem, ahogy a nagy hajótest maga alá húz… Borzongásom és ijedtségem oly erős volt, hogy talán nagyot kiáltottam is, de minden erőmmel azon igyekeztem, hogy a vontatókötelet el ne engedjem. Fuldokolva és a hidegtől reszketve araszolgattam rajta a csónak felé, közben lábam vadul tempózott, nehogy újból a víz alá merüljek. A hullámok így is megdobáltak, át- meg átcsaptak a fejem felett, sós ízükkel tele lett a szám, és olykor azt hittem, sose jutok ismét levegőhöz.

Végtelennek tűntek azok a percek. Egészen elfeledkeztem magamról. Azt hiszem, így élhetnek vagy menekülhetnek az oktalan állatok is. Agyukig csak a cél jut el, a többit testük csalhatatlan ösztöneire bízzák.

Félájult voltam a hidegtől, a félelemtől, az izgalomtól. Ha a kötelet fogtam, lesüllyedtem, ha úszni kezdtem, majdnem elengedtem. Erős ütés érte a fejemet.

A hullámverés nekem vágta a csónakot. De bántam is most a fájdalmat. Félkezemmel elkaptam az oldalát… aztán végighaladtam egészen a faráig. Hiszen ha senki sincs a csónakban, ott a legkönnyebb felkapaszkodni rá. Hiszen mihelyt kijut az ember a vízből, azonnal érzi a teste súlyát. De rám tört a gyengeség, háromszor is nekiveselkedtem, mire sikerült.

Lihegve, jajgatva omlottam a csónak fenekére. De nem hagytam magamnak egy pillanatnyi pihenőt sem. Mint a villám, vetődtem az orrába, megragadtam a vontatókötelet, és odahúztam kis járművemet a hajó oldalához.

A kötél most már egyenesen a csónak közepébe vezet. Gyerekjáték lesz leereszkednie Biancának.

– Bianca…! – félénk kiáltásom aligha jutott el hozzá.

Most füttyentettem egyet. Hiszen tudja, hogy ez a jel.

Hallottam a hangját. Vajon mit kiabál? És miért nem jön már? Ahogy csak lehetett az ingadozó csónakban, feszesen tartottam a kötelet.

– Gyere…

Félős nyöszörgés odafentről.

– Bianca!… – kiáltottam most már minden óvatosságot félretéve. – Bianca! Gyere bátran!

És akkor váratlanul a csónakba zuhant a kötél. Vége a vízbe lógott, nem feszült többé, hiába tartottam még dermedten a meglepetéstől.

Kioldódott – villant át az agyamon. És mert a hullámzás kezdett elhúzni a hajó oldalától, veszett gyorsasággal halásztam ki a habokból a végét. Hurkot kötök rá, rádobom a hajó valamilyen díszére, és ha kell, visszamászom Biancáért.

Kezem a kötél végét érte.

A sima felület azt jelezte – a kötelet odafönt éles késsel elvágták. Hörögve tört ki belőlem a kiáltás.

– Bianca!

A víz nagyot lökött a csónakon. Messzire eltaszított a San Salvador oldalától. Fogtam a kötél végét, és sírtam.

Bianca padre Bernardo foglya maradt.

Lecsúsztam lassan a csónak fenekére. Evezőkért tapogattam még utolsó erőmmel, de hát miért is találtam volna, a csónakot alig pár perce engedték vízre. Hanyatt fordultam, és doboló halántékkal néztem a sötét eget. Nem tudtam semmire sem gondolni.

A szél elállt.

Egy teljes napon át mélységesen mély szélcsend honolt az Atlanti-óceánon.

Óvatosan felültem és körülnéztem.

Felettem kék, szabad ég fénylett, a nap vidáman sütött, és a tenger vijjogó madarai csodás röptükkel csapongtak, vitorláztak a fejem felett.

Nem ilyen látványra számítottam. Azt hittem, nagy hajók között fogok hányódni, s hajnal hasadtával az első őrszem észrevesz majd. Elfognak és visszavisznek a San Salvadorra.

Hiszen már nem is bántam volna.

S lám, ehelyett egy hatalmas, sík víztükör közepén találtam magamat. Amerre csak néztem, enyhén hullámzó víz csillogott. Csak jó távol, majdnem a láthatár szélén csónakból nem lát messzire a szem – ott láttam hajókat.

A soknapos viharban alaposan szétszóródott a flotta.

No, lám, megszabadultam az inkvizíció börtönéből, és most a tengernek foglya lettem.

A SÁTÁN KAPUJA

Itt a szélnek is más szaga volt. Itt a víznek is más színe volt.

Itt a nap is mintha másképp sütött volna, itt a felhők is mintha másképp rohantak volna.

Talán azért, mert a pálmák, a paratölgyek, narancsligetek napsütéses világából jöttek? És most fázósan didereg a lelkük? Hiszen jártak ők már északibb tájakon is. Olyan népek fiai voltak, akik elsőnek mondhatták maguknak a Föld felfedezésének dicsőségét. Lám, a portugálok elsőnek hajózták körül Afrikát, a spanyolok elsőnek érték el az Újvilág partjait, bejárták már Észak és Dél hideg tengereit. Láttak ők már más partokat a spanyolon kívül!

Ez most mégis – más…

A kapitányok fenn álltak a tatemelvényeken, és szemük elkalandozott a távolba. A hajósok megálltak az orrsudár tövénél, és lesték a messzeséget. A katonák elcsöndesedtek, és parancs nélkül is sisakot, vértet öltöttek.

Csak a szerzetesek nem mertek észak felé nézni. Ide-oda osontak az emberek között, és a nyakukban lógó keresztet magasra emelve mindenkire áldást mondtak.

Az Armada Dél-Anglia partjaihoz érkezett!

Itt voltak hát a Sátán kapujában!

Azok a sziklás, magas partok, amelyeken fehér habot túrva törik meg a tenger árja, és amelyek oly meredeken magasodnak a víz fölé, mintha csak a mesebeli Góg és Magóg országát védenék – a bűn, a megátalkodottság, az eretnekség világának partjai.

Kolumbusz hajósai nem lesték ilyen – hol szorongó, hol meg lelkes – kíváncsisággal Amerika partjait, mint ők az ismert Angliáét.

Micsoda világ lehet! Rossz tekintetű, nyomorult féreg-emberek hazája, ahol nap nap után megcsúfolják az oltáriszentséget, ahol a katolikusok vérét isszák, és ahol folyton azon mesterkednek, hogy megakadályozzák az egyedül üdvözítő katolikus hit elterjedését az egész világon.

A kapitány odafordult tisztjéhez.

– Nos, lovag úr, érdemes volt hajóra szállnia, igaz-e?

– Alig várom, hogy harcolhassak a hitetlenek ellen.

– Úgy hallom, önt kisemmizték az apai örökségéből.

– Oly kevés volt, és abból sem kaphattam semmit. Ezért előbb úgy határoztam, hogy áthajózom Amerikába. Azt mondják, az indiánok között gyorsan meggazdagszik az ember.

– És gyorsan fűbe is haraphat. Nézze csak azokat a partokat! Az angolok, ha hitetlenek is, azért nem vademberek. Nem kell házat építeni, mert őfelsége majd kastéllyal és hatalmas földekkel ajándékozza meg…

A fiatal tiszt lelkesedésében zavartan nyelt egyet, majd mélyet sóhajtva nézett a korláton túli messziségbe. Hiszen számolt ő azzal, hogy a zsákmányt nem fogják ilyen egyszerűen felosztani. De ha a jó szerencse nem is segíti adománybirtokhoz, gondolt ő mással is. Kamrája rejtekében van egy erős láda, benne nem kevés aranya. Arról beszélni azonban nem tanácsos.

A legyőzött, tönkretett, éhező Angliában bizonyára potom pénzért lehet majd házat, földet vásárolni…

Azt mondják, a hajórajok főkapitányai teméntelen kincset hoztak magukkal, s nemcsak azért, hogy hivalkodjanak vele.

Hm! Keresztes hadjárat.

Ámbár mi rossz volna ebben? Hiszen – minden szentnek maga felé hajlik a keze.

Itt a szélnek, is más szaga volt.

Itt a víznek is más színe volt.

A sziklafalak tetején keskeny, zöld csík látszott. A füves rétek ott kezdődtek.

Titkok világa az.

– Pajtás, én életemben nem találkoztam angollal!

– Hohó, pedig vidám fickók! Esznek-isznak, jópofák! A Karib-tengeren jártam, akkor találkoztam velük először. Biz’ isten, szájukban a késsel, hörögve ugráltak át a hajónkra, de amikor látták, hogy semmi kedvünk ujjat húzni velük, azon mód leparoláztak, etettek-itattak – persze a saját hajónk élelméből, aztán hogy összeszedték mind az aranyat, amit csak találtak, szépecskén odábbálltak. Még daloltak is hozzá.

Egy domonkos szerzetes állt meg mellettük.

– Készüljetek a harcra, fiaim! Mert sok-sok katolikus mártír és a boldog emlékű Stuart Mária királynő vére festi pirosra azokat a partokat. Bosszút kell állnotok!

Aztán elsietett rendtársaihoz, mert gyónni kívánt. És ahogy gyónáshoz térdelt, megkérdezte az idős pátert.

– Atyám, imént azt hallottam a katonáktól, hogy az angolok vidám emberek. Hogyan lehet az, és mit mondjak, ha ilyesmit hallok?

A gyóntató felsóhajtott:

– Az eretnekek vidámsága csak álca, képmutatás. Hogy ne láthassa meg senki rajtuk, napról napra hogyan reszket a szívük az örökös félelemtől. Hiszen tudják, hogy bűnösök, de nem tudják, mikor sújt le rájuk az Úr haragja.

– Mi vagyunk az Úr haragja?

– Ámen!

Minden olyan más volt.

Titokzatos és ígéretes is.

Az embereken lelkes kíváncsiság lett úrrá.

Csak egyvalakin nem látszott lelkesedés. A Legyőzhetetlen Armada főparancsnoka, Medina Sidonia hercege komoran olvasta Parma hercegének, Alexander Farnesének szabadkozó és magyarázkodó levelét. A levélben az állt, az Armada késedelmes elindulása miatt… ő maga is más ügyekkel lévén elfoglalva… a holland seregek egyelőre bekerítve tartják… és noha minden előkészületet megtett…

A futár, aki gyorscsónakon hozta a levelet, Medina Sidonia személyes szolgálatában állt.

– Beszéljen, Don Fernán!

A tiszt széttárta kezét.

– Annyit mondhatok, uram, hogy Parma herceg úr őfensége elég nehéz helyzetben van. Semmi kétség, az elmúlt egy esztendő alatt igencsak szorgalmazta azoknak a nagy bárkáknak az építését, amelyek az Armada hajóinak védelmében átszállítanák katonáit Anglia partjaira. Ahogy ez, ugye, a tervben volt…

– Persze, persze – Medina Sidonia csodálkozva kapta fel a fejét.

Vajon honnan ismeri ez az ember az Armada útiparancsát, amelyet ő maga is csak ezután fog a haditanács tudtára adni.

Megkérdezte.

– A holland partokon ezt mindenki tudja… – hangzott a felelet – s talán ezért is támadt nehézsége, ugye, a herceg úrnak. Ezek a hollandok ugyanis nemcsak fegyverrel harcolnak ellenünk, uram. Mézesmázosan, kedélyesen elvállalták a bárkák építését. De micsoda bárkák épültek! Pedig szorgalmasan, éjt nappallá téve dolgoztak a hajóácsok. Egyiknél a hajótőkét valami silány fából faragták, és már a sólyán szétrepedt, a másiknál rossz volt a dugatás, és mihelyt vízre került, azonnal elsüllyedt. Hol a fára, hol a kapcsokra, szögekre, olykor bizony még szerszámra is várni kellett. Azt mondták, tolvajok lopkodják éjszakánként a mesterektől.

A tengernagy dühösen csapott az asztalra.

– Ejnye! – és méltatlankodása Parma hercegének szólt, nem a futárnak – az ilyesmi ellen van egy jó orvosság. Felhúzni a bűnösöket.

– Csakhogy a hollandok úgy csinálják, senkire se lehessen rábizonyítani a dolgot. És ha minden hajóácsot felkötünk, még annyi bárka sem épült volna fel, amennyi most a herceg úr rendelkezésére áll.

Medina Sidonia egy kézlegyintéssel elküldte a tisztet, aztán ritkás szakállát sokáig elgondolkozva markolászta.

Mit tegyen?

Itt állnak Anglia partjainál, és hiába számítgat, hiába tervezget és tépelődik – immár hetek és talán hónapok óta már Lisszabonban, majd a nagy vihar szörnyű napjaiban –, nem fedez fel magában semmi belső sugallatot, amely szavak nélkül is megmondaná, mit tegyen.

A világ legnagyobb hajóhadának tengernagya. Ennyi hajót, ilyen hatalmas erőt egyetlen ország még soha ki nem állított.

Feladata szent és magasztos: foglalja el Angliát, az eretnekség fő bástyáját, Spanyolország legveszélyesebb tengeri vetélytársát.

A parancs úgy szól…

A parancs.

De hát vajon mindig a parancsra kell-e várni?

Indulatában feldöntötte asztalán a vízzel teli poharat.

Kopogtattak az ajtaján.

A hajóhaddal küldött háromszáz szerzetes főnöke, a Domonkos-rendi főinkvizítor lépett be, halk és ingerült laudéturral{7} köszönve.

– Herceg úr, fenségednek tudnia kell, hogy a két eretnek gyerek közül, akiket a San Salvadorra akartak felcsempészni… bizonyára azért, hogy megcsúfolják szent missziónkat… az egyik megszökött.

Medina Sidonia hercege az ablakhoz lépett. Kitárta a kicsiny táblát, és lenézett a vízre. Hideg szel vágódott be a parancsnoki szobába.

– Kegyelmességed bizonyára sejti, hogy nehéz napok várnak ránk – mondta keményen. – Bizony eljönnek olyan órák, amikor nem ilyen választékosan fogunk beszélni, ahogyan a madridi udvarban tanultuk. És kimondjuk majd azt, ami a szívünkön… Egyszóval, lehet, hogy pár nap múlva nagyon egyszerű lesz az életünk. Érti kegyelmességed?

– Nem.

– Vagyis meghalunk.

Dacosan nézett az inkvizítorra.

– Szent hivatalom a legnehezebb percekben is arra kötelez…

– Lehet, hogy meghalunk… gondolt erre kegyelmességed?

A főinkvizítor imára kulcsolta kezét.

– Libera me, Domine, de morte aeterna{8}…

– Az a gyerek már régen halott. A cápák eszik. Mit akar vele, kérem? Őfelsége világraszóló, hatalmas vállalkozásba fogott, és akkor ilyen semmirevaló dolgokkal terhelnek. Kérem, kegyelmességedet…

A főinkvizítor meghajolt.

– Csupán azt szerettem volna fenséged tudtára adni, hogy a hajóra küldött ferences atyák csöppet sem állnak, hivatásuk magaslatán. Mind tudjuk, IX. Gergely őszentsége szellemében, legkatolikusabb királyunk őfelsége is a domonkosok gondjára hagyta az inkvizíció nehéz munkáját. Mármost a ferences rendi testvéreink, sajnos félreértve sokszor saját hatáskörükben…

– Na de kérem!

– Ez a bizonyos padre Bernardo…

– Tegyen belátása szerint.

A nagy hajó jobbra-balra lengett. Mindketten fogódzkodtak valamiben, akár a részegek.

– Arra kérem fenségedet, hogy a legrövidebb úton tájékoztassa őfelségét, hogy az eretnekség ügyében a vizsgálat…

– Majd ha partra szállunk…

A főinkvizítor elhagyta a parancsnoki szobát. Medina Sidonia magára maradt.

Itt áll Anglia partjainál.

Mit hoz a holnap?

Egy rossz sejtelem gyötörte folyvást. És nem tudott szabadulni tőle.

Az a két gyerek. Micsoda őrült gondolat. Két gyereket felcsempészni a Legyőzhetetlen Armada hajójára… Persze, persze, Oquendo hajója, a San Salvador. Azon buzgólkodik Bernardo atya… Két gyerek. Istenem! Az egyik hát megszökött. Ebben a viharban…

Boldog gyermek. Boldog, halott gyermek.

Medina Sidonia sokáig állt az ablaknál, és elgondolkozva nézte a tengert.

– Hetvenöt láb… – ordították a mélységet mérő matrózok a hajó orrából.

A hajóhad partok közelében jár. Folyton mérik a vízmélységet, nehogy zátonyra fussanak.

Hirtelen papírt és tollat ragadott.

„Felség… alázatosan kérem, mentsen fel a parancs teljesítése alól. Én, Don Alonso Perez de Guzmán, Medina Sidonia hercege a Mindenható előtt esküszöm, hogy nem a küldetést tagadom meg. Sőt azt minden erőmmel igyekszem végrehajtani. De a parancsot… kérem… mentsen fel, hogy ezentúl a saját belátásom szerint oldhassam meg feladatomat.”

A papirost parányivá sodorta, és kilépett a fedélzetre.

– Galambot!

A hajó tatja mellett galambketrecek sorakoztak. Kiváló postagalambokat is vitt magával az Armada. Ezek a madarak már hónapok óta igen jól beváltak. Lisszabon és Madrid, majd Coruña és Madrid között vitték a jelentéseket.

Medina Sidonia maga kötözte a galamb szárnya tövére a kicsiny cédulát. Megsimogatta az állatot. Az halkan burukkolt, szárnyát emelgette.

A herceg csendesen mosolygott.

Hirtelen gondolattal ismét a madár szárnya alá nyúlt, aztán felhessentette a levegőbe.

– Eredj!

A királynak szóló üzenet a kezében maradt, összegyűrte és a tengerbe hajította.

Haditanács.

Zászlójelek, kürtjelek adták hajóról hajóra, rajról rajra a parancsot.

Medina Sidonia hercege, a Legyőzhetetlen Armada vezérlő tengernagya haditanácsot hív össze.

A parancsnokok csónakokba szálltak, és kibontott vitorlával siettek a San Martin zászlóshajóhoz.

Teljes harci öltözékben jelentek meg valamennyien. Tollas sisakokon, díszes mellvérteken, kéz- és lábszárvédőkön csillant meg a napsugár. Könnyű csónakjaikból már előbb integettek, vidám szavakkal üdvözölték egymást. Ahogy aztán a San Martinhoz álltak, már tele voltak hírrel, tervvel.

– Térképeim szerint ez a Lizard-fok!

– Ha most északnyugatra kanyarodnánk, védett öblöket és néptelen tájat találhatnánk. Az a walesi tartomány…

– Azonnal meg kell rohannunk a partot!

– Őfenségének sem lehet más választása. Ha sikert akarunk, az a gyorsaságban van. A part erre néptelennek látszik. Bár mintha füstjeleket látnék.

– Elfogtunk egy halászcsónakot! Az öreg halász nagyon érdekes dolgokat mond. Hahaha!

– Halljuk!

– Majd odabent!

Dobogva, hangoskodva nyitottak be a zászlóshajó tengernagyi szobájába. Medina Sidonia fanyar és kissé szigorú mosollyal fogadta őket.

– Üljenek le, uraim.

Pedro de Valdés, az Andalucía raj parancsnoka tisztelegve mondta:

– Fenség, legszívesebben le sem ülnénk, hogy mihamarabb Anglia földjét taposhassuk.

– Jó, jó. Kérem!

A hangulat egy kissé megfagyott. Medina Sidonia mindig ragaszkodott a formaságokhoz és a szabályokhoz.

Csörögve, zörögve körülülték hát az asztalt, de az csak arra volt jó, hogy hamarosan fölálljanak. Medina Sidonia ugyanis bejelentette, hogy felolvassa H. Fülöp király parancsát.

A király nevének hallatán felállással kellett üdvözölniök.

– Nos, uraim, előrebocsátom, hogy a most ismertetendő parancs nem most kelteződött. Évekkel ezelőtt, amikor felséges urunknak Parma hercege felvetette, miszerint Angliát a Csatornán átkelve könnyedén meg lehetne rohanni, a mi legkatolikusabb királyunk már akkor írásba foglalta elképzelését. A részletes parancsot azonban egy évvel ezelőtt adta ki, és az még elődömnek, az elhunyt Santa Cruz márkinak volt adresszálva. Nos, a parancs első része úgy szólt, hogy összegyűjtve hajóinkat, Lisszabonból ünnepélyes keretek között kihajózván, induljunk észak felé, és érjük el Anglia déli partjait. Ezt a feladatot, noha a Mindenható útközben többször is próbára tette helytállásunkat és szent elhivatottságunkat, teljesítettük. Itt állunk Anglia déli partjainál, és mert alkalmas szél is fúj, megindulhatunk, hogy a parancs második részét is teljesítsük.

– Éljen! – tapsoltak a parancsnokok. Pedro de Valdés, aki a legizgatottabb volt mind között, felugrott.

– Fenség, engedelmével, induljunk máris! Ha valamit tanulhatunk az angoloktól, legyenek bármily eretnek bűnösök is, az a gyorsaságuk!

– Fenség – csatlakozott hozzá most Hugo de Moncada, a nagy galeászok zászlóshajójának, a San Lorenzónak parancsnoka. – Előreküldött kis naszádom egy halászhajót fogott el. Az öreg angolt arról faggattam, mit tud Plymouth kikötőjéről. Becsületes, nemtörődöm embernek látszik, aki őszintén megmondta, Plymouth kikötőjében teméntelen sok angol hajó gyülekezik. Kérdezem tőle, mennyi az a sok, meg tudná-e mondani. Meg hát, felelte. Bizony megvan az harminc is!

Moncada szavait mennydörgő nevetés nyugtázta. Igaz, ő is úgy mondta el, mint valami adomát, hogy lám, milyen nagyra tartja az angol flottát a halász.

Medina Sidonia is mosolygott. Felemelte kezét.

– Nono, ne becsüljük le az ellenséget. Az a harminc hajó, ha a halász egyáltalában tud számolni, lehet az angol flotta nyugati része, sőt annak is talán csak egy töredéke. Gondolom, Drake parancsnoksága alatt, míg a flotta másik része az angolok főparancsnokának, Lord Howardnak a vezényletével bizonyára a holland partokat ellenőrzi.

Szavai nyomán kérdő tekintetek fordultak feléje. Mit keresne Howard a holland partokon?

A herceg még megkérdezte:

– Don Hugo kapitány, a San Lorenzo kormánylapátját sikerült rendbe hozni?

– Igen, fenség – bólintott Moncada. – Meg kell mondanom, hogy a galeász, amilyen hatalmas és félelmetes látszatra, oly gyöngén bírja ezeket a vad hullámokat.

– Én is úgy vélem.

– Ezért kellene minél gyorsabban partra szállnunk – szólt közbe Pedro de Valdés. – Ez olyan alkalom, amit nem szabad elmulasztanunk.

Juan Martinez Ricalde előrehajolt. Ő volt a vizcayai raj főparancsnoka.

– Ha most azonnal megfelelő mélységű öblöt keresünk, ahol legnehezebb hajóink védve volnának, partra szállva akár egy-két nap alatt is védhető erődöt építhetnénk, ahonnan felszólíthatnánk Anglia elnyomott katolikusait, jöjjenek zászlaink alá. A hajóágyúk egy része, ha partra kerül…

Félbeszakította szavát. Csodálkozva nézett Medina Sidoniára, aki hirtelen felugrott helyéről, és tőle szokatlan eréllyel leintette a haditanács tagjait.

– Uraim, elég legyen! Nem szeretném kioktatni önöket a felséges uralkodónk iránti engedelmességről… és a fegyelemről. Ha még nem felejtették volna el, azért hívtam önöket, hogy királyunk parancsát ismertessem, és nem azért, hogy csevegjenek. – Köhintett. Körülnézett. Tekintetében szigorúság, de valami röpke bizonytalanság is tükröződött.

A parancsnokok sértődötten elhallgattak. A szemük dacosan villant.

– Rövid leszek… Őfelsége parancsára hajóhadunknak be kell futnia a Csatornába. Bármilyen angol hajó szembeszállna vele, azt el kell tipornia, meg kell semmisítenie. Haladjon tehát az Armada kellő óvatossággal, de megállíthatatlanul Wight szigetéig, és közben a főparancsnok állapodjék meg Parma hercegével a két sereg egyesítéséről. Parma hercegének az időközben felkészített 22 000 emberét részben az Armada hajóin, részben a flandriai partokon előkészített bárkákon át kell szállítani Angliába. Ahol is a Temzén fölhajózva elfoglaljuk Londont…

Medina Sidonia felnézett.

A némán összeszorított ajkak, az arcok szobormerevsége, a tekintetek dühös mozdulatlansága önmagáért beszélt. Ezek a sok tengert megjárt, sok harcot megért kapitányok valamennyien előkelő nemesi családok fiai voltak, egész életükben a király iránti feltétlen engedelmesség vezette őket. A király parancsa szent. Újabb döntést – ha akadna kifogás, ha a haditanács megoszlana a véleményeket illetően – csakis a király hozhatna.

Az Armada Anglia partjainál…

II. Fülöp – Madridban.

Pedro de Valdés egy darabig nézte jobb kezét, amelyre apró gyöngyökkel kivarrt szattyánkesztyűt húzott. Azt a kesztyűt most lassan húzogatva az ujjain, lefejtette a kezéről.

Mint aki azt jelzi… ugyan kár volt lelkesedni.

– Nos, uraim?

Ekkor egy köpcös, kerek fejű ember, akinek arcát majdnem eltakarta a nyaka köré tekert dús csipkegallér, megszólalt:

– Engedelmével, tengernagy úr.

– Hallgatjuk, Don Alonso de Leiva.

Don Alonso de Leiva a teherhajók parancsnoka volt. Gyorsan beszélt, és kövér arcát közben többször is elfutotta a pirosság.

– … úgy vélem, hogy felséges királyunk iránti feltétlen engedelmességünket nem lehetne kétségbe vonni akkor sem, ha teszem azt, útközben megrohannánk Plymouth kikötőjét. Semmi kétség, vonuljon az Armada megállíthatatlanul… De azt a pár hajót, amely állítólag Plymouth kikötőjében gyülekezik… mégiscsak jó volna megsemmisíteni.

– Úgy van, úgy van! Rohanjuk meg Plymouth-t! – kiabálták összevissza.

Az indulatok megint elszabadultak. Valósággal ünnepelték Leivát ezért az ötletéért. Valaki térképet kért, amelyen Plymouth kikötője látható, mások azt bizonygatták, hogy a kikötő bejárata olyan szűk, hogy csak egyenként lehetne rajta bevonulni.

– És vajon a parti erődök? Mekkorák? Ezt is ki kéne elébb tapasztalni.

– Nekem három olyan emberem van, aki jól beszél angolul.

Ricalde keserűen dühös hangja túlszárnyalta a többieket.

– Bezzeg Drake nem küld ki kémeket!

– De hát az ég szerelmére, a mi nehéz, evezős gályáinkkal akar egy öbölbe bevonulni? Nem beszélve a galeászokról!

– Kérem, én már ott tartok, hogy nem nyilatkozom ~ kiáltott fel Ricalde, és gyors pillantást vetett a hercegre.

Medina Sidonia szerette volna minél előbb berekeszteni az ülést.

– Uraim – kezdte –, nincs értelme felesleges álmodozásnak. Királyunk parancsa egyértelmű és végrehajtható. Ezen nincs mit gondolkodni. Ami pedig Plymouth elfoglalását illeti, annyi a bizonytalanság körülötte, hogy nem vállalhatom. Nem ismerjük az öböl bejáratát, a part menti erődítményeket, sőt még csak azt sem igazán, vajon az angol flotta állomásozik-e benne.

Lélegzetnyi szünetet tartott.

– Egyelőre egyetlen angol hadihajót sem látunk. Úgy vélem, azzal a bizonyos, legendás angol hidegvérrel várnak bennünket. Csakhogy ez a hidegvér lehet a gyengeség jele is. Ám az is lehet, hogy nagy erőket akarnak összevonni. Csakhogy bennünket semmilyen erő sem állíthat meg! Úgy értem, semmilyen emberi erő! Az Úr nevében jöttünk, az ő nevében győzünk! Kérem, távozzék mindenki a zászlóshajójára! Az Armada igazodjék holdsarló alakba. Nagyon szép hajómozdulatokat szeretnék látni.

Az a híres angol hidegvér. Hiszen meglehet, hogy már akkor híre volt. Mert vajon nem hidegvérű, merész bátorság kellett ahhoz, hogy a kicsi Anglia versengeni merjen a hatalmas Spanyolországgal a tengerek hatalmáért?

Mert máskülönben csöppet sem voltak hidegvérűek az angolok.

Legkevésbé a leghíresebb, Sir Francis Drake. Ő aztán nem hidegvérű, sőt forrófejű ember. Alacsony, piros képű, vérmes. Pukkancstermészetű.

Az angol hidegvérről szóló történetek leghíresebbje mégis az ő nevéhez fűződik.

Semmi kétség, az angolok már hosszú ideje számítottak a spanyol hajóhad feltűnésére. Híre járt már évek óta, micsoda lebírhatatlan, mérhetetlenül nagy flotta gyülekezik a spanyol kikötőkben. Ezen a nyáron Dél-Anglia partjai riadóztatva voltak. A part menti városok és halászfalvak lakossága is készen állt a védelemre. Ha kell, kaszára, kapára fogadják a betolakodókat…

Az a kicsi angol flotta pedig összegyülekezett Plymouth kikötőjében. Aki ismeri, tudja, micsoda nagyszerű, jól védett öböl a Plymouth öble. Keskeny sziklaszoros zárja el a nyílt víztől, itt a legnagyobb viharok idején is védelmet talál a hajó. A Tamar, a Lynher és a Tavy folyók széles tölcsértorkolataiban, amelyek a Hamooze-nak nevezett jókora öbölben találkoznak. A királynő flottájának hajói itt álltak horgonyon, és naponta várták az újonnan érkezőket. És várták persze a hírt is, mikor tűnnek fel a láthatáron a spanyol Armada vitorlái.

A várakozás idejét jó angol szokás szerint pedig játékkal ütötték agyon a flotta kapitányai. Nagy fagolyókkal játszották a későbbi tekejáték ősi formáját, és persze lelkendezve lesték, ugyan ki lesz a győztes.

Részt vett a játékban nemcsak a hajóskapitányok társasága, hanem a Londonból, a királyi udvarból érkezett előkelőségek is. Akik pénzt, élelmet, puskaport ugyan nem hoztak, de biztató szót annál többet.

Nos jó, játszottak hát, úgy mondják, reggel óta egyfolytában, mert a Plymouth Hoe-nak nevezett réten erre kiválóan alkalmas volt a talaj.

És éppen Francis Drake-re esett volna a gurítás sora, amikor – úgy délután három óra tájban – a város felől feltűnt Fleming kapitány. Vágtató lovával egyenesen a társaság közé ugratott, és még nyeregből jelentette izgatottan Lord Howardnak, a flotta admirálisának:

– Hajnalban feltűntek az első spanyol hajók! Tele van velük a látóhatár! Csak úgy dübörög alattuk a tenger!

– Riadó, riadó! – kiáltozták erre összevissza a jelenlevők, legfőképpen a londoni ficsúrok, és bizony az admirális is azon volt már, hogy félbeszakíttatja a játékot. Minden perc drága, a spanyol Armadának útját kell állni.

Csakhogy éppen Drake-re esett volna a gurítás sora. Ő meg félszemmel a golyókat figyelve meg a bábut célozva már-már gurított volna, csakhogy ebben a riadt zajongás igencsak zavarta. Először elvörösödött a képe, dühében persze, mert a maga hajóján ilyen kapkodást soha nem tűrt, aztán morrantott egyet, végül mérgesen legyintett.

– Ej, hát fejezzük be előbb a játékot. A spanyolokat majd megverjük később.

Hát ez volt az a híres két mondat, amelynek később egész legendája támadt! Főképpen a londoniak álmélkodtak a nagy kalóz kijelentésén. Hm, micsoda hidegvérű ember! Nyakunkon az ellenség, ő meg tovább játszik.

Úgy is lett. Annak rendje-módja szerint befejezték a játékot, és csak aztán kaptak lóra, hogy a kikötőbe menvén kifutásra készítsék fel a hajókat.

De még akkor sem siettek nagyon.

Mivelhogy tudták, amit oly sokan nem tudnak. A tenger szabályos időközökben növekszik, majd meg apad. A dagály és az apály meghatározza a kikötők életét is. Amikor nő a tenger, zúgva áramlik befelé a keskeny plymouthi szoroson a víz. Nincs az a hajó, amely ilyenkor ki tudna jutni a nyílt vízre. Bizony meg kell várni az apályt – majd este tíz óra tájban –, amikor a visszavonuló tenger valósággal kiszippantja hajóikat a biztonságos öbölből.

Mi tagadás, így lehetett hidegvérű a forrófejű kapitány. Mivelhogy értette a dolgát.

A nagy Armada csatarendbe állt. Ellenséges vizek – harci alakzat. S ha a tengernagy úgy kívánja, azok a hajómozdulatok valóban szépen sikerülnek. Akárcsak valami vízi karnevál táncát lejtenék, oly méltóságteljes, lassú iramban fordulnak helyükre a nagy galeászok, hosszú evezőiket lendülettel merítik vízbe a kisebb gályák, hasas vitorlákkal, megdőlve iparkodnak köréjük a toronymagas tatépítményű galjónok és karakkák.

Jó szél fújt. Dél-délnyugati szél. Egyenesen hátba kapták azt a szelet, és most harsogva csattant szét a hajóorrok alatt a víz.

Mint amikor a végeláthatatlan tenger távolából harsogva, megállíthatatlanul dübörög előre a szökőár, mint amikor a láthatár egyik végétől a másikig húzódó végtelen görgőhullám szalad a nyugodtabb vizek felé – II. Fülöp király Legyőzhetetlen Armadája lobogó zászlókkal, fehérlő vitorlákkal, lendületesen lóduló evezőkkel megindult a Csatornán.

A hajósok és a katonák lelkesült arccal néztek előre.

Csak a zászlóhajók parancsnokai voltak komorak: a kurtára sikerült haditanács járt az eszükben, és királyuk parancsa.

De aztán a felkéklő ég, a kisütő nap, a fehér sirályok látványa őket is bizakodóbbá tehette.

Hiszen ha már idáig eljutottak… itt más a szél szaga, más a víz színe, itt a napnak a fénye is győzelmet ígér.

Előre!

És akkor…

Valahonnan a sziklás partok egyik rejtett öbléből könnyű naszád kanyarodott ki. Messziről már észrevették a spanyol hajókról, és lesték, vajon mire készül. Az őrszemek zászlókat, jelt adó legények alakját fürkészték rajta.

Mert ki tudja, hátha az angol hajóhad küld üzenetet, Lord Howard titkos levelet.

Medina Sidonia feltette sisakját.

A naszád azonban semmiféle jelét sem adta, hogy diplomáciai céllal közeledik. Nagy sebességgel, erősen megdőlve táncolt a hullámokon. Vitorláit ferdén állították, és noha majdnem szemből kapta a szelet, oldalozva egyre közeledett.

Az első angol hajó.

A könnyű kétárbocos – vajon kik vezethették, mert sem hadilobogó, sem más jel nem mutatta, hogy hadiflottához tartozna? – már olyan közel került, hogy fedélzetén fel lehetett ismerni az emberi alakokat is.

Az angol naszád most már egészen a közelükbe ért. A hajósok integettek. Integettek a spanyolok is.

Az angolok félelem nélkül megkerülték a San Martint, majd úgy közeledtek a középen haladó két galeászhoz, mint akik vásári látványosságot csodálnak. Aztán egyszerre csak átállították a vitorlákat (még csak sípszó sem hallatszott a fedélzetről), fordultak egyet, oly gyorsan, hogy az bámulatos, és máris a nagy galjónok díszes tatépítménye körül jártak.

– Na, de hát ez felháborító! – kiáltotta Medina Sidonia, aki végre ráébredt, hogy a naszádnak semmi köze a háborúhoz, legfeljebb a parti őrség egy kíváncsi, fiatal kapitánya mókázik velük.

Intett.

A jelt adó hajósok felemelték a megfelelő zászlót.

Az angol naszád éppen a La Rata Coronada nevű galjón körül cikázott…

A hatalmas vízivár három oldalágyúja most egyszerre dörrent. A golyók sivítva repültek, de messze a kis naszád mögött csapódtak a vízbe.

Az angol legények röhögve hadonásztak.

– Mit mutatnak, mit mutogatnak? – kérdeztek a rosszul látók.

– Találd ki…

És akkor az angol naszádon pici pukkanás hallatszott. Kerti ünnepségeken, játékágyúk adnak ilyen hangot.

Egy kis golyó röppent át a vizek felett. Koppanva nekicsapódott a galjón vastag oldalának. Kárt nem tett benne…

– … de legalább megmutatták, hogy jobban céloznak, mint kegyelmed! – ordított le Leiva a parancsnoki emelvényről.

– Uram, már megbocsásson, ez méltatlan kis csónak mihozzánk. Gondoltam, csak megijesztjük kissé! – szabadkozott jobb kifogást nem találván az ágyúmester.

– Három ágyúval egyszerre? Ne pazarolja a puskaport! És ha a parancs az, hogy elpusztítani, akkor tessék azt végrehajtani, megértette?

– Lőjek utána?

– Hol van az már!

A naszád, hogy a maga tehetségéhez képest méltón viszonozta a tüzet, nyeglén fordult még egyet-kettőt a nagy hajók között, de mire azok megtölthették volna ágyúikat – már régen messze járt.

A SZÖKTETÉS

A hajnalból alig lett reggel, és a reménytelenség, az éhség meg a fáradtság máris elvette minden erőmet. Közönyösen üldögéltem a csónakban, és mert mással nem tölthettem az időmet, ingem mélyéről elővettem azt a bizonyos hímzett szattyánbőr zacskócskát, amelyet még Doña Elvira bízott rám.

Hogyan maradt nálam az a zacskó, kész csoda! Zsebem nem lévén, bocskorom szíját kurtítottam meg, és a letépett darabkával nadrágom szíjára kötöztem, mint mások az erszényüket, de már amikor a Santa Barbarán a hajóhad felé közeledtünk, gondoltam egyet, s a szíjon hagyván ingembe rejtettem ismét.

Most hát kibontom, gondoltam magamban. Miért is ne nézhetném meg, mi van benne? Ha nálam maradt is, el nem loptam, hiszen nem akartam én soha megtartani és azóta sem próbáltam hasznát venni.

Most meg már úgyis minden mindegy.

Hiszen ha újból kitör a vihar, ezt a csónakot az első hullám telemeríti vízzel. Elsüllyedek vele együtt.

Kibontottam hát a kicsiny zacskót.

Gyönyörűszép aranymedál volt benne, a hozzá tartozó lánccal. A medálon különös dombormű. Szögletes vonalakból kialakított madáralak. Nem sas, nem is sárkány. Inkább nagy szemű, vicsorgó vagy éppen nevető kacsának hinné az ember. Kicsit ijesztő is. Mégis bájos.

A medál vastag, nehéz aranymunka volt, a hozzá tartozó lánc karikái is azok.

Amit kezemben tartottam, önmagában is vagyont ért, az én számomra azonban a kincsek kincsét jelentette. Ki tudja, ezért a nyakláncért talán egy nagy hajót is meg lehetne vásárolni.

Keserűen felnevettem. Mit érek vele?

És ahogy Don Alonsótól láttam, amikor zarándokjelvényét a tengerbe hajította, már-már én is emeltem volna a nyakláncot, hogy zacskóstul együtt a tengerbe vágjam.

De minek is tenném? Hiszen előbb-utóbb elsüllyedek majd én magam is.

Vagy éhen halok, szomjan halok itt a csónakban.

Lassan visszacsomagoltam a szattyánbőrbe kincsemet. És visszasüllyesztettem előbbi helyére, az ingembe. Ha meghalok és egyszer megtalálnak itt a csónakban kiterülve, higgyék azt, hogy valami kalandos sorsú hercegúrfi voltam.

Ámbár ha elsüllyed a csónak…

Kilestem a palánkon át a vízre. Lenéztem a mélybe.

La Coruñában néha olyan tiszta a tenger, hogy lelátni egészen a mélyére. Itt azonban alig láttam valamit. Szürkésen locsogott alattam a víz.

– Pedróóó!

Egy hang kiáltott a vízen.

Hátrakaptam a fejemet.

Aztán mint az eszelős, felálltam a csónakban, és két kézzel hadonászva integettem.

– José bácsi! José bácsi!

Ott közelgett a napfényes reggelben az öreg José bácsi. A Santa Barbara vitorlája büszkén dagadozott a szélben.

Amikor hozzám ért, az első szava ez volt:

– Sejtettem, hogy ez lesz a vége.

Örömömben a nyakába ugrottam, és megöleltem, mintha apám lett volna.

Ő meg ezen elérzékenyült, könnyek szöktek a szemébe.

– Na, fiú, fiú… ejnye…

Volt mit mesélnem. A fejét csóválta egyre.

– Furcsállottam ám, hogy a díszes ruhájú kapitány nem küld titeket azonnal haza. De hát, úgy látszik, minden úr felett van egy még nagyobb úr… egészen a Jóistenig, így aztán neki is meg a szerzetes atyának is jelentenie kellett a főnöküknél, meg engedélyt kérni és így tovább. De én sem voltam rest, nem töltöttem haszontalanul az időt, hanem körülnéztem kissé. Hej, ha tudnád, te gyerek, mennyi minden kósza kis hajócska úszik itt még. A nagy hajóknak kis naszádjaik vannak, a naszádoknak bárkáik, a bárkáknak csónakjaik – José bácsi heherészett, mint aki valami jó tréfát mond. – Én meg azt gondoltam, abban a nagy viharban úgysem tudnak utánam lőni. Ha ott vagyok az orruk előtt, jó, ha nem, hát még jobb. Az igazat megvallva, ebben a délnyugati szélben hazavitorlázni bajos lett volna. Azt csináltam, amit mások. Bevontam a vitorlát, és Istennek ajánlottam a lelkemet.

– Kár pedig, hogy nem járt a San Salvador közelében. Mert akkor talán sikerült volna Biancát is…

Elhallgattam, mert a sírás kerülgette a torkomat.

– Jó, jó, hát nincs még veszve minden. Azt a kislányt most már aligha fogják hazaküldeni, hallod-e!

– Bezárták.

– Persze, persze. Az az őrült pap… no, hiszen nem akarom én megbántani őket, főképpen az ilyen fontos embereket. Hanem tudod-e, mi történt Don Alonsóval?

– Sajnáltam őt. Jó embernek látszott. Nem hittem volna, hogy gályarab.

José bácsi hamiskásan nézett rám, miközben kenyérrel, kolbásszal meg hagymával kínált. Honnan szedte ezeket a finomságokat, fel nem értem ésszel.

– Aztán tudod-e, hogy nem igazi gályarab? – kérdezte mint aki valami szörnyűségesen nagy újságot mond. Visszamosolyogtam rá.

– Aztán azt tudja-e José bácsi, hogy Don Alonso a Bernardo atyának testvére?

Látni kellett volna, hogy elámult. Többször is megvakarta a füle tövét. Hümmögött.

– Most már mindent értek.

– Micsodát?

– Hogy miért nem lett Don Alonsóból ismét gályarab.

– Hát nem lett? – kérdeztem naiv örömmel. Jó volt hallani, hogy annak a bátor, kedves zarándoknak nincs semmi bántódása.

– Azt azért nem mondhatnánk – folytatta José bácsi. – Amikor kitört a vihar, jócskán elsodródtam a San Salvadortól. Hanem azért akadtak csendesebb napok is, amikor megleltem derék gazdánk néhány eladott bárkáját és rajta ismerős coruñai legényeket, ők adták ezt a sok finomságot. A nagy hajókról szerezték.

Ravaszkásan elmosolyodott, és hozzátette a nincstelenek igazságát.

– Tudod, Pedro, a gazdag sosem lehet annyira szegény, hogy ne volna mit lopni az asztaláról.

Telefaltam magam, és mindjárt vidámabbnak láttam a világot.

Közben a San Salvador kis csónakját a Santa Barbarához kötöttük, így aztán nekünk is volt egy mentőcsónakunk, nemcsak a nagy hajóknak.

– Mi lett Don Alonsóval?

– Azt mesélték nekem, hogy nagy hűhóval a San Lorenzóra vitték, ahol azonmód az evezőpadhoz láncolták. Húzta is az evezőt egy-két napig, de furamód, csöppet sem bánkódott, amiért visszakerült régi helyére. És mivel művelt, szívélyes nemesúr, csöppet sem bántak vele olyan durván, ahogyan a szökött rabokkal szoktak. Az ám, de alig telt el egy-két nap, az Armada főinkvizítorától parancs jött, hogy Don Alonso Salinaz ellen újabb vétségek vádja merült fel, és mivel azok éppen az eretnekséggel kapcsolatosak, megparancsolják a kapitánynak, a rabot különítse el annyira, hogy beszélni senkivel se tudjon. Na, több se kellett a kapitánynak, verte az asztalt, és mondott mindenfélét a szerzetes atyákra. Hm, csak meg ne bánja később. Hogy az ő hajója nem börtönhajó, hanem hadigálya, méghozzá a legnagyobb. Ha az a rab annyira bűnös, ám vegyék elő az ügyét a hadjárat után, de addig őneki szüksége van evezősre.

Én pedig megkérdeztem:

– Ugye, José bácsi, Bernardo atya így akarta megmenteni testvérét a gályarabságtól?

Rám nézett csodálkozva.

– Szerintem Don Alonso nagyon okos eretnek – folytattam –, aki folyton bűnbe akarja sodorni padre Bernardót. Hogy tagadja meg a gyónást, a Szentháromságot, meg hogy szombaton is mosakodjék, akárcsak a zsidók. Vagy ilyesmit. A padre mégis folyton azon fáradozik, hogy megmentse az öccsét.

José bácsi a kötelekkel bajlódott. Ezt mindig tüntető figyelemmel tette. Aztán leült a kormányrúd mellé, és egy darabig hümmögve hallgatott.

– Hallod-e, Pedro… elfelejtetted már, hogyan beszélt veletek Bernardo atya? Aztán ha olyan jó ember, miért akartatok tőle megszökni?

Erre nem tudtam felelni, és elszontyolodva hallgattam.

– Összebarátkoztam a San Lorenzo kis naszádjának legényeivel. Belevaló baszk legények Santanderből. Kérdem tőlük, mi van azzal a Don Alonsóval. Azt mondják, a kapitány nagy dühösen gondolt egyet, levétette lábáról a bilincset, mivelhogy szerinte nem gályarab, ellenben továbbra is eveznie kell, mivelhogy evezősre szükség van. Ellenben folyton a közelében van egy páter, és figyeli, nehogy valakihez is szóljon.

Nem tudtam megállni, ezen bizony nevetnem kellett.

Egy ideig hallgattam. Sok minden megfordult a fejemben, nagyon szerettem volna, ha Don Alonso ott ül a bárkában, ahogy az elindulásunk napján.

És megsimogatja a fejemet.

Megint rám tört az álmosság, mert az átélt izgalmak és az éjszakai hideg megtette a magáét. Beburkolóztam a bárka aljában heverő pótvitorlába (ez se volt itt, amikor elindultunk, José bácsi vajon honnan szerezte), és észre sem vettem, elaludtam.

Amikor ismét felnyitottam a szememet, a nap már magasan járt. És megint csak a nagy hajók között lavíroztunk. Pillantásom José bácsira esett, aki mosolyogva fogta a kormányt meg a vitorla szarvkötelét.

– Na, fiú, mikor aludtál te napközben?

– Nem tudom.

– Én tudom. Soha! S látod, erre jó a hajósélet. Mert az ember akkor alszik, amikor lehet, és nem akkor, amikor engedik.

Álmosan pislogtam, hunyorogtam a napsütésben. A széltől könnyes lett a szemem.

Eszembe jutott, hogy mi minden történt velem, és egyszeriben elszállt a nagy nyugalmam.

– José bácsi, José bácsi, nem menjünk ám még haza! – kiáltottam. – Biancát meg kell szabadítani! És jó volna ám, ha előbb Don Alonsót… mert azt hiszem, beszélnie kell a bátyjával. Mégiscsak testvérek!

– Hiszen éppen érte megyünk, Don Alonsóért!

El nem tudtam képzelni, hogyan is fogjuk csinálni.

Amíg a bárka a hullámokat szelte, folyton azon járt az eszem.

Akkor már eléggé ismertem a hajók fegyelmét. Jóllehet evezős gályán, sőt galeászon még sosem jártam.

– Nem is fogsz, Pedro. Mert még csak az kéne, hogy ott téblábolj…

– De hát nem szabad.

– Hát van, amit nem szabad… de lehet. És van, amit lehet… de nem szabad.

– Micsoda?

– Például. Nem szabad egy gályarabot megszöktetni… de lehet, ha az ember ügyesen csinálja.

– És?

– Fel lehet jelenteni valakit, hogy nem hiszi a Szentháromságot… de nem szabad.

– Ki tiltja meg?

– A lelkiismereted – hangzott a válasz.

Lassan-lassan kezdtem megérteni a világ dolgait. És hirtelen arra gondoltam, milyen kár, hogy az emberiség a tízparancsolatnál több törvényt is alkotott. Ha igazán követnék azt a tízet… bizony boldogan el lehetne éldegélni ezen a földön.

Egész napon át fel-alá vitorláztunk a nagy hajók között. Hogyan, hogyan nem, José bácsit mindenki ismerte, vidáman integettek neki a hajókról meg a kis naszádokról, bárkákról egyaránt.

„Ha megnövök, én is ilyen szeretnék lenni – gondoltam. – Mindenkinek barátja, jó pajtása. Meg olyan is szeretnék lenni, mint Don Alonso. Aki dacosan néz a messziségbe, és a lelke mélyén fájdalmas titkok rejlenek.”

Megvártuk az estét… – többször is elhúztunk a San Lorenzo mellett, de csak felintegettünk a fedélzeten járkálóknak. Ámbár úgy láttam, José bácsi egy-két embernek mintha hosszabban és jelentőségteljesebben integetett volna.

Persze a San Lorenzónak nem nagyon mehettünk a közelébe. Az óriási galeász hosszú evezői kétoldalt messze benyúltak a vízre. Így aztán vagy az orránál, vagy a tatjánál húztunk el, de óvakodtunk attól, hogy az ütemesen emelkedő és merülő súlyos pálcák közelébe kerüljünk.

Volt a galeásznak egy kis bárkája. Majd olyan, mint a miénk. Rajta azok a baszk legények, akikről José bácsi lelkesen beszélt. Mit is mondjak, villogó szemű, torzonborz emberek voltak, még féltem is tőlük, ahogy rám vigyorogtak a rossz fogukkal.

– Joséé…!

– Mi újság?

– Mi volna? Semmi. Megyünk a nyavalyás angolok ellen.

– Onnan – mutattak a galeász árbockosarában figyelő őrszemre – már látni lehet a partokat. Azt mondják, olyan, mintha fal volna. Aztán mögöttük az a sok redves eretnek.

– Mi van a nemesúrral?

– Semmi.

– Hallod-e, Barildo, beszéltünk mi valamiről!

– Éppenséggel…

– Hanem…?

– Tudja, bátyám, Krisztus koporsóját sem őrizték ingyen!

José bácsi nevetett.

– Fene beléd! Eddig nem így beszéltél.

– Piacról él az ember.

– De adott szó is van.

– Hát adtam én?

– No, mit mondjak.

– Már ezt mire érti?

– Csak arra, amire értem. Érted te is.

– No, José bátyám, beszéljen, amíg szépen beszélek. Mert nagyon ferdén áll a szeme, és azt én nem szeretem.

– Én se szeretem, hogy ha valakinek félrehord a szava, mint egy rossz puska.

– Az enyém aztán nem.

– Na, akkor van ám itt egy jókora vitorlavászon meg egy ponyva, és ami a legfőbb, három nagy, füstölt sonka.

– Hogy érti, hogy félrehord a szavam, mint egy rossz puska? Meg hogy „no mit mondjak”. Azt hogy érti?

– Úgy, hogy csak a paraszt nem állja a szavát. De ha valakinek csak ennyi nemesvér csordogál az ereiben – és José bácsi a körme végét mutatta –, no az, ha azt mondja, hogy meg lehetne csinálni, az már annyit tesz, hogy már meg is csinálja.

– Csak három füstölt sonka?

– Hozok még hozzá. De most sürget az idő. És nem ismertük egymást, sose találkoztunk.

– Hát meg lehet csinálni. Ha ő is akarja… mert ugye…

– Megyek én is.

Így történt azután, hogy mire beesteledett, magamra maradtam a Santa Barbarán. Nem volt könnyű dolgom, mert José bácsi keményen meghagyta, ügyes legyek ám, és úgy fogjam a kormányt, úgy állítsam a vitorlát, ahogy kell, nehogy elsodródjak.

– Ne segítsek…? – kérdeztem bátortalanul, abban a reményben, hogy talán magával visz.

– És a bárkát ki tartja? – dörmögött.

Hiszen vezettem én már a Santa Barbarát. Vitorlával is tudtam bánni. De hát ez mégiscsak a nyílt óceán, jókora hullámok és egy hatalmas hajóhad közepe.

Ráadásul furcsa érzés volt tudni, fölmennek a hajóra veszélyes kalandok elé… mintha csak velem történne minden, és mégsem tudnám, hogy mi történik.

José bácsi búcsúzóul csippentett egyet a szemével, majd átmászott a kis csónakunkba, elkapta a kötelet, amit a másik bárkáról dobtak neki, eloldozta magát a Santa Barbarától, és a kötéllel szépen odahúzta csónakját a másik bárkához. Ott került aztán evező a kis csónakba, két legény beugrott, és máris együtt volt a kompánia.

Lassan merítgették az evezőket.

Mintha csak valami mesebeli vár felé eveznének…

Noha nem voltunk egészen a közelében, a San Lorenzo tatépítménye gigantikus toronyként magasodott az ég felé. Ilyen hatalmas és cicomás építményt nem láttam életemben. Az óriási úszó favár valóságos várkastélyt cipelt a tatján. Az ágyú és kormányállás felett cirádás, díszesre festett, sokablakos emelet a kapitányi szállást rejtette. Azokon az ablakokon gyenge fény is szivárgott.

Éjszaka. A felszakadó felhők mögül kiterült a magasban a csillagos égi szőnyeg. A vibráló pontok fénye visszaverődött a víz színén. Noha nem sütött a hold, olyan világos volt, hogy tisztán láttam a San Lorenzo árbocán az őrszemet.

A hatalmas evezőknek csak a fele mozgott. A másik fele a vízből kiemelve mozdulatlanul állt. Azoknak evezősei bizonyára alszanak. Ültükben ráhajolnak az evező rúdjára, és úgy próbálják kipihenni szörnyű fáradtságukat.

Kurtítottam a vitorlát, hogy túl ne szaladjak a galeászon. És figyeltem, merre halad a kis csónak.

Még láttam egy ideig fehér foltját a vízen – aztán egyszerre csak eltűnt a szemem elől.

És hiába meredtem a derengő éjszakába, nem láttam sehol. Vajon hova került?

S noha tőlem balra ott húzott a másik bárka is, mégis rám tört az egyedüllét rossz érzése.

Mert hiszen egyedül vagyok én, amióta csak kikerültem a szülői házból. Egymagam aludtam szegényes vackomon, a Silbera úr padlásán, hozzászokhattam igazán. Ennyire mégsem érettem még magányosnak magamat.

Elfutott előttem az elmúlt napok minden eseménye. A kis Bianca: „Pedro, de jó, hogy te is itt vagy…” Aztán Don Alonso. Igen, már amikor a koldussal vitázott… „aki jó katolikus, halomra ölheti felebarátait?” – kérdezte… és íme itt halad megállíthatatlanul és legyőzhetetlenül a legkatolikusabb uralkodó hajóhada! Az eretnekek, akik másképpen gondolkoznak, akik másképpen hiszik az Istent, azok is a felebarátaink? Bizonyára. Minden ember a felebarátod! Talán még a pogányok is… azok a vademberek, akik azt se tudják, mi az arany, úgy lehet elvenni tőlük, mint gyerektől a játékát. Hit dolgában nem lehetünk kíméletesek – mondta Bernardo atya, és ahelyett hogy Istennel társalgott volna imádság közben, egy ostoba kis csapdát állított… milyen buta is az ember. Valóban, a félelem rossz tanácsadó! „Szent haragomat…” a harag még rosszabb tanácsadó.

Éreztem, hogy hirtelen elönti arcomat a forróság.

Ugye voltatok már ti is úgy magányos perceitekben, hogy eszetekbe jutott egy ostobaság, amit szóval vagy tettel elkövettetek? És noha nem tudott róla senki, nem látta vagy nem vette rossznéven senki, a magatok törvénye szerint elítéltétek… És a puszta gondolatára is elpirultatok.

Hogyan is mondhattam Bernardo atyáról, hogy meg akarja menteni az öccsét?

Írnok volt a kínzásoknál.

Milyen közömbösen hallgathatta a szerencsétlenek sikoltozását. Amikor könyörögve kérdik: mit vétettem? És nem mondják meg nekik. Csak annyit ordítanak a fülükbe folyton: „Mondd meg az igazat, mondd meg az igazat!”

És karjukra kötelet csavarnak, amíg ki nem serked húsukból a vér, és fellógatják a kezüknél fogva, és lábukra súlyos koloncokat kötnek.

Mondd meg az igazat!

Padre Bernardo, mondd meg az igazat: miért menekülsz a testvéred elől?

Gondolataimból egy váratlan, hangos dobbanás ébresztett fel. A bárka alját akkora ütés érte, azt hittem, menten beszakad. Rémülten ugrottam fel, a vitorla kötele kiesett a kezemből, a kormányt is elengedtem. A bárka megbillent, pördült egyet, szélbe állt, amely most lazán lafogtatta a vitorlát.

Ekkor egy újabb ütés.

Cápa.

Nem lehet más, csakis óriási cápa, amely farkával játékosan meglegyinti vízi járművemet. Hiszen jó játék neki, nekem annál nagyobb ijedelem. Ha léket kap a Santa Barbara, könnyen jött falat leszek a halaknak.

A bárka ismét megingott. A fenevad ott tekergett alattam. Óvatosan kihajoltam a korláton, és meresztgettem a szememet, vajon meglátom-e uszonyát, amely ekevasként szántja a vizet.

Megláttam… és máris tudtam, hogy a cápa többé nem háborgat.

Mert íme, a San Lorenzo magas fedélzetéről abban a pillanatban egy kalimpáló tömeg hullott lefelé. De se kiáltás, se küzdelem zaja nem hallatszott. Mint egy látomás, olyan volt a kép: egy emberi test zuhan, és hangos csobbanással eltűnik a mélyben.

Dobogó szívvel vártam.

Nem hallatszott semmi. Riadófütty vagy kiáltás.

Az evezők egy része ütemesen csapódott a habokba, más része dermedten állt.

A nagy hajón teljes volt a nyugalom.

S akkor egyszerre csak abból a kékes, csillagos derengésből lassan közeledő fehér folt tűnt elő. De nem felém közeledett, hanem nagy ívben mintha elkerülne.

Kiáltani szerettem volna, mert attól féltem, nem vettek észre.

Hanem amikor odáig jutottak, hogy a nagy hajóról a mi bárkánk vitorlája eltakarta őket, gyorsan megfordultak, és az erős kezek hamarosan elkapták a palánkot.

– Don Alonso!

– Hohó, te gyerek, hogy kerülsz ide?

Don Alonso olyan könnyedén ugrott át a bárkába, mintha sose lett volna gályarab.

– Mi tagadás, első alkalommal tovább tartott. Hanem, barátaim, köszönöm a segítséget! El nem tudom képzelni, hogyan háláljam meg nektek…

– Már folyamatban van! – nevetett halkan Barildo, és átemelte csónakjába a füstölt sonkákat.

Alig néhány perc telt el csupán, és máris búcsút integettünk segítőinknek.

Don Alonso nem lett volna igazi spanyol nemes, ha most jobbját nem nyújtja Josénak.

– Hej, barátom…

– No, ugye. Nem kell mindjárt tőrrel hadonászni.

– Bár itt volna most velem. Neked adnám. De hát tudod, az embertől elveszik mindenét. Hogy undorodtam már attól a szürke köpenytől, amit a gályarabok viselnek.

– Úgy látom, a ruháját ezúttal nem vették el.

Don Alonsón régi elnyűtt ruhája volt.

– A San Martinra akartak átküldeni.

José bácsi – honnan, honnan nem összeszerzett – kincseiből még meglepetésre is futotta.

– Hát ha nincs meg a régi tőre, fogadja el tőlem ezt!

A bárka aljából elővett egy széles pengéjű, rövid kést, amelynek még tokja is volt, jóllehet nem díszes, csak amolyan egyszerű. Mór kalózok használnak ilyen késeket.

Don Alonso megköszönte az ajándékot, és tüstént övébe dugta, mint aki sejti, hogy nemsokára szüksége lesz rá.

– Most aztán hová, barátom?

José közben visszaült a kormány mellé, és elégedetten hunyorgott.

– Don Alonso, mehetnénk haza is, gondolom. Mert nem hinném, hogy kegyelmed le akarja rohanni Angliát.

Elhallgatott. Várakozóan nézett.

– Semmi kedvem hozzá, valóban.

– Hanem előbb még visszalátogatunk a San Salvadorra. Kegyelmednek ott diskurálnivalója van azzal a pappal, ráadásul meg kell mentenünk a kis Biancát.

– Én is így gondoltam, barátom – szólt Don Alonso, és jelentőségteljesen rám nézett. Nem felejtette el, hogy ő ígérte elsőnek: megmentjük Biancát.

Egy gyorsvitorlás húzott el előttünk kibontott vitorlával.

– Hé! Hová?

– A San Salvadorral

– Hát nem látjátok, hogy másfelé mentek? Vigyázz te, ne arra? Arra lesz a balszárny! Oda a Gran Grifon kerül.

– Köszönjük, pajtás, oda bizony nem akarunk menni;

– Vigyázzatok, mert a flotta csatarendbe áll! Tegyétek ki a zászlótokat.

– Elvesztettük a viharban – hazudta José bácsi.

Az a rengeteg nagy hajó, amely eddig fenséges nyugalommal úszott előre, most egymás után hagyta el helyét. Aki nem ismerte a felállás pontos tervét, annak szemében keszekusza kavargás támadt a hajóóriások között, ám azok lenyűgöző biztonsággal keresték és találták meg helyüket.

Mi, kis bárka, igyekeztünk kifelé ebből a rendből. Mira a felállás megtörtént, leghátul kullogtunk.

– Várnunk kell estig – állapította meg José bácsi kissé gondterhelten. – Zászlót kellett volna szereznem. Erre nem gondoltam.

Attól tartott, megint megállít valami őrjárat, de nem történt semmi. Csónakok, bárkák húztak el mellettünk, mindegyik a maga hajójának jelvényeit viselve, de ránk se hederítettek. Akkor már minden figyelem az angol partok felé fordult.

– Hideg világ ez itt. Szívesebben élek a citromfák alatt.

Don Alonso legyintett.

– Nem a napsütéstől meleg egy ország – mondta. Aztán hozzám fordult. – Úgy látszik, a Jóisten téged sasszemmel áldott meg. Mert bizony jól eltaláltad. Bernardo atya valóban a testvérem. S ha annyira nagy volt a felindulása, ahogyan mondod, akkor máris egy parányi kis elégtételem lehet. Félhet a számonkéréstől, és ez megkeseríti minden óráját.

Mélyet sóhajtott Don Alonso, aztán így kezdte:

– A testvérem, igen. Együtt nőttünk fel apánk vidéki házában. Ha ő mogorvább és indulatosabb volt is, mint én, ha verekedtünk is nemegyszer, csak megértettük egymást. Fiútestvérek között az ilyesmi mindennapos dolog, azt mondják, hozzátartozik a testvéri szeretethez. Mondom hát, mi is jól megvoltunk. Kisebb korunkban együtt jártunk madártojást szedni, rókát lesni, később versenyeztünk, ki üli meg jobban a lovat, ki vív jobban, és ki ír szebb szonetteket. Gondolhatod, nem voltunk szegények, ámbár magunk sem hittük volna, hogy igencsak azok vagyunk. Gondtalanul éltünk, és ha gondunk akadt is, az nem volt más, mint hogy melyikünk ír szebb verseket egy bizonyos señorita Isabelhez, akibe mindketten szerelmesek voltunk, így folyt volna ez jó ideig, s valamelyikünk előbb-utóbb talán más lány felé fordul, ha egy családi tragédia könnyű udvarlásunknak nem ad súlyosabb hangot.

Az történt ugyanis, hogy apánkat egy gaz orvos mindenéből kiforgatta. Hosszú évekig kezelgette teméntelen pénzért talán nem is létező nyavalyáit. Ha addig nem volt beteg, azokba az ostoba kezelésekbe valóban belebetegedhetett. Észre sem vettük, hogyan pusztul el körülöttünk a gazdaság, s hogyan leszünk mind szegényebbek. Hiszen, mondom, szerelmesek voltunk, és egy szerelmes fiatalember nem lát mást a világból, csakis a szerelmesének a ragyogó szemét.

Virágcsokrokkal, szerelmes versekkel, dalokkal siettünk hozzá nap nap után, miközben apánk éppen utolsó aranyait adta oda annak a gazember orvosnak.

Isabel, szegényke, nem tudta, mit tegyen. Még ő csitítgatta vitáinkat, ha egy-egy kedves szaváért versenyeztünk. „Ó, milyen szerencsétlen is vagyok – mondogatta – miattam fogjátok meggyűlölni egymást.”

Talán maga sem hitte, mennyire előre látja a jövőt.

Amikor az az orvos már nem tudott szegény apánkból egyetlen pezetát sem kicsalni – mert nem volt –, egyszerűen odébbállt. A legyengült szervezet pedig nem sokáig bírta, édesapánk csakhamar meghalt. Nem maradt utána jóformán semmi.

Ott álltunk, mint a szedett fa, kifosztva. Valamit csak tennünk kellett, és mint nemes spanyol fiatalembereknek más nem is juthatott eszünkbe, csak amit a mondás tart: Pályád legyen Isten háza, tenger vagy a király háza. Tudhatod, mit jelent ez. Mehetünk papnak, vagy tengerre szállhatunk szerencsét próbálni, vagy pedig bekéredzkedünk, beódalgunk őfelsége udvaroncai közé.

Akkor már annyira vittük a vetélkedést a szép Isabelért, hogy még a jövőnket is az ő kezébe akartuk letenni. Noha akkor már igencsak dúlt közöttünk a viszály, arra még futott a testvérségből, hogy egyszerre kerestük fel szívünk választottját.

Sosem felejtem el azt a napot!

Isabel kedvesen, várakozó tekintettel fogadott bennünket. A kertben terített asztal várt ránk, és a beszélgetésnél Isabel apja is jelen volt. Hiszen jól ismerte apánkat, a családunkat igen nagyra tartotta, annál is inkább, mert lévén Franciaországból áttelepült gabonakereskedő, hízelgett is neki, hogy leányáért nemesifjak versengenek.

Csakhogy most az a két nemesifjú – két koldus ifjú volt.

Ez a gabonakereskedőt csöppet sem zavarta, ő is a maga erejéből lett gazdaggá, hát úgy képzelte, szerencsét próbálni nemesnek, polgárnak egyaránt becsületére válhat.

– Isabel drága – kezdtem hosszas vívódás után – leánykérőbe jöttünk, de ez a leánykérés más lesz, mint a szokásos. Kegyed jól tudja, hogy mi ketten egyaránt őszinte szívvel szeretjük. De hát egy asszony két férfinak egyszerre nem lehet a felesége. Ezért választania kell. Úgy döntöttünk Bernardóval, hogy nekivágunk az életnek, két évet adunk magunknak, hogy vigyük valamire, és méltók legyünk kis kezére, és persze apjaura vagyonára.

– Très bien, fiaim! – tapsolt Isabel apja. – Ezt már szeretem! Vállalkozás és hozzá határidő. Kislányom, azt a két évet kivárjuk, igaz-e?

A lánya elpirult, és boldogan rábólintott az apja szavára.

– Isabel, gondolhatja, kettőnk közül csak az egyik térhet vissza kegyedhez. Ezért már most választania kell, már most döntenie kell, két esztendő elteltével melyikünket látja majd szívesen. Melyikünkhöz vonzódik úgy, hogy az oltárig is elkíséri.

És a szép Isabel választott. Igaz, nem rögtön, mert a pillantása előbb ide-oda repdesett. Hol elpirult, hol meg elsápadt, finom kezét a szívére szorította, kék szemébe könnyek szöktek.

Végül így szólt:

– Kérem, bocsásson meg, és ne gyűlöljön érte, kedves Bernardo, de az én szívem már régóta Alonsót szereti!

Ahogy ezt kimondta, nem is mert rám nézni. Kezét nyújtotta Bernardónak, aki hódolattal megcsókolta.

Igen, igen, az volt életem első szép napja, amelyet a drága Isabel szerzett. És én ostoba, aki még nem tanulta meg, hogy nemcsak indulatainkat, hanem örömeinket is leplezni kell, túláradó boldogságomban nevetve, kacagva hátba veregettem a bátyámat.

Hiba volt. Bernardo ezt a nevetést már nem tudta elviselni.

– A végén nevess, testvér! – sziszegte halkan, de nagyon érthetően.

Azzal meghajolt, és többet nem szólva, elsietett.

Nem is mutatkozott többé.

Don Alonso nagyot sóhajtott, és elkomorult arccal kérdezte:

– Folytassam?

– Folytassa, uram! – vágta rá José. – Látja, én figyelek azért a vízre is, a hajókra is, de a nemjóját, ilyen szép regényt olvasni se lehet.

– Hát te, Pedro, nem unod még?

– Hogyan is unnám? – feleltem. – Az a szép Isabel bizonyára nagyon szép lehetett, és jól tette, hogy önt választotta. Azt hiszem, ott lehetett a baj, hogy a kegyelmed testvére már egy év után megjelent, egy csomó pénzzel persze, és mégis feleségül kérte a kisasszonyt. De kegyelmed is megjelent, és akkor nagy párviadal volt, csak úgy csattogtak a pengék…

Úszott a Santa Barbara. Körülvették a nagy hajók, körülvette most már a Csatorna nyugtalan vize. Sirályok kergetőztek odafenn, néha lecsaptak a habokra, és olyankor hallal a csőrükben emelkedtek fel ismét.

A hajókról egyszerre csak kürtjelek hangzottak fel.

A tiszt kissé fáradtan állt Medina Sidonia hercege előtt. Jelentett:

– …úgy tudtuk elfogni, uram, hogy angolul szóltam hozzá. Mire odajött, azt mondja, a teljes angol flotta Plymouth kikötőjében gyülekezett. Lord Howard parancsnoksága alatt. A hajók számát nem tudja, de szerinte az a bizonyos harminc hajó csak a királynő flottáját jelentheti. Mert lehetnek százhúszan is. Persze mindenféle vízi jármű, ahogy ez már az angoloknál szokás.

– Mik azok a tűzjelek? Örömtüzek talán?

– Megbocsásson a szóért, a jöttünket adják hírül. Amikor feltűntünk a Lizzardnál, két óra múlva a hír már Londonban volt.

– Hm!

– Az angol azt mondja, az egész partvidék riadóztatva van. A nép kaszával, kapával, botokkal a kézben felkészült arra, hogy harcoljon ellenünk.

Medina Sidonia felemelte a kezét.

– Ezt ne terjessze, kérem!

– Nem fogom, uram.

Intett. A tiszt eltávozott. Medina Sidonia visszafordult előbbi társaságához. Oquendo kapitány, a főinkvizítor meg egy domonkos szerzetes, bizonyos Juan de Victoria ültek a szobájában, és Ricalde, akit ő hívatott magához.

– Először is: megmondtam már, engem ne terheljenek ezekkel az eretnekügyekkel. A vizsgálatokkal és a büntetésekkel várjanak a kegyes inkvizítor atyák, amíg partra szállunk. Utána felállíthatják törvényszékeiket. Nem tudom, miért kellett azt a gyereket idehozni. Arra kérem kegyelmességedet, értesse meg az atyákkal, hogy ez komoly hadjárat. Éber figyelemre van szükségünk. Bármikor feltűnhetnek az ellenséges hajók, megkezdődhet a csata.

– Fenség, mindez valóban így is van. De ne feledkezzünk meg bizonyos nyugtalanító jelekről! – szólalt meg Don Miguel de Oquendo. – Az a férfi, akit mint szökött gályarabot fogtunk el a hajómon, és vittek vissza az evezőpad mellé, ismét megszökött. Méghozzá minden feltűnés nélkül, játszi könnyedséggel. Vagyis az őrök tudtával. Mármost…

A herceg türelmetlenül legyintett.

– Kérem, önök teljhatalmú parancsnokai hajóiknak, ítélkezzenek úgy, ahogy jónak látják. – Most Ricaldéhoz fordult.

– Kedves lovag, azért hívattam, hogy a véleményét kérjem. Ha igaz, amit az előbbi jelentésből megtudtunk, az angol hajóhad mégiscsak elfogadja a kihívást. Tehát hogy úgy mondjam, klasszikus felállásra is lehet számítani. Már napok óta azt próbálom kiokoskodni magamban, az angolok királynője vajon milyen utasítást adhatott a flottájának, hogy milyen alakzatban és hol támadjanak.

Ricalde örökké dacos arcán nem látszott semmi megbotránkozás. Valóban úgy döntött, hogy csak a legritkább esetben szólal meg.

Most a szerencse is melléje szegődött. A feltett kérdésre nem kellett válaszolnia, ugyanis felpattant az ajtó, és az első tiszt szólt be rajta:

– Fenség, az angolok!

Valamennyien felálltak az asztaltól, Medina Sidonia, hogy izgalmát kissé palástolja, körülményesen magyarázni kezdett:

– Az a döntő csata, amelyet a keresztény világ a törökkel vívott Lepantónál, két szélesen elhúzódó vonalban folyt le. Derékhaddal, jobbszárnnyal és balszárnnyal. A két vezérhajó egymással szemben állt fel, és neki is rontott egymásnak…

A két parancsnok, Ricalde és Oquendo egymásra néztek. Végül Oquendo megkockáztatta:

– Igen, igen, de hát az ön által elképzelt harci alakzat kiváló.

– Hozzá jó hátszelünk is van. Hehe, hát csak álljanak elénk! Eltiporjuk őket… meg se tudunk állni…

Medina Sidonia hercege, az Óceánok Főkapitánya sietve elhagyta a szobáját, és felkapaszkodott a tatemelvényre. A látvány valóban fenséges volt. Az ő zászlóshajója, a San Martin haladt az élen, és nyomában az egész Armada. Előttük a széles tenger, baljukon Anglia meredek partvidéke, ahol a dombok tetején éjjel-nappal lángolnak és füstölnek a tüzek.

Az első éjszakán egy hízelkedő tisztje azt állította: az angolok örömtüzekkel várják a felszabadító flottát.

Medina Sidonia megtörölte domború homlokát, végigsimította ritkás haját, és megint csak fejére tette sisakját. Harci díszben akarta fogadni az első kihívást.

– Ágyúk?

– Megtöltve, uram!

Balról, a partok felől tizenegy hajó – egy egész raj – közelgett. Hosszú sorban húztak, veszett gyorsasággal. Először azt a látszatot keltették, mintha együtt akarnának futni az Armadával, majd nagy ívben megfordultak és az élmezőny elé vágtak.

Libasorban húztak el, ágyúlövésnyi távolságban.

– Tűz!

A spanyolok most már tudták, mit kell tenniök. Nem vártak a tüzeléssel, a zászlóshajónak és a nagy galeászoknak az ágyúi szinte egyszerre dördültek el.

Az angol hajók nem maradtak adósak a válasszal. Odaátról is tüzet okádtak, füstöt fújtak az ágyúk.

A tüzes golyókat látni lehetett, ahogy nagy ívben repülnek.

Ott vágódtak be a spanyol hajók orra előtt.

Aztán az a tizenegy hajó egyszerűen odébbállt. Nagy ívben fordultak délnyugat felé, a spanyol félhold jobb szárnyán.

Néztek utánuk. A San Martin tatja eléggé magas volt, messzire el lehetett látni. Ahogy a szemükkel követték azt a tizenegy hajót, elláthattak a spanyol Armada mögötti tengerrészre is… És akkor Medina Sidonia hercege egyetlen szempillantás alatt elfeledkezett a náthájáról és az örökös tengeribetegségéről.

– De hát micsoda paraszti tempó ez? Semmi jeladás, semmi kihívás? Meg sem állnak! Mit gondoljon ezekről az ember? – háborgott, de maga is érezte, milyen hamis a hangja.

Ricalde keserű szavait hallotta:

– Fenség, úgy vélem… már bocsánat a szóért, de az eretnek angol királynő egy undok vén boszorka. Ő aztán nem adott sem utasítást, sem eligazítást, sőt, ha jól sejtem, talán még pénzt, élelmet és puskaport sem adott a hajóhadának. Ellenben azt mondhatta egyszerűen a kapitányainak: „Na, hát nem látják, hogy jönnek a spanyolok? Csináljanak már valamit, a maguk dolga! Védjék meg Angliát!”… Higgye el, fenség, utasításnak olykor ennyi is elég.

Medina Sidonia megborzongott.

Dagadó vitorlákkal, lobogó zászlókkal ott sorakozott az angol hajóhad a Legyőzhetetlen Armada – mögött.

AZ ELSŐ LÖVÉSEK

Mi is észrevettük az angolokat.

Az a röpke ágyúzás engem egészen felzaklatott.

– Megkezdődött a harc? – kérdeztem.

– Még csak ijesztgetik egymást.

José bácsi mégis beljebb húzódott a bolyba. Mit lehet tudni, hátha véletlenül eltalál bennünket egy ágyúgolyó.

– Mi lesz Biancával?

– Várj, te fiú, nem lehet fejjel menni a falnak. Az éjszakát ki kell várnunk.

Akkor még nem tudtuk, hogy hamarosan megkezdődik a csata.

Don Alonsóhoz fordultam.

– Mi lett a mese vége?

– Még nincs vége – nyomta meg a szót. – De hogy tudjad, jómagam azonnal a kikötőbe mentem. Maradék pénzemből azonban nem futotta felszerelésre, kardra, páncélra, miegyébre. Ha a szerencse nem segít, talán még ma is ott kuksolnék. Az első gályával áthajóztam az Újvilágba. Hej, csoda világ van ott! Kemény élet. Ha tudnátok, micsoda fákat, madarakat, micsoda vadon élő embereket láttam. Kész csoda. És nem tréfa, ha mondom, bizony szinte az utcán hever az arany. De nem akarom most már húzni az időt ottani kalandjaimmal. Pedig akadt elég, elhihetitek. Becsülettel szolgáltam, és mert a kapitányom megkedvelt, hosszabb aranykutató utakra is elvitt magával. Azokon az utakon pedig mindenki meggazdagszik, hacsak ott nem hagyja a fogát. Nos, nekem szerencsém volt, talán azért, mert folyton szép szerelmesem képe lebegett a szemem előtt.

Láthatjátok rajtam, nem vagyok afféle könnyelmű ember. Katonának sem voltam borissza, kockázó. Összegyűjtött vagyonom egy részét előreküldtem, egyenesen Isabel apjának címére. Lássa, az ígéretem komoly, nem feledkeztem meg a lányáról.

Nehezen telt el a két esztendő, mert ha az ember nagyon vár valamire, akkor csigamódra lépked, de egyszer az is letelt. Nagyon vigyáztam rá, nehogy bármi is megakadályozhasson… ezért már jóval előbb ismét Cádizban voltam. Gazdagon, jó ruhában sétáltam a városban, és a legjobb fogadóban vettem ki szobát. Úgy terveztem, csak a megbeszélt időben, az utolsó napon lépek majd a házba, de végül is nem bírtam megállni, alig egy-két napot ténferegtem izgatottan, és máris bekopogtattam Isabelék kapuján.

Az volt életem második gyönyörű napja.

Isabel, az én drága, bájos, hűséges Isabelem könnyezve-nevetve szaladt elém. Előbb még szólni sem bírt a meghatottságtól, aztán meg alig tudta abbahagyni szegényke; akkor már nem szégyellte, nem is titkolta, kimondta bizony, hogy örökkévalóságnak tűnt neki az a két esztendő. Hogy most jobban tetszem neki, mint amikor elmentem. Hiszen megvállasodtam, megszakállasodtam, egyszóval férfi lettem. No hiszen ő is szépült, ha ugyan fokozni lehetett az ő szépségét.

Aztán ahogy a mesében lenni szokott, összeházasodtunk, és boldogan éltünk volna, amíg meg nem halunk…

Apjaura méltányolta az én nem kis vagyonomat, és a leánya hozományát megtetézte kétszer annyival. Nem volt nálunk boldogabb pár egész Cádizban. A székesegyházban tartottuk az esküvőt. A nagy lakodalmi vendégseregből csak egy valaki hiányzott: a bátyám.

Sehogy sem tudtam a nyomára lelni. Heteket töltöttünk azzal, hogy mindenfelé kerestettük.

Nem találtuk.

Pedig ott volt ő az esküvőn. Bár ne lett volna.

Mondjam-e tovább? Kitalálhatnátok.

Gyönyörű nászéjszakánk után az első hajnalon bizony nem pacsirtaszó ébresztett bennünket.

Hatalmas dörömbölés verte fel a házat.

A kapu előtt fegyveresek álltak, és két hivatalnok.

Don Alonso hirtelen lehajtotta a fejét. Arca egészen hamuszürke lett. És ahogy ismét felpillantott, akkor hasonlított legjobban a bátyjára. Mert valami riasztó, veszett gyűlölet sugárzott az arcából, vonásai megkeményedtek, a pillantása megmerevedett.

Ami nála a pillanatnyi indulat jele volt, bátyjának az volt a hétköznapi arca.

– A Suprema, a Szent Hivatal parancsára mindhármunkat letartóztattak. Isabelt, az apját és engem.

Egyik percről a másikra az inkvizíció foglyai lettünk, és attól kezdve fabatkát sem ért az életünk. Mert tudnotok kell, hogy az inkvizíció a legnagyobb titokban intézi dolgait A vádról, az eljárásról senki nem tudhat meg semmit. Sőt, a vádlott maga sem tudhatja meg, mivel vádolják. És ez az eljárásukban a legembertelenebb, a leggyalázatosabb.

A hit védelmére és az eretnekek felkutatására, üldözésére alakult ez a szervezet még Ferdinánd és Izabella királyaink alatt. Első főnöke Torquemada volt, akinek nevét azóta is átok és gyűlölet kíséri. A mindenkori pápák azonban jó szemmel nézik a Hivatal működését, és elhalmozzák kiváltságokkal. Napjainkra az inkvizíció már állam lett az államban, II. Fülöp királyunk bölcsen saját magát tartja az inkvizíció legfőbb fejének, ami egyúttal mentességet is biztosít neki… rajta kívül azonban bárkit vád alá helyezhetnek, és mert a vádlottból „az igazságot” másképp nem lehet kicsikarni, meg is kínozhatják… Hej, Pedro, Pedro, áldjad az Istent, hogy megszöktél a San Salvadorról!

– Igen, ők a hit dolgában nem ismerik a tréfát. Úgy megcsavarják a Bianca karját, hogy a csontja törik belé.

Don Alonso bólogatott. Az a szörnyű feszültség még mindig nem tűnt el az arcáról.

– Megkínoztak engem is. És válogatottan olyan kínzásokkal, hogy soha többé ép ember ne lehessek. Hiszen akiket csigán nyújtóztatnak a végtelenségig, az, ha életben marad is, járni aligha tud. No, Isten segítségével egészségesen túléltem a nyújtót is, a vízzel való kényszerű itatást is, a szöges lábszárvédőket és még egyéb szörnyűségeket. És nem vallottam, mert nem tudtam, mit akarnak tőlem. Régi katolikus nemesi család fia vagyok. A lutheránus tanokat még ma sem ismerem… Mi bajuk hát velem? Nap nap után ott kuporogtam nedves pincebörtönömben, és nem tudtam, mit hoz a holnap. De nem hozott mást, mint a vallató inkvizítor üvöltözését: „Mondd meg az igazat! Mondd meg az igazat!”

És nem tudtam, vajon szerelmes feleségem milyen kínokat állhat ki. Lassanként csak kibökték, mi a bajuk velem. Azzal vádolták apósomat és feleségemet, hogy titkon a francia eretnekséghez, a hugenottákhoz szítanak, engem pedig azzal, hogy mindenről tudtam, sőt elősegítettem.

Mit, miért, hogyan? Őrület. Ha ma visszagondolok rá, beleborzongok. Nem is a kínokba, hiszen sok kínt képes elviselni az ember, hanem az eszeveszett gonoszságba, amellyel ott találkoztam.

Valljak a feleségem ellen! – követelték. – Hogy ő volt a felbujtóm! Valljam az igazat! Miféle igazat?

Bizony már-már az őrület határán voltam, amikor egy napon hirtelen minden megvilágosodott előttem.

Nem tudom, hányadik napon történt. A kínoktól félájultan ide-oda forgattam a fejem, s mintha szörnyű lázálmot látnék, a kínzókamra homályos sarkában hirtelen felismertem az írnokot.

A bátyám volt. Bernardo!

Minden világos lett. Ez az elfajzott, gonosz ember, akit szégyellek a testvéremnek nevezni, úgy állt bosszút rajtam és feleségemen, hogy tönkretette az életünket. Megvolt a hatalma hozzá, hogy elfogasson, lecsukasson és megkínoztasson.

– Bernardo! – üvöltöttem a fájdalomtól. De ő meg sem fordult.

Igaz, többet nem is kínoztak. Váratlanul kihirdették az ítéletet. Tízévi gályarabság.

Hát húzhattam az evezőket ugyanazon az úton, amelyen még nem olyan régen mint sikeres fiatal hadnagy feszítettem a mellemet. És mert akkor már híreket is kaptam, hamarosan megtudtam a mindennél szörnyűbb valót. Az inkvizíció előbb hat hónapig fogva tartotta Isabelt, de mert várandós volt, szabadon engedték. Ugyan mire, hiszen apja meghalt a börtönben, vagyonukat pedig már előbb elkobozták. Nem sokkal azután, hogy megszülte gyermekét, újból börtönbe vetették. Ott hosszú szenvedések után meghalt szegény.

Don Alonso tekintete megtört. Könnyeket láttam a szemében.

– Ennyi az én életem története, kis barátom – mondta, és megveregette a vállamat.

– És a kisbaba? – kérdeztem. – ővele mi lett?

Eltakarta szemét, meggyűrte arcát. Mélyet sóhajtott.

– Ezt csakis Bernardo tudhatja. Erre kell felelnie!

Megdördült az ég és a tenger. Nem egy ágyú szólalt meg, hanem talán száz is. Nem egymás után, hanem egyszerre.

Megkezdődött a csata.

A Legyőzhetetlen Armada első tengeri csatája.

Az angol flotta a dagály miatt nem tudott kellő időben kifutni Plymouth kikötőjéből. Ami azt illeti, nem is nagyon akart.

Az angol kapitányoknak kisujjában volt a hajózás tudománya, az angol hajósoknak pedig meg se kottyant egy kis vihar. Ráadásul úgy ismerték hazájuk partjait, akár a tenyerüket. Az angol hajók pedig „olyan gyorsak és fürgék, hogy azt csinálnak velük, amit akarnak”.{9}

Miért is vágjanak a közeledő Armada elébe, amikor éppen dél-délnyugati szél fúj. A vitorlás hajónak a legjobb, ha a szél előtt futhat, vagyis azt éppen hátulról kapja.

Ilyen pompás hátszéllel jött, közelgett, dübörgött, ellenállhatatlanul vonult a spanyolok Legyőzhetetlen Armadája.

– Jó, jó – mondta Sir Francis Drake, bizonyára nem is egyszer –, nem kell elsietni a dolgot.

Az Armada még nem ért el Plymouthig, amikor az angol flotta kifutott a jól védett öbölből. De eszük ágában sem volt a spanyol kolosszus elé odaállni. Szél ellen lavírozva, hosszú cikcakkvonalban elhúztak mellette, és szépecskén mögéje álltak.

Az a tizenegy hajó pedig, amely annyira felbosszantotta Medina Sidonia hercegét, egy elkésett raj volt, amely túl sokáig vételezte a szegényes élelmet és a puskaport. A végén éppen az Armada orra előtt kellett elhúznia, hogy beállhasson a sorba.

Sir Francis Drake zömök termetű, mérges kis ember volt. Akkor már teméntelen tengeri kaland és a spanyolok feletti sok-sok győzelem állt a háta mögött. Körülhajózta a földet, és egy évvel előbb harminc hajóval parádés módon megrohanta Cádiz kikötőjét.…

Hiszen feltette ő magában, még fiatalkorában, hogy „szálanként tépdesi ki Fülöp király szakállát”. Minden spanyol hajó, amelyet kifosztott vagy elsüllyesztett, egy-egy szál volt abból a szakállból.

Csakhogy mindig új meg új támadt helyettük. A szakállnak is az a tulajdonsága, hogy újra kinő.

– Legalább nem unatkozunk – mondta Drake. – Őfelsége, Erzsébet királynőnk sajnos nem tudott ellátni bennünket elegendő élelemmel és főképpen puskaporral. Ezért mindkettővel takarékoskodnunk kell.

– Még az a jó – emelte fel ujját Lord Howard –, hogy éppen a szűkösség miatt csak az utolsó percben hajóztuk be az embereket is. Hiszen már tavasz óta jelzik az Armada kifutását. Nem tudtuk volna élelmezni az embereinket.

– Így se tudjuk sokáig – jegyezte meg John Hawkins, aki saját pénzén állította ki hajóit. – Ha jól tudom, egy hétre elegendő a hajók élelme.

Drake bólintott.

– Úgy van. És egy hét alatt kell dűlőre vinnünk a dolgot.

– Hogyan?

– Egyszerűen nem engedjük partra szállni őket. Értik, uraim? Nem kell nagy, látványos tengeri csatát provokálni.

Az angol kapitányok bólintottak. Bólintott Lord Howard is, aki régi, kiváló katona volt, de ő maga is tudta, hogy ezúttal valójában Drake vezeti a flottát.

– Mi hát a teendő?

– Mögéjük sorakozunk. A hátszél nekik is jó, de így nekünk még jobb. Hiszen a legkisebb támadásunkra is meg kell fordulniuk, és akkor szemközt kapják a szelet!

Ez olyan világos és egyszerű taktika volt, hogy voltaképpen bármelyiküknek eszébe juthatott volna. Nem is csodálkoztak rajta.

Szemlélgették inkább a spanyol Armadát, amely most már ott úszott előttük. A hajók díszes tatja hetykén imbolygott a hullámok felett.

– Száznál több hajó, de úgy vélem, alig a fele amely igazán hadihajónak nevezhető.

– Úgy ám – bólintott Drake, és gúnyosan hozzátette: – Akárcsak a mi flottánk. Száznál több hajó, de alig öt, amelyik igazán hadihajónak nevezhető.

– Nono, köztük van az Triumphom is, amelynél nagyobbat a spanyol flottában sem látok – heherészett büszkén a másik nagy kalóz, Martin Frobisher.

Igaz, ami igaz, az 1100 tonnás Triumph volt az angol hajóhad legnagyobb egysége. A zászlóshajó, Lord Howard Ark Royal nevű hajója és Drake Revenge-e is kisebb volt nála.

Rövid, elgondolkozó csend támadt az angol kapitányok között. És mintha ki nem mondott kérdéseikre adná meg a választ, Francis Drake így szólt:

– Ahogy felséges királynőnk mondaná: csak háborút ne, uraim. Vagyis nyílt harcba ne bocsátkozzunk. Valljuk be, gyöngék vagyunk hozzá. Próbáljuk meg a tollait kitépni ennek a nagy libának, amely előttünk vánszorog.

Megkezdődött a csata.

– Na végre, egy lovagias gesztus! – lelkesedett Medina Sidonia hercege, amikor Lord Howard könnyű kis naszádjának, a Disdainnek kis tatágyúja pukkanó lövéssel megadta a jelet: az angol flotta elfogadta a kihívást, amelyet a San Martin főárbocára húzott keresztes zászló jelzett.

Igaz, maga a hajócska neve amolyan „beszélő név” volt.

Disdain angolul lenézést, lesajnálást jelent, de hát szerencsére sem Medina Sidonia hercege, sem a többi parancsnok nem tudott angolul. Aki pedig tudott, hát az mélyen hallgatott.

– Figyelem, mindenki a fedélzetre!

– Ágyúk! Tűzkészültség!

– Íjászok, muskétások felsorakozni!

A hatalmas holdsarlóalakzat jobbszárnya, a Don Martin de Bertendona vezette levantei raj kapta az első támadást.

Maga az angol admirális, Lord Howard vezette rájuk Ark Royal nevű hajóját néhány más hajóval együtt.

Amíg az Armada be nem ért a csatornába, ez a levantei raj haladt az élvonalban. Mihelyt kialakult a holdsarló, annak szarvát alkotta. Itt úszott Don Alonso De Leiva nehéz karakkája, a La Rata Coronada, és a parancsnok, Bertendona karakkája, amely nagyságban talán felvehette volna a versenyt az angol Triumphfal.

Lord Howard délceg Ark Royalja keresztben úszott a Rata Coronada tatjánál, mire az lecsapta ágyúnyílásait, és mennydörgő ágyúzással fogadta a manővert. Ugyanakkor 90 fokos fordulatot tett, hogy oldalágyúival pörkölhesse az angol oldalát.

Egy darabig együtt is futottak, pedig ez mindkettőjüknél a hátszél feladását jelentette.

Noha mindkét részről veszett ágyúzás folyt, igyekeztek lőtávolon kívül maradni, ami a Triumph számára azért is volt könnyebb, mert hiszen az ő hosszú ágyúi jóval messzebb hordtak, mint a Rata Coronada nehéz mozsarai.

A spanyol hajó végül is elszánta magát, hogy elébe vágva az angolnak, azt bekényszerítse a holdsarló csapdájába. E célból a raj más hajói is közeledtek, nagy körívet rajzolva a csatázók körül. Sidonia elképzelése szerint a holdsarló ilyenkor csigavonalban valósággal rátekeredik az ellenséges hajóra, és azt menthetetlenül besodorja középre.

Lord Howard azonban nem volt tapasztalatlan ember. Ha nem is tartozott a tenger nagy vagányai, a királynő magánkalózai közé, azért nem érdemtelenül kapta a flottaadmirálisi rangját. Alighogy felismerte, mi a spanyol hajók célja, máris cselekedett. Annál is inkább, mert kis időre az volt a benyomása, hogy talán éppen a Rata Coronada az egész Armada zászlóshajója.

Félrecsapta kormányát, veszett gyorsasággal átállította vitorláit, és mire a spanyolok észbe kaphattak volna, megint csak oldal-oldal állásban volt a Rata Coronadához képest.

Csakhogy a spanyol hajónak még mindig ugyanez az oldala fogadta a tüzet, míg az Ark Royalnak másik oldala, friss ágyúi okádták golyóikat most már valóban veszélyes közelségből.

A veszett össztűz talált is. A golyók betörték a spanyol hajó korlátját, az egyik belecsapott a tatépítmény oldalába, de hát azért ezek is a lőtávol határán lévő, gyönge lövedékek voltak. Az angol hajó végül könnyedén kibújt a rá szoruló hurokból, és elegánsan odébbállt.

A hatalmas holdsarló balszárnyán közben ugyancsak folyt az ágyúcsata. Ezt a szárnyat három olyan kiváló kapitány támadta meg, mint Drake, Hawkins és Frobisher.

Tudták talán, hogy kivel állnak szemben.

Ezen a szárnyon, a vizcayai raj élén a keserű és kétkedő Don Juan Martinez de Ricalde parancsnokolt. Az egyetlen ember, aki ismerte az angolok erejét, és ismerte az Armada gyengéit. Az egyetlen ember, aki a saját feje után mert menni.

Az első lövésekre hatalmas galjónja, a San Juan de Portugal félfordulatot tett, hogy viszonozhassa a tüzet. Majd az angolok és saját hajói legnagyobb meglepetésére – egyszerűen az angolokra rontott.

– Mit csinál az az ember?! A többiek meg otthagyják?! – Medina Sidonia értetlenül háborgott a San Martin parancsnoki emelvényén. – Az is lehet, hogy valami baj érte, és a raj magára hagyja! Ez felháborító!

Csakhogy maga Ricalde akart egyedül maradni az ellenséggel.

A holdsarlóalakzat védekezésre jó. De vajon mit tud, ha támadni kell?

Nem válogatott a három angol vitorlás közül. Amelyiket legközelebb vélte, pusztító ágyúzással annak rontott neki. Elképzelése az volt, hogy a régi módon, egyszerűen megcsáklyázza ellenfelét. Hajóján nem kevés katona várta a parancsot, ezek az emberek amúgy is közelharcra szegődtek, az ágyútüzet rendszerint csak nézhették vagy éppen szenvedhették, ha közéjük csapott egy golyó. És már készítették is köteleken a dobóhorgokat, hosszú rudakon a csáklyákat és a pallókat is, amelyeket átdobnak az angol vitorlásra, hogy aztán magukhoz húzzák és viaskodjanak addig, amíg a többi spanyol hajó is oda nem tömörül.

– Az ágyúzgatásnak semmi értelme. Dűlőre kell vinni a dolgot! – sziszegte Ricalde, és egy pillantást vetett a vizcayai galjónokra. Eléggé messze futottak tőle, azt a látszatot keltve, hogy teljesen kiszolgáltatják parancsnokukat az ellenségnek.

– Az ágyúzgatásnak semmi értelme! – mondhatta talán ugyanazokban a pillanatokban Drake is a Revenge fedélzetén. – De még nem szabad dűlőre vinni a dolgot.

Így aztán az önjelölt csalétek hajó, a San Juan de Portugal, fedélzetén a hős parancsnokkal, hiába sütötte el legnehezebb ágyúit, és hiába vágott neki merészen hol ennek, hol annak az angol hajónak, azok kínosan betartották a jó 300 yardnyi{10} távolságot, és eszük ágában sem volt közelharcig vinni a dolgot.

S már-már úgy látszott, a Ricalde szép hajóját tönkreágyúzzák, amikor segítségére érkezett a hatalmas Gangrin és a többi vizcayai galjón. Megjelenésükre az angolok látványosan eltakarodtak, és ahogyan azt Medina Sidonia elképzelte, a San Juan de Portugal lassan beúszott a boly védelmező közepébe.

A csatározás – mert annál több aligha volt – reggel kilenc órakor kezdődött és kora délutánig tartott.

Semmi kétség, az első csapást az Armada baj nélkül kiheverte. Medina Sidonia elégedetten nézhetett körül, elképzelése jó volt, bevált, ahhoz, hogy baj nélkül feljussanak a Csatornán, és találkozzanak Parma hercegének seregeivel, ez a holdsarló az egyedüli megoldás. S ha sajnálta is a Ricalde hajóját, némi elégtétellel vette tudomásul kudarcát.

Látta, az angol flottából kicsiny vitorlások száguldanak a part felé. Semmi kétség, jelentéseket visznek. Vajon mi áll azokban a jelentésekben?

Ugyan mi állt volna? „Alázatosan kérjük őfelségét, puskapert és pénzt kérünk, hogy élelmet tudjunk vásárolni a parton…” Hajókat is kértek, minden rendű és rangú hajókat, és embereket is persze.

„Összecsaptunk velük… de nem merészkedtünk közéjük, mert a flottájuk igen erős” – írta jelentésében Lord Howard.

Azt az igen erős flottát délután négy óra tájban két súlyos veszteség érte, anélkül azonban, hogy abban az ellenfélnek bármi része lett volna.

Miközben a hajók ismét helyüket keresték a holdsarlóalakzatban, mivelhogy soraik kissé összekuszálódtak az egész napos küzdelem során, Pedro de Valdés zászlóshajója, a Nuestra Señora de Rosario összeütközött egy másik hajóval, és orrárboca kiszakadt.

Pár perccel később pedig minden szem a San Salvador felé fordult.

– És a kisbaba? Ővele mi lett? – ismételtem meg a kérdést.

De nem kaptam választ.

Fejünk felett kitört a háború, dörögtek az ágyúk, röppentek a golyóbisok, miközben a hajókról dühös ordítozás hallatszott, szakállas puskák pukkantak élesek, és nyílvesszők is röpültek felénk – engem bizony a nevetés kerülgetett néha. Mert ugyan mit keresünk mi itt, ahol a két nagyhatalomnak, Spanyolországnak és az eretnek Angliának két nagy hajója lődöz egymásra.

Mert egyik oldalon az Ark Royal, a másik oldalon a La Rata Coronada díszes oldala dülöngélt a hullámokon. És a nyitott réseken időről időre előcsúsztak az ágyúk ásító torkai, hogy aztán a következő pillanatban lángot és golyót okádjanak.

Akkor nevettem fel először ideges nevetéssel, amikor feszülő vitorlánkon váratlanul négy-öt lyuk is szakadt. A muskétások golyói lyukasztották.

– Hej, az apád ne sirasson! Ne rám lődözz, te veszett öszvér! – kiáltott José bácsi.

– Hej, hej, el innen, ti átkozottak! Hát nem látod, te paraszt, hogy itt háború folyik?

No, hát láttuk, hogyne láttuk volna, amikor a fejünk fölött dúlt. Mindhárman lehúzódtunk a bárka mélyébe, azt hiszem, csak a José bácsi keze látszott ki onnan, ahogy a vitorla kötelét meg a kormányt fogta.

– Ahoy! – üvöltöttek ránk az angol hajóról. – Come! (Hé, jöjjetek csak!)

– Még csak az kéne! – dörmögött José bácsi, és csak úgy, a bárkában kuporogva egyszeriben átállította a vitorlát. Amely ha megszaggatottan is, de azért tette a dolgát, és egyszeriben kiröpített bennünket a veszélyes tűzpárbaj közepéből.

Az angolok azonban nem szerették, hogy nem hajlottunk a szavukra, és egyik tatágyújukat reánk sütötték. Dörrent az ágyú, röppent a golyó (láttam, ahogy közeledik a levegőben) és a következő pillanatban a San Salvadorról menekítő kis csónakunk szilánkokra szakadt szét. A vontatókötél végén csak az orr néhány deszkája úszott a vízen.

– Ejha, ezek aztán tudnak célozni! – ismerte el Don Alonso.

– Ha ez a golyó a bárkát találja, uram… – José bácsi megvakarta a fejét, és olyan arcot vágott, mint aki elrémült ugyan, de azért büszke is, hogy időben lőtávolon kívülre vezette a Santa Barbarát.

Körülnéztünk. Mögöttünk elmaradt az egymást lődöző két nagy hajó. Más galjónok és gályák igyekeztek arra, de valahogy kitisztult most a tenger. Hogyne tisztult volna, ha a holdsarlóalakzat belső öble felé hajtott bennünket a délnyugati szél, amelyet most bal kezünk felől, kissé hátulról kaptunk. A bárka megdőlt. José bácsi meglazította a vitorla kötelét.

Már otthonosan mozogtam a bárkában. Lenyúltam a deszkák alá, kétszersültet kutattam a nagy batyuban. Találtam is néhány darabot, hát megkínáltam velük a két felnőttet.

Don Alonso ezúttal mohón kapott az étel után, az ő szívós természete is ismerte a tűrés határait. Egy-egy kis darab kolbász is jutott mindhármunknak.

– Szegények vagyunk, de jól élünk – nevetett José bácsi.

Engem azért nem hagyott nyugton sok minden. Többek között az éjszakai látomás…

– Don Alonso, az éjszaka… nehezen szabadult?

Hümmögött, kurta szakállát simogatta.

– Nem könnyen – felelte. – De azért vér nélkül. Bizony mondom, vér nélkül. Hanem azok a baszk legények… hát nem a helyemre ültették a szerzetes atyát? Szegény, mukkanni sem mert. Aztán a száját be is kötötték. A társaim úgy tettek, mintha aludnának… persze a röhögés rázta őket.

– De én láttam valakit, aki a vízbe esett.

Csodálkozva kapták fel a fejüket.

– Vízbe esett?

– Láttam. Miközben kegyelmedék a hajóra kapaszkodtak, vagy már odabent is voltak… egyszerre csak valaki kalimpálva a vízbe esett.

José bácsi kérdően nézett Don Alonsóra, aki azonban hirtelen bólogatni kezdett, mint aki rájött a dolog magyarázatára. Keserűen elhúzta a száját.

– Emlékeztek-e, barátaim, hogyan fogadtak engem a San Salvadoron? Hogy egymás után szökdöstek volna már Lisszabonban a gályarabok. Nos, én tudom – és itt keskeny ajkát lebiggyesztette –, hogy a San Lorenzóról egyedül én szöktem meg akkoriban.

– És a többiek?

– Betegek voltak. Akkoriban valóságos járvány dühöngött a hajókon. Hiszen már hónapok óta vártuk, mikor indul el az Armada Anglia ellen. És mindenki, legénység, katonaság és persze a gályarabok is, folyton a hajókon tartózkodtunk. Ettük, amit kaptunk, a nyomorúságos élelmet. A penészes babot, a megrohadt káposztát, s rá poshadt vizet ittunk.

– De hát…

– Aki ettől megbetegedett, arra dr. Cazalla azonmód rásütötte: halálos beteg, járványnak fészke, pusztuljon. Azokat éjnek évadján egyszerűen a vízbe dobták. Hol azt mondták, a vízbe esett gyengeségében, hol meg azt, hogy megszökött.

José bácsinak elkomorult az ábrázata. Én is elszomorodtam.

Ez a sok szép hajó mintha csupa sárral, szennyel, dögvésszel és nyomorúsággal volna megrakodva.

– Don Alonso… oda nézzen!

– Ejha, barátom, mit lehet itt tenni?

Mert a veszettül ágyúzó Ark Royal mögül egyszerre csak kis vitorlás csónak bukkant elő, akkor bontotta ki hatalmas vitorláját, amely aztán egyszerre szárnyára vette.

– Ezek utánunk igyekeznek.

– Úgy van. Hm, húzódjunk közelebb az Armadához!

José bácsi hátszélbe fordult, közben értetlenkedve mondta:

– Hiszen nincs is katona velük. Mit akarhatnak?

– Az angolok hajóin nem találsz külön katonát és külön hajóst. A legénység hol a köteleket húzza, hol meg harcol. Mikor mi kell.

– Nem is butaság – bólogatott José bácsi, de azért aggódva leste az Ark Royal csónakját, amely észrevehetően közeledett. Utasai élénken hadonásztak és kiabáltak is valamit.

Hogy mit, arra nem sokáig kellett várni. Mert csakhamar olyan közel értek, hogy megértettük minden szavukat. Tört spanyol nyelven ordítozott az egyik legény:

– Ahoy! Megálljál! Te… Adjál meg te temagad! Különben végezel! Did you understand? (Megértetted?)

José bácsi nem felelt, hanem csak legyintett. Azt hiszem, egy kissé megszeppenhetett, mert máskülönben már régen feleselt volna üldözőinkkel.

Don Alonso felállt a bárkában, és erős hangján átkiabált:

– We aren’t belong under Armada! (Nem tartozunk az Armadához!)

– You are Spaniards, he?! (Spanyolok vagytok?!)

– Yes.

José bácsi igazított a kormányon, és feszesebbre húzta a vitorla kötelét.

– Mondja meg nekik, uram, hogy kicsi halak volnánk az ő hálójukban. Ám kövessenek, ha akarnak.

Finom mozdulattal tolta odébb a kormány rúdját, és fogta feszesebbre a vitorla kötelét. Nekilódult, és sima futással szökellt a habokon, hiszen teljes hátszélbe fordultunk, és utol-utolértük az előttünk görgő hullámokat. Ha így tartjuk magunkat, fertályóra múltával befutunk az Armada kellős közepébe.

Az angolok zavaros kiabálásba fogtak, kézzel-lábbal hadonásztak.

– Most meg azzal hitegetnek, hogy a királynőjük megjutalmaz – csóválta a fejét Don Alonso, és valamit visszakiáltott üldözőinknek. Azok nagyot nevettek, integettek, már nem is vették olyan komolyan az üldözést.

– Mit mondott nekik, uram? – kérdeztem.

– Hát csak annyit, hogy a mi királyunk ugyanannyival jutalmazza őket, ha átállnak hozzánk. Sőt még meg is keresztelkedhetnek. Hát ezen nevettek.

– Kinevetik a hitünket? – kérdeztem kissé megütközve.

Választ nem kaptam, mert José bácsi egyszerre csak felkiáltott, és tőle szokatlan módon káromkodni kezdett.

Az Armada derékhada körül keringő kis bárkák közül ugyanis kivált egy, és oldalazva, lavírozva a szél ellenében, mindegyre azon igyekezett, hogy utunkat állja. A bárkában fényes acélsisakok csillogtak, és marcona bajuszos, szakállas katonák álltak. Egyiknek csáklya, a másiknak puska a kezében.

– Baj van, baj van! – kiáltotta José bácsi

– Látom én is! – bólintott Don Alonso.

– Az a jobb oldali…

– Az ám! Most aztán melyiket a kettő közül?

Don Alonso ezt úgy értette: melyik rosszat válasszuk a kettő közül, hiszen a hátunk mögött még mindig kitartóan ordítoztak, sőt egyre közeledtek az angolok, míg az elénk vágó járőrvitorláson felfedeztük azt a kövér képű hadnagyot, aki Don Alonsót a San Salvador fedélzetén napokkal előbb elfogta.

– Ezt se tudta már elemészteni az ördög! – mérgelődött Don Alonso, és José bácsihoz ugrott. – Én azt mondom, ne kerülgessük a dolgot. Menjünk egyenesen nekik…

– Bízza rám, uram, bízza rám – mérgelődött José bácsi, – De fogadja el tőlem… Isten a tanúm rá… hogy ezt az egészet a két gyerekért csinálom.

– Jól teszi, barátom. Én is… Bízzunk Istenben!

– Csak ő nem bízik bennünk! Hogy folyton próbára tesz… A nemjóját!

Ez az utolsó kiáltás annak a golyónak szólt, amely az angol bárkáról röppent hangos pukkanás után, és amely José bácsi kezében a kormánylapát szélét horzsolta.

– Ott van, ott a szökevény! – üvöltött torkaszakadtából a San Lorenzo hadnagya. – Isten nevében álljatok meg! – És emelte a hatalmas pisztolyát.

– Ahoy! Ahoy! – ordítoztak az angolok, és közben valami okból nagyokat röhögtek. Szörnyen tetszett nekik a dolog.

Aki messziről szemlélte volna futásunkat, talán jót nevet rajta. Hogy harapófogóba kerültünk, hogy az angolok éppúgy üldöznek, mint a saját nemzetünk fia. Mi meg csak tévelygünk a tenger hullámain, miközben az Armada leküzdhetetlen, legyőzhetetlen és megállíthatatlan erővel hömpölyög északkelet felé a La Manche nyugtalan vizén.

Nekem csöppet sem volt nevethetnékem. Nyöszörögve ültem a bárka orrában, és elrémült tekintettel méregettem, vajon milyen sebesen közeledik a San Lorenzo hadnagya. Ha ideér, és Don Alonsót újból elfogják, vége az én röpke szabadságomnak is.

Visznek majd vissza a San Salvadorra, hogy aztán Biancával együtt a kínzókamra várjon ránk.

És az a spanyol bárka egyre közeledett.

„Akkor már inkább az angolok… – fohászkodtam. – Talán csak nem veszejtenek el. Csöppet sem marconábbak, mint az a kövér pofájú spanyol hadnagy. Don Alonso megmondja nekik, hogy ha jól bánnak velünk… talán még kegyelmet is kapnak majd a győzelmünk után…”

Ilyen és ehhez hasonló gondolatok villantak át az agyamon, miközben mindkét vitorlás egyre közelebb ért hozzánk. És láthatóan egyiket sem zavarta a másik közelsége, sőt azon igyekezett, hogy ellenfele elől elragadjon minket.

– Még mit nem! – köpött egyet José bácsi.

Reszkettem a félelemtől.

Most már mindkét csónak csak hajításnyira volt tőlünk.

Az angolok vajon miért nem lőnek? És honfitársaink?

— Hej, hiszen azok ott angolok! Pörkölj oda nekik! – ordította a hadnagy. Az ostobák csak most jöttek rá, hogy a bennünket üldöző vitorlás az ellenségé. No persze, hiszen az angolok bárkáján nem lógott annyi cafrangos; színes zászló, mint a spanyolokén…

És ekkor valami történt.

A Santa Barbara erősen megdőlt. Feszülő vitorlája vészesen közelgett a víz felé. Csak még egy arasznyi vagy talán csak ujjnyi kellett volna, és a sokat próbált, szép hajócska felborul.

Egy mesteri kormánymozdulat után azonban élesen elkanyarodott a spanyol járőrcsónak előtt, és úgy csúszott ki a két üldöző harapófogójából, hogy azok valósággal egymásnak rohantak.

Eget rázó kiabálás támadt, pisztolyok pukkantak, csapkodás, püfölés, sőt egy sebesült ember fájdalomordítása is felhangzott.

Elsírtam magam.

Lekuporodtam a bárka aljába, és kezembe hajtott fejjel sírtam.

Mi lesz még?! Mi jön még?!

Egyszerre csak egy erős, mégis gyengéd kéz simogatását éreztem a hajamon.

– Pedro, Pedro… hiszen meg kell mentenünk a kis Biancát!

A SAN SALVADOR

Az Armada balszárnya közelebb járt Anglia partjaihoz. Azt a balszárnyat is megtámadták ezen a napon az angolok.

Ahogy a holdsarló jobb szarvát elhagytuk, és túljutottunk üldözőinken, hamarosan belesodródtunk a balszárnyon dúló heves csatába.

Mit is mondok! A végére… Mire mi oda értünk, a szétvert fedélzetű San Juan de Portugal nevű nagy galjónt már az Armada belseje felé terelgették a segítségére siető hajók.

Az angolok (Drake, Hawkins és Frobisher) azonban nem könnyen engedték ki a zsákmányt a kezükből. Hol a jobb, hol a bal oldal ágyúiból zúdítottak kemény tüzet a mi hajóinkra, de mert a hirtelen támadt túlerővel mégsem akartak birokra kelni, szépecskén lemaradtak.

Hirtelen körülvettek bennünket a nagy hajók kis vitorlásai.

– Hej, kik vagytok?! Hol a zászlótok?!

– Elvesztettük – hazudta megint José bácsi… – Merre van a San Salvador?

– Ostoba paraszt! – ordította egy kapitány. – Azt sem tudod, hol a hajód?

– Hé, hé, Josééé! – lelkendezett egy széles szájú legény. – Hát meg sem ismered már Beraldót?

– Hahó! Beraldó! Merre van a San Salvador?

– Hűha! Hiszen azok elöl vannak. A zászlóshajó mögött.

Don Alonso megjegyezte:

– A zászlóshajó nem más, mint a San Martin. Medina Sidonia herceg hajója.

Nem maradt más hátra, mint hogy belevessük magunkat a hatalmas, számunkra oly zavaros bolyba, és ismét a hajók erdejében járva vergődjünk előre.

Akkor már délutánra járt az idő.

Megnyúltak az árnyak a vízen. A hullámok magasabbnak tűntek, a hajók rajtuk még sokkal hatalmasabbaknak. A flottán meglátszott az angol támadás: izgatott kiáltozással, zavaros füttyjelekkel volt tele a levegő. Parancsszavak pattogtak, és a parancsnoki emelvényről át- meg átkiabálva a kisebb hajók kapitányai olykor veszekedtek is.

Ahogy múlt az idő, és közeledett az este, egyre izgatottabb lett a hajóhad. Mireánk kevés figyelmet fordítottak.

Újból a helyüket keresték a hajók, mert immár mindenki felismerte, hogy Medina Sidonia hercegének nagyszerű ötlete, a holdsarlóforma valóban jó védelmet nyújt mindenféle támadás ellen. Mégis, a támadásnak puszta lehetősége is ingerültté tett mindenkit A kapitányok harsány kiáltozását egymásnak adták tovább a hajósok meg a katonák. Az erősödő szél és az alkonyodó ég vészterhes hangulatot árasztott.

Láttam hajókat, toronymagas tatépítményű galjónokat éles fordulóban. Csak a véletlenen múlt, hogy össze nem ütköztek.

És a keresztes háború felkent lovagjainak ocsmány káromkodását is hallottam ilyenkor.

Arcomat gyűrögettem félelmemben.

Ha most elfognak…

És vajon a San Salvadoron? Mi lehet Biancával?

– Képes volna az a fenevad egy gyereket is megkínoztatni. – José bácsinak mindig elkomorult az arca, valahányszor ezt kimondta.

Don Alonso szemébe húzta nagy kalapját, és komoran nézte a hullámokat.

– És énnékem ő a testvérem… – suttogta, hogy szinte csak a szájáról olvastam le, mit mond.

José bácsi egyszerre csak felkiáltott:

– A San Salvador!

Don Alonsóval szinte egyszerre buktunk le a bárka fenekére, és húztuk fejünkre a rongyos ponyvákat, nehogy bárki is felfedezzen, mielőtt célunkhoz érnénk.

Felerősödött a hullámok zaja, a nagy hajótest tompa döndülése.

Akkor már eldöntöttük: ezúttal José bácsi marad a bárkában, és mi ketten indulunk a veszélyes vállalkozásra.

– Pedro, emlékszel még, melyik kamrában lakik a testvérem?

– Emlékszem, uram – bólintottam.

– Félsz?

Nyeltem egyet.

– Félek – mondtam. – De majd igyekszem bátran viselkedni.

– Félelmünket bevallani már egymagában is bátor cselekedet – dörmögte Don Alonso, és megkócolta a hajamat.

A szél felőli oldalon értük utol a San Salvador tatját. Rövid kötélen egy új csónak himbálózott ott a régi helyén.

– Hé, jóember! – hangzott egy kiáltás. – Megkerültél?

– Megvolnék – válaszolta José bácsi tüntető nyugalommal. – Mi, galíciaiak, álljuk a szavunkat.

Gúnyos nevetés harsant odafent, amit csak a parancsnoki emelvényről felhangzó kiáltás szakított félbe:

– Igyekezzenek már azzal a átkozott hordóval, Don Lerida!

– Igenis.

– A herceg úr őfensége látogatása után azonnal megkezditek a puskapor szétosztását. Minden muskétás dupla adag port és hozzá golyót kap… Éjszakai támadásra felkészülni.

– Igenis.

– Most pedig… őrség! Kürtös!

Várakozó csend támadt a nagy hajón.

– Hé, te! – kiáltott fel a kormányálláshoz José bácsi, de feleletet nem kapott. – Hű, be vannak ezek rezelve! Magas látogatót várnak. Vigyázzban áll az egész banda.

Don Alonso óvatosán kilesett a Santa Barbara palánkján.

– Itt az idő, barátom. Soha ilyen alkalmat! Kerüljünk csak a szélárnyékos oldalra.

Leszakadtunk egy kissé, majd átvergődtünk a San Salvador másik oldalára.

– Horgony! – hangzott odafent.

A nagy hajó orrán is, tatjánál is hatalmas horgonyok zuhantak a vízbe, eget verő csörömpöléssel futott utánuk a lánc.

Don Alonso ránézett José bácsira. Bólintottak.

Tudtam, mire gondolnak.

Akkor láttuk, miért ez a nagy izgalom. És hogy kit köszönt a felharsanó kürt.

Díszes bárka állt a San Salvador oldalához, és a sárgára festett díszlépcsőn egy beteges arcú, sápadt férfi lépkedett fölfelé. Páncélinget viselt, de fejét sisak helyett csak tollas barett{11} fedte.

– Medina Sidonia hercege – magyarázta izgatottan Don Alonso. – A mai nap volt a flotta tűzkeresztsége. Most végigjárja az egyes rajok vezérhajóit.

Gyorsan esteledett. Az ég magasában csak néhány vöröslő felhőcsík tanúskodott a látóhatár mögött letűnt napról. A San Salvadoron fáklyák lobogtak az Armada főparancsnokának üdvözlésére.

Ekkor már lefékezték horgonyai. Minden figyelem Medina Sidonia hercege felé fordult.

Nem késlekedhettünk tovább.

A szívem vadul dobogott, ahogy Don Alonso után bevetettem magam a La Manche jéghideg vizébe…

Alig néhány karcsapásnyira volt a tathorgony lánca, mégis azt hittem, sosem érem el. A hullámok pofon csaptak, elöntötték a szememet, nyeltem is a sós vízből, nem keveset. Láttam, hogy az andalúziai nemesúr már ott csimpaszkodik a derékvastagságú láncszemeken, és gyorsan kúszik felfelé.

Elkaptam a síkos vasláncot.

Minden erőmet megfeszítve kapaszkodtam én is.

A fedélzeten újabb kürtszó harsogott.

A parancsok fogadásának ünnepélyes szertartása folyt.

Akkor már a horgonykamra nyílásán kapaszkodtunk fölfelé. Még néhány nekirugaszkodás kellett csak, és víztől csöpögve átvetettük magunkat a kormányállás magasában körülfutó korláton.

Lihegve támaszkodtunk a tatépítmény oldalához. Aztán lassan a kormányállás felé lopakodtunk.

Elöl, a főárboc tövében még mindig a jelentéseket és az üdvözléseket szavalták fennhangon. Dobogás és kürtszó…

A kormánylapát hatalmas rúdjánál nem állt senki: A nagy hajó horgonyon volt, a lapát rúdját tehát leláncolták, és a kormányosok is előrementek…

Intettem Don Alonsónak.

Néhány ugrással padre Bernardo kamrájánál voltunk.

Én nyitottam be elsőnek.

Azt vártam, a kis Biancát ott találom majd.

De senki sem volt odabent.

Don Alonso gyors pillantással körülnézett. Némán rámutatott egy pár sarura, egy köpenyre és néhány könyvre – az atya személyes holmijai azt mutatták, itt lakik.

De hát hol van Bianca? És hol van Bernardo atya?

Meglehet, ő is ott áll a főárbocnál, ahol lassan befejeződik a herceg fogadása. Lépések dübörögtek a fejünk felett. Oquendo, Medina Sidonia és még néhányan a parancsnok lakosztályába vonultak tanácskozásra.

Tudtam, hogy a hajó fogdái a fenéken vannak, ott, ahol ballasztként köveket és ágyúgolyókat tárolnak. És szentül hittem, hogy a sikertelen szökési kísérlet után Biancát odavetették.

Némán mutattam Don Alonsónak, hogy elindulok meglelni a kislányt.

Rábólintott, és fojtottan így szólt:

– Menj! Siess! Ha megtaláltad, ide gyere vissza. Én itt várom meg szeretett bátyámat.

Övéből elővonta kését, és a falnak támaszkodott.

Én meg kisurrantam az ajtón, és elindultam a San Salvador ismeretlen mélyeibe.

Tudtam, hogy odalent fényes nappal is fekete sötétség fogadna, hiszen világot csak akkor gyújtanak, ha valami okból levezet az útjuk.

Még annak idején parányi, nyitott fülkét vettem észre a kormányállástól balra. Abban a fülkében keskeny csigalépcső vezetett a magasból a mélybe. Gondoltam, a parancsnok szállásáról egyenest a hajófenékbe.

Ezt a nyitott fülkét a sűrűsödő homályban is hamar megtaláltam. Belevetettem magam, és a falat tapogatva lépegettem lefelé.

Aki még sosem járt csigalépcsőn, nem tudja, mi a titka.

Hogy az ember sose forduljon menetiránynak, még kevésbé a központi oszlop felé. Hanem folyton-folyvást csak kifelé forduljon, mintha menten a lépcsőfokok szélesedő végén akarna kilépni, de abban a fal megakadályozza. Így aztán oldalvást lépegetve biztonságosan lejut rajta…

…hacsak, mint én, ki nem bukik egy idő után.

Mert megint csak nyitott fülkét alkotott a csigalépcső.

Förtelmes bűz csapott az orromba. Megizzadt, mosdatlan emberek holmijának a bűze.

Az alsó fedélzetre jutottam. Ahol az ágyúk állnak jobbra is, meg balra is, és ahol már a legénység meg a katonák vackolódnak el éjszakára. Hangokat is hallottam:

– Gaspar, menj a fenébe onnan! Még utóbb rád fogják, hogy lopsz.

– Fene beléjük. Megérdemelnék.

– Maradj veszteg!

– Nemesek. Mire olyan büszkék?

– A kardjukra. Meg a puskájukra. Nekünk csak a kötél meg a vitorla jut.

– Meg a korbács, hogy pusztulna valamennyi…

A lépcsők továbbvezettek a hajó szörnyű, titokzatos mélyei felé.

„Bianca, Bianca… merre vagy?!” – nem kiáltottam, nem is suttogtam, csupán csak gondoltam, hogy kiáltom ezt a néhány szót.

Ereszkedtem lefelé.

A levegő itt egyre nehezebb lett.

Nyirkos, hideg és bűzös.

Itt már az élelemraktárak sorakoztak. Jóllehet az Armada zömét teherhajók, nehéz bárkák alkották, amelyek a nagy hadihajók élelem- és lőszerutánpótlását hordozták, azért minden nagy hajónak megvolt a maga élelmiszer-tartaléka is.

Most hát ebbe a térbe jutottam. Ez már a víz szintje alatt lehetett, vagy éppen azzal egy vonalban. Itt már semmi rés, semmi ablak nem nyílott, amely a szellőzést szolgálta volna…

Szagoltatok-e már rothadó zöldséget? Megütötte-e már orrotokat a megromlott káposzta, a dohos bab, a penészes rizs fertelmes bűze, a rosszul sózott hús szörnyű dögszaga?

A vaksötétben a hullámzaj ellenére is meghallottam a patkányok vinnyogását.

Megtorpantam. Émelygés kerülgetett.

Ez már olyan pokoli világ volt, hogy joggal hihettem, Bernardo atya ide zárta be Biancát.

Kiléptem hát a csigalépcső hengeréből, és kezemet vaksin előrenyújtva néhány lépést tettem a nyirkos deszkákon.

Itt felerősödött a zaj, ahogy a tenger hullámai nekiverődtek a San Salvador oldalának. Nem volt értelme a suttogásnak.

– Bianca! – kiáltottam, és néhány lépést tettem előre. – Bianca!

Füleltem. Hátha valahonnan felhangzik sírós kiabálása.

De csak a hullámok döngtek a hajó deszkáin, és csak a patkányok vinnyogtak a lábam körül.

– Bianca! Bianca! – kiáltoztam egy darabig.

Semmi válasz. Még lejjebb kell hát hatolnom, oda, ahol a hajó gerince, a hajótőke van. Ahol már hatalmas köveket és persze ágyúgolyókat tárolnak az egyensúlyt biztosító ballaszt gyanánt. Megpróbáltam vissza támolyogni hát a csigalépcsőhöz, de akkor újabb rémület tört rám. Bármerre tapogatóztam is, nem találtam. Nem tudom, miféle térségben álltam. Először azt hittem, jobbra is, meg balra is falat találok majd, a deszkarekeszek falait, de bármerre nyújtottam ki a kezem, csak az üres sötétséget markolhattam.

Zakatoló agyamban folyton az járt: vajon hány lépést tehettem előre. Vajon léptem-e oldalt?

Lassan megfordultam. A nagy hajó ingásából megpróbáltam kikövetkeztetni a raktárrész középpontját. Ha a tat felé húzódom, vajon hol lehet a csigalépcső?

Szívem a torkomban dobogott.

Néhányszor lehajoltam a padlóra: talán a deszkák vonala útbaigazít.

Patkányok surrantak el a kezem alatt.

– Bianca! Bianca! – kiáltoztam.

S az már úgy hangzott, mintha segítségért kiáltoznék.

Egyszerre csak megcsúszott a lábam. Kis híja volt csak, hogy le nem zuhantam a keresett lépcsőn. Hiszen nem zárta ajtó, nyílt aknában merült el…

Most már dobogó szívvel, a félelemtől reszketve ereszkedtem lefelé. Nem hittem többé, hogy Biancát meglelem.

Aztán egyszerre csak megtorpantam.

Fényt láttam! Egy mécses fényét.

Deszkák, állványok, faoszlopok, zűrzavarában valahol elöl… fény pislákolt.

Mintha fából nőtt cseppkőbarlangba jutottam volna, az oszlopok úgy álltak sűrűn egymás mellett. Most láttam csak, milyen alacsony ez a fedélköz. Alacsonyabb bizony, mint az előző volt, mert nekem, gyereknek is lehajtott fejjel kellett haladnom benne.

A fény vonzott.

Vajon ki világít ott?

Ez a rész már csöppet sem volt széles. A halvány fényben is láttam, alig egy-két lépésnyire van a hajó oldala, amelynek palánkjain szurkos csöppeken át szivárgott befelé a víz. A palánkfal mellett hatalmas bálák, kötelek, kampók, tartalék horgonyok hevertek. Amott vitorlafák, megint máshol a vitorlaponyvák nagy kötegei.

Megálltam.

Most már láttam, kinek a kezében fénylik a mécs.

Padre Bernardo csontos arcát, domború homlokát és meredt szemét ismertem fel.

A szerzetes egy oszlop mellett térdelt, és az oszlopok közé beszorított csomagokat számolta elmerülten.

Ahogy közelebb lopakodtam hozzá, felismertem, miféle csomagok azok.

Korbácsok voltak.

Tízes-húszas csomókba kötve, majd nagyobb kötegekbe összefogva rengeteg korbács hevert ott.

És akkor eszembe jutottak Silbera gazda szavai: „A hajókon sem lesz komoly állása. A korbácsok felügyelője. Na, hát tudod, mi az? Raktáros. Egyszerű korbácsraktáros!”

A korbácsraktáros Bernardo atya elmerülten számolta a gondjaira bízott szörnyű eszközöket. Keskeny ajka torz mosolyra biggyedt.

Megálltam, alig karnyújtásnyira tőle. Nem vett észre.

Kezem ügyében ácskapcsok hevertek.

Óvatosan felemeltem egyet, és a markomban szorongattam.

Ha az erőm gyenge is, fegyverem már van.

Bernardo atya úgy térdelt a korbácskötegek előtt, mintha imádkozna. A szája is hangtalanul mozgott, és ujjai, mint olvasón az imádkozó ember ujjai, úgy suhantak végig a korbácsok nyelén.

Vajon miféle szavak jártak a lelkében?

Legyűrtem torkom szorítását, és egyszerre csak fennhangon szóltam:

– Bianca hol van?!

Ma már tudom, kiáltottam azt a pár szót. Hiszen ha a szorongás végre gátjait veszti, egyetlen ordításban is kitörhet.

– Bianca hol van?! – kiáltottam ismét.

Azt hittem, felém kapja majd a fejét, és a meglepetéstől tágra nyílt szemét látom majd. Ehelyett azonban meg se fordult, felém se nézett.

– Tudtam, hogy eljössz, Pedro. A te helyed miközöttünk van. Igen, igen. Bízzál Istenben, és akkor a helyed miközöttünk van – mondta tompa hangon, mintha csak magában beszélne! – Jegyezd meg, fiú, én kedvellek téged. Nekünk, akiket az élet kitaszított, és nagyon is alulról jöttünk… nekünk mérhetetlen hatalmat adhat a hitünk. De jól vigyázz! Ne pazarold méltatlanokra a szíved jóságát, amivel Isten megajándékozott. Istenen, az Úr Jézuson, Isten anyján, Szűz Márián és a szenteken… egyházunkon és hitünk ügyén legyen minden figyelmed. Ezekre pazarold a szíved melegét. Mert bizony mondom néked, Pedro, ocsmány, bűnös férgek között élünk valamennyien, és a pokol fajzatjai nem érdemelnek mást, mint korbácsot.

Végigsimított a korbácsokon.

Éreztem, hogyan ég az arcom. Reszketett az ajkam.

– Hol van Bianca? – rebegett a hangom.

– Mondd velem az Úr imáját, Pedro… és akkor mindent elfelejtek…

Én, szegény kisgyerek, zengő hangjától, varázslatos erejétől ismét megszédültem volna, ha a raktárfedélzet sötét mélyéből fel nem csattan egy újabb erős hang:

– Én nem felejtek, Bernardo! Te átkozott féreg, aki megcsúfoltad a természet törvényét, aki megszegted a legfőbbet, a szeretet parancsát, aki megkínozod az embereket, és ezzel meggyalázod Isten teremtményeit…

– Alonso! – szökkent most talpra Bernardo. Ám a gerendák miatt fel nem egyenesedhetett.

Ahogy Don Alonso előtűnt az oszlopok mögül, ő is előrevetett fejjel közeledett.

Mint két vadállat vicsorogtak ott egymásra.

– Én nem felejtek, Bernardo… és lehetsz százszor is a testvérem, bizony mondom, kaput nyitok testeden a lelkednek!

– Őrség! Segítség! – ordított fel szokatlanul éles hangon padre Bernardo, de szavát elnyomták odafent a kürtök.

Don Alonso előreszökkent, és megragadta testvére nyakán a csuhát.

– Átkozott gyilkos! Nem kérem számon rajtad a halottakat! Bekented vérükkel a lelkedet, megismernek majd az utolsó ítéletkor! – Magához rántotta Bernardo atyát, és az arcába hörögte: – Hol van a gyermekem! Gyermeket szült nekem a megkínzott feleségem. Hová tettétek a gyermeket, ti átkozottak?!

Úgy láttam én, hogy Bernardo atya valósággal elájul a vasmarkok szorításában. A feje félrecsuklott, és eltorzult száján fehér hab tört elő.

Keze tétován a mécses felé nyúlt, amely az egyik oszlop kampójára volt felakasztva. Azt hitte talán, ha azt leveri, a sötétségben megmenekül.

– Hol van Bianca?! – kiáltottam rá, és felemeltem az ácskapcsot.

De hát a hangom reszketett, és amúgy is messze álltam tőle…

Nyomorult kisgyerek. Szívem szerint inkább menekültem volna, mint hogy szembeszálljak Isten küldöttével.

– Hol a gyermekem?! – hangzott a parancsoló kérdés.

– A San Martinra vitettem! – nyögte elfúló hangon Bernardo atya. – A San Martinra…

– A gyermekem?! Hová tetted a gyermekemet, te átkozott?! – ordított rá Don Alonso, mert ráébredt, hogy a testvére Biancáról beszél. – Isten férge, te, hát megölted a szép Isabelt, bosszúból elemésztetted őt is, meg derék apját is… ott voltál, amikor engem kínoztak… hát hová tetted Isabel gyermekét!

– Én… nem…

– Felelj, mert véged! Istenemre mondom, beléd döföm a kést!

Ekkor váratlan dobogás és dübörgés támadt. Valahol a hajó elejében is lehetett lejáró, mert ott egymást érték a nehéz csizmák.

– Felelj! Felelj!

– Segítség!

A külvilágban most egy ágyú dörrent. Zavaros kiabálás, újabb kürtszó…

Hátrálni kezdtem, amerre a csigalépcső volt.

A mécses gyönge fényében néhány sisak csillant fel. Kopják meredeztek előre…

– A gályarab! A gályarab! Fogjátok el! – kiáltott egy hang.

Bernardo atya elvetődött, hogy a testvére kezét lerázza magáról.

Láttam, hogy Don Alonso elejti a kést és ő maga nekivágódik az egyik oszlopnak. Ám azonnal fegyvere után kapott, és már újból rátámadott volna a bátyjára, ha előre nem robban a fedélzetmester.

– Megvagytok! Hiszen láttam, amikor a hajóra lopózkodtak…

– Erre, erre, Don Alonso! – sivítottam.

Rohantam a tat irányába, ahol a csigalépcső még megmenthetett.

Alonso úr utánam szökkent. Néhány ugrással be is ért. Hatalmas erejével nagy tekercs kötelet kapott fel, és azt vonszolta maga után, hogy eltorlaszolja vele a feljárót.

– Siess, siess, Pedro! – lihegte mögöttem, és valósággal tolt felfelé.

Odalent kialudt a mécses, s a kötélben felbuktak üldözőink.

– Vissza! A másik feljárón… – kiabálta valaki.

Lihegve, sietve kapaszkodtunk fölfelé!

Már kiugrottam volna, ahol a kormányállás volt, noha láttam, ott is gyűlnek a hajósok, mert alig várhatták, hogy magas vendégük eltávozzék, máris üldözésünkre indultak valamennyien.

– Tovább! – kiáltott Don Alonso.

Kapaszkodtam hát tovább, immár a tatépítmény emeleteire.

A következő rekeszben két kis ágyú volt. Kezelői még sehol.

– Tovább! Oquendo kapitány a herceggel együtt eltávozott. Üres lesz a szobája. Ott fegyvert is találunk.

De már nem juthattunk odáig. A következő pillanatban, feljajdultam, mert felülről egy vértes katona lába rúgott a kezembe.

Végzetes kelepcébe kerültünk. Nem kellett más, mint hogy hosszú kopjával egyszerűen beledöfjenek a csigalépcső hengerébe…

Don Alonso nyúlt utánam és visszarántott. Ugyanakkor ki is húzott a csigalépcsőből.

Az ágyúk felett körbefutó karzaton találtam magam. Toronymagasan a tenger felett. Elszédültem a mélységtől, ahogy lefelé pillantottam.

Tétován rohantunk végig a karzaton, mert akkor már elvesztettük a fejünket. Kár is volt megmutatni magunkat, mert íme már egy puska is eldördült, és szaladhattunk vissza a tat végébe, ahol azonban éppen akkor ugrott elő a katona.

Don Alonso nekirohant, hanyatt lökte.

– Pedro, Pedro! – hívott.

A fedélzet elejéről sztentori kiáltás harsogott:

– Ott vannak! Fogjátok el az eretnek kutyákat! – kiáltotta Bernardo atya.

Akkor már végképp leszállt az este.

A San Salvador fedélzetén újabb fáklyákat gyújtottak, üldözőink azok fényénél indultak a tatépítmény felé. Égő fáklyával hadonászott a szerzetes is.

A feltámadó szél nyugtalanul cibálta a fáklyák tüzét.

– Alonsoooó! – hallatszott a mélyből a kiáltás.

A nagy hajótól kissé eltávolodva, az elsötétült tenger vizén ott imbolygott a Santa Barbara. José bácsi az orrában állt, és levetett ingét lengette.

– Krisztus kegyelmére, adjátok meg magatokat! – hangzott fel mögöttünk.

– Hé, hé, távolabb a fáklyákkal! Itt puskapor van!

Egyszerre csak az éreztem, két erős kéz felkap, majd nagyot lendít rajtam. A következő pillanatban kalimpálva, az ijedtségtől nagyot ordítva zuhantam a tenger vizébe.

Már nem volt időm, hogy megforduljak a levegőben, noha ösztönöm azt sugallta, hogy igyekezzek szabályos fejessel vizet érni. Mégsem ütöttem meg magamat nagyon, a víz a hátamon csattant, akár a korbács, aztán elmerültem, hogy máris nagy tempókkal felszínre igyekezzek. Ahogy felbukkantam, és kiráztam hajamat a szememből, nagyot fújtam, mint a bálna, és mert közvetlenül mellettem ott habzott a víz Don Alonso erőteljes karcsapásaitól, én is elnyúltam a vízen, és a menekülés mindent lebíró ösztönétől hajtva, vadul úsztam a Santa Barbara irányába…

Váratlanul túlvilági fényesség villant fel. Fehér izzásban tűnt a szemembe elöl a Santa Barbara, mögötte az Armada hajóóriásai! Fehéren izzott egy szempillantásnyi ideig a víz, az ég és az égen a felhők.

Aztán egy iszonyú robaj!

A légnyomás megtaszított, majd egy nagy hullámot kergetett rám.

A robaj végiggörgött a tengeren.

A San Salvador főárbocának tövében történt a robbanás. Nyomában deszkák, széttört fegyverek, szétszakított emberek vetődtek a magasba, majd hullottak szerteszét Ahogy visszapillantottam, a nagy hajó tatépítményét mintha letarolták volna. A robbanás szörnyű kaszája valósággal lenyeste a parancsnoki emelvényt, a karzatot (ahonnan imént a vízbe vetődtünk) és alatta az ágyúállást is.

Mindezt azonban szinte önkívületben, csak egy futó pillantással mértem fél, hiszen hosszú szemlélődésre nem volt érkezésem… a rémülettől se láttam, se hallottam.

Fejem mellett egy aranykehely hullott a habokba, hogy. tüstént elmerüljön; ujjaim emberi kezet ragadtak meg, de ahogy magamhoz húztam, és felvetettem a fejemet, láttam, a kézhez nem tartozik kar, és nincs hozzá ember. Iszonyattal löktem el magamtól, miközben körülöttem és mögöttem egekig csapott a rémült ordítás és a halálsikoly túlvilági kórusa.

A puskapor fáradt füstje lecsapódott a vérszagú vízre.

Sebesültek kapálóztak körülöttünk. Segélykiáltásukat elnyelte a tenger.

Vöröslő fényben úszott minden.

Az erősödő szélben hatalmas lángokkal égett a San Salvador.

– Hahó… José!

– Alonso… Pedro… csakhogy itt vagytok!

José bácsi megragadta a karomat, és valósággal kirántott a vízből. Velem egy időben fordult át a bárka palánkján Don Alonso.

Csalódottan lihegtünk. Egyedül José bácsi lelkesedett:

– Az utolsó percben! Biz’ isten, az utolsó percben! Nézzétek, ott vannak a cápák!

A szétömlő vér szagára megjelentek a tenger fenevadjai.

– Jó munkát végeztetek?

– Semmit sem végeztünk, José. A bátyámat megtaláltam, de nem jutottam vele semmire… azt hiszem, már nem is fogok. Azt a robbanást pedig nem mi okoztuk… ámbár meglehet, hogy miattunk történt. Valaki a fáklyáját a puskaporos hordóba ejthette.

– És a kislányt? Megtaláltad-e, Alonso?

Don Alonso rám nézett. Fanyar biztatás volt a mosolyában.

– Ha jól értettem, a kis Bianca a zászlóshajóra került.

Kinéztünk a vízre, ahol a robbanás nyomában zavarosan forgolódó nagy hajók között dagadó vitorlákkal igyekezett a bajba jutott galjón megmentésére Medina Sidonia herceg vezérhajója, a San Martin.

És csak most ébredtem rá, hogy José bácsi meg Don Alonso egy ideje tegeződve beszélnek egymással, úgy mint két egyenrangú, régi jóbarát.

A LÁMPÁS

A beesett arcú, fáradt ember, aki eddig folyton csak fázott, és émelyegve tűrte a hullámokat, ezekben a percekben magára talált.

Medina Sidoniával és Oquendóval a fedélzetén a tengernagyi bárka éppen a San Martinhoz ért, amikor hátuk mögött az a végzetes robbanás történt.

Egymásra villant a szemük.

– Nekem szánták? – kérdezte a herceg.

– Aligha, fenség. Hiszen az ön látogatása váratlan volt. Éppígy az is, hogy én elhagytam a hajót. Ellenben az éjszakai tűzkészültséghez felnyittattam egy hordó puskaport…

A herceg megcsóválta a fejét.

– Hát arra most már nincs gondja – mondta tőle szokatlan iróniával.

Oquendót visszaküldte a hajójára, ő maga pedig elfoglalva a San Martin parancsnoki helyét, azonnal utasítást adott: a hajója siessen a San Salvador segítségére. Ágyúlövés és kürtjelek hívták segítségül a többi hajót is.

Kis naszádok vették körül a nagy galjónt, és kötélre fogva próbálták orrát a széllel szembefordítani. A tatján tomboló lángok így a víz fölé csapódtak, nem kellett attól tartani, hogy a tűz átterjed a hajóorra, ahol szintén több hordó puskaport tároltak. Csakhogy a szél egyre erősebb, a hullámzás egyre nyugtalanabb lett, a vitorlás hajók semmire sem mentek, mígnem két nagy galeász került elő. Evezőik ereje már dacolhatott széllel, hullámmal egyaránt.

A két galeász nagy óvatosan hátrább vontatta a San Salvadort a teherhajók közé, ahol az elpusztultak helyébe új legénység állt, és hozzálátott a tűz végső elfojtásához.

– Ilyenkor azt mondom, mégiscsak az evezőké a jövő – jegyezte meg Medina Sidonia.

Kapitánya, bizonyos Don Marolin de Juan megvonta a vállát.

– Engedelmével, fenség… az evezősök rengeteg helyet foglalnak el. Katonának, rakománynak már alig jut. Ellenben olyan vitorlásokat kellene építeni, mint amilyeneket ezek az eretnek angolok építenek. Azt mondják, náluk az öreg hajóácsok rajz nélkül megépítenek egy hajót, annyira a kezükben, fejükben van annak minden mérete. Mások mégis folyton tervezgetnek. Eleven halakat tanulmányoznak, azoknak mintájára formázzák a hajóikat…

– Persze, persze… – legyintett a herceg, de már nem érdekelte többé a téma. Minden figyelmét most az kötötte le, hogy a San Salvadort időben biztonságba helyezzék.

Ahogy végigtekintett az Armadán, a csata közben támadt nagy biztonsága kissé alábbhagyott. Úgy látszott, mintha ez a teméntelen nagy vízi jármű most sehogy sem találná a helyét. Pedro de Valdés hajója mint rossz látomás, úgy hintázott magatehetetlenül a vízen, majd meg a hullámokat keresztezve váratlanul bakkolni kezdett, akár egy megvadult csikó. Igen, igen, ebben a hajótömegben két magatehetetlen jármű súlyos veszélyt jelent. Nos már elvontatták a San Salvadort, itt az ideje, hogy kötélvégre vegyék Valdés Rosarióját is.

A Nuestra Señora del Rosario alig egy órája ütközött össze egy teherbárkával. A baleset meglepően súlyos következményekkel járt. A hajó elvesztette orrárbocát, fővitorlái leszakadtak, magatehetetlenül hányódott a hullámokon.

Medina Sidonia a Rosario felé mutatott.

Marolin de Juan kapitány bólintott, és lekiáltott a kormányosokhoz.

A San Martin ismét irányt változtatott, és megindult a Rosario felé.

Akkor már a szél metszően hideggé és viharossá vált. A hánykolódó tenger egyre magasabb hullámokat vetett.

Egy kis bárka vetődött a zászlóshajó útjába. Az őrszemek dühösen ordítoztak, térjen ki, különben a nagy hajó eltiporja.

– Hé, te, kifélék vagytok?!

– Spanyolok, uram.

– Melyik hajóhoz tartoztok?

– A San Salvadorhoz. De ahhoz sem igazán. A kapitány úr megparancsolta, tartsak a flottával, amíg nem intézkedik. Különben La Coruñából valók vagyunk. A bárka gazdája Silbera mester…

– Fogd be a szád! Sokat beszélsz!

– Hallgathatok is.

A kis bárka éles fordulattal kitért ugyan a San Martin útjából, de nem szakadt le róla.

Együtt úsztak a Rosario felé. A bárka még meg is előzte kissé a galjónt.

– Hé, te! – kiáltott le a fedélzetmester.

– Igen, uram!

– Közelítsd meg azt-a nagy hajót. Látod-e?

– Látom, hát!

– Ledobunk egy kötelet. Rajta kis horgony. Dobjátok tovább arra a hajóra.

– Isten nevében megteszem, uram. De mi lesz a fizetségem?

– Az istenfádat! A legkatolikusabb őfelsége hajóhadának csak pénzért segítenél? Átkozott eretnek disznó!

– Az aztán nem vagyok, uram! De tovább is állhatok, ha úgy kívánja!

– Utána megkapod a magadét!

– Korbácsot, igaz-e? Ismerem az effajta ígérgetést!

Medina Sidonia hercege elunta az üres civódást. A parancsnoki emelvényről lekiabált. Elcsukló hangját alig lehetett hallani:

– Hé, te jó ember! Vidd a kötelet, ahogy kívánjuk. Medina Sidonia hercege beszél hozzád, aki nem korbáccsal, hanem arannyal fizet.

– Isten áldja nagyságodat! Hol az a kötél? És üzenem az ágyúmesternek, Pieter Snydersnek, hogy velem is küldött valamit a felesége Sevillából. Ereklyét! Ha eddig megvédte, ezután is legyen, ami védje. Hiszen tudjuk, milyen fontos ez…

– Hé, dobom a kötelet! Kapd el! – kiáltott egy legény.

A San Martin fedélzetéről nagy köteg könnyű kötél zuhant a Santa Barbara orrába. A végén háromágú hajító-szigony volt. A másik végére a vastag vontatókötelet erősítették, de az egyelőre a zászlóshajó fedélzetén maradt. A kis bárka aztán nagy óvatosan megközelítette a magatehetetlenül dangubázó Rosariót, utasai közül valaki (Don Alonso volt) mesteri hajítással feldobta a kis horgonyt a hajóorrba, ahol tüstént húzni kezdték előbb a könnyűt, majd a San Martinról a nehéz vontatókötelet is.

Az Armada zászlóshajója vette vontatóra a szárnyaszegett Rosariót.

– Megbocsásson, fenség – szólalt meg fojtott hangon Marolin de Juan kapitány – az ilyesmi munka nem a zászlóshajó feladata.

– Példát kell mutatnunk, ember! – kiáltott fel Medina Sidonia. – Értse meg már, hogy az egész keresztény világ szeme mirajtunk. Saját hibánkból egyetlen hajót sem veszíthetünk el. Itt vagyunk az ellenség fészkében! Ez a hatalmas hajóhad nem hajók csordája, hanem egyetlen egész. Ököl, amellyel anyaszentegyházunk az eretnekségre lecsap…

A kapitány kötelességtudóan bólintott, és nem felelt. Akarta ugyan mondani, hogy a katolikus hajóhadnak főképpen ágyúmesterei között sok az eretnek holland is, akik szabad emberként jó pénzért szegődtek, sőt még kérették is magukat, mondván, hittestvéreik ellen nem fognak harcolni. Persze a katonaféle ember az ilyesmit csak mókából mondja, mert végtére is azt a zászlót védi, amelyik megfizeti.

De nem szólt semmit. A San Martin fedélzetén ekkor már minden ember a vastag vontatókötelet figyelte, amely immár eljutott a Rosarióra, ott meg is erősítették, és persze ordítottak, ahogy a torkukon kifért, hogy minden rendben.

A kis bárka visszafordult, és a San Martin közelében maradt.

Az Armada zászlóshajója átállította vitorláit, és oldalozva megindult a boly belseje felé, hogy a teherhajók között biztonságba helyezze a sérült Rosariót.

A herceg elsüttette a kis jelzőágyút is, hogy a flotta álljon meg, hiszen a kifeszülő kötélbe könnyen beleszaladhatott volna más hajó.

Az az ágyúlövés kissé későn esett. Két kisebb naszád csak az utolsó pillanatokban tudta elkerülni, hogy a kötél alá futva, az le ne tarolja a fedélzetüket, az amúgy is segítségül siető egyik galeász evezői pedig nekiverődtek a San Martin oldalának, oly közel kerültek egymáshoz.

Kiabálás, füttyszó, káromkodás is – ami tiltva van. A szerzetes atyák most félrefordították a fejüket, mint akik se látnak, se hallanak.

A hajósok fel-alá futottak a fedélzeten, a San Martinon minden jószándék ellenére is teljes lett a fejetlenség. A katonák felhúzódtak az orrépítmény karzatára, hogy útban ne legyenek.

Onnan nézték röhögve az ingyencirkuszt.

Lekiabáltak a kis bárkának, húzódjék inkább a tat közelébe, mert még utóbb ráfut a San Martin.

Medina Sidonia komoran osztogatta parancsait.

Aggódva tekintett az árbocok csúcsára, ahol a kígyónyelvű, hosszú zászlókat megint hangosan csapkodta a viharossá fokozódó szél. A tenger nagy hullámokat vetett, néha elöntötte a meglazuló vontatókötelet, amely aztán újból megfeszülve íj húrjaként pattant elő.

– A tatlámpást!

Három legény is rohant, hogy nagy üggyel-bajjal meggyújtsák a San Martin vezérlő lámpását, amely a flotta legnagyobb és legbiztonságosabb lámpása volt. Ezüsttartályából az olaj akár egész éjszaka sem fogyott ki, és üvegtáblái védelmében a láng a legnagyobb szélben sem aludt el.

Az evezős galeász végre elvergődött a San Martin közeléből. A dühös kiabálásra várakozó csönd következett. Úgy látszott, a vontatás több gondot már nem okoz.

Ekkor egy kis csónak verődött a San Martin oldalához, és mielőtt a kijelölt őrszem kürtjébe fújhatott volna, máris a fedélzeten termett Diego Flores de Valdés altengernagy, az India gárda parancsnoka. Futva futott a parancsnoki emelvényre, és tisztelegni is elfelejtett, ahogy a kiáltotta:

– Protestálok! Tiltakozom, herceg úr! Ez a manőver veszélyezteti az egész hajóhad biztonságát!

Medina Sidonia keserűen lebiggyesztette száját!

– Értse meg, kérem – szólt fennhangon –, példát kell mutatnunk!

– Összevissza gabalyodik a flotta.

– A jelzőágyút elsüttettem. Tessék megállni!

– Fúj a szél, nem hallják.

– Elsüttetem még egyszer.

– Késő. A hajók helyüket keresik, és akkor ez az ostoba vontatás…

– Mit beszél?!

– Nemesi szavamra… ostoba vontatás! Ki hallott már olyat, hogy egy flotta vezérhajója a bárkák munkáját vegye át!

– Ezt megkeserüli, lovag! Micsoda hang ez? Kikérem magamnak!

– Fenség, a flotta érdeke! Őfelsége parancsa! Kérem, ne feledje! Azt a hajót tessék azonnal elengedni és sorsára hagyni. Ha akad bárka, amelyik kötélre veszi, ám tegye… de ez a vontatás!

– Bíróság elé állíttatom!

– Engem soha, uram! Bizonyítani tudom, hogy az ön manővere az egész hadjárat sikerét veszélyezteti! Nézzen oda! Máris a holdsarló mélyébe kerültünk… de a Rosario ezen a hosszú kötélen… és a szél folyvást kifelé fújná!

Medina Sidonia úgy kapaszkodott a parancsnoki emelvény keskeny korlátjába, hogy szinte összetörtek ujjai alatt a gyönge faragványok.

– Annak a hajónak… A Rosariónak… Pedro de Valdés lovag a parancsnoka. Tudtommal az ön rokona! Hát ez sem készteti a segítség nyújtására?

Flores de Valdés indulatosan legyintett.

– Rokonság? Micsoda szó ez, amikor az egész keresztény világ ügye forog kockán?! Személyes érdekek itt elő sem fordulhatnak, fenség! Hiszen emlékezünk a szavára: őfelsége parancsa mindenekelőtt. Nem szállunk partra, ahogy a józan ész kívánná… Nos, nem vesszük kötélre a  Rosariót sem, ahogy a józan ész kívánná… mert őfelsége parancsa mindenekelőtt…

– Pimasz!

Flores de Valdés a kardjához kapott.

– Fenség! Azonnal lemondok rangomról, és hajóimmal hazavitorlázom! Micsoda hang ez?! A flotta javát akarom! Ön az ellenség orra előtt ezzel az egy hajóval szerencsétlenkedik, ahelyett hogy sorsára hagyná… egy hajó… hát istenem…

Felettük a vad szél fütyülte végzetes dalát. A San Martin oldalvást kapta a hullámokat, és szélesen kilengett.

– Tengernagy úr! Fenség!

– Parancsnok úr!

– Vontatni amúgy is két hajóval szokás. Hosszú V alakban húzzák ki a köteleket, hogy a rángatás kisebb legyen..

– Tudomásom van róla, hogy ön és Pedro de Valdés között régi harag dúl. Személyes gyűlöletét akarja leplezni a flotta érdekeinek hangoztatásával… Azonnal távozzék a hajómról! Akadékoskodását hadbíróság előtt fogja megmagyarázni.

A két spanyol főnemes szikrázó szemmel méregette egymást. Medina Sidonia sem betegnek, sem elesettnek nem látszott ezekben a pillanatokban. Időnként a Rosario felé pillantott. Tekintetén átsuhant az aggodalom. A sérült galjón a hullámok hátán jobbra-balra táncolt és rángatta magával a San Martint is. Kormányozhatatlanná válhatott, mert olykor, ha meglazult a vontatókötél, oldalvást verték a hullámok, hogy hamarosan megvadult csikó módjára ugráljon ismét.

Egy éles csattanás hallatszott!

A San Martin megrázkódott.

A vastag vontatókötél, amely a sok száz tonnás terhet vonszolta – elszakadt…

Csalódott kiáltások hangzottak, a San Martinon éppúgy, mint a Rosarión.

– Fenség… kívánja még ellenem a hadbíróságot?

Medina Sidonia a Rosario felé nézett, amelyet a viharos szél látványos gyorsasággal sodort északkeleti irányba.

– Távozhat!

– Köszönöm, hogy elfogadta az érveimet, fenség.

– Persze, persze – bólintott az Armada főparancsnoka, és úgy tett, mint aki észre sem veszi az éles kajánkodást.

Az angol partok felé esett a pillantása, ahol fel-fellobbantak a szélben szikrákat szóró jelzőtüzek.

A Rosario az ellenkező irányba sodródott.

Az Armada két nagy hajót vesztett – egyiket sem az ellenség emésztette el.

Miért nem állnak ki az angolok szemtől szembe? Miért nem akarnak nagy tengeri küzdelmet? Csak mögöttünk ólálkodnak, mint sanda kísértetek. Csak kísérnek hallgatagon. Ágyúszavuk mint egy-egy durva kiáltás. Mint rabot ha kísérnek az őrizők… Ricaldének igaza volt. Hirtelen partra kellett volna rohanni, ágyúkat kiállítani, sáncot emelni. Futárokat küldeni szerteszét, jöjjön mind, aki angol földön katolikus! Úgy van, ha egy öblöt találtak volna, ahol partot érnek. Az öblöt ez a hatalmas flotta megvédi mindentől… és a parton… no persze.

Medina Sidonia fáradt pillantást vetett a galambok ketrecei felé. Már napok óta egyetlen hírt sem küldött őfelségének. Ebben a viharos időben talán haza sem találnának a kis állatok.

Észre sem vette, amikor az altengernagy távozott.

– Parancsnok úr. A tatlámpást…? – kérdezte egy hajós.

– Égjen csak tovább. A holdsarló mögött vagyunk. Hadd tudják ellenségeink, hol járunk.

A San Martin, amely az Armada vezérhajója volt, az elmúlt órákban, a vontatás kilátástalan kínlódásai közben valóban a flotta mögé került. Előtte sokasodva tömörültek és folyvást északkeleti irányba vonultak a flotta hajói. Most látszott csak, milyen hatalmas az Armada – jobbról balra eltakarta az egész látóhatárt.

– Jó volna előre látni! – szólt hangosan Medina Sidonia hercege, és gondterhelten levonult a szobájába. Végigvetette magát az ágyán, és azonnal elaludt.

Reggel óta talpon volt. S alig evett valamit.

– És mindez hiába – mondta talán ugyanezekben a percekben Lord Howard a hajók kapitányainak. – Egyik üzenetet a másik után küldöm, de őfelsége nem is válaszol. Kérem, saját pénzükből próbáljanak főleg élelmet szerezni, noha puskaporral is szegényesen állunk.

Sir Francis Drake felhajtotta borát, és hangosan csettintgetett a nyelvével.

– Ez a bor nagyon finom. De szívesebben innék spanyol bort. Malagát. Bár az édes. Inkább Manzanillát.

– Jól ismeri…

– Sajnos, csak emlékezem. A cádizi kiránduláson zsákmányolt boraimat vagy megittam, vagy elajándékoztam. Mármost úgy vélem…

A kapitányok előrehajoltak.

Lord Howard csöppet sem titkolta, hogy szívesen hajlik Drake tanácsaira.

– …úgy vélem, zsákmányolhatnánk pár hordóval. Hm! Persze az a feladatunk, hogy elriasszuk őket a partraszállástól. De hogyha egy-két hajót leszakíthatnánk az Armadától… Gondolják meg, uraim.

Az angol kapitányok hallgatagon néztek maguk elé. Értették persze, hogy a nagy hajós, a királynő kalóza{12} nem éppen borokról beszél. Másrészt soha olyan kevés puskaporral, soha olyan kevés élelemmel nem szereltek még fel országvédő hadiflottát, mint őket.

– Egyetértek – szólt komoran Frobisher. – Amúgy is rengeteg kölcsönt vettem fel.

– Úgy van, úgy van. Szinte valamennyien a saját pénzünkből állítottuk ki a hajónkat.

A lelkes helyeslések valóságos vihara támadt fel, amelyet Lord Howard admirális öreges hangja csak nehezen tudott túlkiabálni:

– Megálljunk, megálljunk, uraim! Úgy tesznek, mintha nem látnák az orrunk előtt ezt a hatalmas hajóhadat. Mintha nem tudnák, hogy ha Fülöp király terve sikerül, maholnap valamennyiünket kínpadra vonnak szerzetesei. Ezt ne feledjék! Hitünkért és hazánkért harcolunk! Ne feledjék, őfelségét meg kell védenünk! Ha most nekilátunk kalózkodni, szétesik a hajóhadunk. Ha valaki zsákmányol valamit, majd tüstént odébbáll… micsoda dolog ez?! Követelem, hogy a hajóhad egységét, a parancsnoklás központiságát tartsuk meg! Senki se menjen a saját feje után!

– Azt ígértem őfelségének, hogy kitépdesem a libuska tollait – szólt komoran Drake, akit hiúságában bántott meg Lord Howard. – Természetesen ezek után is az ön parancsai szerint halad a flottánk. Hogy világosabb legyek, nem azt tanácsoltam, hogy azt csináljuk, amihez értünk… hanem hogy úgy csináljuk, ahogyan értünk hozzá.

Az admirális bólintott, úgy magyarázta a dolgot, hogy Francis Drake visszavonta ajánlatát. De hogy biztosabb legyen a dolgában, a következő órák terveiben fontos szerepet adott a mokány kis embernek.

– Sir Francis – fordult Drake-hez –, a spanyolok jó hátszéllel eléggé sebesen haladnak északkelet-keleti irányban. Úgy vélem, a szél csak erősödni fog, és ha ilyen marad az idő, könnyen szem elől téveszthetjük őket.

– Éjszakára csak megállnak.

– Láthatóan semmi kedvük hozzá. Jó kalauzaik lehetnek, ha ilyen magabiztosan hajóznak éjnek évadján is… Tehát röviden, Sir Francis Drake, ön lesz ma éjszaka a mi vezérlő csillagunk. Gyújtsa meg hajóján a tatlámpást, és az egész hajóhad azt a lámpást fogja követni. Feladata, hogy szem elől ne tévessze az Armadát. Ha bármiféle manővert, megállási szándékot, új felfejlődést tapasztalna, a szokásos jelzések érvényesek.

Francis Drake bólintott.

Gyors pillantást vetett a többiekre, és látta megkönnyebbült arcukat. No persze, neki, az izgága fenegyereknek, most fontos feladatot adtak, csak hogy nyugton maradjon, és nehogy a maga feje után cselekedjék. Ha középszerűek nem követhetik, jó tudniuk, hogy ő sem tehet semmit.

Az angol hajóhad röpke haditanácsa ezzel véget is ért. A kapitányok elköszöntek az admirálistól, és ki-ki könnyű vitorlás csónakjába szállt, hogy mihamarabb a hajóján lehessen.

Sir Francis Drake pedig meggyújtotta hajóján, a Revenge-en a hatalmas tatlámpást, amely, ha lehet, talán nagyobb volt a San Martin lámpásánál is, ámbár nem annyira biztonságos, mint az. Mert ha erős vagy éppen szertelen szél fújt, mint ezen az éjszakán is, előfordult, hogy a lángja hirtelen elaludt…

A Revenge az élre tört. Lord Howard Ark Royal nevű nagyszerű galjónja biztonságos távolságból követte, mögötte pedig négy nagy tömbre szakadva úszott az angol hajóhad.

Az égen sűrűsödtek a felhők. A hold még ki-kibukkant néha közülük, de hamarosan derengése sem látszott. Szurokfekete éjszaka borult a tengerre. Csak a köteleken fütyülő szél és a hajóorrok előtt szétszakadó hullámok sistergése jelezte, hogy a nagy víz embereket hordoz a hátán.

Szokatlan volt a csendesség az angol hajókon.

Máskor, ha leszállt az éjszaka, még sokáig énekeltek és nevetgéltek a hajósok. Szokott helyükre, a főárboc köré gyülekeztek, ahol aztán vidám tréfák mesélésével, ének- és muzsikaszóval múlatták az időt. Drake hosszú útjain még színdarabokat is előadtak, melyeknek szövegét a kikötők zugárusainál vették néhány pennyért. A szerzők között Marlowe-nak és egy újabban feltűnt színdarabírónak, bizonyos William Shakespeare-nek darabjait kedvelték legjobban. Talán a szél, a hideg, a közelgő vihar tette, ezen az éjszakán csöndesek voltak az angol hajósok.

A legcsöndesebbek a Revenge-en.

– Dühös a kapitány – suttogták. Márpedig ha Francis Drake dühös, akkor másnak sincs kedve semmire.

Az árbocmerevítő csarnakköteleken lassan ereszkedett lefelé a nappali őrszem. Letelt az ideje, alig várta, hogy aludjék egyet. Fönn, a nagy árboc kosarában kuporogni nem éppen élvezet.

– Hé, te! – mordult rá Francis Drake. – Úgy jössz, mint egy püspök. Szedd a lábad, fiam!

Az őrszem a kötél utolsó fokáról valósággal lezuhant ijedtében.

– Igenis, igenis!

– Hát azért mondom… Na gyere ide, fiú, és ismételd el, hol is volt az a robbanás?

A hajóslegény nyelt egyet. A további szidástól tehát megmenekült. De azért összeszedte az eszét, hogy szégyent ne valljon.

– Kapitány úr, jelentem, a spanyolok hajóhadának elején támadt az a villanás. Kora alkonyatkor. Ahogy odaföntről látni lehetett, a sérült hajót behúzták a boly közepébe. Pedig ugyancsak égett. Nem sokkal azután a jobb szélükön is támadt valami kavarodás. Egy hajót láttam egészen elszakadva, mintha tehetetlenül hánykolódna a vízen. De ezt nem láttam jól… hiszen messze volt

Francis Drake kerek arcán mintha a derű halvány fénye villant volna fel. A jelentést persze hallotta már jóval előbb is (mielőtt a haditanácsra indult volna), de nem szólt róla senkinek.

A spanyolok egyik hajója ég, a másik pórul járt.

Felnézett az égre.

A szurokfekete felhők alatt egy nyugtalan sirály csapkodott.

Megült az egyik keresztrúdon.

– Hé, fiúk! Teljes vitorla!

Az angol hajóslegények előrohantak! Surrogtak a kötelek, durrantak a kifeszülő vitorlák, a nagy hajó előbb belefúrta orrát a habokba, aztán büszkén felszegve azt, száguldani kezdett.

– Hé, te…

– Igenis, kapitány úr.

– A tatlámpást.

– Ég, uram, rendben van.

– Marha! Ekkora szélben… Könnyen elalszik.

A legény bólintott, amit a sötétben ugyan nem lehetett látni. A hangján azonban érezhető volt.

– Igenis, uram. A szél… Könnyen eloltja.

– Észre sem veszed.

– Nagyon ügyelek, uram!

– Megszidlak majd, hallod-e!

– Sajnálni fogom.

Francis Drake barátságosan vállon veregette legényét, aki ha nem lett volna olyan tagbaszakadt ember, mint amilyen volt, talán még fel is dől ettől a kedvességtől. Így azonban szépecskén eloldalgott a tat felé.

Lord Howard vezérhajója, az Ark Royal szorgalmasan követte Drake Revenge-ének tatlámpását.

A szél valóban kellemetlenné vált. A hajókon egyre-másra bevonták a vitorlákat, de Lord Howard legfeljebb kurtíttatott rajtuk. Semmiképpen se szeretett volna lemaradni Drake mögött.

– Megőrült ez az ember? – háborgott. – Már órák óta úgy rohan, mintha kergetnék.

– Árboctörés lesz a vége – jegyezte meg első tisztje.

– Drake-nél? Aligha. Egész Anglia legjobb hajósai nála vannak. Oda nézzen!

Lord Howard a tatemelvény magasából előremutatott. Előre és oldalvást, mivel a hajók mindig a sodorvonalban követték egymást.

Amott, messze elöl, Drake lámpása váratlanul kialudt.

– A szél eloltotta – bosszankodott Lord Howard. – Remélem, észreveszik. Drake nagy fegyelmet tart az emberei között.

Hanem azt a kialudt lámpást nagyon sokáig nem vette észre odaát senki.

Az angol hajóhad vakon haladt az éjszakában.

Újabb órák teltek el így.

Lord Howard admirális mérgesen háborgott, de igyekezett leplezni haragját. Végtére is miért hibáztassa Drake-et, aki jó katona, nagyszerű hajós. A szél kioltotta a lámpát. No persze… talán meg se tudják javítani. Elég, ha az üveg összetörik. Úgy van, ahogy kinyitják a lámpa oldalát, a legény ostoba módon elengedi, a szél kivágja a kezéből, és máris oda a nehéz, drága lámpa.

A szél iránya változatlan. Ha így halad, vakon is Drake nyomában marad.

Kár, hogy mindössze két hajó tartja vele az iramot, a Bear és a Mary Rose. A többiek valahol elmaradtak az éjszakában.

– Vitorlákat! – adta ki a parancsot Lord Howard, és még örült is, hogy versenyre kelhet a Revenge-dzsel. A főárboc felső vitorláját is kibontotta abban a jó hiszemben, hogy előbb-utóbb utoléri Drake hajóját.

Az angol flotta vezérhajója, két lényegtelen hajócska társaságában, vadul száguldott a habokon. Minden őrszem külön figyelmeztetve, minden hajós riadóztatva folyton-folyvást csak előrefigyelt, nehogy a sötétben, az egyre vadabb hullámzás közben belerohanjanak a Revenge-be.

– Hahó, ott elöl! – ordított egy legény az árbockosárból.

Úgy van! Messze elöl egy tatlámpa bizonytalan fénye látszott. Ahogy lassan közelebb értek hozzá, bebizonyosodott, nem káprázott a szemük. Az órákkal előbb elvesztett jelzőlámpás ott világlott az éjszakában.

– Menjünk közelebb, uram? – kérdezte a kormányos.

– Nem, nem. Még utóbb ráfutunk. Tartsuk meg a szokásos távolságot. Sőt, ha ilyen marad az idő… hm, csak arra legyen gondunk, most már ne veszítsük szem elől azt a lámpást.

Csakhogy ez volt a legnehezebb.

Mire a hajnal felderengett, a viharos szél sűrű ködöket kergetett a víz színén. Ezek a ködök hol gomolygó, vonagló szellemalakok gyanánt rohantak a tenger felett, hol meg fel-felszakadoztak, és egy pillanatra messze előre is ki lehetett látni közülük.

– Távolodik! – süvöltötte az őrszem.

– Teljes vitorla!

Azért az Ark Royal nem volt utolsó hajó! Ha kibontották minden vásznát, úgy nekilódult, akár egy tüzes csikó. Lord Howard amúgy is bosszankodott, amiért az éjszaka folyamán elinalt előle a híres kalóz. Most, hogy világosodni kezdett, és a ködök ellenére is biztonságosabban haladhattak, felébredt benne a, verseny láza. Utolérni, le is hagyni a nyavalyás Revenge-et, akárhány kiváló hajóslegény szolgál is rajta.

Kissé oldalra húzták a vitorlákat, hogy telibe kapják a szelet. S jóllehet a hajót Ark Royalra, királyi „bárká”-ra keresztelték annak idején, bizony nyoma sem volt benne a bárkák lomhaságának.

Kevélyen felszegett orrárboccal, megdőlve rohant előre.

Lord Howard megdörzsölte nem kicsi orrát (a hideg csípte is már kissé), és összevont szemöldökkel lekiáltott:

– Na, fiúk, mindent bele!

Egy pillanatra felrémlett benne a nagy kalóz hangja. „Jó, jó, előbb fejezzük be a játékot. Aztán majd megverjük a spanyolokat.”

Előbb fejezzük be a játékot… Előbb érjük utol a nyavalyás Drake-et… aztán majd megverjük a spanyolokat.

Az Ark Royal teljes vitorlázattal száguldott.

Amott a távolban még mindig égett a csalóka fény.

Egy tatlámpás fénye.

Egyre közelebb jutottak hozzá.

A hajó előtt viharfecskék vágódtak a vízre.

A köd hirtelen és vastagon eléjük ereszkedett. Nem láttak előre. A józan ész azt követelte volna, hogy csökkentsék a sebességet. Hiszen ha így száguldanak, bizony késő lesz, ha már alig karnyújtásnyira látják meg Francis Drake hajóját.

– Uram, talán ha harmadolnánk a vitorlákat…

– Teljes vitorlával!

– Uram, istenkísértés ez!

– Ne törődj vele, fiam!

– Uram, beléjük rohanunk!

– Ne félj! Hiszen ő is rohan. A nemjóját! Hogy a jó istenbe tudott ekkora előnyre szert tenni.

– Admirális, tisztelettel… a gondunk, ugyebár, hogy a spanyolok…

– Lépjen le! – harsogta Lord Howard. – Engem nem kell figyelmeztetni a kötelességemre! A spanyolok itt vannak, gondom lesz rájuk. Amikor kell! A nemjóját!

Az Ark Royal parancsnokának szájából éppen az utolsó percben szakadt fel ez a kiáltás.

Mert vele együtt felszakadt a köd is.

A hajó előtt dübörögve hasadtak szét a hullámok.

Az Ark Royal orrárboca merészen előreszegve… és tőle alig egy hajóhossznyira ott himbálózott az egész éjszakán át kergetett tatlámpás.

Látták a lámpást. Hozzá a hajó díszes tatját!

A tatépítmény karzatán egy sereg hajóslegény, és mind, akár az eszelős, egyre csak a szemét mereszti.

– Hombre! – ordít valaki csöppet sem angol nyelven.

Abban a pillanatban feltűnnek a hajó zászlai. A hatalmas, keresztes lobogók.

Az Ark Royal előtt alig hajóhossznyira ott himbálódzott és száguldott a vízen – a San Martin.

A Legyőzhetetlen Armada zászlóshajója.

BÖRTÖNBEN

Lord Howard előrerohant. Az orrárboc tövébe. Medina Sidonia hercege hátrasietett. A parancsnoki emelvény hátsó korlátjához.

Felismerhették egymást.

Noha sosem találkoztak, felismerték egymást. Két különös árnyalak a hajnali derengésben.

A két öregember farkasszemet nézett.

Az egyik – noha spanyol – csöppet sem spanyol egyéniség. Magas homlokú, rövid hajú, esett szemű, idős férfi. Bajusza, szakálla ellenére szinte gyermeki arc. Dús, szőke bajusza finomkodóan előrebiggyedt felső ajkat takar. Szabadon álló füle, piros orra fázós kisgyerekre emlékeztet. Sírós, nemtörődöm kölyökre, aki bízvást a felnőtteket okolja minden keserűségért.

Az angol hajón sem fiatal ember az admirális. Az öregségtől beesett arcú, nagy orrú, kissé álmatag, mégis határozott férfi. Sápadt, fehér bőre, mélyen ülő szeme, nyílt tekintete ízig-vérig angol emberre vall – noha spanyol módra öltözködik; nyakát finom ráncokba szedett „spanyol gallér” takarja.

Szemüket könnyesre fújta a hideg szél. Alattuk szürke hullámokat vetett a tenger. A fehér ködfoszlányok sejtelmesen suhantak el mellettük.

Viharmadarak és sirályhojszák cikáztak a levegőben. Hangos rikácsolással csaptak le a vízre.

Felismerték a másikban az ellenséges hajóhad főparancsnokát…

Vajon mit gondolhattak egymásról?

És vajon mi késztette őket arra, hogy csak nézzék, nézzék egymást, és semmit ne tegyenek?

– Herceg úr, a tatágyúból?

– Pszt! Nem.

– Admirális, lőtávolban vagyunk. Jó alkalom.

– Pszt! Nem.

Medina Sidonia akkor felemelte a kezét. Üdvözölte az ellenséges hajóhad főparancsnokát.

Lord Howard felemelte a kezét.

Üdvözölte a gigantikus Armada főparancsnokát.

Mindketten mintha mosolyogtak volna.

Sem kiáltás, sem jelzés, sem lövés nem esett. Mindkét hajó legénységének tudomásul kellett vennie, a két fővezér most még nem mérkőzik meg egymással.

Lord Howard intett. A legények rohanvást harmadolták a vitorlákat.

Az Ark Royal hamarosan leszakadt a San Martinról.

De vajon hová tűnt a királynő kedves kalóza – Francis Drake?

Sir Francis Drake (kijárt neki a lovagi cím, amióta körülhajózta a Földet) ezen az éjszakán súlyos mulasztást követett el.

A parancs ellenére elhagyta őrhelyét.

Azt a tatlámpást bizony nem a szél fújta el, hanem Drake egyik legénye. A Revenge dagadó vitorlákkal nekivágott a fekete éjszakának, arrafelé, amerre az őrszem jelentése szerint az égő hajónak lennie kellett.

Később a nagy kalóz úgy magyarázta a dolgot, mintha spanyol hajóknak vélt volna német hajókat, azokat üldözvén találkozott össze, no nem a robbanás sújtotta San Salvadorral, hanem az árboca törötten, szárnyaszegetten dangubázó Rosarióval.

Mint mindig, most is szerencséje volt.

A Revenge megközelítette a Rosariót. Az angolok barátságosan átkiabáltak, ám a spanyolok erre egyelőre semmit sem válaszoltak. Igaz, nem is lőttek. Eszükbe sem jutott, hogy „utolsó leheletükig” védelmezzék hajójukat. Pedig megtehették volna, hiszen akadt rá példa, nem is egy a tenger történetében, hogy egy tönkrement hajó elbánt a támadójával.

Francis Drake megvakarta a szakállát, és vidoran bólintott.

Derék legényeivel csónakba szállt, és személyesen ment át a Rosarióra.

A csónakból egy jó hangú fickó felkiabált a spanyol hajóra, persze spanyolul:

– Sir Francis Drake azt kívánja, adjátok meg magatokat!

Válasz nem jött. Ehelyett a feljárólépcsőt leengedték a víz színéig. A csónak odahúzódott, az angolok hetykén felszaladtak.

Elsőnek maga Drake lépett a Rosario fedélzetére.

Hajadonfőtt volt, s a kardját sem vonta ki. Ez a végtelen magabiztosság volt minden sikerének titka…

Széles mosollyal a spanyol főnemes, Don Pedro de Valdés sietett elébe.

Hiszen ők ketten már régtől ismerték egymást. Amikor Drake Cádiz kikötőjét gyötörte merészen, Don Pedro de Valdés akkor találkozott össze a tengerek „sárkányával”. Már akkor megtanulta tisztelni a nagy ellenfelet. Most lekapta fejéről tollas kalapját.

Drake, kalapja nem lévén, tisztelettel meghajolt.

Don Pedro de Valdés „úriember” volt a javából.

Francis Drake-nek – mi tagadás – hízelgett, hogy ugyanúgy tud viselkedni, mint ő.

Már hogyne tudott volna. A kalaplengetést, a főhajtást nem az anyatejjel szívják magukba az emberek. Főnemesek kölykének is tanulnia kell…

– Hitemre mondom, ha nem Sir Francis Drake-kel állanék szemben, nem adnám meg magam! – szólt Don Pedro de Valdés. – Uram, a hajó az öné!

– Lehangol, uram, hogy küzdelemre sem méltat – tolmácsolta lihegve Drake szavait a spanyolul jól tudó legény. – A hajó az enyém, de a győzelem az öné!

Mindez persze csak szóvirág volt mindkét részről. Pedro de Valdés talán arra gondolt, ugyan miért is hagyták magára. Azt az elpattant kötelet össze lehetett volna kötözni… Nos, jó, ő inkább veszít, de kilép a játékból, viaskodjék csak Medina Sidonia egymagában az Armada élén olyan hajósokkal, amilyen Drake…

Drake pedig őszintén tisztelte Don Pedro de Valdést (úri módon gondoskodott róla, amíg csak haza nem indult jóval később), de azért a Rosariót sem vetette meg. Szép hajó, jó hajó, teli van élelemmel, puskaporral, és nocsak, no lám, a kapitányi szobában szívesen átadnak neki egy ládikót: 55 000 aránydukát rejtőzött benne.

Sir Francis Drake csak a reggeli órákban került elő ismét. Addigra a Rosariót megbízható emberekkel az angol partok felé irányította.

Amikor az Ark Royalon jelentkezett és magyarázkodni kezdett, Lord Howard megértően bólogatott és leintette:

– Jól Van, jól van… hiszen előttünk még az Armada. Van időnk, hogy legyőzzük.

Addigra már Lord Howard is elejtette a maga zsákmányát.

Amikor elszakadt a Medina Sidonia hajójától, a San Martintól, hamarosan egy rommá égett, árboctalan hajó került elébe. A San Salvador, Oquendo szép hajója, amelyet az a nevezetes robbanás úgy tönkretett. A sérült galjón tüzét eloltották ugyan, a galeászok bevontatták a boly közepébe, de a szeles, sötét éjszakában mégis elszakadt az Armada többi hajójától.

Lord Howard is ismerte a spanyol etikett szabályait. Megrohanta ugyan embereivel a San Salvadort, de senkit sem bántott, sőt Oquendo kapitánynak szíves köszönetet mondott, amiért „átengedte” neki a hajón még fellelhető, nem is kevés puskaport és ágyúgolyót.

Találtak a hajón háromezer korbácsot is. S hozzá a felügyelőjét: bizonyos padre Bernardót, aki égett sebekkel fetrengett több hajóssal együtt. Nem lehetett tudni, él-e még, vagy meghalt.

– Vízbe dobjuk őket, uram? – kérdezte egy szolgálatkész legény az Ark Royalról.

– Lássátok el őket emberségesen! Hadd tanulják meg, hogy a mi hitünk kegyesebb, mint az övék – legyintett Lord Howard, és irtózva fordult el a sebesültektől.

A Legyőzhetetlen Armada két szép hajóját vesztette el minden harc nélkül. Valahányszor erre gondolt Medina Sidonia, arcán a gondok mély árkokat barázdáltak.

Ámbár volt gondja amúgy is.

Nem azt mondom én, hogy a herceg úrnak velem volt gondja.

De egy ideig én is okoztam gondját, szent igaz.

Amikor Pedro de Valdés rajparancsnok zászlóshajóját, a Nuestra Señora de Rosariót a mi segítségünkkel kötélre vette a San Martin, ott maradtunk a tat közelében, mert José bácsi úgy tervezte, hogy alkalmas pillanatban felkéredzkedik a nagy hajóra, és kiszabadítja a kis Biancát meg az édesanyját.

– Istenemre, pedig keményen beszélt velem ő is. Először azt hittem, szerzetes.

– Egy szép asszonynak hamarabb megbocsátasz, mint nekem – nevetett Don Alonso.

– Az már igaz.

Feszült a vontatókötél. A hullámok szertelenül rángatták a két nagy hajót. José bácsi a fejét csóválta. Sehogy sem tetszett neki a dolog.

– Kerüljünk a másik oldalra! – szűrte foga között a szót. – Nem szeretném, ha belegabalyodnánk.

Később így morfondírozott:

– Ha a herceg úr komolyan gondolta azokat az aranyakat, van miért a hajóra mennem. De hogyan maradjak ott? Teszem azt… megkapom az aranyakat. Vagy mit mondok, egy aranyat… hm, talán még annyit sem. De aztán rögtön elküldenek. Hogy pusztuljak onnét… Akkor pedig a kislány is, az anyja is a kezükben marad.

Don Alonso is gondban volt, egyre a fejét vakarta.

– Hallod-e, José… mégiscsak én megyek megint.

– De milyen ürüggyel?

– Hát… hiszen a San Salvadorról menekültem… ugye. Ez még igaz is. Mert nem szeretek ám hazudni.

– Ez a te bajod. Mondhatom, úri passzió…

Nevettek. Én nem nagyon értettem, miért volna úri kedvtelés az igazmondás, de úgy voltam vele, hogy nem is nagyon érdekelt. Éhes voltam, és most nem mertem kérni, hiszen ha fontos dolgokban igyekszik az ember, olyankor ráér az evés. Könnyű csónak küszködött nem messze tőlünk a hullámokkal. Odasimult végre a San Martin oldalához, és egy vasba-vértbe öltözött parancsnokféle igyekezett a feljáró fokain.

Láttuk, és egy-egy szófoszlány erejéig hallottuk is, hogyan vitatkozik a parancsnoki emelvény legfelső erkélyén a két ember.

Akkor pattant el a vontatókötél.

A sivító hangra lettem figyelmes, és önkéntelenül is lebuktam a bárka fenekére. Abban a szempillantásban korbács módjára csapott végig a tenger színén a leszakadt kötélvég. Alig egyölnyire száguldott el a Santa Barbara mellett, és vödörnyi vizet zúdított a nyakamba.

– Hát ezt is megúsztuk – nevetett fel José bácsi.

– Megúsztuk – mondtam keserűen, mert valósággal úsztam a vízben. Dideregtem. Noha addigra már megtanultam, hogy ne sokat törődjek vízzel, széllel, hideggel, a váratlan zuhany és hozzá a fagyos szél mégiscsak bebújt a rongyaim alá.

Közben a magatehetetlen Rosario messzire elsodródott a San Martintól. A hajótest nagy foltja csak mint ingatag szellemalak hintázott a vízen.

– Hogyan kezdjük, José? – kérdezte Don Alonso.

– Várjál, várjál, rögtön kitalálom – mormogta José bácsi. Kis idő múlva aztán elkurjantotta magát: – Hej, San Martin!

Öblös, kelletlen hang hallatszott:

– Mi kell, jóember?

– Várok ám az aranyra!

– Menj a fenébe, mert beléd lövetek!

– Azt ugyan nem! A herceg úr megígérte. Aztán hoztam ám az ágyúmester úrnak talizmánt…

– Menj innen, jóember! Utoljára mondom! Nincs időnk az ostobaságaidra.

José bácsi nemhiába töltötte életét La Coruña parti kocsmáiban. Mi tagadás, cifrán tudott káromkodni, noha nem volt szokása. Most is megeresztett egyet a sok közül, de hogyan, hogyan nem, közben eszébe juthatott valami, mert hirtelen így kiáltott fel:

– Az ám! de hoztam egy menekültet is. Azzal mit tegyek. Az már igazán a kegyelmetek gondja.

– Ki volna az?

– Egy nemesúr a San Salvadorról.

– Miért nem szólt előbb?

– Hiszen szólt ő, csak éppen nekem szólt. Hogy tegyem a dolgomat, mert az ő sorsa nem olyan fontos, mint a hajóhadé!

Kis csend támadt José bácsi költői lódítására. Láttam, Don Alonso rosszallóan csóválja a fejét. Aztán mégis erőt vett magán, és zengő, erős hangján felkiáltott a San Martinra:

– Hej, San Martin! A herceg úr őfenségével kívánok szólni. A San Salvadorról jöttem.

Kis szünet támadt. Majd az előbbi öblös hang leszólt:

– Jöjjön fel, kérem!

Odaoldalaztunk hát a San Martinhoz, és akár előbb az a parancsnokféle, Don Alonso is felugrott a feljáró fokaira.

Nem szólt nekem senki, önkéntelenül mégis követtem őt. José bácsi látta, hogyan iramodom neki a csúszós lépcsőnek, és nem tartott vissza.

Don Alonso nyomában ugrottam a San Martin fedélzetére.

Sötét volt, mint mondottam, felhők takarták az eget, de a tenger felett mégis akadt valami halvány derengés, amelyben itt is az Armada zsúfolt hajóinak képe tárult elém. A fedélzeten kisebb-nagyobb csoportokban ültek vagy hevertek a katonák, kis motyóját, fegyverét ki-ki maga mellé tette. A hajósok káromkodva kerülgették őket, amire ők is gyűlölködve és káromkodva válaszoltak.

Csakhogy a legkatolikusabb király őfelségének hajóhadában szigorúan tiltva volt a káromkodás, ami amúgy is súlyos bűnnek számított.

Nem értettem…

A fehérlő ingek és a megcsillanó vértek között követtem Don Alonsót, aki magabiztos léptekkel sietett a parancsnoki emelvény lépcsőjéhez. Úgy látszott, csöppet sem törődik rongyos öltözékével és rabszolga mivoltával. Felszaladt a parancsnoki erkélyre.

Nem mertem követni. A sötétben megbújtam a lépcsőkorlát tövében, és vártam. Jól hallottam minden szavukat

– Herceg úr, őfelsége alattvalója, Don Alonso de Salinaz tiszteleg ön előtt. A San Salvadorról menekültem. Mondhatom, sokan meghaltak ott, és könnyen lehet, hogy a szép hajó hamarosan elsüllyed.

– Kár érte…

– Bizony, nagy kár. Egyszerűen nem értem, mi történhetett! Egyszerre csak az a szörnyű robbanás.

– Majd kiderül – hallatszott Medina Sidonia herceg úr fáradt és közömbös hangja. – Mondja meg, kérem, mi volt a rangja a San Salvadoron. Itt tovább viselheti. Ámbár, reggel vissza is térhet Don Miguel de Oquendo rajához. Hála az Isten végtelen kegyelmének, egyikünk sem volt ott, amikor a robbanás történt.

Don Alonso hangosan krákogott. Nem tudta, mit mondjon.

– Emlékszem a látogatására, fenséges úr… Az… izé… az előfedélzeten voltam.

– No persze.

– Akkor hát?

– Töltse itt az éjszakát… hogy is mondta…?

– Don Alonso de Salinaz, szolgálatára!

Megmarkoltam a lépcső korlátját. Hirtelen úgy éreztem, kár volt a teljes nevét megint kimondania.

– Ismerős név… – hümmögött Medina Sidonia hercege, a Legyőzhetetlen Armada főparancsnoka. – Mit is mondott? A rangja…?

Don Alonso túl sokáig gondolkozott. Tudtam, éreztem, hogy túl sokáig gondolkozik.

Istenemre mondom, ha José bácsitól kérdeznének ilyesmit, egy percig se tétovázna. Kijelentené, hogy a San Salvadoron fedélzetmester, ágyúmester vagy akármi volt, és hogy azonnal ruhát, páncélt és fegyvert kér.

– A rangja? – kérdezte szelíden Medina Sidonia.

– Rongyaim maradtak fenség… nem rangom.

A hideg ellenére is megizzadt a tenyerem, ahogy a korlát gombját markoltam. Éreztem, hogy bármennyi is a jóakarat Don Alonsóban, ez a büszke és szomorú nemesúr előbb-utóbb elrontja a dolgát. Miért is harcolna, miért is küszködne? Elvesztette most már mindenét. Bátyja halálával utolsó reményét is elvesztette, hogy valaha is megtalálja a gyermekét.

Segíteni szerettem volna és már-már a számon volt, hogy felkiáltsam neki: „Kapitány úr…”

– Herceg úr, az Indiákon kapitányságig vittem… de amúgy sem a San Salvadoron vagyok bejegyezve. Hm… Az igazság az, hogy a San Lorenzo galeászon szolgálok, uram, Don Hugo de Moncada vezérhajóján.

– Vagy úgy… – hallatszott megint Medina Sidonia gyönge, hideg hangja.

Nagy hallgatás támadt. Engem a rosszullét kerülgetett odalent a lépcső aljában.

Majd egyszerre csak felcsattant az a gyönge hang:

– Nagyra becsülöm az igazmondását, Don Alonso. ön valóban spanyol nemes módjára viselkedik. Itt maradhat a hajómon, ha úgy kívánja. Nem szükséges, hogy akár a San Salvadorra, akár a San Lorenzóra visszatérjen… Őrség!

– Igenis! – rikkantott egy borízű hang mellettem, és két katona tüstént feldübörgött a lépcsőkön.

– Őrség! – szólt köznapi hangon a Legyőzhetetlen Armada főparancsnoka. – Alonso de Salinaz gályarabot azonnal megvasalni! Az orrtőke melletti kamrában a helye. Végeztem.

Eddig csak a tenger vizét éreztem oly hidegnek, amilyen hideg Medina Sidonia hangja volt. Meghűlt bennem a vér, és talán ugyanígy érezhetett Alonso úr is, mert egyetlen tiltakozó szó nélkül tűrte, hogy letuszkolják a parancsnoki emelvényről, és elvezessék a hajó orrában nyíló lejáróhoz. Közben valaki odaszólt a katonáknak:

– A bal oldaliba vigyétek.

Ahogy a lejáró becsukódott mögöttük, a hajón mintha csak abban a pillanatban el is feledkeztek volna róla. Sem sajnálkozás, sem kajánkodás nem hallatszott. Megszokhatták talán, hogy naponta láncra verve lássák társaikat. A katonák ide-oda tolongtak, a hajósok folyvást csak előrefigyeltek, mert addigra már az Armada mögé kerültünk, és Medina Sidonia úgy határozott, hogy hajnalig nem vonul ismét a hajóhad elé.

Fáklyával a kezében egy sánta hajós botladozott hátra.

– Hová igyekszel, Filippo? Ég a lámpás.

– Don Marolin küldött, hogy gyújtsam meg.

Halk vihogás kísérte a bugyutát.

– Hogy hivatkozhatsz a kapitány úrra. Ő ilyen parancsot nem ad.

– Hát akkor ki adta?

– Tedd le a fáklyát, te ostoba, még felgyújtod a hajót!

– Igenis! Hová tegyem?

Ütés csattant. A fáklya hirtelen elaludt. Dühös káromkodás hallatszott, de azt is lepisszegték.

A sötétben kenetteljes hang szólalt meg:

– Imádkozzunk, testvéreim. Pater noster, qui es in coelis…

Dörmögő hangok kórusa követte a szerzetes imáját.

Dobogó szívvel lekuporodtam egy jókora láda mellé, amelyben ágyúgolyók voltak felhalmozva. A könnyeimet törölgettem.

Sajnáltam Don Alonsót. Úgy képzeltem magamban, talán nem is Oquendo kapitány, nem is Bernardo atya és végül nem Medina Sidonia hercege állja útját folyton. Valami irtózatos nagy, nagy kéz nyomja víz alá, valahányszor felütné a fejét…

De hát mi az a kéz?

Hajósok siettek el mellettem. Halkan szitkozódtak.

A főárboc tövében ima kórusa hangzott, itt meg káromkodtak az emberek. Aztán katonák jöttek, csizmájukkal meglöktek, húzódjak odébb, mert a kanócpálcákat teszik a helyükre.

Felálltam hát, és kinéztem a vízre. A San Martinról jócskán eltávolodva ott sejlett a sötét tengeren a Santa Barbara.

Biztosan lehallatszott a vízre, amit Don Alonso és a herceg egymással beszéltek. José bácsi hallhatta minden szavukat, ezért is húzódott távolabb.

Vajon mire készül? Mert hogy cserben nem hagy bennünket, arra megesküdtem volna.

Fáztam. Nemcsak a testem, a lelkem is fázott. Ezen a hajón az emberek lelkét is furcsán ridegnek éreztem. Hiszen észre sem vesznek.

Káromkodnak-imádkoznak. Egymást is gyűlölik.

Óvatosan továbblépegettem.

Senki sem szólt rám.

A főárboc felé nem mertem settenkedni. Ott az esti ima és zsolozsmázás folyt. Csigák, kötelek és ágyútalpak között igyekeztem vissza a tatépítmény felé, mert úgy számítottam, ennek a hajónak sem lehet más a beosztása, mint amilyen a San Salvador volt.

Jól számítottam. A lépcső mögött kis ajtócska nyílt, s ahogy azon benyitottam, keskeny átjáróban találtam magamat. Csakhogy ez az átjáró nem a kormányálláshoz vezetett, hiszen a San Martin nagyobb hajó volt a San Salvadornál. Ahogy végigmentem rajta, a tatépítmény külső erkélyére jutottam. Fölöttem még kétemeletnyi magasságban emelkedett a hajótat parancsnoki „palotája”.

Az ám, „palota” vagy éppen „kastély”! A hajósnépek úgy nevezik a hajótaton épített díszes parancsnoki építményt: „kastély”.

Kihajoltam a korláton, és fölfelé néztem.

Fölöttem ott világlott a tat lámpása.

Sárga fénye messzire terült a háborgó vízen.

Ahogy a hajó ingott, vaskampóján nyikorogva billent a lámpa.

A lámpán is túl valaki kihajolt a felső korláton.

– Hé, fiú! – hallottam Medina Sidonia hercegének fátyolos hangját. – Hozz egy kancsó bort!

Izgalmamban rám tört a remegés. Nem mertem szólni, mert jól sejtettem, hogy a nagyúr összetéveszt valakivel.

– Hé, te, hallod?!

– Igenis… igenis – nyögtem.

Visszabújtam az átjáróba, ahol a sötétben egy hang szisszent rám:

– Hol a fenében kóvályogsz? Nem hallod, hogy hívnak?

– Igen, igen.

Riadtan kapkodtam. Tapogattam a falat. Tétováztam. Hol lehet vajon a bor, amit vinni kell? Itt a nagy alkalom, hogy kihasználva a félreértést, személyesen beszéljek Medina Sidonia herceg úrral…

Kivert a veríték. Sírós nyöszörgés támadt rám. Mert ugyan mit is mondanék neki? Ugyan mit is kérhetnék, amit meg ne tagadhatna. És egyáltalán… én, aki még Silbera úrral is csak úgy beszéltem, hogy közben a nyakam behúztam… Hát mit képzelek vajon? Hogy odaállok a herceg elé, és azt mondom „Addig nem adok egy kortyot sem, amíg szabadon nem tetszik engedni Elvira asszonyt és a kislányát meg a derék Don Alonsót…”

Megcsúszott a kezem. Félig nyitott ajtót nyomtam be kissé. Odabentről egy mécses halvány fénye pislákolt elő.

Rekedt, fölényesen titokzatos hangot hallottam:

– A Leridai Madonnára esküszöm, hogy hallottam. Sírtak. Ketten voltak.

– Eszetlen vagy, Mengo! Te már ébren is nőkről álmodol. Na, várj csak, ha partra szállunk Londonban. Hej, kapsz ott annyi lányt, amennyit csak akarsz. Kötélen vezetheted az eretnek rimákat!

– Megvesztél. Hát érts a szóból, ember! Az orrtőke melletti kamrában bújtatnak valakit.

– Azt a gyereket oda záratta a herceg úr.

– Szamár. Tudtommal csak egy gyereket záratott oda. Mégis ketten sírnak. Pedig annak a kamrának üresnek kéne lennie!

– Most ezt a nemesurat záratta oda.

Az előbbi rekedt hang felcsattant:

– Figyelj már, te szerencsétlen! Hányszor mondjam, hogy a jobb oldali kamrában nemcsak a gyerek van, hanem valaki más is. Én azt már régóta figyelem. Ezen a hajón. Éppen a vezérhajón, a zászlóshajón, eretnekek bujkálnak!

– Megvesztél, Mengo!

– Én aztán nem. És bizony mondom, az egészet kitálalom a herceg úr őfenségének! Mert ha nem tudnád… na, mit hallottál ma, amikor azt a jövevényt Medina Sidonia lecsukatta?

– Hogy… vigyék a bal kamrába.

Halk, gonosz vihogás hallatszott. Mint aki közel van egy megoldáshoz.

– És ki parancsolta?

– Hát… őfensége!

– Az eszed tokja! Megfigyeltem, érted? Megfigyeltem, mert már régóta szemmel tartom. Nem a herceg úr… hanem Pieter Snyders, az ágyúmester szólt utánuk! De kérdem én, hogy mi köze hozzá? Semmi. Mindegy volna, kit hova záratnak. Csakhogy az ágyúmester tudta, hogy a jobb kamra foglalt.

Hosszú csend támadt. Mengo társa, úgy látszik, megfontolta minden szavát.

– Ide figyelj! Hát persze hogy foglalt a jobb kamra, ha a herceg úr azt a kisleánykát oda záratta.

Most Mengón volt a sor, hogy mélyen hallgasson.

– De hát ott ketten vannak. Hiszen már mióta csak erről beszélek… – nyögte végre.

Hirtelen félrehúzódtam. Lépéseket hallottam. Valaki lerohant egy meredek lépcsőn, és oly közel, hogy szinte súrolt, belökte a cella ajtaját.

– Mengo, te istenátka, hát nem az előbb mondtam, hogy rohanj a herceg úrhoz! Bort rendelt, kancsóban. Te pedig itt tátod a pofádat!

Akkora pofon csattant, hogy a hajó is beleremegett talán. Mengo szabadkozott, hogy semmit sem hallott – én szegény pedig összekuporodtam ijedtemben, mert tudtam, az az ismeretlen hang engem szólított az előbb.

A kamrácskából kifénylő mécsvilág most már elég volt ahhoz, hogy – ha csak röpke időre is – tájékozódjam. Az átjáró végében, a parancsnoki emelvény alatt ugyanolyan lépcső vezet lefelé is, felfelé is, mint amilyet a San Salvadoron már megismertem.

Nem tétováztam.

Medina Sidonia hercegére és vele a kancsó borra immár nincs semmi gondom.

Nem vártam meg, amíg odabent a második pofon is elcsattan. Egyetlen ugrással a lépcsőnél termettem, és sietősen kezdtem lefelé lépegetni. Ez a lépcső szélesebb volt, nem is vezetett annyira meredeken, mint az a másik, hiszen a San Martin nagyobb hajó volt a San Salvadornál.

Az alsó ágyúfedélzethez értem, amikor a sötétből egy hang rám kiáltott.

– Hé, te! Ki vagy?!

Nem tétováztam. Némileg elváltoztatott hangon rávágtam:

– Mengo.

Kis szünet után a mogorva hang:

– Semmi dolgod errefelé.

– A herceg úr… – nyögtem.

– A fene essen beléd! Sokat kujtorogsz erre. Még valami bajt csinálsz.

Nem tiltotta, hogy továbbmenjek, hát nem hallgattam rá, hanem siettem lefelé. Még hallottam, ahogy a sötétben dohog az a mogorva hang:

– Az ilyenek miatt robbant fel a San Salvador is. Szavamra mondom.

Lépegettem lefelé. Minden hajó egyforma. Az ágyúfedélzet után a legénységi szállás meg a lőszerraktárak, még lejjebb az élelmiszerek kamrái, ahonnan most is olyan bűz fogadott, amilyenhez hasonló talán csak a pokolban lehet, Elgondoltam magamban, hogyan is lehet mindezt megenni, hiszen még a patkányok is undorodva falhatnak belőle.

Puha csomóra léptem rá, amely hangos visítással rohant ki a talpam alól. Megborzongtam. Éppen a patkányokra gondoltam, és íme, egy patkányra léptem.

Vaksötét volt. Egyre bizonytalanabbul tapogatóztam a csigalépcső fala mellett, de elhatároztam, ennek a lépcsőnek most már a végére járok.

A hajók belsejében soha nincs csendesség. A legnagyobb szélnyugvásban is reccsennek, roppannak az oszlopok, a palánkok eresztékei. A mérhetetlenül hatalmas faalkotmány hol itt, hol meg ott nyög egyet. Viharos szélben aztán ezek a zajok a százszorosára növekednek. Nyög, jajgat, nyávog és roppan minden, mintha csak a következő pillanatban darabjaira esne szét.

Megcsúszott a lábam.

Elvágódtam és tehetetlenül gurultam lefelé az iszamós fokokon. A lépcsőt itt már folyton fürdette a tenger nyirkossága.

A hátamat megütöttem. Kínzó fájdalom hasított belém. Jajgatni és sírni kezdtem.

Hirtelen valami fájó reménytelenség tört reám.

Akkor ébredtem talán a tudatára, miért is vagyok én itt. Lehetnék továbbra is Silbera gazda kis szolgája, seperhetnem az udvart, kergethetném a csirkéket, és öntözhetném dézsákban a citromfákat. Szabad időmben szedhetném a madártojást Sanchóval együtt… A magam módján boldog lehetnék.

Hol az én édesanyám? Valahol a hegyek között, szegényes viskóban sopánkodik a nagy szegénysége felett. És kergeti világgá a testvéreimet is, akárcsak velem tette.

Ültem a csigalépcső alján, és hangosan sírtam a sötétben.

Hová is jutottam? Én Istenem, hová jutottam?!

Mondom hát, ültem a lépcső alján, és sírtam keservesen.

Nem tudom, mennyi idő telt el.

Csak azt tudom, hogy mint aki részeg álomból ébred, úgy tértem magamhoz. És nem volt más célom, mint hogy megtaláljam a szép Elvira asszonyt meg a kislányát, Biancát.

„Úgy szeretem… úgy a szívemhez nőtt…” – emlékeztem a szép színésznő szavaira.

Volt valami furcsa ezekben a szavakban. Gyerekfejjel nem tudtam, mi lehet az?

Mélyet sóhajtottam. Felkeltem, és tovább-botladoztam a sötétben. Itt ez már a hajó legmélye volt. A hullámok zajongása állandó dübörgéssé nőtt. Akárcsak a San Salvadoron, ide gyűjtötték az egyensúly gyanánt lehordott nagy köveket meg az ágyúgolyókat is.

Mindezt csak sejtettem, persze.

Mert nem láttam mást, csak a sötétséget, nem hallottam mást, csak a hullámzás robaját, az örökös recsegést, nyikorgást. Némi óvatossággal megállhattam volna a talpamon, mert a nagy hajótest ingása itt volt a legkisebb, mégsem tettem. A lépcső már nem vezetett tovább, ellenben keskeny járódeszkában folytatódott, amelyik feltehetően a tattól egészen az orr-részig húzódott, közvetlenül a hajótőke fölött. Minek is szégyellném, négykézlábra ereszkedtem tehát, és nem törődve a kezemen átugráló, visító patkányokkal, óvatosan haladtam előre. Elég egy hibás mozdulat, egy rossz lépés, és az alattam tárolt hatalmas kövek közé esvén akár a nyakamat is törhetem.

Jobbra a sötétben ijesztően csikorgott a vízemelő lánca. A hajósok dolga volt, hogy időről időre meghajtsák nagy kerekét, és a láncra fűzött edényekkel kimerjék a fenékben összegyűlt vizet.

Jó fülem és talán a jó szerencsém mentett meg attól, hogy továbbhaladjak. Mert nem messze tőlem, a vaksötétben emberi hangokra lettem figyelmes.

Megtorpantam. Dobogó szívvel füleltem előre.

Valaki dörmögő hangon, aggódva magyarázott:

– Ne félj, Elvira, a herceg úr sosem jön le ide. Hanem az a Mengo, hiszen ha én egyszer elkapom, hogy errefelé settenkedik, biz’ isten megjárhatja. Már szóltam Ramireznek, ő a hátsó lejáratot vigyázza.

– A gyerek már félholt ettől a borzalomtól, ami itt körülveszi. Étvágya sincs.

– Nem tart már soká. Már nem tarthat soká.

Akadozó szavaiból, idegenes kiejtéséből azonnal rájöttem, Pieter Snyders ágyúmester társalog a sötétben Doña Elvirával.

– A másik kamrába egy nemesúr került. Hé, uram… hogy is hívják?!

– Don Alonso de Salinaz a nevem. Isten nevében, köszönöm, hogy rám is gondja van az úrnak. Volna egy fontos közlendőm.

– Halljam. Ha jól tudom, valami talizmánt emlegetett.

– Csak hogy higgyen a szavamnak, tisztelt úr.

– És mi a mondandója?

– Hogy a barátom továbbra is itt jár a közelben azzal a bárkával, amely a tisztelt asszonyságot, meg a kislányát a hajóhadhoz hozta. Jó volna, ha üzenhetne neki. José, a bárkás, jóbarátom, és ha kell, szívesen partra visz valamennyiünket.

Az ágyúmester gyanakodva hümmögött.

– Honnan ismer bennünket az úr?

– Csak onnan, hogy a tisztelt asszonyságot és a kislányát az én ördöggé lett bátyám, padre Bernardo szerzetes üldözte halálra. Mindenről tudok, mert elmondta nekem egy talpraesett, derék kisfiú, bizonyos Pedro, akivel együtt léptem erre a hajóra is. Kérem, uram, ha teheti, vegye gondjába azt a gyereket.

– Megteszem. Hanem azt honnan tudjam, vajon Bernardo atya mit sejt…

– Nem sejt az már semmit. Ha van isten az égben, akkor a robbanással őt a pokolra küldte. Ez hosszú történet, egyszer majd elmesélem.

Hosszú csend támadt közöttük. Nem mertem szólni én sem.

Bianca sírós, halk nyafogását hallottam. Doña Elvira suttogva csitította.

– Én szívesen hiszek az úrnak – hallatszott ismét az ágyúmester hangja. – De azzal a bárkással mégis szót váltanék. José a neve, ha jól értettem?

Don Alonso hangja egy fokkal mintha lelkesebben hangzott volna. Bizonyára örült, hogy Pieter Snyders bizalmatlansága lassan feloldódik:

– Üzenje meg neki, hogy köszöni a talizmánt. Abból maid megérti, hogy nyíltan beszélhet kegyelmeddel. És ha megengedi, azt tanácsolom, ne várjuk meg, amíg az Armada kiköt Anglia partjainál…

– Arra ugyan várhatnánk – jegyezte meg váratlanul az ágyúmester. – Ha éppen tudni akarja kegyelmed, tisztelt úr, ez a nagy hajóhad sohasem fog kikötni Anglia partjain.

– Ezt honnan tudja?

– Tudom. Nem vagyok sem spanyol grand, sem kapitány, sem király, sem hadvezér. De annyit csak konyítok a háborúkhoz, mivelhogy nem ma kezdtem ezt a mesterséget, hogy Medina Sidonia herceg úr őfensége a nagy alkalmat bizony elmulasztotta. Az első napon kellett volna partra szállnia.

– Ehelyett?

– Megyünk, mint a vak ló, és nem vesszük észre, hogy az angolok minden igyekezete abban merül ki, hogy eltérítsenek a partoktól. Attól rettegnek, nehogy partra szálljunk, nekünk pedig eszünkbe sem jut a partraszállás…

– Hogy lehet? – kérdezte Doña Elvira.

– Csak úgy, húgom, hogy a fenséges úr a király parancsát követi. A parancs pedig úgy szól, a hajóhad menjen a francia partokig, és egyesüljön Parma hercege nagy seregével. Szép parancs, jó parancs, éppen csak Parma hercegének nincs nagy serege, és bárkái sincsenek, amivel átszállíthatná a Csatornán.

– Hát ezt honnan tudja kegyelmed? – hallatszott Don Alonso meglepett hangja.

– Nem volnék holland, ha nem tudnám – mondta, majd hallottam, hogy barátságosan megkopogtatja a cellák ajtaját. – Na, megyek. Húgom, etesd azt a gyereket, és egyél te magad is! Kell az erő.

– Isten áldja, Pieter bácsikám! Köszönjük az elemózsiát. Ugye, Bianca, köszönjük. Köszönd meg te is.

Lépések hallatszottak. Az ágyúmester jól eligazodott a sötétben.

– A fiúcskát Pedrónak hívják. Keresse meg, kérem…

Ekkor böktem ki váratlanul:

– Itt vagyok.

Ha ágyúgolyó csap közénk, az sem keltett volna nagyobb riadalmat, mint az én gyenge hangom. Az ágyúmester felkiáltott, hallottam, ahogy kardját kivonja, majd a penge a fejem felett suhan el. Doña Elvira felsikoltott, Don Alonso erős hangon rászólt Pieter Snydersre, ne bántson! Bianca pedig… A hajdani, undok kis Biancának könnyes volt a hangja, ahogy sírva kiáltotta:

– Pedro, Pedro… de jó, hogy te is itt vagy!

Nem először mondta e különös úton.

Kimagyarázkodásra nem volt idő. Odafentről lábak dobogása hangzott, valaki leszólt az ágyúmesternek, siessen a helyére, mert a főparancsnok úr őfensége végig akarja járni a hajót.

– Hej, te gyerek, fogd, a kezem! Nem bántalak.

Izgatottan nyúlkáltam a sötétben, mígnem egy hatalmas, erős marok elkapta a csuklómat, és máris felrántott a deszkákról, ahol eddig kuksoltam.

– Nincs más hátra, az uraság mellé zárlak, kölyök. Holnap beszélek a bárkással, aztán majd meglátjuk. Ennek így előbb-utóbb rossz vége volna.

– Mengo gyanakszik – hadartam. – Meg akarja mondani a herceg úrnak. Hallottam…

Éreztem, ahogy Don Alonso elkap. Elestem volna. Hallottam, ahogy ránk csapódik a börtönkamra ajtaja. Zár csattant, az ágyúmester elsietett.

Don Alonso megsimogatta a fejemet.

– Ügyes gyerek vagy, Pedro.

Fentről vezényszavak csattantak, kiabálás hallatszott.

A sírás környékezett. Szipogtam.

– Mi baj van?

– Don Alonso, most már mindketten börtönben vagyunk… pedig szabadítani jöttünk.

Csendesen nevetett.

– José sem akarta megérteni. Az egyetlen mód az volt, hogy a hajón maradhassak, ha börtönbe záratom magam. Ha Medina Sidonia ki nem találja, hát én magam mondom meg, hogy szökött rab vagyok.

Ez volt az első alkalom, hogy nem hittem a szavának. Úgy éreztem, nemcsak engem, hanem magamagát is vigasztalja kissé, amiért sorra-rendre kudarcot vall. Majszolni kezdtem a kenyeret, amit a kezembe nyomott, és örültem, amikor kijelentette:

– Elég nagy itt a zaj, nem hallatszik fel a beszéd, hacsak nem ordítozik az ember. Beszélgess Biancával, ha kedved tartja.

Átkopogtam hát a kamra deszkáin. Bianca pedig visszakopogott. Majd beszélgetni kezdtünk, elmondtuk, mi minden történt velünk, amióta elszakadtunk egymástól.

A két felnőtt is váltott néhány szót, de nem voltak beszédes kedvükben. Később Doña Elvira átszólt Don Alonsónak… de nem lehetett tudni, vajon neki mondja-e igazán, vagy csak magában beszél:

– Hallottam egyszer egy mesét a bolháról, amelyik az oroszlán sörényébe bújt, mert attól tartott, eltapossa az állatok királya. Valami ilyesmit akartam én is… Ó, irgalmas Isten, hol az a part, hol az a föld, amelyen végre békében élhetnék ezzel a kicsi lánnyal? Néha azt gondolom, jobb lett volna talán elpusztulni a törvény kezén, mint itt tengődni a sötétben, mocsokban, a halál árnyékában…

Átkopogott hozzá Don Alonso.

– Nagyra becsült asszonyom, sok szépet hallottam kegyedről, és abban a szerencsében is részem volt, hogy láthattam is, amikor a színpadon játszott. Így hát boldog vagyok, hogy osztozhatom a sorsában.

– Ne mondjon ilyet! Úgy hangzik, mintha csúfolna. Látja, erre az ártatlan gyerekre rámondták, hogy eretnek, pedig azt sem tudja, mi az. És rám fognák ugyancsak, ha nem itt kuksolnék a bűzben, mocsokban, várva-várva a szabadulást.

– Eljön majd hamarosan.

– Már abban sem hiszek. Olyan hatalmas ez a hajóhad, amelynek emberi erő nem állhat ellen. Ha valahol partra szállnak a katonáink, velük partra szállnak a papjaink is. És ahol a papjaink vannak, ott újból és újból megindul az ártatlanok üldözése.

– Hiszen a rokona… Pieter mester az imént azt állította, sehol sem szállnak partra a spanyol katonák…

– Valóban azt mondta?

Don Alonso lelkesen és bizakodóan beszélt:

– Az ám, de partra szállunk mi. Kegyed, a kislánya, aztán mi hárman, ez a kis legény, José barátom meg jómagam. Hej, azt mondják Anglia földje a szabadság és a lehetőségek hazája. Aki dolgozni szeret és tud is, nincs elveszve. A kegyed útja pedig nyitva: Londonban sok színház működik, várják a szép és tehetséges színésznőket.{13} Ha áttérek a hitükre, nekem is akad munka. José barátomat nem féltem: szegény halász mindenütt található. Volt és lesz, amíg a világ a világ… És a két gyerek? Övék a jövő…

– Szépen beszél, tisztelt úr. Isten áldja meg érte!

– Legyünk türelemmel.

Akkor aztán elhallgattak mind a ketten. Mi sem beszélgettünk többet a falon át Biancával.

Vaksötétben voltunk, nem mondhatom hát, hogy ránk esteledett. Ha csak röpke pillanatokra is, mégis elnyomott az álom, mert nagyon fáradt voltam.

De nyugtalan, fárasztó álom volt ez is. Hiszen itt, a hajó orrában tízszeresen és százszorosan is érezhető volt a tenger hánykolódása. Mint valami óriási hintában fel és le járt velünk a parányi kamra. A sötétben előbb azt éreztem folyton, hogy az egekig emelkedem, és lefutott fejemből a vér, majd szédítő zuhanás következett, valahányszor a hajó orra a hullám tetejéről hullámvölgybe bukott le. S minden zuhanást hangos csattanás követett, ahogy szétvágódott a víz a tőke alatt. És e nagyszerű, vastag palánkú, jól szigetelt hajón akadtak mégis láthatatlan, késpenge élénél is keskenyebb rések, amelyeken át ilyenkor vad erővel behatolt a víz, és szúrós, pici sugarakban fröcskölt az arcomba. Az örökös nedvességtől iszamós, nyirkos volt a kamra, és a deszkafal sarkaiban mint parányi párnákat, markolhattam a penész telepeit.

Arra riadtam, hogy Don Alonso veregeti az arcomat.

– Ébredj, Pedro! Jobb, ha ébren vagy, legalább hallgatni tudsz. Felkiált az ember, ha hirtelen riad.

– Mit?… Hogyan? – nyögtem.

– Pszt! Figyelj!

A felső fedélzeteken éles parancsszavak hangzottak. Üdvözlések és jelentések. Aztán valahol fent, de egészen közel, egy izgalmában dadogó, alattomos hang:

– …fenséges herceg úr, a hajó mélyében eretnekek rejtőznek…

– Mondtad már – Medina Sidonia kelletlen hangját túlharsogta a hajótest sokféle zaja.

– …kegyes főinkvizítorunk is úgy véli, ez nagyon fontos és súlyos dolog. Éppen a zászlóshajón. Engedelmével előremegyek, és vezetem fenségedet.

Medina Sidonia hallgatott. A szótlanságból érezni lehetett, odafenn várakozó feszültség támadt.

– Kértem a főinkvizítor úr őkegyelmességét.

– Fenség, magam voltam érte – jelentette egy ismeretlen hang. – Sajnos, gyengélkedik. Ágyából alig képes felkelni.

– Vagy úgy…

Újabb hallgatás. Dobogó szívvel füleltünk, vajon mi az, ami túlhangzik a hajó mélyének zűrzavaros zajain.

– Pieter Snyders!

– Igenis!

– Menjen le, kérem, Mengóval a hajófenékbe. Ellenőrizze, vajon igazat mondott-e!

– Igenis!

– Azt mondta: eretnekek rejtőznek ott.

– Naponta járunk odalent, uram! Sosem tapasztaltunk semmi rendellenességet. Az ágyúgolyók a helyükön, felszállításra készen. Tartalék vitorlák, árbocrudak és így tovább. A két karcerben a két rab. Egyik az a nemesúr… a másik ugye, az a kisleányka.

– No, menjenek! Tegyen lelkiismerete szerint!

– Úgy teszek, uram.

– Vigyázzanak! Odalent síkosak a járódeszkák.

– Igenis.

– Mengo…

Hosszú szünet után felnyöszörgött az apród.

– Engedelmével, nagyon kérem, hogy fenséged is…

Nem jött válasz. Helyette a lépcsőfokok dobogtak a lefelé siető lábak alatt. Itt, a hajótest elején olykor terhet is vittek le és fel a lépcsőn, az tehát egyenes vonalban vezetett, nem pedig csigaformában, mint a tat táján.

– Ne lökdössön!

– Hát mi a te panaszod, fiam?!

– Még egy kísérőt kérek!

– Az más! Hé, Ramirez! Jöjj velünk! Jobb, ha többen vizsgáljuk a dolgot.

– Nagyon helyes – hallatszott Medina Sidonia hercegének hangja. – Csak vigyázzanak, odalent síkosak a járdák!

– Úgy lesz, fenség.

Újabb lábdobogás. A sötétben éreztem, Don Alonso megszorítja a kezem.

– Csöndben légy, Pedro!

Csöndben maradtam hát. A másik cellában, Doña Elvira asszonynál sem hallatszott semmi hang.

– Fáklyát kérek!

– Elég egy mécses is, fiam.

– Panaszt teszek! Kegyelmed összejátszik az eretnekekkel…

– Hát hol is vannak azok az eretnekek?

– A lábam elé sem látok.

– Mi a panaszod, fiú? Már régóta figyellek. Mit járkálsz te utánunk, mondd csak? Ha nem tudnád, mi a spanyol király őfelségére felesküdött katonák vagyunk, ha csak egyetlen angol hajó is kerül elénk, lőjük, ahol csak érjük. Mi a panaszod hát?

Hosszú csend után:

– A hit védelmében jött ez a flotta. A Legyőzhetetlen Armada elsöpri az eretnekséget! Kegyelmed mégis eretnek népeket bújtat idelent!

– Hol, hol? Gyerünk csak lejjebb! Ramirez, tartsd az ifjú úrnak a világosságot!

A lépések már egészen a közelünkbe értek.

– Jajj!!

Olyan furcsa és ijesztő volt ez a nyögés. A zuhanást nem is hallottuk.

Don Alonso váltig szorította a kezem. Csöndben maradjak.

Odaát Bianca halk nyüszítését hallottam.

– Jaaajj! – hangzott ismét, elhalóan.

Aztán semmi. Csak a lépések a lépcsőn.

– Mi újság, Ramirez?

– Semmi.

Újabb csendesség. Lépések.

– Nos, mi újság, Pieter Snyders mester?

– Semmi, fenség. Minden rendben.

– Jól van. Akkor hát befejeztük az ellenőrzést.

Medina Sidonia hercege egy szóval sem kérdezte, hol maradt az apródja.

CSATA ELŐTT

Hát ez volt az az éjszaka.

És ez volt az a hajnal, amikor a két főparancsnok egymásra nézett…

Lord Howard tekintetében oly sok volt a kérdés, a cinkos megértés.

Medina Sidonia tekintetében oly sok volt a kétkedés. A néma lemondás.

– Hallod? – suttogta fülembe Don Alonso.

Mennyi idő telhetett, nem tudom.

A nagy hajótest megingott. És rá fülsiketítő robaj.

Ágyúk dörögtek odafönt

– Mamám, mamám! – nyivákolt a másik cellában Bianca.

– Maradj már nyugton! – kiáltottam rá. – Az édesanyádnak sincs könnyű dolga, mit nehezíted…

– Félek.

– Hát aztán! Mi is félünk!

Úgy éreztem én, hogy Doña Elvira fél a legjobban. És szerettem volna nagy és hozzá erős is lenni, hogy átkarolhassam, és szelíd szavakkal nyugtatgassam őt. És ha a lányára rákiáltottam, azt reméltem, megérti, hogy a magam gyermeki módján az ő gondjait szeretném könnyíteni.

Odafent megkezdődött valami csata.

Nem tudtuk, mi előzte meg, hogyan került rá sor.

1588. augusztus 2-át írtak a naptárak.

Amióta a Legyőzhetetlen Armada elérte Anglia partjait, és amióta csak megállíthatatlanul vonult e partok mentén északkelet felé, ez volt talán az első alkalom, hogy megfordult a szél.

Eddig dél-délnyugatról fújt, derék hátszél gyanánt hajtva a nehéz hajókat úticéljuk, a francia partok felé. Ám segítve az angol hajókat is, amelyek a nagy spanyol hajóhad mögé kerülve, ugyancsak hátszéllel haladhattak, ráadásul könnyebben is manőverezhettek, mint spanyol ellenfeleik.

Ezen a napon megfordult a szél, és ezzel felfordult az eddigi rend.

Hirtelen olyan békés és szép lett a világ. Az eget örökösen beborító nehéz, fekete fellegek felszakadtak, és valahová a délnyugati látóhatárig húzódtak vissza. Hideg, kék ég ragyogott a hajók felett, és csak valahol az irdatlan magasságban látszottak áttetsző felhőfátylak, amelyek azonban sem fényét, sem erejét nem tudták elvenni a reggeli napnak.

– A szél! A szél! – ordították egy emberként a spanyol hajósok, és a vitorlamesterek külön parancs nélkül is intézkedtek.

A katonák sem tétlenkedtek. Ki-ki elfoglalta harci helyét, megtöltötték az ágyúkat meg a nehéz puskákat. A kemény kezek nyugtalanul keresték a hosszú lándzsák és csáklyák nyelén a legjobb fogást.

– A szél! A szél! – ordították az angolok is. Döngve csapódtak át a nehéz vitorlák, megdőltek a szép hajók, és könnyű futásba kezdtek.

A szél hirtelen fordulása végzetes helyzetet teremtett.

Medina Sidonia vezérhajójáról kürt- és zászlójelek adták tovább a fordulási parancsot. Az otromba galeászok, a nehéz gályák és galjónok valamennyien megtorpantak, majd mintha csak zeneszóra táncot lejtenének, száznyolcvan fokos fordulatot vettek.

Szembefordultak eddigi üldözőikkel.

Az északkeletről fúvó szél teljes hátszélként pompás lehetőséget adott arra, hogy a világ leghatalmasabb flottája dübörögve eltiporja a gyönge angol flottát.

Az a rengeteg hajó… Hiszen a kicsiny puli bátran belekap a rohanó bika lábába, de jaj neki, ha a böhöm nagy állat egyszer csak szembefordul vele.

A Portland-fokon a spanyol Armada ekkor már túlhaladt. Ha a jó szelet kihasználja, ellenállhatatlan erővel betörhet a Weymouthi-öbölbe, és partra teheti sokezernyi katonáját.

Lord Howard ezért először is a spanyol holdsarló balszárnyát akarta távol tartani Anglia földjétől. Nagy bátran el is indult hát, és szapora ágyútűzzel próbálta elhessegetni ellenfelét, de rá kellett jönnie, bármennyire is könnyűek és gyorsak az angol vitorlások, a spanyolok előbb érik el a Portland-fokot, mint ő.

Howard régi, tapasztalt hajós volt.

Ismerte Portland Bill sziklazátonyait.

– Tűz!

És eldördültek az első fedélzet ágyúi.

– Tűz!

És eldördültek az alsó ágyúfedélzet mozsarai.

Újból és újból az egyenlőtlen viadal. Spanyol hajókról a nehéz, de rövid távra hordó mozsarak. Az angol hajókról a könnyebb, de messzire hordó ágyúk.

A gyorscsónakok rövid haditanácsra az Ark Royalra vitték az angol kapitányokat.

– Veszélyes a helyzet! – zengett Lord Howard hangja. – Uraim, nagyon veszélyes! Ha a spanyolok elszánják magukat a partraszállásra, egyedül az Isten tudja őket ebben megakadályozni.

Sir Francis Drake vállat vont.

– Isten… – mondta elgondolkozva. – Bizony elég volna, ha az isten csak rájuk fújna. Phű… így…

– Mit akar ezzel mondani, kérem? – kérdezte valaki.

– Csak annyit, amennyit kimondtam. Szétlődözhetjük Anglia minden puskaporát. A mindenhatónak elég, ha csak rájuk fúj!

– Mert egy kissé, hogy is mondjam… kétkedőnek éreztem a szavait, Sir Francis.

Drake körülnézett a kapitányokon, akik merev arccal bámultak maguk elé.

– Én ágyúval szoktam segíteni az Isten akaratát. Nem szavakkal.

E parányi okvetetlenkedés ezzel el is lett némítva. Lord Howard összevont szemöldökkel folytatta:

– Értsék meg, kérem, nincs puskaporunk, nincs élelmünk. Ha nem tudunk időről időre partra szállni, előbb-utóbb éppúgy éhezni fogunk, mint az Armada.

– Miért? Éheznek talán?

– Hallottam híreket. A flottájuk nagy része teherhajó ugyan, mégis szigorítják az adagokat. Ezért is félő, hogy partra szállnak.

Valaki felkiáltott:

– Martin Frobisher nincs köztünk! Ott vesztegel Portland Bill szélárnyékos oldalán.

– Jól teszi. Az egyetlen erő, amely szembeszállhat a spanyolokkal.

– Ha Medina Sidonia seregei partra szállnak, Angliában elszabadul a pokol. Emlékezzenek Katolikus Mária vérengzéseire. Gondoljanak arra, hogy II. Fülöp, a spanyolok királya képes volt a saját, édes fiát eltétetni láb alól{14}… Őrültek! Veszett fajta… Hiszen ők az Újvilágban is gyilkolnak és hódítanak, ahol mi békében kereskednénk.

John Hawkins felállt.

– Minden perc drága. Mit tegyünk?

– Amit most teszünk…

A főparancsnoki szobába behallatszott a hajóágyúk veszett tűzpárbaja.

– Ha így folytatjuk, kifogy minden muníciónk.

– Nincs más megoldás.

Felállt Drake.

– Véleményem szerint a szél hamarosan megfordul. Ahogy az eget ismerem, és errefelé az időjárást is, egy napnál tovább nem tarthat ez a széljárás. Ha kivárjuk…

Mire a kapitányok felugrottak.

– Egy nap alatt partra is szállhatnak.

– A szél bekergeti őket a Lyme Bay-be. Itt sok a homokos, lankás partrész. Ha akarják, akár tucatnyi hídfőállást is létesíthetnek. Egy-két hajót a halászfalvak öble is befogad…

– Elég, elég! – kiáltotta Lord Howard. – Nincs más hátra, minden erőnkkel a Lyme Bay-t védjük.

Ekkor megint csak megszólalt az örök ellenlábas, az örök fenegyerek, Sir Francis Drake.

– Menjünk inkább a nyílt tenger felé…

A spanyol hajók hátszéllel rohantak… – egyenesen a Lyme Bay felé.

Angol hajók futottak közéjük, és veszett tüzelésbe kezdtek. Tüzesen izzó ágyúgolyók röppentek egyik hajóról a másikra. Nyomukban halálordítás harsant.

Törtek a korlátok, hasadtak a nehéz deszkák, zuhantak a súlyos vitorlák.

Egy-két óra, és a Legyőzhetetlen Armada beszorítja az angolokat Lyme Bay szélesebb vagy a Weymouthi-öböl szűkebb térségeire.

Onnan pedig nincs menekvés.

– Megint jeleznek – mondta Medina Sidonia hercege.

– A tűzzel meg a füstjelekkel, uram. Hiszen amikor megjelentünk a Lizard-foknál, egy óra múlva már tudták Londonban a hírt.

– Csakugyan?

– A kémeim mondták. És nézze, fenség, a szakadékos part tetején, ahol már a legelők zöldellnek, és az erdők fái látszanak, azt a rengeteg embert.

– Nézik az ingyencirkuszt.

– Nem volna tanácsos partra szállnunk.

Medina Sidonia komoran elhallgatott.

– Furcsán mondta, kapitány. Kérdésnek is, megállapításnak is vehettem. De többet nem akarom hallani.

Az árboc tetejéről lekiáltott az őrszem:

– Angolok… balra húznak! A nyílt víz felé.

– Nagyszerű. Jelzést leadni Don Hugo de Moncada parancsnoknak: mind a négy galeásszal nyomuljon az öbölbe a szirtfokon túl, és semmisítse meg az ottmaradt angol hajókat.

Martin Frobisher hatalmas galjónja, a szépséges Triumph került ott kutyaszorítóba. Hatodmagával érte a szél fordulása, és mert a spanyol hajók – úgy látszott – immár jó széllel egyenesen a Lyme Bay hatalmas öblének mélyére igyekeznek, a Portland Bill messzi délre kinyúló földnyelve mögül kitörve, veszett ágyúzással igyekezett útjukat állni.

A spanyolok valóban megtorpantak. Újra meg újra szabályos tengeri csatára próbálták rávenni ellenfeleiket, de azok folyton kicsúsztak a támadás elől. Főképpen az öt kisebb angol hajó kápráztatta el tudományával a keresztes hajók kapitányait. Nemcsak szél előtt futottak, hanem a széllel szemben is sikerrel manővereztek, sőt az ellenszelet olykor oly meredeken fogták, ami már-már boszorkányosnak tűnt.

Akik a magas partok széléről lesték az öbölben történteket, ingyencirkusznál többet, ördögi, halálos körtáncot láthattak. Dagadó vitorlákkal száguldottak egymás felé a nagy hajók, a röppenő, tüzesen fénylő golyók átverték a nagy vitorlákat. Muskéták pukkantak, a parancsszavak, az ordítozások messzire elhangzottak.

Az angolok, mint az elmúlt napokban mindig, most is messzebb hordó ágyúikban bízhattak. Valahányszor össztüzet zúdítottak ellenfeleikre, a vízbe csapódó golyók vonalán látszott, hogy a spanyolok mennyire irtóznak lőtávolon belülre kerülni.

Martin Frobisher hatalmas, szép Triumphjával volt talán az egyedüli, aki nem elégedett meg a spanyolok távol tartásával, hanem újból és újból merészen megközelítette azokat, kitéve embereit és hajóját is a nehéz spanyol mozsarak pusztító tüzének.

Olyankor azonban az ő ágyúi is végigsöpörték a spanyol fedélzetet.

A harc talán még sokáig eltartott volna, hiszen egyik sem bírt a másikkal, ha két körülmény nem készteti megfontolásra Frobishert.

A csata elfajultával, amikor már minden egységes terv nélkül, csak a pillanatnyi helyzetet kihasználva forogtak egymás körül az összevissza lődöző hajók, az egyre erősödő szél veszélyes közelségbe kergette az angol hajókat Portland Bill zátonyaihoz. Az éles sziklákon fehéren tajtékozva törték meg a hullámok, olykor csak a hab jelezte, hogy a felszín alatt alattomos kőtüske várja a ráfutó hajót.

– Kifelé, kifelé! – kiáltotta Frobisher, miközben összeszorított foggal szitkozódott. Bezzeg, ha Drake volna itt, másképpen csinálná. Bezzeg ő valamelyik spanyol hajót bizonyára zsákmányul ejtené.

„Drake nincs itt, s hiába vagyok bátor, régi kalóz, tönkreveretem a szép hajómat, és örülhetek majd, ha az adósságaimat ki tudom fizetni” – gondolta.

Frobisher öklével a levegőbe vágott.

Az angol hajók átállították vitorláikat, és még egy utolsó sortűz közben megpróbáltak volna kitörni a nyílt víz felé, amikor – Medina Sidonia parancsára megjelent a színen a négy galeász!

Félelmetes vízivárak.

Mint óriási skorpiók, mint rettentő százlábúak, teméntelen evezőikkel úgy másztak a vízen.

És ezúttal félelmetes gyorsasággal is. Hiszen ezeknek a nagy evezős gályáknak is volt három árbocuk, azokon most a jó széltől hasasra feszült az alsó és felső vitorla, segítvén az evezősök munkáját, akik rohamsebességre váltott vezényszavak szerint dolgoztak hosszú evezőikkel.

Messze hallatszott a vízen az ütemet diktáló nagy dobok szava.

És messzire hallatszott a vízre csapódó evezők zaja.

A galeászok veszélyes orrtüskéje időről időre megmerült a hánykolódó vízben.

– Tűz! Tűz! Hé, ágyúmester, lejjebb vegyétek a célzást! Az evezőkre!

Frobisher látta, nem képes két galeász között kitörni a gyűrűből. A nagy evezősök önmagukra nézve is veszélyes közelségben haladtak, kétfelé kellene hát tüzelnie, arról nem beszélve, hogy az ellenszél leküzdése mégiscsak nagyobb mozgási területet kíván. Még időben elért a négy gálya közül a legszélsőhöz, elmerészkedett olyannyira közel hozzá, hogy a nehéz mozsárágyúk golyói a Triumph tatját törték, ám a hosszú angol ágyúk golyói sem tévesztettek célt. Némelyik telibe találta a galeász evezősorát olyan sikerrel, hogy a hosszú rudak darabokra törtek, máskor meg épségben csúsztak a tengerre, valahányszor a halálra sebesített gályarabok kiengedték kezük közül.

A Triumph azonban sokat vesztett az oldalozó mozgása közben. A másik három galeász nem vette fel a harcot, hanem hatalmas tempóban előrefutott, és nagy körívet írt le. Akkor bevonták vitorláikat, visszafordultak, és csak az evezőkre hagyatkozva, immár szél ellenében közeledtek Martin Frobisher Triumphja felé.

A galeászokon kürtök harsogtak.

Hosszú, kígyónyelvű lobogóik kevélyen csapkodtak a szélben.

Martin Frobisher sokkal tapasztaltabb volt annál, hogy ne látta volna be: csak a csoda mentheti meg ebből a harapófogóból. Az öt másik hajó sokkal kisebb és gyengébb volt, semhogy komolyan megzavarhatta volna a galeászok átkaroló manővereit. Amúgy is lekötötte őket a többi spanyol vitorlás.

Az evezős galeászok valósággal körülvették a Triumphot.

Hugo de Moncada is régi, tapasztalt katona volt. Elégedett mosollyal vette tudomásul, ezúttal az evezős hajók bebizonyíthatják: érnek annyit, mint a fürge angol vitorlások. Ha most megfelelő ütemben rontanak a nagy angol galjónra, az aligha lesz képes egérutat nyerni.

– Szép hajó. Parancsot a többieknek: ne lőjék tönkre! Szólítsák fel az angol kapitányt, hogy adja meg magát!

– Aligha enged majd olyan közel magához, hogy meghallja a szavunkat.

– Küldjünk csónakot.

– Máris?

– Még ne. Az első sortüzek után.

– Igenis.

– Nem, nem. Mégis jobb volna, ha most…

A Triumph még mindig kemény tűzpárbajt vívott a negyedik galeásszal.

De igazán kitörni csak teljes hátszéllel törhetett volna – akkor pedig beleszalad Moncada hajóiba.

A Lyme Bay soha ekkora csatát még nem látott.

Szúrós szagú, fekete lőporfüst gomolygott a víz színén.

A feketeségben időről időre eltűntek a hajók.

Martin Frobisher váratlanul felnevetett.

Ki tudja, talán a spanyol parancsnokig elhallatszott a nevetése.

Mert ahol eddig csak habzott a víz színe, ott lassan előbukkant a zátonyok sziklája.

Apály!

Ha sikerülne zátonyra csalni a galeászokat!

És megint csak felnevetett Martin Frobisher. Hát ha zsákmányhajót még nem is ejtett, szerencséje még van akkora, mint örök vetélytársának, Sir Francis Drake-nek.

Ez a vízen terjengő, fekete füst… egy helyben áll!

Hát senkinek sem tűnt még fel, hogy hirtelen elcsendesült a szél?!

És elég egy pillantást vetni az árbocok csúcsán lengedező könnyű zászlókra.

– Vitorlát átállítani!

Félnapra szóló tünékeny, csalóka álom volt csupán a megforduló szél. A délnyugati láthatáron tornyosuló fekete felhőfüggöny gyorsan közeledett. Előhírnökei, a magasban elnyúltan száguldó fekete foszlányok már el-eltakarták a napot.

A galeászokat azonban a szél ha nem segíti, hát nem is zavarja.

Martin Frobishernek máris megvolt a terve, hogyan manőverezik majd az újra megforduló szélben.

És ekkor valahonnan messziről jelzőágyú éles pukkanásai hallatszottak.

A San Lorenzo galeász díszes parancsnoki emelvényén Don Hugo de Moncada a fogát csikorgatta dühében. Sápadtan legyintett.

Tisztjei közrefogták.

– Parancsnok úr, egy-két óráról volna még szó. Mi nem hallottuk a jelzést… hm. Lehet, hogy ön tévedett…

– Ne komolytalankodjék! Valamennyien hallottuk Medina Sidonia herceg úr őfenségének, az Armada főparancsnokának jelzését. A szél megfordult, ismét a régi irányban fúj. A jelzés gyülekezőre szólít. A flotta továbbhalad, ott a helyünk az élen.

– Parancsnok úr, az Isten szerelmére. Ha ezt a nagy angol hajót elsüllyesztjük vagy elfogjuk, azzal elvehetjük az angolok kedvét minden ellenállástól. Ha viszont most, a győzelmünk küszöbén hirtelen feladjuk a harcot, vérszemet kapnak…

Hugo de Moncada egy ideig szótlanul nézett a Triumph felé.

A szép nagy angol hajó most már elnémította ágyúit, őt sem lőtték már a galeászok.

– Jegyezzék meg, uraim! A király parancsa mindenek előtt! Az Armada – legyőzhetetlen!

– Parancsnok úr.

– Elég! – ordította ekkor váratlan dühvel. – Elég a szóból, ha mondom! A katona dolga nem az, hogy gondolkozzék, hanem hogy engedelmeskedj ék! Ez az én dolgom is!

Sarkon fordult, lement a lépcsőn, majd benyitott a parancsnoki szobába. Úgy bevágta maga után az ajtót, hogy csak úgy döngött a hajó.

Nem is jött elő, amíg négy nagy evezőse – faképnél hagyva a meglepett és megkönnyebbült angolokat – el nem távozott a Lyme Bay vizeiről.

A csata aznap még nem ért véget.

A szél megfordult – miután egy ideig alábbhagyott, majd meg „összevissza” fújt. Most hát ismét visszaállt volna a régi rend: dél-délnyugatról fúvó viharos erejű szél hajtja maga előtt a Legyőzhetetlen Armadát, amelyet okos terelőpuli módjára követ az angol flotta. S valóban, mintha csak a keresztes hajóknak kisebb dolguk is nagyobb volna a csatározásoknál, a gyülekezőt és továbbhaladást jelző lövésekre néhányan kedvező manővereiket is abbahagyták, és az ellenséggel már mit sem törődve igyekeztek vissza a megközelíthetetlen és legyőzhetetlen holdsarló-formációba.

Ám a hajnal óta dúló tűzpárbajt mégsem lehetett olyan könnyen feladni. A nyílt tenger felé fordult angol hajók – Howard és Drake hajói – vadul rárontottak azokra a keresztény egységekre, amelyek a nap folyamán valami okból elszakadtak a flotta védelmező tömegétől.

Így járt Ricalde hajója, a San Juan de Portugal is, amely egyszerre csak háromfelől is támadás tüzében találta magát. A raj többi hajói vagy elsodródtak mellőle, vagy a fordulással, széliránnyal bajlódtak, nehéz bárkák lévén, több gondjuk volt ezzel, mint az ellenséggel.

Medina Sidonia hercege aznap sápadtabb volt mint máskor.

Ámde örökös náthájáról és tengeribetegségéről mintha elfeledkezett volna.

Tizenhat galjónt vezetett már az Armada élén, amikor figyelmes lett a jobbszélen támadt tűzpárbajra. Hogy a Lyme Bay-ben milyen lehetőséget vesztett, arról nem volt tudomása, hiszen a távolság, az Armada folyton forgolódó hajói és persze Portland Bill merész sziklaszirtjei eltakarták előle.

A San Juan de Portugalt azonban saját szemével láthatta.

Az a bizonyos holdsarló akkor még nem vette fel teljes alakját, az Armada vezérhajója közelebb volt a jobbszárnyhoz, mint az angol partokhoz.

– Mi történik ott?

– Don Juan Martinez de Ricalde parancsnok harcol.

– A raj?

– Kissé leszakadt tőle.

A parancsnoki emelvényen egy sárkánylábas, díszes karosszék is volt. Ha az őrködésben, figyelésben, ezernyi gondjában elfáradt, erre ült le a herceg.

Most is idetelepedett, és merően nézett maga elé.

Eszébe jutott az a rövid haditanács ott a Lizard-fok magasságában. És eszébe jutott Ricalde sok más, epés megjegyzése.

Akárcsak Pedro de Valdés, Ricalde sem hisz igazán az ügyben.

Két legjobb, legtapasztaltabb embere. Mindkettő híres hajós. Állítólag Ricalde is találkozott már a tengerek angol sárkányával, Drake-kel. És állítólag Drake nem győzte le…

Valdést azonban legyőzte. Valdés és vele a Rata Coronada nevű hajó immár az ellenségé.

„Ha magára nagyjuk, Ricalde is megadja magát – futott át Medina Sidonia agyán a felismerés. – Egyszer már amúgy is elszakadt a hajóitól. Ki tudja, mi járt a fejében. Jó, jó, hiszen most is keményen védekezik, de miért jár folyton a saját esze után. Miért nem ismeri fel, hogy az Armada csakis tömegének erejével válik leküzdhetetlenné. Nem, nem… Ricalde aligha gondol megadásra – és a herceg gondolatban bocsánatot kért a keménylelkű katonától –, de kétségtelen, hogy hajlamos az egyéni akciókra.”

Tekintete elsiklott délkelet felé, ahol Ricalde hajóját dobálták az egyre magasabbra törő hullámok.

– A vizcayai raj megint magára hagyja? Kapitány!

– Igenis.

– Adjon le jelzést! Itt mögöttünk ez a tizenhat hajó azonnal forduljon a San Juan de Portugal felé, és mentse fel! Közben gyorscsónak járja végig a galjónokat, keményen megtiltom, hogy bármelyik hajó kapitánya személyes virtuskodásra adja a fejét. Egyéni csatározgatásra sem időnk, sem módunk.

– Igenis, fenség.

– Tizenhat hajó… elegendő lesz. Hiszen a San Juan de Portugal pár nappal ezelőtt már súlyos sebeket kapott. Nem hagyhatjuk tönkretenni.

Parancsszavak, füttyögetés. Lábdobogás. Zászlójelek, füttyjelek, trombitajelek szállnak a víz felett. Elindul a gyorscsónak is. A tizenhat hajó leszakad a San Martin zászlóshajóról, lassan jobbra fordítja orrárbocait, és fél-hátszéllel megindul a San Juan felmentésére.

Nőttön-nő a viharos szél ereje. A hullámok felcsapnak a fedélzetre. Az emberek meg-megcsúsznak a vizes deszkákon. Fogódzkodva haladnak.

Az imbolygó hajótest legmagasabb pontja, a parancsnoki emelvény szélesen hintázik a habok felett.

Medina Sidonia sosem szerette a tengert.

Most is kavarog a gyomra.

– Fenség!

– Látom…

– A parancsot elvitte a csónak.

Medina Sidonia hercege lehajtotta fejét. Csak nagy sokára szűrte foga között a szót.

– Persze, persze. Jól tette. Kérem, riadóztasson!

Körülnézett a Legyőzhetetlen Armada legfőbb parancsnoka, és csak akkor döbbent rá, hogy mit is tett. Parancsba adta, hogy egyetlen hajó sem vállalhat fel harcot egymagában – ugyanakkor eltávolította maga mellől a tizenhat galjónt.

– Fenség!

– Jó, jó! Értem.

– Talán ha hátrahúzódnánk, uram.

– Ha már itt vagyunk…

– Ott jön a többi is.

– No persze.

Ott, ahol a messzeségben Ricalde hajójának torkolattüzei villogtak, egy nagy angol vitorlás elvált a többitől, és sebesen közeledett. Előbb csak úgy látszott, egymagában van, de csakhamar nyomába szegődött több másik is…

Medina Sidonia ismerte már azt az angol háromárbocost.

Lord Howard zászlóshajója volt. Az Ark Royal.

Medina Sidonia hercege, a kasztíliai Guzmán család nemes sarja, a híres hadvezér és kemény főúr úgy érezte, jóleső forróság önti el a testét. Noha a szél metszően hideg volt, és egyre növekvő erővel fújt, váratlanul ledobta köpenyét, amelynek előbb még gallérját is felhajtotta.

– A vértemet!

Ez lesz hát a nagy találkozás! A két vezér harca.

– Tudja, kapitány, mostanában nagy divat felidézni a régi aranykor klasszikus népeinek életét. Egy Leónidasz… ugye… ott harcolt a serege élén. Aztán ugye, Nagy Sándor… Julius Caesar… kit is mondjak még? Hajdanán a seregek élén ott küzdöttek a királyok is. Mármost én persze nem vagyok király, csupán őfelsége képviselője ebben a nagy hajóhadban… Mégis, úgy vélem, itt az idő a régóta várt, klasszikusan szép, látványos és persze hősies összecsapásra.

– Igenis, fenség. Milyen parancsokat adjak?

– Az ágyúknak tűzkészültség. Azzal kezdjük majd.

– Természetesen.

– Aztán a megrohanás. A közelharc, ugye. Ahogy a lepantói csatában őfensége, Don Juan herceg csinálta. Nahát, az nagyszerű volt. Külön csatát vívott a két fővezér, Don Juan a keresztények élén és Ali pasa a pogány törökök élén. Már az első összecsapás elején megmutatkozott egymás előtt a két fővezér, nem is titkolták, hogy a két hatalmas hajóhad összecsapásának mégiscsak az ő küzdelmük adja meg igazi jellegét, amit aztán mindenkinek követnie kell.

– Csodálatos lehetett, fenség! Kár, hogy nem voltam ott!

– Sajnálhatja, Don Marolin. Kérem, szóljon Señor Pieter Snydersnek, hogy csatakezdés jeleként egyetlen lövést adjon le. Külön parancsomra… a megfelelő időben. Őszintén örülök, hogy az angol parancsnok… hogy is hívják?

– Lord Howard.

– Úgy van… Hogy elszánta magát a hadvezérhez méltó fellépésre. Ez a zavaros keringés körülöttünk. No persze, félnek. Nagyon félnek. De jobb, ha egy hősies csatában elpusztulnak… Mert ha már Parma hercegének hadaival egyesülünk, hát akkor bizony elsöpörjük őket.

Medina Sidonia hercege a közelgő összecsapás izgalmában egészen megváltozott. Beszédes lett, és kipirult az arca. Ez a száraz, álmatag, szenvedő tekintetű férfi, aki kicsinyes pontosságával és szigorú következetességével állította talpra annak idején, még Lisszabonban, a szétzüllésnek indult Armadát, és aki híres volt arról, hogy mindenre emlékezett, a legkisebb dolgokra is – egyszeriben szórakozott lett, akárcsak egy szerelmes vőlegény.

– Adott jelre nekievezünk Howard hajójának…

– Nincsenek evezőink, uram – Don Marolin de Juan, a galjón kapitánya furcsán nézett a hercegre.

– Ó, persze, persze… várjon csak! Hívja ide a tiszteket!

A hívójelre futva szaladt fel a parancsnoki emelvényre az ágyúmester, a vitorlamester, a katonák kapitánya és a kormányos.

– Papot is.

Tíz domonkos szerzetes utazott a San Martin fedélzetén. Köztük az Armada főinkvizítora. Most ő is megjelent.

Az Ark Royal már igencsak közel járt. A tintaszínű felhők alatt dühös galamb gyanánt, dagadó vitorlákkal röpült. Nyomában a többi angol hajó.

Medina Sidonia részletesen ismertette a közelgő összecsapás menetét.

– …A ritmus megtartása nagyon fontos. Amikor kilövik minden ágyújukat, márpedig úgy látom, ők az össztűz hívei – az újratöltés ideje alatt, folytonos ágyúzás közben a közelébe kerülünk. A következő ágyúváltás komoly veszteséggel járhat, ha ugyan módjuk lesz még jól célozni. Señor Snyders, a közelítés idején az orrágyúkból az ellenfél ágyúsorát kell célba vennie, végül, akár orral, akár oldallal sodródunk hozzájuk, a lényeg, hogy az utolsó percekben is ágyúzzunk rájuk, miközben már cső csőre néz, és a felső fedélzeten tombol a közelharc…

Valóban tiszteletreméltó és lenyűgöző volt, ahogyan az Armada legfőbb parancsnoka saját, külön csatáját megtervezte. Tisztjei csak ámultak, mennyi mindenre kiterjed a figyelme, ami a csatát és annak lefolytatását illeti…

– Szóljanak Mengónak, hozzon fel egy kancsó bort!

– Bocsánat, fenség. Mengót baleset érte a hajó mélyén. Alig tudtuk megtalálni a holttestét.

– Persze, persze. Szegény fiú… hozzon valaki egy kancsó bort.

Medina Sidonia hercege, aki azelőtt legfeljebb a tisztesség kedvéért kortyintott egyet haditanács idején, most szomjasan felhajtotta metszett velencei poharát.

– Az angol hamarosan lőtávolba kerül.

– Mindenki a helyére, uraim! Señor Snyders, a jelzőlövést.

A tisztek lerohantak a falépcsőn. Csak a főinkvizítor maradt a helyén.

– Fenség! Közeleg a csata. Emlékeztetnem kell saját szavaira: lehet, hogy meghalunk.

– Mondasson imát az emberekkel! Rövid imát. Misére most nincs idő. Igen, jó volna, ha az összecsapást megelőző pillanatokban az egész hajó hangosan imádkozna. Hogy áthalljék az angolokhoz.

– Ami szent kötelességünk, természetesen megtesszük. Hadd emlékeztessem azonban, hogy Bernardo atya azt követeli, a gyereket meg a gályarabot… Alig hinném, hogy a Mindenható elnéző volna, amiért eretnek bűnöst viszünk a hajón.

Medina Sidonia már teljes harci díszben állt. Talpig csillogó vértben, tollas sisakkal a fején kívánta fogadni az ellenséget.

Vaskesztyűjével a nehéz karosszék karfájára csapott.

– A Szent Szűzre mondom, ha ez a szék nem volna a padlóhoz csavarozva, kegyelmességedhez vágnám! Nem volt még elég? Csak a maguk dolgával vannak elfoglalva? Fogjanak fegyvert a tisztelendő páterok! Jobban tennék! Bernardo atya pedig… ej!!

Egy intéssel elparancsolta maga elől a főinkvizítort, aki hamuszürkére vált arccal lépegetett lefelé a lépcsőn. Hamarosan felhangzott a Te Deum laudamus{15}… de jobbára csak a szerzetesek énekelték, a legénység mással volt elfoglalva.

És újra, mint már oly sokszor, a csata előtti pillanatok feszültsége…

Ott sorakoznak a mellvéd vastag, puskagolyónak ellenálló palánkjai mögött az íjászok és a puskások. A puskák felporozva, golyóra töltve, szakálluk a mellvéd hornyaiba akasztva.

Az ágyúállások sora felcsapott fedéllel. Felporozva, golyóra töltve megannyi nehézágyú. Tüzet okádni kész valamennyi.

A leggyakorlottabb hajósok a köteleknél. Most mindenkinek állandó helye van. Aki a jobb szarvkötelet fogja, azért felelős.

A Te Deum éneklése közben nagy kancsó borokat osztogatnak a konyhások.

– Vitorlákat! Megállunk!

– Igenis – Don Marolin de Juan, a hajó kapitánya megint furcsán nézett.

– Ne csodálkozzék, kérem! Az első tűzpárbajt mindkét hajó álló helyzetből vívja!

SORHAJÓTÁMADÁS

– Teljes vitorlát! Minden második ágyú, össztűz!

– A spanyol zászlóshajó megállt, uram!

– Nagyon helyes. Legalább jobban célozhatunk.

– Ennek messze hordó ágyúi is vannak. Nemcsak rövid mozsarak, mint a többinek.

– Sebaj!

– Mamám, mamám! – sikoltozott magánkívül Bianca. A két kis börtönkamra állandó zajait mindennél erősebb hangorkán szárnyalta túl. Odafönt megszólaltak az ágyúk. Valahányszor eldördültek, hatalmas visszacsapó erejükkel megingatták az egész hajótestet… és valahányszor eldördültek, hatalmas ordítás kísérte hangjukat. Odafönt a marcona tüzérek és a katonák ordítottak izgalmukban, ahogy figyelték, talál-e a golyóbis vagy sem.

– Don Alonso?

– Ne félj, Pedro! Ez amolyan férfias dolog. Csata van, érted?

– Nem félek. De vajon hol van José bácsi?

– Hát azt csak az Isten tudja.

Lábak dobogtak a fejünk felett. Vad parancsszavak csattantak, akár a korbács.

Csattanás, recsegés, ropogás hallatszott.

És hozzá keserves jajgatás!

– És ha elsüllyedünk?

– Minden megtörténhet, Pedro.

– Kár, hogy itt be vagyunk zárva.

– Már körültapogattam a falakat is, a padlót is. Semmi sincs, amivel az ajtónkat felfeszíthetnénk. – Átdörömbölt a falon. – Doña Elvira, nem talált semmit?

– Semmit, kedves uram. De ezen nem csodálkozom.

– Én sem asszonyom. Őfelsége szívügyének tekinti a börtönöket, mint hatalmának biztosítékait. Sehol sincs akkora rend, mind a spanyol börtönökben. Én csak tudom. Lakójuk voltam.

Elhallgattunk. Nem szóltam rá többet Biancára, mert én is félni kezdtem. A dübörgések, robbanások, csattanások és nyomukban a sebesültek jajgatása most már véget nem ért. A hatalmas hajótest recsegett-ropogott, és mint valami óriási hordó, úgy döngött, ha oldalát golyó találta.

– Süllyedünk! – visította Bianca.

– Nem süllyedünk, kicsim – nyugtatta lányát a szép Elvira asszony.

Csodáltam a bátorságát, mert nem remegett a hangja.

– Don Alonso…

– Tessék.

A vaksötétben felhúztam a vállam. Hirtelen elfelejtettem, mit is akartam kérdezni.

– Nos?

– Jó volna innen kikerülni!

Mint színpadon, ha elhangzik a végszó, amely után a főhős felel, csuklik vagy elesik – félelmetes csattanás támadt a fejünk felett. Egy hatalmas ágyúgolyó éppen a nagy horgonyok kamrájába zuhant, amely a fejünk felett nyílt, Mert mondottam ugye, hogy kettős börtönünk a hajó orrában, a vízszint alatt volt, éppenséggel a horgonyok kamrája alatt. Valahányszor a nagy hajó megállt, onnan csúszott ki a hatalmas vasmacska, hogy a vízben lógva vagy a talajban megakadva, helyén tartsa a San Martint.

Most ez az ágyúgolyó – áldja még érte az Isten Lord Howard ágyúmesterét! – telibe találta a jobb horgony kamráját, és annak gyönge falát átszakítva, recsegve-ropogva, felülről rázuhant a két börtöncella ajtajára.

Az ágyúgolyó ütötte kicsi résen nappali fény derengett be hozzánk.

Doña Elvira cellájának ajtaját felszakította az ágyúgolyó A mi ajtónkat éppen csak meghasította. Az is elég volt. hogy Don Alonsóval együtt veszett haraggal nekiessünk és feltépjük.

Halvány fény (hiszen az a nyílás végtére is nem volt nagyobb néhány ökölnyinél) derengett ránk. És annak fényénél láttuk, ahogy előbukkan eddigi rejtekhelyéről Doña Elvira és kislánya, Bianca.

A torkomból feltört valami keserű zokogás.

Ránéztem a szépségesen szép Doña Elvirára. Ő még mindig abban az apródöltözékben volt, amelyben annak idején felszökött a hajóra. Szoros nadrág, hasított ujjú zeke, ing. A lábán szattyáncsizma.

De hát mivé lesz a szép öltözék, mivé lesz a lobogó haj, mivé lesz a parázsló tekintet, hogyha hetekig kell sötétben, szennyben és mocsokban rejtőzködni?

És mivé lett szegény kis Bianca? Az „undok” Bianca. Szemében eszelős rémület, szája széle sírósan lebiggyed.

Ugyan mivé lettünk e pár nap alatt mi magunk is?

Don Alonso nemhiába volt spanyol nemes, az ingó hajómélyben is a legnagyobb tisztelettel hajolt meg Doña Elvira előtt.

– Drága hölgyem, fogadja legmélyebb hódolatomat…

– Meneküljünk innen, kérem, meneküljünk!

– Menjünk – bólintott Don Alonso –, ámbár azt hiszem, nagyobb biztonságban vagyunk idelent, mint leszünk majd odafönt.

Dörögtek az ágyúk.

Sortűz! A nehéz lövegek visszacsapó erejétől a San Martin megint megdőlt. Két kézzel kapaszkodtunk a feljáró fokaiba, vissza-visszaestünk a sötét, lépcsőkön. Elöl Don Alonso haladt, nyomában kapaszkodtunk mi ketten, két kisgyerek, végül Doña Elvira segített bennünket fölfelé.

Az örökös dübörgések, csattanások félőrültté tettek. Lázálomban lépkedtem fölfelé, néha vissza-visszanyúltam, hogy Biancának segítsek, néha úgy éreztem, Don Alonso csuklón ragad és fölfelé vonszol.

A raktárfedélzetre értünk, ahol a megromlott élelem bűzlött. Föntről ordítozás, sőt dulakodás zajai hallatszottak.

– Nincs hely! Érted, te isten állatja, nincs hely!

– Le kell vágni a karját! Szétroncsolódott!

– Ki vágja? Ember, ki vágja? Egy doktorunk volt, az is meghalt!

– Papot neki!

– Még megmenthető!

Lábak dübörögtek lefelé a lépcsőn.

Don Alonso hátrahőkölt, majd visszalökdösött bennünket.

– A tat felé! A tat felé! – kiáltotta.

A megrepedt fedélzeti deszkák között beszűrődő fény volt az eligazítónk. Végigrohantunk hát az alacsony gerendák alatt, nekiestünk a káposztás- és húsoshordóknak, a vizeskannáknak, kiszakadt, patkányok által rég kirágott rizses, babos, lencsés zsákoknak, valósággal beestünk a tatemelvényre vezető csigalépcső hengerébe.

– Siessünk!

Hogyan, hogyan nem, ezúttal én siettem elöl. Talán mert már ismertem a járást. Kapkodtam a lábam felfelé, amikor hirtelen megcsúsztam, és ha Don Alonso el nem kap, talán visszakerülök a hajó legmélyébe.

Az ágyúfedélzeten voltunk.

Ránéztem a tenyeremre.

Véres volt. Nem a saját vérem.

Véren csúsztam meg az előbb. A lépcső kijárójánál egy halott feküdt.

Az ágyúfedélzet képe olyan volt, akár egy lázas álom. Láttam az ágyúmestert, Pieter Snyders urat, ahogy fel-alá rohant az ágyúállások között, és üvöltözve nógatta az embereit:

– A San Lorenzót, Santa Mariát, San Felipét, San Sebastiant hűteni! Töltés: San Estebán, San Nicolás, Santa Teresa, San Ignacío. Siessetek, az apátok úristenit!

Fentről hangos kiáltás harsant.

– Mi lesz már, mi lesz már?

Pieter Snyders odarohant a már megtöltött ágyúkhoz.

– Kanócot! – ordította.

Az egyik ágyú nyílásából figyelt, bizonyára azt leste, hogy a hajó ingása mikor a legkedvezőbb…

– Tűz!

Négy ágyú dördült egyszerre.

A San Martin megrázkódott, megdőlt. Nekivágódtunk az oszlopoknak.

– Pieter bácsikám! Itt vagyunk, itt vagyunk! – kiáltotta Doña Elvira.

Az ágyúmester felénk fordult. Kormos képe akár az ördögé.

– Vidd innen a gyerekeket, Elvira! Veszélyes hely.

Hiszen azon a hajón akkor már nem volt egyetlen biztos hely sem. Az angolok golyói percenként süvítettek át a levegőn, és vágódtak be a felső fedélzetre. Nyomukban halálordítás hangzott.

Egy boltíves ajtón át kiléptünk a külső fedélzetre.

Egyenesen – Medina Sidonia hercege elé.

– Rohamra felkészülni! – kiáltotta éppen.

Parancsát erősebb hangok adták tovább.

– Rohamra felkészülni!

Láttuk, a San Martin lassan fordul. Most az orremelvény ágyúi ugattak fel.

– Fenség! Húsz emberünk halott. Legalább annyi a sebesült. Nincs, aki a vitorlákat kezelje.!

– Katonákat oda!

– Nem hajlandók.

– Fenség, nincs emberem a közelharcra, tízen meghaltak.

– Fenség, nincs, aki az ágyúkat töltse… a hajósok nem hajlandók.

– Fenség, nincs, aki a sebesülteket kötözze!

– Majd én! – kiáltotta ekkor egy elszánt, gyönyörű hang. Doña Elvira lépett elő, és figyelemre sem méltatva Medina Sidonia hercegét, karon ragadta a fedélzetmestert. – Mutasd a sebesülteket, ember! Hozass gyolcsot és bort is nekik.

– Igenis! – bólintott bambán a fedélzetmester, mintha csak parancsnokával szólna, és elvezette Doña Elvirát meg a kis Biancát.

Medina Sidonia a főárboc tövében állt, onnan osztogatta parancsait. Ki tudja, miért ereszkedett le a parancsnoki emelvény magasából. Talán hogy jobban hallják a hangját. Csakhogy itt veszett tülekedés volt, az emberek egymást lökdösték, a hajósok a vitorlák kötelét rángatták, a katonákat újra meg újra az ágyúkhoz vezényelték, majd megint vissza, hogy a közelharcra készen álljanak.

– Csáklyákat, csáklyákat!

– Ágyúk, ott elöl! – harsogta Medina Sidonia.

A megrongyolt vitorlákba belekapott a szél. A San Martin a fordulat nyomán szélesen ingott.

Láttam Lord Howard hajóját, ahogy hasas vitorlákkal lassan elúszik előttünk.

Most felvillantak az ágyúi.

Feldübögtek a mieink is.

Golyók süvítettek át a két vízi vár között.

Egy golyó a katonák közé vágódott. Kettőt nyomban halálra sújtott, egy harmadiknak eltörte a lábát.

– Meghalt a kapitányunk! – ordították a vértes-sisakos katonák.

Ott hevert a halott az orrárboc tövében.

Medina Sidonia tekintete találkozott Don Alonsóéval.

– Ön itt?

– Engedelmével, átveszem a tisztet. A csata után majd… készen leszek arra, hogy ítéljen felettem!

– Nincs miről beszélnünk, Don Alonso de Salinaz ön szabad. Felmentem minden büntetés alól! Vegyen fel vértet, kardot, sajnos, elég sok itt a gazdátlan felszerelés!

– Halottakról nem húzom le…

Medina Sidonia hercege a katonák felé fordult.

– Az új kapitányotok! – kiáltotta – Don Alonso de Salinaz! Mindenki neki engedelmeskedik!

Csípős, fekete puskapor füstben úszott a hajó. Elszakadt kötelek, leszakadt keresztrudak, tépett zászlók között botladozott az ember. A holtakkal most ugyan nem sokat törődtek. Két szerzetes lökte őket a vízbe, egy harmadik éppen csak keresztet vetett rájuk.

Magából kikelve egy domonkos páter rohant elő.

– Asszony a hajón! Fenséges úr, egy asszony van a hajón! Tiltakozom az Úr és minden szentjei nevében! Ezekben a nehéz órákban egy asszony képében az ördög kísért bennünket! Maga az ördög! Követelem, hogy azonnal… vessük vízbe!

Abban a pillanatban egyszerre öt ágyúgolyó csapódott a San Martin oldalához. Az ölnyi vastag palánkok ellenálltak ugyan a szörnyű csapásnak, de az emberek egyetlen, észveszejtő ordításban törtek ki. A következő sortűz ugyanis már ismét a fedélzetet szántotta végig, leszakítva a még megmaradt vitorlákat, ledöntve lábukról a csáklyákat, dárdákat szorongató katonákat, vízbe taszítva a vitorlák szarvkötelét tartó hajósokat.

– Pusztulj, pap, a szemem elől! – rikácsolta ekkor Medina Sidonia, és magából kikelve torkon ragadta a pátert. – Elegem volt ebből! Elegem! Ti teszitek eretnekké az embert!

– Fenség!

– Takarodj vissza! Gyógyítsd a sebesülteket, és kérj bocsánatot attól az asszonytól, amiért a halálát kívántad!

Szakadatlanul dörögtek az ágyúk. Akkor jöttem csak rá, hogyan lehetséges ez. Mert minden harmadikat sütötték csak el. Amíg az egyiket elsütötték, a másikat hűtötték, a harmadikat töltötték. Így aztán folyamatos volt az ágyúk szava, s ugyanígy tettek odaát az angolok is. A díszes, nagy vitorlás oldalában minden lövés után lecsapták az ágyúnyílások vastag tábláit, hogy lövegeiket így is védjék a véletlen találattól.

A San Martin orrában – Don Alonso parancsára – a muskétások elsütötték fegyvereiket. A tüzelés azonban kevés kárt tett az angolokban. Hallottam, Don Alonso miként magyarázza: a célzást össze kell hangolni a hajó mozgásával. Ne a katona emelje fegyverét, hanem amikor a hajó oldala a megfelelő magasságra emelkedik, akkor tüzeljen.

– Fenség… tiltakozom! – nyögte Medina Sidonia vasmarkában a szerzetes.

– Protestálj az Úristennél!

Medina Sidonia, az ősi Guzmán család nemes sarja ezekben az órákban megint elfeledkezett örökös nátháiról és lázairól. Nem hallottam jól, mit mond a szerzetes atyának, de annyit megértettem szavak nélkül is, hogy kioktatja hitből, emberségből egyaránt.

És már-már lökte volna el, hogy útjára engedje, amikor váratlan, megdöbbentő dolog történt.

A pap teste megroggyant.

Arca szörnyű, csodálkozó kifejezést öltött. Szája hörögve megnyílt…

Kiszakadt Medina Sidonia kezéből, és holtan esett össze.

Az angolok hajójáról kilőtt, fáradt puskagolyó találta el.

A herceg iszonyodva hátrált, majd intett, vigyék el és dobják tengerbe a holtat.

– Bort hozz, Mengo! – fordult hozzám. Füstös, fáradt arcában eszelősen villogott a szeme.

Tudtam, hogy ha más néven emleget is, nekem szólt. És már sejtettem, hol a bora. Felszaladtam hát a lépcsőn, a parancsnoki emelvény szédítő magasába, ahol a padlóhoz csavarozott szék és előtte az ugyancsak rögzített asztal állt. Az asztalon, ügyesen kivágott mélyedésbe állítva, ott várakozott a kancsó bor.

Poharat azonban nem leltem. A díszes, velencei metszett pohárnak csak éles cserepei csillogtak az asztalon, meg a padlón.

Ropogtak a fegyverek.

Innen a magasból csak egy pillanatra tekintettem széjjel. De ez a pillanat elég volt, hogy örökre eszembe vésődjék a csodálatos látvány.

Előttem a San Martin fedélzete. Láttam a vitorlákat, rajtuk a nagy, pirosló keresztet. Láttam a zászlókat, ahogy lustán lengtek a szélben, a kígyónyelvű lobogókat, ahogy könnyedén vonaglottak a magasban. Az árbockosárban furcsán meghajolva egy ember kuporgott. Keze kilógott, vér csöpögött belőle. Az őrszem odafönt – halott volt. A fedélzeten füst gomolygott, olykor ki-kivillantak a vértek meg a fehér ingek.

Szélesen hintázott idefent a világ. Láttam az angol hajó fedélzetét. Láttam a parancsnokot is. Fehér ruhában egy ősz hajú férfit. Csakis ő lehetett a parancsnok.

Valaki felém mutatott. Láttam, ahogy puskát emelnek, és engem céloznak. Közben nevettek és integettek is.

Vidám nevetéssel törtek az életemre.

Éreztem, fagyos kéz szorítja a torkomat.

Nem tudtam róluk levenni a szememet.

A puska csövén láng csapott ki. Aztán hallottam, ahogy elsüvít mellettem a golyó. Belevágódott a korlátba, kiszakított egy darabot belőle.

Felkaptam helyéről a boros kancsót, aztán nyelvet öltöttem az angolokra, majd leszaladtam a lépcsőn.

– Jelentem, a poharat szétlőtték.

Medina Sidonia legyintett. Kancsóból itta a bort. Szomjasan.

Majd hirtelen csúnyán káromkodni kezdett.

A San Martin előbb tűzpárbajra fogadta az angol Ark Royalt. Kitartóan dörögtek az ágyúk, röppentek a tüzes golyók, a növekvő szél sem tudta rögtön szétoszlatni a nehéz füstöt.

Akkor a herceg megparancsolta, rohanja meg a San Martin az angol hajót.

Végtére is a közelharc dönti el, kié lesz a győzelem.

A szerzetesek és a hajósok egymás után lökték vízbe a halottakat. A sebesülteket a hajó orrába vonszolták, ahol Doña Elvira kötözte őket, vigasztaló szavakkal és szelíd mosollyal enyhítve kínjaikon. De már ott is alig fértek. A katonák átlépték őket, vagy durván félrelökték csizmájukkal, mert hiszen maguk is az orrárboc alatt húzódó, magas palánk mögé igyekeztek. Ha majd nekiverődünk az ellenséges hajónak, onnan lövik ki muskétáikat, onnan hajítják át horgaikat, végül onnan szaladnak át a másik fedélzetre, átcsapva előbb a könnyű pallókat…

Don Alonso tüzet vezényelt.

Ugyanakkor hátrafutott, jelentést tenni Medina Sidonia hercegének.

Akkor káromkodott a herceg. Hiszen maga is láthatta, amiről Don Alonso jelenteni akart.

Hogy a közelharcból nem lesz semmi. Az angol hajó előbb még azt mutatta, hogy szabályos párbajra áll ki a spanyol zászlóshajóval, ám, amikor a döntő ütközetre került volna a sor, könnyedén elfordult a San Martin útjából, sőt nem maradt a csata színhelyén, hanem méltóságteljesen továbbúszott.

– Menekül! – kurjantotta egy legény, de mások leintették.

Hiszen az Ark Royal nyomában máris ott volt előttünk egy másik angol hajó.

– Ördög és pokol! Nem először csinálják!

– És sajnos jól csinálják, fenség!

– Tűz!

A fordulatot befejeztük, annyi előnyünk volt talán, hogy a jobb oldali pihent ágyúk fogadhatták a tat felől közeledő angol vitorlást.

Medina Sidonia körülnézett. Nem állt mellette egyetlen tisztje sem. Don Marolin de Juan néhány emberrel a vitorlákat szedte rendbe. Don Alonso is a vitorlákhoz parancsolta katonáit.

A herceg kedvetlenül és csalódottan nézett az Ark Royal után.

Vállat vont, legyintett és megindult felfelé a lápcsőn, hogy elfoglalja a parancsnoki helyét.

– Fiú – szólt vissza hozzám –, szaladj le Señor Pieter Snydershez. Azt parancsolom, folyton szóljanak az ágyúk. Ezek az angolok most sorban elvonulnak majd előttünk. és mindegyik megpróbál tönkrelőni minket.

Lihegve és remegő térddel rohantam volna a tatemelvény alatti, immár jól ismert csigalépcsőhöz, hogy leszaladjak az ágyúfedélzetre megvinni a parancsot. Ott azonban mozogni sem lehetett. Három halott torlaszolta el a járást, azokat próbálták felhúzni a szűk lépcsőn. Megtudtam, mindhárom megsebesült, saját lábukon igyekeztek volna a szabadba, és a halál a lépcsőn érte utol őket.

Visszafordultam hát, és végigrohantam a fedélzeten. Az egyik keresztvitorlát akkor tépték le helyéről, mert tüzet fogott. Lángolva hullott a tengerbe.

– Vigyázz, fiú! El onnan!

Valósággal bebuktam az orrépítmény alá, ahol sebesültek hörgése és jajongó kiabálása fogadott. Ott hajladozott köztük Doña Elvira. Kinek a sebét kötözte, kinek a száját törölte vizes ruhával. Itt síkos volt és vértől piros a padló.

Ott ült egy sarokban Bianca. A félelemtől és iszonyattól eltorzult arccal csak maga elé nézett, szólongatásomra sem fordította el a fejét, nehogy meglássa maga körül a borzalmat.

Könnyű vásznakat hasogatott. Tépést csinált a sebesülteknek.

Odaléptem hozzá, megsimogattam a fejét.

– Bianca, ne félj – mondtam csöndesen. – Büszke lehetsz a mamádra.

Bólogatott. Potyogtak a könnyei. Hirtelen megragadta a kezemet, és lehúzott magához. Könnyes pofiját arcomhoz szorította.

– Pedro. Édes Pedro. Úgy félek.

– Ne félj Most már nem kell félni senkitől. Látod, a herceg úr őfensége is tudja, hogy itt vagyunk a hajón, és… és minden rendben. Anyukádat is megvédi. Ő nagyon nagy hatalmú ember. Ő itt a király… érted, Bianca?

Megrázta a fejét.

– Pedro… – kezdte. Láttam, nehezen küszködik a szavakkal. Valami nagy-nagy titkot akart volna elmondani.

– Visszajövök, kicsi Bianca. De most fontos dologban járok. Képzeld, a herceg úr parancsát viszem Pieter bácsinak…

Kihúztam kezéből a kezemet, és átlépegetve a sebesülteken, megindultam az orrfedélzet lejáróján. Hirtelen megtorpantam.

A gyomrom megrándult. Öklendezni kezdtem.

Itt, ahol már nem fújt oly erősen a szél, és nem csapott orromba a puskapor maró füstje – megéreztem a vér szagát. A verítéknek és a felszakadt emberi testeknek fertelmes szagát.

Vadul zokogtam – de nem hallotta senki.

Abban a veszett robajlásban nem hallotta senki.

Az ágyúfedélzeten meg sem mertem mozdulni, nehogy elsodorjanak. Mintha dróton rángatnák őket, úgy mozogtak, szaladtak, dolgoztak a tüzérek. A hajó mélyéből láncos csigákon újabb meg újabb láda golyókat húztak fel, mások nagy favedrekkel a tengervizet merték ki a csövek hűtéséhez, megint mások óvatosan görgették elő a puskaporos hordókat, megint mások éppen elsütötték ágyújukat, amely hangos dörrenéssel okádta ki halálos lövedékét, ugyanakkor hátracsapódott, hogy azt hittem, menten elsodorja a közelében állókat. De az apró kerekekre szerelt ágyútalpat karvastagságú kötelek tartották erősen, és alig múlt el a lövés ereje, szakértő kezek máris taszigálták vissza a helyére.

– Pieter bácsi! – vergődtem oda az ágyúmesterhez. – A herceg úr üzeni!

– Mit üzen, fiam?

– Azt üzeni, el ne hallgassanak az ágyúk!

Pieter Snyders, akárcsak az emberei, félmeztelenül dolgozott. Kormos kezével most megtörölte verítékes arcát, furcsán nézett, majd köpött egyet.

Tudtam, hogy nem rám haragszik. Intett, hogy elmehetek. Ő maga a San Miguel ágyú felé lépett…

És már fordultam volna, amikor veszett ordítás harsant az egyik ágyúállás felől.

– Vigyázz! – Az emberek szétugrottak, és abban a pillanatban fülsiketítő csattanás hallatszott. Az angol hajó ágyúja telibe találta a San Miguelnek keresztelt ágyút. Az ellenséges golyó hatalmas erővel vágódott be a még nyitva maradt csapótáblán, és valósággal felrúgta a löveget. Az ágyútalp ízzé-porrá tört, a nehéz vascső feketén pörögve vágódott félre, és menten agyonütött három embert. A mellette felhalmozott golyók félelmetesen dübörögve gurultak széjjel, törve-zúzva maguk előtt mindent.

Zavaros futkosás, rémült kiabálás kezdődött –, a sebesülteket igyekeztek félrehúzni, az ágyúcsövet rögzíteni, miközben a sértetlen ágyúk megállás nélkül tüzeltek.

Egyik lövés a másik után.

Egyik félelmetes dörrenés a másik után…

Én csak egy embert néztem, alig karnyújtásnyira tőlem. Ott feküdt az oszlop tövében, furcsán kicsavart tagokkal, arccal a padló iszamós deszkáira borulva. Úgy, ahogy az elszabadult ágyú agyonsújtotta.

– Te fiú, szaladj a herceg úrhoz! Mondd meg, hogy meghalt az ágyúmester, Pieter Snyders!

A legyőzhetetlen Armada világra szóló nagy kalandja új fejezetet nyitott a tengeri csaták történetében.

A hajók felvonulásának, nagy flotta vezetésének új formája volt a Medina Sidonia által kidolgozott formáció: a megtámadhatatlan és legyőzhetetlen holdsarló. Ez az alakzat valóban szinte teljes biztonságot adott a hatalmas hajóhad minden egységének. Biztonságot, védelmet – de ennél semmi többet.

A Legyőzhetetlen Armada, amelynek feladata a támadás lett volna – az első percektől fogva a védelemre készült fel.

Az angol flotta pedig, amelynek feladata a védelem lett volna, a támadás új formájával mutatkozott be.

Ki tudja, Lord Howard talán emlékezett a régi igazságra: a legjobb védekezés a támadás… Amit az első napokban szinte csak gyakoroltatott hajóival, azt ezen a délutánon, 1588. augusztus 2-ának délutánján már teljes sikerrel mutatta be.

A sortámadást.

Ez az ellenségre mérhető csapásokat sokszorozta meg.

Mi volt addig a tengeri csaták képe? Akármekkora hadak találkoztak is, mindig csak hajó hajó ellen harcolt. Két ellenséges hajó kiválasztotta, majd megrohanta egymást, ki-ki szapora tüzeléssel megpróbálta a másikat harcképtelenné tenni, majd következett a rárontás, a katonaság közelharca. Ha több hajó támadott meg egyet, akkor is hasonló volt a kép, lényegében állócsata folyt, legfeljebb a támadók forgolódtak, igyekezve a legkedvezőbb támadási helyzetet elfoglalni, vagy a megtámadott igyekezett a gyűrűből kereket oldani.

A sorhajótámadás szakított ezzel a régi módszerrel.

Lord Howard zászlóshajója, az Ark Royal a félhátszéltől dagadó teljes vitorlázattal közeledett a San Martin felé, amely még vitorláit is bevonta, hogy állva fogadhassa a párbajt.

Az Ark Royal mögött még öt hajó közeledett, egyforma távolságra, egyforma sebességgel.

Az Ark Royal ezúttal lőtávolságon belül közelítette meg a San Martint, ami nem volt más talán, mint lovagias gesztus Lord Howard részéről. Jól tudta, hogy a hosszú angol ágyúk jóval messzebbre hordanak, mint a spanyol mozsarak, vállalta hát, hogy ő is súlyos sebeket kap, ám a saját tüzérei annál pontosabban tudták célba venni a spanyol galjónt.

Már messziről megkezdődött a kölcsönös tüzelés – s amikor az Ark Royal egyik ágyúja beletalált a San Martin horgonykamrájába, egekig csapott az angolok lelkesedése.

Az Ark Royal lassította ugyan futását az eszeveszett tűzpárbaj idejére, de egy percre sem állt meg. Mire a San Martin elszánt támadásba lendült volna – negyedfordulatot tett, hogy orral rohanjon az angol hajónak –, az Ark Royal szép lassan elhúzott…

Az angolok látták, a San Martin fedélzetén teljes a felfordulás. A tat ágyúiból még néhány búcsúlövést megeresztettek – az egyik golyó telibe találta a San Martin egyik ágyúnyílását –, aztán máris lőtávolon kívülre kerültek.

A súlyos veszteségeket szenvedett San Martin a következő percekben friss, sértetlen hajóval, először tüzelő ágyúkkal találta magát szemben. Az új angol hajó már nem közelítette meg annyira, megelégedett a saját lőtávolságával, onnan szórta golyóit a San Martin fedélzetére. Ha mégis elérték a spanyol ágyúgolyók, az csak a ballisztika{16} vakszerencséjének köszönhető.

Tudni való ugyanis, hogy a lövés a közel 45°-os szögben felemelt ágyúcsőből hord a legmesszebbre. Valahányszor a spanyol hajó úgy megdőlt a hullámok hátán, hogy ágyúi ilyen magas szögben állva sülhettek el, golyóik elérték az angol hajót.

Az angol azonban nem vállalta a további kockázatot. Mire kilőtte minden ágyúját, máris elhaladt a San Martin előtt.

És jött az újabb angol hajó – a San Martinnak megtölthetetlen, átforrósodott, néma ágyúkkal kellett kiállnia az elsöprő tüzelést.

– Don Marolin! – ordította Medina Sidonia hercege. – Vitorlákat! Kormányt! A következő angol hajónak egyenesen nekirohanunk! Megértette?!

– Igenis!

– Don Alonso! Álljon inkább Pieter Snyders helyére. Most ne lőjenek. Minden ágyút megtölteni! Ha a közelébe érünk, össztűz, össztűz a bal oldalon!

– Igenis, uram.

De minthogyha ördögökkel, mocsári lidércekkel harcolna Medina Sidonia hercege, a legkatolikusabb II. Fülöp spanyol király hadvezére…

A San Martinnak kibomlanak vitorlái, és negyedfordulattal visszavág az orra, ahogy a harmadik angol hajó felé fordul. Most megdől az egész hajótest, a San Martin merész vágtába kezd.

Az az angol pedig hirtelen csökkenti a sebességét, de csak úgy, hogy szélbe állítja vitorláit, amelyek erőtlenül laffognak a rudakon.

De csak egy ideig.

Amíg a következő angol utol nem éri.

Akkor aztán hirtelen megdagadnak a vitorlák. A két angol vitorlás kétoldalra széthúz a támadó spanyol galjón előtt – és a San Martin most egyszerre csak két oldalról kapja az – eretnek – áldást.

Csakhogy Don Alonso nemhiába járta annak előtte a tengereket, nemhiába találkozott angol hajókkal a szabad vizeken.

A parancs ellenére mind a két ágyúsort felkészítette a tüzelésre, és amikor a két angol hajó két oldalra elhúzott volna a San Martin előtt, a mi nehéz mozsaraink szinte egyszerre szólaltak meg.

Soha ekkora dörrenést nem hallottam.

Utána süketen hápogtam egy ideig.

A San Martin megrázkódott, minden eresztékében recsegett-ropogott. Noha éppen akkor emelte volna hátára egy hatalmas hullám, mélyen besüllyedt a vízbe, hogy már-már azt hittem, valóban süllyedünk.

És felhangzott végre a mi hajónkon is a diadalordítás.

Lövéseink nyomán az egyik angol hajónak kidőlt a főárboca. A másiknak elsodortuk parancsnoki emelvénye legfelső karzatát.

Mindkét angol hajó éppen csak elsütötte ágyúit, máris száguldott tovább.

Hiszen jött helyükbe újabb…

(Azóta nyilvánvaló lett az egész világ előtt: a sorhajótámadás nem ördögi leleményből, hanem nagyon is szegényeskedő megfontolásból született. Az angol hajóknak szinte semmi lőszerük nem volt. A kisebbeknek alig egykét lövésre való. Lord Howard így akarta megsokszorozni tűzerejüket…)

EGYEDÜL

A sikeres lövések láttán Medina Sidonia kíséret nélkül lerohant az ágyúfedélzetre, és széles lelkesedésében magához ölelte Don Alonsót.

– Kitüntetést érdemel!!

– Fenség, javaslom, hogy a következő hajót mi is mozgás közben fogadjuk. Előbb a bal oldal, aztán fordulunk, orral, és miközben elhúz előttünk, lassan vele együtt úszunk, miközben a jobb oldal is tüzel…

– Nagyszerű! Nagyszerű! – kiáltozott Medina Sidonia hercege, majd visszasietett a lépcsőn. Ott visszafordult.

– Don Alonso!

– Igenis!

– Izé… odafentről jobban átlátni a dolgokat. Kérem, hogy mindig csak parancsom szerint cselekedjék.

Don Alonso szája szélén kiábrándult mosolygásféle látszott.

– Úgy lesz, fenség! – bólintott.

Közeledett az ötödik angol hajó. De akik a fedélzeten voltak, látták, hogy ezzel nincs vége a támadásnak. Hiszen a messze előrefutott Ark Royal éppen most fordult vissza. És miközben mi az ötödik ellen készültünk fel, Lord Howard vezérhajója már a másik irányból rohant felénk. És utána sorban – a többiek.

A San Martin fedélzetén már járni is alig lehetett. Mindenfelé kötelek, vitorlafoszlányok, emberi végtagok hevertek. Doña Elvira kötözőhelyére jajgató sebesülteket vonszoltak, hullákat löktek a vízbe. Most bezzeg már a katonák is megragadták a vitorlák kötelét, és húzták is parancs szerint, most bezzeg már a hajósok is odaugrottak az ágyúkhoz, ha éppen kidőlt onnan a legénység.

Talán soha még hajó olyan keményen ellent nem állt a túlerőnek, soha még hajó olyan elszánt bátorsággal nem küzdött, mint azon a délutánon Medina Sidonia vezérhajója, a San Martin.

Az angol sorhajótámadás együttes tűzereje is kevés volt, hogy a tenger mélyére küldje.

Végre aztán feltűntek a távolban és merész tempóban közeledtek Oquendo hajói. A Rata Coronada segítségére küldött tizenhat hajó közül is visszatértek számosan.

Az angol vitorlások egyszerre csak abbahagyták a megújuló támadásokat.

Eltakarodtak.

Medina Sidoniának újabb kancsó bort hoztam (tudtam már, hol van a kapitányi élelemkamra), amikor megkérdezte tőlem:

– Hát te, fiú, ki vagy?

– Pedro a nevem, felség.

– És?

– Don Alonso szolgája volnék, uram.

– Vagy úgy… No persze.

Már nem ivott a borból. Kérte ugyan, de nem ivott. Magához intette Don Marolin de Juan kapitányt, akinek felsőkarja megsebesült, és most jókora kötés fehérlett rajta.

– Küldjön csónakot a galeászokhoz is! Don Miguel Oquendóhoz is. Köszönjük a segítséget.

– Mindkét csónakunkat szétlőtték, fenség. De a zászlójelet és a kürtöt megértették. Továbbadják.

– Este kéretem a kapitányokat.

– Leadatom a hívójelet.

– Járjuk végig a hajót, Don Marolin!

Nem tudtam, mit tegyek. Azt hittem, nekem is ott kell lebzselnem mellettük, hátha valami dolgom akad. Ezért aztán végigjártam Medina Sidonia nyomában az egész hajót. Közben előkerültek az egyes részlegek vezetői. A vitorlamester jelentette, már dolgoznak az ácsok, hogy új keresztrudakat helyezzenek a széttörtek helyére, és a hajó mélyéből új vásznak is kerültek. A kormányosok jelentették, a lapát megsérült ugyan, de használható.

Don Alonso is jelentett, immár vértben és sisakban, ahogy kell. Négy ágyú tönkrement, de golyó és puskapor még van bőven.

– Köszönöm, Don Alonso. – Aztán mosolyogva megkérdezte: – Melyik hajóra is… tartozik, Don Alonso?

– A San Lorenzóra, fenség.

Ahogy Medina Sidonia továbblépett, Don Alonso azonban hirtelen megragadta a karomat.

– Pedro – suttogta. – Tartsd nyitva a szemed. Ha megjelenik José, azonnal szólj! Doña Elvirát pedig figyelmeztesd, legyen óvatos. Ha teheti, ne mutatkozzék.

Nem értettem, miért lett ilyen nyugtalan Don Alonso. Eddig úgy látszott, mintha keresztényi türelemmel viselné meg-megújuló megpróbáltatásait. A puskapor füstjétől fekete arca azonban furcsán aggodalmas kifejezést öltött, és nagy szeme gyanakodva villant.

Nem értettem. Hiszen a San Martin oly derekasan harcolt. Medina Sidonia megmutatta a világnak, mi a spanyol virtus. Egy egész angol hajóraj sem volt képes a tenger fenekére küldeni bennünket. Az elmúlt órákban (vagy talán csak egyetlen óráig tartott az egész csata?) igazán mondhatom, engem is elkapott a harci láz, és hogyha éppen nekirohantunk volna valamelyik angol vitorlásnak, biz’ isten én magam is átugrok egy szál karddal a kezemben.

Kardom persze nem volt… És csak hordhattam a bort Medina Sidonia hercegének. Azt is talán azért, mert Mengóval tévesztett össze.

De hát megígérte, hogy kitünteti Don Alonsót, aki ugyan miért is aggodalmaskodik?

Minden jóra fordul.

Gyerekfejjel így háborogtam ezen a különös nemesúron. aki előbb mint zarándok, aztán mint szökött gályarab, és íme, most mint a véletlen csinálta ágyúmester lépett elém.

Medina Sidonia végigjárta a fedélzeteket, sőt még a legalsóra is elmerészkedett, ahová Mengót annak idején nem akarta követni. Furcsa módon legvégére hagyta a sebesültekkel tömött előfedélzetet, ahol Doña Elvira rendezte be ideiglenes kórházát.

Hiszen hamarosan jönnek az Armadához tartozó nagy teherbárkák, amelyek között akad nem is egy, amelyet kórház céljaira rendeztek be. Ott majd megfelelő ellátást kapnak, hiszen a szétzúzódott karoknak, lábaknak lefűrészelését férfiember közül sem vállalja mindenki. Egyszerre csak azt láttam, három páter is csatlakozik hozzánk. Akkor már tudtam, hogy az Armada főinkvizítora is a San Martinon van, és vele több domonkos páter. Ezek a papok igazán hősiesen helytálltak a csata legvéresebb pillanataiban, nem volt halott, akit ima nélkül temettek volna a vízbe, és felemelt feszülettel biztatták a sebesülteket…

A főinkvizítor nem került elő.

– Őkegyelmessége beteg – alázatoskodott az egyik páter Medina Sidonia előtt.

– Meglátogatom.

– Arra kéri fenségedet, ebben a nagyon kínos ügyben féltétlenül intézkedjék.

– Miféle ügyben?

– Hadd emlékeztessem fenségedet, persze őkegyelmessége nevében, hogy Lisszabonban még személyesen járta végig a hajókat, nehogy asszonyszemély maradhasson bármelyiken is… Ez nemcsak a bűn melegágya, hanem az egész hajó pusztulását is jelentené.

Medina Sidonia megállt. Ránézett a papra.

– Mit akar ezzel mondani, atyám?

– Mint tudjuk, egy eretnek asszony bújt meg ezen a hajón.

– Eretnek?

– A vizsgálat majd kideríti.

– Nem tudok semmiféle asszonyról. Szoknyát én itt nem láttam…

– Szíveskedjék a sebesültekhez menni.

Medina Sidonia sápadt arcát valami dühös, belső láz pirosította. Láttam, gyilkos pillantást vet a szerzetesre, majd mélyet sóhajtva, öles léptekkel a hajó orrába indult, ahol jószerével már minden sebesültet bekötözött Doña Elvira, akinek két-három önkéntes segítője is akadt a hajósok meg a katonák közül.

– Nem látok itt asszonyt! – sziszegte Medina Sidonia.

Doña Elvira éppen egy súlyos sebesült karját tette sínbe.

Ahogy kötözte a szerencsétlent, az ő keze is csupa vér lett, de szelíd szavakkal nyugtatgatta: biztatgatta, hogy felépül. Ahogy meglátta a főparancsnokot, még befejezte munkáját, aztán tisztelettel felállt és meghajolt Medina Sidonia előtt.

Egymásra néztek.

Megdobbant a szívem. Doña Elvira oly szép volt, amilyennek talán még sohasem láttam. Higgyétek el – és ne nevessetek rajtam –, kisgyerek fejjel úgy rajongtam én a szép színésznőért, amit akár szerelemnek is nevezhettek. Akkor eszembe jutott az a régi kép, amikor Silbera mester udvarán láttam Doña Elvirát. Akkor oltárok madonnáihoz hasonlítottam gyengéd szépségét.

Most azonban másfajta szépségét láthattam.

Apródruhájában – amit asszonynak viselni oly szokatlan. sőt szégyenteljes volt máskülönben – bátran és minden zavar nélkül állta a főparancsnok tekintetét. Keze is, ruhája is véres volt, arca pedig maszatos a puskapor füstjétől, akárcsak mindannyiunké. Szemének szelíd fénye, szép szájának anyáskodó mosolya azonban még őrizte az iménti vigasztaló szavak melegét.

Medina Sidonia egy pillantást vetett a körülöttünk állókra.

Az emberek – épek is, sebesültek is – várakozóan néztek vissza rá.

Akkor olyasmit tett, amire nem számítottam.

Hirtelen kezet nyújtott Doña Elvirának, és fennhangon, hogy mindenki hallja is, értse is, így szólt:

– Köszönöm, uram, Don… izé…

– Don Ramón… – vágta rá mosolyogva Doña Elvira.

– Úgy van, úgy van, Don Ramón. Köszönöm. Még majd visszatérünk a dologra… Jó munkát.… nemsokára megjönnek a betegszállító bárkák.

Egy sebesült jajgatni kezdett, vízért könyörgött. Megpróbáltam Doña Elvirához szólni, de valahogy nem jutottam a közelébe. Mások előtt mégsem figyelmeztethetem.

Ezért hátramaradtam inkább, és gyorsan Biancához osontam, aki még mindig magába roskadva hasogatta a kötésnek való vászoncsíkokat. Lekuporodtam melléje, és halkan a fülébe súgtam Don Alonso üzenetét. Bólintott, hogy átadja – aztán rám emelte vizes, sírós tekintetét:

– Félek, Pedro – suttogta alig hallhatóan.

– Ugyan mitől félsz? Hiszen most már minden jóra fordul.

A fejét rázta.

Csapzott, vörös haja a szemébe hullott.

– Nem is igaz.

– Hogy-hogy?

– Padre Bernardo itt van a hajón.

Sírtam, jajgattam nyüszítettem én nem is egyszer már annak előtte.

Mégis csak azokban a napokban tanultam meg, mi a félelem.

Észrevétlenül és magától értetődően annak a gonosz apródnak, Mengónak helyére álltam – de nehogy azt higgyétek, hogy Medina Sidonia megbízott bennem. A csata közben bezzeg kancsóból itta a bort, amit vittem neki, attól kezdve azonban nem is egyszer próbára tett. Hirtelen odanyújtotta a poharát, és rám parancsolt, igyam belőle.

Én pedig, ittam.

Azt hitte a szerencsétlen, talán megmérgezem az italát?

Benne is ébredezett a gyanú, a hajóra került asszony talán mégiscsak valami gonosz teremtés, eretnek, aki a katolikus főparancsnok életére tör.

Doña Elvirának – akit udvarias és lovagias módon folyton Don Ramónnak szólított – a hajó orrában, a konyha melletti kis kamrában jelölt szállást.

Mondhatom nektek, azok a durva katonák és hajósok, akik egymásra is folyton gyilkos indulattal vicsorogtak – csodás tisztelettel és szemérmes tartózkodással szóltak Doña Elvirához.

A főparancsnok példájára ők is Don Ramónnak szólították, és hozzá persze kacsintottak is cinkosan. És akit annak előtte nem sokra tartottak, a folyton náthás és tengeribeteg Medina Sidoniára is növekvő tisztelettel néztek.

– Igazi férfi, igazi lovag. Asszonyok, gyengék gyámolítója – mondogatták maguk között.

Persze, aki a konyha mellett lakik, tele van a tányérja. Biancát látom, integet nekem a hajó orrából.

– Pedro, nézd! Hús. Te biztosan szereted.

– Nem szeretem – mondtam, és nyeltem egyet.

– A herceg úr tányérján maradt. Neked adom, én már ettem.

– Hazudsz.

– Miért hazudnék? Hidd el, hogy már ettem. Edd meg, ne légy olyan undok…

Ránéztem, elnevettem magam. Hiszen kettőnk közül egy időben őt tartottam undoknak…

– Na jó, nem leszek undok – mondtam, azzal egy falásra bekaptam a puhára főtt füstölt sonkát. Szinte rágás nélkül nyeltem le. – Most pedig adok egy puszit.

Adtam neki egy puszit a homlokára, amit ő vihogva és vállvonogatva fogadott.

De ahogy visszanéztem rá, megint csak megláttam a tekintetén azt a rémületet, amit a csata napján fedeztem fel rajta…

Padre Bernardo…

A csata utáni napokban a Legyőzhetetlen Armada megállíthatatlanul vonult tovább a Csatornán. De vonulása most már nem volt olyan zavartalan, mint az első napokban.

Dehogyis tudtunk róla: Lord Howard egyre-másra küldözgette naszádjait a déli angol partokra: lőszert és élelmet kért. Nem ingyen persze. De még pénzért is csak nehezen kapott.

Szegény ország volt Anglia.

Szegény és eretnek.

De annál hetykébb.

Az angol partok parányi kikötőiből kéretlenül is előfutottak parányi hajócskák. Egyárbocos, két-három árbocos vitorlások. Néha csak halászok bárkái, rajtuk muskétás emberekkel. Másokon ágyú is szólt. Ezeket a hajókat az angol haza szeretete indította útnak. Parancs nélkül, vezér nélkül, csak a maguk szakállára bontottak vitorlát, hiszen mindannyian rettegtek attól, nehogy ismét visszatérjen a rossz emlékezetű Véres Mária rémuralma.{17}

Meg aztán – híre járhatott annak is, hogy az Armadából, ebből a legyőzhetetlen spanyol szörnyetegből némi szerencsével ki lehet szakítani egy-egy hajót. Akkoriban minden angol hajóskapitány arról ábrándozott, hogy belőle is Drake lesz egy napon.

Armadánk 1588. augusztus 4-ére virradóan ott vesztegelt hát Wight szigetének délkeleti partjainál. Annak idején, a Lizard-fok előtt tartott haditanácson Medina Sidonia ismertette a tervet: Wight szigeténél várják majd meg, milyen híreket hoznak Parma hercegétől az előreküldött futárcsónakok.

Akkor már mindenki tudta: jó négy évvel ezelőtt éppen Parma hercege javasolta II. Fülöp királynak, hogy hajóhaddal támadja meg Angliát. A terv az volt, hogy ő maga is sok bárkát építtet, s majd az Armada védelmében áthajózza katonáit a Csatornán. A Margate-foknál kellett volna partra szállniuk az egyesült spanyol hadaknak, hogy aztán meg se álljunk Londonig…

Azon a hajnalon a szél egyre lanyhult.

A sziget közelében, szétszórtan, jórészt horgonyon vesztegelt a spanyol Armada. Azt hihette bárki, partraszálláshoz készülődünk. Talán ez szúrt szemet az angoloknak is, mert egyik nagy vitorlásuk a szélcsend ellenére tűzpárbajra készült. Csónakokat engedett a vízre, azokkal vontatta magát egy nagy portugál galjón meg egy raktárhajó közelébe. Ez az angol hajó a híres kalóznak, John Hawkinsnak hajója volt, a Victory.

Ám alig dörrentek el az első ágyúlövések, három nagy galeászunk máris feltűnt a színen. Őket aztán nem zavarta a szélcsend, hatalmas evezőikkel rohamtempóban közeledtek két hajónk felmentésére. Az angol vezérhajó, a Triumph is leengedte csónakjait, és sietett volna a Victory segítségére. Akkor aztán már nemcsak az ágyúké volt a szó. Szaporán pukkantak a muskéták is, s bizony nemhiába. Mindkét részről sok volt a halott meg a sebesült.

Mindez a jobbszárnyon történt – a balszárnyon, amely a szigethez közelebb esett, megismétlődött mindaz, ami Portland Bill előtt lezajlott.

Megint csak a konok Frobisher hajója, a hatalmas Triumph szállt szembe az Armada erőivel. Tizenegy, evezős nagy csónak fogta kötélre az 1100 tonnás, hatalmas vitorlást, hogy ágyúlövésnyi távolba vontassa… De a hatalmas hajótestet alig-alig tudták megmozdítani.

Több se kellett Medina Sidonia hercegének. Itt volt az idő, hogy visszavágjon – a San Martin is lebocsátotta megmaradt egyetlen csónakját (a többit szétverték az ágyúgolyók), kölcsönkérte más hajók evezős csónakjait, és nagy bőszen vontattuk hajónkat a Triumph közelébe.

– Don Alonso!

– Az ágyúk megöltve, uram!

– Össztüzet. És jól célozzanak!

– Nem fogunk hibázni, fenség.

– Don Marolin, lassúak ezek az evezősök!

A nagy csónakok V alakban húzták széjjel előttünk a vontatóköteleket, Don Marolin maga vezényelt. Sípszavára egyszerre dolgoztak a csónakok evezősei.

Amikor az Armada többi hajója észrevette, hogy a San Martin a legnagyobb angol hajó megtámadására indul, ők is mozgásba lendültek. Ki-ki a maga csónakjaival vontatva közeledett, hogy sarokba szorítsák a Triumphot, amelyről azt hitték, talán az angol flotta zászlóshajója.

És már-már a közelébe értünk volna, Don Alonso már-már tüzet parancsolt volna – amikor a szél váratlanul feltámadt.

Előbb csak kicsit legyintette meg a vitorlákat.

Aztán máris zenélni kezdett a köteleken.

Az evezősök abbahagyták a munkát. A köteleket leengedték, most a vitorlákon volt a sor. Sorra kifeszült valamennyi.

De hát mire hajóink mindezt végrehajtották – az a nagy angol háromárbocos oly könnyedén fordult szélbe, és oly sebesen hagyta faképnél az Armada leggyorsabb vitorlásait is, hogy bámulatos volt nézni.

És ahogy a szél feltámadt, úgy jelentek meg az éjszaka

folyamán a lanyhuló széllel megint csak a nyílt vízre vonult angol flotta többi egységei. Dagadó vitorlákkal közeledtek. és már messziről el-elsütötték ágyúikat, jelezvén, hogy készek megismételni a félelmetessé vált sorhajótámadást az Armada akármelyik magára maradó hajója ellen.

Csakhogy az Armada minden hajója tudta – egymagában keveset ér az ördögi angolok ellen.

Ezért aztán olyan igyekezettel, hogy azt is ámulat volt nézni, az Armada minden hajója ismét elfoglalta kijelölt helyét a védelmező és megtámadhatatlan holdsarló-formációban.

Erre annál nagyobb szükség volt, mert a feltámadó széltől sodorva a balszárny eddig csónakokkal húzott hajói veszedelmesen sodródtak Wight szigetének sziklás partjaihoz.

Bizony, ha Medina Sidonia nem ad jelt a továbbvonulásra, egy sereg hajó zátonyra futott volna.

– Az élre! Az élre! – kiáltotta a herceg.

Parancsa nyomán trombitajelek harsogtak. A hajóorrban Don Alonso maga pukkantotta el többször is a jelzőágyút.

És mint valami hatalmas, lomha állat, amely megmozdulván, lobogó sörényét, súlyos végtagjait lustán szedi össze, úgy tömörült a Legyőzhetetlen Armada, hogy hamarosan ismét fenségesen és lebírhatatlanul vonuljon a Csatorna nyugtalan hullámain, akár a végzet.

Az eretnekség végzete.

– Az eretnekség végzete mi vagyunk! – csattant fel a főinkvizítor hangja. – Fenség, kérem, ezt ne feledje.

– Nem feledem. Mint ahogy eszembe véstem őfelsége híres szavait is, amit Carlos fiáról mondott. „Ha megtudnám, hogy eretnek, én magam küldeném máglyára.”

– Don Carlosról ne beszéljünk…

– No persze.

– Fenség, ön ezen a hajón a mi legkatolikusabb királyunknak, II. Fülöp őfelségének teljhatalmú képviselője. Szava az ő szava, tette az ő tette. Ezt se feledje.

– Kérem kegyelmességedet, hogy vegye figyelembe, amit imént a hajórajok parancsnokainak mondtam. A látszat ellenére Armadánk igen nehéz helyzetben van. Élelmünk és vizünk fogytán. Az angolok egyszerűen nem engednek partra szállni minket – noha most már szívesen megtenném őfelsége eredeti parancsa ellenére is. Hiába küldöm előre futárcsónakjaimat a holland partokra, azzal térnek vissza, hogy Parma hercegét egyszerűen nem találják. Vagy ha igen, ő azt üzeni, hogy arra vár, mi mentsük fel nehéz helyzetéből, mivel a holland kalózok beszorították az öbölbe. De hát azt sem írja, melyik öbölbe. Végigbóklászhatjuk a francia és a holland partokat…

– Nem erről akartam beszélni.

Izzásig feszült a hangulat a parancsnoki nagy szobában, Medina Sidonia és a főinkvizítor nem először vitatkoztak a fülem hallatára, noha alig egy-két nap telt el azóta, hogy a San Martin megvívta nehéz csatáját az angol sorhajótámadás ellen.

– Arra kérem kegyelmességedet, hogy majd csak a partraszállás után beszéljünk a hitbéli kérdésekről. Az Armada erejének és hatalmának megőrzése oly nehéz feladat, hogy mellette eltörpülnek…

– Egyszerűen lezárhatnánk az ügyet. Négy eretnek van a hajón. Két felnőtt és két gyerek.

– A két felnőtt halálmegvető bátorsággal harcolt az eretnek angolok ellen. A két gyerek közül a fiú… Fiacskám, hozz bort.

Nyeltem egyet.

– Itt van, uram. Tölthetek?

– Tölts!

Beszélték tovább a magukét. Hiszen az urak úgy vannak a szolgaemberekkel, hogy nem tekintik többnek, csak valami állatnak talán.

Medina Sidonia folytatta:

– Néhány napon belül feltétlenül partot kell érnünk. Kérem kegyelmességedet, értse meg, az Armada élelemnek és víznek is fogytán van. Puskaporunk persze van elegendő, mert beszereztem még Lisszabonban… Annak hát bőviben vagyunk. De hát azt ugyan nem ehetjük, nem ihatjuk.

– Szerzetes testvéreim a legnagyobb éhezést is szívesen vállalják…

– Mert más dolguk sincs, csak hogy a hitet védjék!

– Van annál fontosabb?

– A győzelem az eretnekségen! Gondoljon a hajóhad által elfogott angol sajkásokra, akik szerint az Armada olyan hatalmas és olyan erős, hogy emberi erő el nem pusztíthatja.

– No lám…

– De mi tudjuk, hogy nem így van…

– Fenség, értse meg: hatalmunk és erőnk az Úr kegyelméből való. Korbács vagyunk a kezében, amely lesújt az eretnekségre. De jaj nekünk, ha csalatkozik bennünk. Lefújhat a Föld nagy asztaláról, akár egy porszemet.

Félrehúzódtam egy sarokba, és dobogott a szívem.

– Fenség, a ferences atya csodával határos módon menekült meg a San Salvadoron történt robbanáskor. Emlékszik, ugye, éjnek évadján sebesülten vergődött idáig egy rozzant csónakon, amely azonnal elsüllyedt, mihelyt őt szerzetes testvéreim a fedélzetre emelték.

– Igen, igen. Elmondták, hogyan történt. Én akkor aludtam.

A főinkvizítor bólintott. Félig leeresztett szemhéjai alól mereven nézte a herceget.

– Két szerzetes testvérrel őriztetem a celláját, nehogy az átkozott eretnekek, akiket fenséged meggondolatlanul védelmébe vett, hozzáférhessenek. Padre Bernardo lázasan is folyton követeli…

– Jó, jó. Majd ha Calais-ban partot érünk…

Medina Sidonia magába roskadva ült az asztalánál. Nem nézett a főinkvizítorra.

– Ha partot érünk… ha Calais-ba érünk… bánom is én, rendezzenek olyan… hogy is mondjam, szertartást, amilyet akarnak, de addig…!

– Bernardo atya azt követeli, hogy a négy eretneket bilincsbe verve, zárkában…

– Nem! Don Alonso páratlan tehetségű ágyúmester! Doña… akarom mondani Don Ramónért a legénység tűzbe menne! Ha kegyelmességed szavát követem, kitör a lázadás!

– Éppen ettől tartok! Hogy boszorkányos praktikákkal maguk felé fordítják az emberek rokonszenvét! De hát gondolja meg, mi, akik a hit védelmében szálltunk hajóra, nem dédelgethetjük éppen hajóinkon a bűnösöket! Hogyan szálljunk szembe az angol eretnekekkel, ha éppen mi magunk visszük oda őket büntetlenül? Nem, nem, fenség, meg kell értenie, mihelyt győzelmesen partra szállunk, hatalmas, nyilvános, látványos ítélkezéssel kell felébresztenünk minden bűnös lélekben a félelmet!

– Kegyelmességednek is meg kell értenie, ezek tiszta, jó szándékú emberek!

– Fenség! Követelem, hogy zárja be őket! Kezükre-lábukra bilincset! Veszedelmes eretnekek! Mihelyt padre Bernardo felépül, saját szavaival tanúskodik majd ellenük.

Reszkettem legbelül. Amióta Bianca megsúgta nekem a szörnyű hírt, hogy Bernardo atya a San Martinon van, nem volt nyugovásom. Ha vackomon elaludtam is, álmomban szörnyűséges rémekkel viaskodtam, napközben pedig úgy jártam-keltem, akár a szélütött.

Hogyan is mondjam meg ezt a hírt Don Alonsónak? Mert mi tagadás, az ő indulatosságától is féltem.

– Fenséged egy őrült logika rabja – hallottam a főinkvizítor hangját. – Senki sem kétli, hogy Anglia földjén is élnek derék apák és szerető édesanyák. Bátor katonák és gyógyítani kész asszonyok… De hát ez nem lehet mentség! Ha a bűn mocskában, a szörnyű eretnekségben élnek, mindenképpen pusztulniok kell!

Nem vártam meg, hogy mit válaszol erre Medina Sidonia hercege.

Étel-ital az asztalon volt… nem lévén hát semmi dolgom, csöndesen kisomfordáltam a szobából.

Odakint zuhogott az eső. Kemény szél fújt, a hajók vadul száguldottak a tengeren.

Amióta otthagytuk Wight szigetét, messze távolodtunk Angliától, hogy a Csatornán rézsútosan átvágva, a francia partoknál minél hamarabb találkozhassunk Parma herceg seregeivel.

Az angolok azonban nem szakadtak le rólunk. Most már tudhatták, mi a célunk, és elhatározták, nemcsak a partraszállást, hanem ezt a találkozást is meghiúsítják. Lord Howard rendezte sorait, négy nagy csapatra osztotta flottáját, és most már rendezett sorokban követték az Armadát.

Az időjárás egyre romlott. A szél kezdetben csak bizonytalan pöfföket adott. Hol kitöltötte a vitorlákat, és megcsattogtatta a zászlókat, hol ismét elhallgatott. A rohamok azonban egyre szaporodjak, az ég teljesen beborult.

Előbb csak nagy magasságban terült el valami fátyolos szürkeség, majd hasas, nehéz felhők közeledtek oly alacsonyan, hogy hihettük volna, a víz színén úsznak. Sűrű eső zuhogott belőlük, és oly hideg lett, hogy fehéren látszott a leheletünk. A katonák behúzódtak a hajó mélyébe, fázósan kuporogtak, úton-útfélen beléjük botlott az ember. A hajósok oldalukat csapkodták, és szitkozódva tették a dolgukat, ha a vitorlákhoz vagy a kormányhoz küldték őket. Oly nedves és nyirkos lett minden, hogy csak fogódzkodva lehetett haladni a fedélzeten. A kötelek és a vitorlák elnehezültek. A fővitorla keresztrúdját ki kellett cserélni, mert a súlytól egyszerre csak megrepedt. A hajófenékben felkutatták a száraz vásznakat, és azokkal takargatták a puskaporos hordókat, nehogy pocsékba menjen drága tartalmuk.

Az élelmiszeres hordókat persze nem takargatták. Minden poshadt és penészes volt. Az emberek kitartották az esőbe kicsiny fakorsóikat, és azt a vizet itták, amit így összegyűjtöttek.

Megkapaszkodtam a parancsnoki emelvény vastag korlátjában, és tekintetemmel megpróbáltam áthatolni a sűrű esőfüggönyön.

De csak a nagy hajókat láttam, amelyek velünk egy sorban úsztak.

És nem láttam sehol José bácsi bárkáját. Vajon hová lett, mivé lett…?

Bőrig áztam. A hidegtől reszketve, ügyetlenül meg-megkapaszkodva mentem lefelé a lépcsőn. Végigbotladoztam a fedélzeten, és benyitottam a konyhára.

Csak a herceg szakácsát láttam ott. A hideg tűzhely előtt ült és komoran nézett rám.

– Mi kell? – kérdezte kurtán, noha máskor szíves volt hozzám.

– Biancával szeretnék beszélni.

Legyintett.

– És Doña… Don Ramón?

– Ilyen időben nem tudok tüzet gyújtani, őfenségének be kell érnie hideg étellel – mondta hangosan, mint aki nem érti a szavaimat, azzal szaporán integetve jelezte, sürgősen távozzam. Értetlenül topogtam, kérdezni nem mertem, mert jelentőségteljesen szájára tette ujját, hogy hallgassak. Vállon ragadott és kituszkolt hagymaszagú birodalmából.

Azt hittem, egyedül vagyok a hajóorrban. Egy lépést tettem arrafelé, ahol Doña Elvira kamrácskája volt… és akkor egy tömjénillatú, kemény kéz vállon ragadott.

– Jobb, ha elmégy innen, fiú. Rád is lesz gondunk, ne félj!

A fedélzetre vezető ajtó megnyílt. A gyönge fényben visszatekintve még láthattam a nagy lakatot, amely Doña Elvira kamráját lezárta.

A TŰZHAJÓK

Zakatolt a halántékom, remegett a szájam széle. Se láttam, se hallottam, úgy rohantam át a hajó fedélzetén. Bántam is én most, hogy megcsúszik a lábam, hogy az eső fájón pofozza fejemet, hogy a ruhám csatakossá ázik. Megbotlottam egy lejáró fedelében, elvágódtam és magatehetetlenül gurultam a korlát felé. Ki tudja, talán kicsúszom a rácsok között, és elnyelnek a haragos habok, ha éppen akkor nem kaptat hullámhegyre a hatalmas jármű, és meg nem dől közben. Félúton megálltam hát, feltápászkodtam és szaladtam tovább.

Bántam is én most a szolgaságomat. Bántam is én gyermeki voltomat.

Otthon Silbera mesterrel is csak félénken szóltam, most azzal sem törődtem, hogy Medina Sidonia nemcsak nagyhatalmú herceg, hanem itt az Armadában a királynak képviselője. Kopogtatás nélkül rontottam a szobájába.

Mécsese fényénél a Szentírást olvasta éppen.

Térdre estem.

– Fenséges úr! Fenséges úr! Doña Elvirát meg a kislányát megint börtönbe zárták. Be vannak zárva! Nem bűnösök! Bianca csak butákat beszélt! Ők jó katolikusok, fenséges úr, fenséges úr! Tessék őket kiszabadítani! Börtönben vannak!

Magamon kívül voltam. Eszelősen összevissza beszéltem, dadogtam, csukladozva lihegtem.

A herceg felnézett a szentkönyvből, egy darabig rosszkedvűen hallgatott.

– Elég legyen! – mondta végül fátyolos hangján. – Én magam adtam parancsot, hogy zárják be őket. Nem akarom, hogy bajuk essék.

Meglepetten hápogtam. Egy pillanatig még hihetőnek is tűnt, amit mondott. De hozzátette hamarosan:

– Maradj Alonso Salinaz mellett. Itt többé ne lássalak.

Ettől a két mondattól minden megvilágosodott.

Ebből a két mondatból mindent megértettem. Eső és viharos szél nem lehetett olyan hideg, mint ez a két mondat. A szívem fázott tőle.

Kábultan fordultam ki a parancsnoki szobából, támolyogva lépegettem a lépcsőn lefelé. Az ösztöneim azt súgták volna, rejtőzzem és meneküljek, az agyamban azonban zakatolva kergették egymást a gondolatok, és mindegyik ugyanúgy végződött: végünk van, mihelyt partot érünk, Medina Sidonia az inkvizíció kezére ad bennünket. Lám, már nem mondta, hogy Don Alonso… hanem csak így: Alonso Salinaz.

Hirtelen barna csuhás alakokkal telt meg az éjszaka. Kibújtak az oldalajtókon, és végigsiettek a fedélzeten.

A hátsó árboc ott magasodott a parancsnoki emelvény előtt. Lebújtam mögéje. Két páter éppen a közelben állt meg, és kutatva néztek körül.

– Őfenségénél volt.

– Kapjátok el.

Oly kicsire húztam össze magamat, amennyire csak tudtam. Egy tekercs kötélnél nem lehettem nagyobb.

– Testvér, a gyereket keressük.

– Nemrég még a konyha körül láttam.

– Pszt! Hajnalban megjön az új ágyúmester. A gályarabot meg visszaviszik…

– Nem, nem. Ő is itt marad. Calais-ban lesz a tárgyalás.

– Nem tart majd sokáig.

– Mondjátok ezt: Bernardo atya kívánsága, hogy a rabot életfogytiglanra ítéljék. Az asszony meg a gyereke máglyára kerül.

– Ó, Dominus nobiscum{18}… hitted volna, hogy éppen itt, a herceg hajóján bújnak meg az eretnekek?

Továbbmentek kissé. Benéztek a fedélzetre húzott csónakok alá is, amelyeknek sérüléseit már kijavították az ácsok.

– Itt sincs.

– Testvér, szólj Don Marolin kapitánynak, adjon két katonát.

– Már szóltam. Azt felelte, csakis a herceg úr parancsára.

– Arra nem várhatunk. Oldjátok meg az öveteket, elég erős kötél lesz az is. Szóljatok a többieknek… Benito testvér, szaladj le az ágyúfedélzetre, és szólj, a herceg úr kéreti Don Alonsót.

– Addig elkapjuk a gyereket. Itt kell lennie. Megbújt. Azt hiszem, már mindent tud.

Sarus lábuk elcsattogott mellettem. A főárboc körül nézelődtek, még néhány pillanat és felfedeznek. Olyan óvatosan tehát, ahogyan csak félelmemtől és gyermekségemtől tellett, elugrottam az árboc tövétől. Előbb a korlátot ragadtam meg, aztán egy hirtelen gondolattól vezetve, felszöktem rá, és abban a percben semmivel sem törődve, máris felfelé kaptattam az árbocmerevítő csarnakkötélzet fokain. Nem gondoltam most semmire, főképpen arra nem, hogy árbockosárban még életemben sosem voltam, kötélen még soha nem másztam, és ha most itt megcsúszik a lábam, menthetetlenül belezuhanok a hullámok közé.

Még az is átvillant bennem, hogy majd onnan a magasból lekiáltok Don Alonsónak: vigyázzon, mert csapdába csalják.

Magam sem tudom, hogyan kerültem az árbockosárba. Ilyen időben még gyakorlott hajósok is csak óvatosan merészkednek a keresztrudakig, hát még a csúcsra, ahol nappal az őrszemek lesik a szemhatárt.

A San Martin mindhárom árbocán volt egy-egy figyelőkosár. Én a hátsó csúcsába másztam fel. A belső csigalépcsőn csak az ételét vagy a ruháját viszik fel a főparancsnoknak. Aki hivatalos úton jár, az a külső lépcsőt és a külső ajtót használja…

Meg kell tehát látnom Don Alonsót.

Átvetettem lábamat a kosár korlátján, megkapaszkodtam a kötelekben, s mert az árboc csúcsa félelmetesen kilendült, szűk helyemen hasra feküdtem.

Szörnyű érzés volt itt a magasban. A nagy hullámokon hánykolódó hajó árbocának csúcsa hatalmas köröket rajzolt, hol erre, hol meg arra lengett ki annyira, hogy azt hittem, menten kibukom a kosárból. S ki tudja, talán azért is emelték meg ennek a megfigyelőhelynek az oldalát olyan magasra.

Én, gyerek, ki sem tudtam hajolni rajta.

De a rács résein jól láthattam lefelé.

Ahogy az eső és az éjszaka halvány derengése látni engedte, a fedélzetet is jól láttam. Az ázottan szaladó hajósok fehér inge szinte világított. A macskaléptű páterok sötét csuhája is jól látszott. Feketén sötétlettek a lejárók mellett.

A kosárban kecskeszőr takarót találtam gondosan összehajtva. Kibontottam és fektemben ügyetlenül magamra borítottam.

Figyeltem, figyeltem lefelé.

– Nem találom – mondta valaki fojtott hangon.

– Isten nevében, keresd tovább.

Egyszerre csak elaludtam.

Rekedt hang ébresztett:

– Hé, kölyök, téged keresnek odalent. De ha jót akarsz, ne mozdulj.

Vacogott a fogam, ahogy kibontakoztam a kecskeszőr takaró fülledt melegéből. Egy öreg hajós állt fölöttem, és fejét csóválva nézett.

– Különben a te dolgod – mondta, azzal kikönyökölt a figyelőkosár karfáján, és körülnézett.

– Hé, odalent! – kiáltotta hatalmas hangon. – Az angolok is horgonyt vetnek. – És mutatta, merre látja az angol flottát.

Ijedten visszabújtam a takaróba, és igyekeztem meg se mozdulni. Csak óvatosan leskelődtem.

A szél továbbra is erősen fújt, de a magasban fel-felszakadoztak a felhők. Tükrösen ragyogott a szélük. Körös-körül az Armada temérdek hajója látszott. Bevont vitorlákkal, egy helyben álltak. Hangos kiabálás, hajóoldalak döngése, láncok csikorgása zengett a vízen. Idegen bárkák és csónakok serege úszott a nagy hajók körül.

Csodás volt látni innen a magasból az egész flottát. Az óriási galeászokat, amelyek felemelt evezőkkel álltak a vízen. A színes galjónokat, gályákat, karavellákat, karakkákat, a kisebb galiótákat, naszádokat, a széles teherhajókat, az urcákat, aztán a közönségesen csak bárkának nevezett, hol vitorlával, hol evezővel, hol meg mindkettővel felszerelt könnyű vízi járműveket, amelyek közül a nagyobbakat fregatának, a kisebbeket patachónak nevezik a hajósok.

A szürke vízen, amely most apró hullámokat vetett, vidám képet mutatott a sokszínű hajók serege.

Leskelődtem. Kíváncsian. Lenéztem a fedélzetre is.

A parancsnoki emelvény előtt néhány katona állt feszesen.

Mellettem az őrszem megbökött kissé a lábával, mintha a könyökével tenné, ő is ugyanoda nézett, ahova én.

– No, Isten segítségével ezt is megértem végre – dörmögte kajánul. – Fő az urak feje. Azt hitték, csak parádé lesz az egész. Meg ezek a papok is… majd mit mondok. Egyre csak a magukét ismétlik. Ha esik, ha fú, süllyedhetünk is. Nem azért mondom, én hívő és régi katolikus vagyok.

– Miért fő az urak feje? – suttogtam kíváncsian.

– Nézz előre!

Óvatosan kidugtam a fejemet, és előreleskelődtem. És akkor láttam csak, hogy az Armada nem a nyílt tengeren horgonyoz. A francia partok előtt álltunk. Oly közel, hogy az embereket meg az állatokat is jól ki lehetett venni. Egy város terült el előttünk. Jóval nagyobb La Coruña kikötőjénél. Ez is kikötő volt. De mekkora! Hatalmas, nehéz falak kerítették mindenfelől. Tömör bástyák vigyázták a falak sarkait. A hatalmas öblöket – úgy véltem, több is van belőlük – véges-végig erődök kerítették. A csipkés falakról hatalmas ágyúk torka ásított a tengerre. A nap fényében sárgán világítottak a templomaik karcsú tornyai, pirosan a házak tetői…

Visszapillantottam az égre, ahonnan ez a rőtsárga fényesség jött.

Akkor láttam csak, késő délutánba hajlik a nap. Nem hajnal van, ahogy álmomból ébredve hittem. Hanem késő délután… Uramisten, mi minden történhetett, amíg idefent az árboc ringatott.

Nyugtalan szívvel lestem lefelé, hátha meglátom Don Alonsót.

Várakozva néztem a vízre is, hátha végre-valahára feltűnik rajta a Santa Barbara, José bácsi bárkája.

– Ne mocorogj! Na, látod a várost? Az ott Calais. Még ezek mondják magukat katolikusoknak. A franciák. Jó vicc. A város kormányzója egy kosár gyümölcsöt küldött a herceg úrnak, és hozzá az intést: ne jöjjön be a kikötőbe, mert veszélyes ott nagyon… Fene aki megeszi… hugenották ezek, csak nem mondják.

Hallgattam. Az öreg harákolt. Lekiáltott, hogy „futárcsónak a tat felől”, és „zászlós csónak a kikötő felől”… aztán folytatta:

– Kérdeznéd, mi, hogy honnan tudom? Hát csak onnan, hogy a herceg úr földhöz vágta a gyümölcsös kosarat. Aztán összehívta a haditanácsot. De nem jött el mindenki. Azért is kiabált. Az őrálló katonák mesélték el az egészet. Hogy most egy sunyi szerzetes a szolgája, az hozza ételét, italát. A herceg úr pedig úgy ordít vele, mint egy kutyával… De azért ne hidd, hogy a katonák derék emberek. Szemét alakok ám. Őrzik az asszonyságot, meg keresik Don Alonsót is… hehe, de nem találják. Hát csak annyit mondok, hajósembert ilyesmire nem lehetne rávenni. Mert ugye az az asszonyság jó volt nekik, amikor a sebeiket kötözte, de bezzeg bezárják, ha a parancs jön…

Megvetően kiköpött.

Megnyugodva sóhajtottam fel.

Úgy hát Don Alonsót nem találták meg.

Még nem.

Vajon hová bújhatott?

– Éhes vagy, mi?

Az öreg sajnálkozva hümmögött. Hogy van neki dohánya, ha azt elfüstöli az ember, akár napokig megvan étel nélkül. De hát egy gyerek biztosan okádna tőle, még csak az kell, hogy észrevegyék, nem egyedül álldogál itt a kosárban.

– Visszajövök majd. Hozok valami harapnivalót. Hej, te gyerek, ha nem engednek be Calais-ba, mi lesz veletek? Mert ha partot érnénk, még csak csak kicsempésznélek… az asszonyságot is… összefogunk, ha kell.

– Tudom én azt, és köszönöm. – S valóban tudtam, mert emlékeztem még, hogyan szabadították meg Don Alonsót a San Lorenzóról José bácsi meg hirtelen támadt barátai.

– Bernardo atya miatt van minden – mondtam.

– Úgy bizony. Amióta meghozták a San Salvadorról, nem lehet bírni ezekkel a papokkal. Folyton szaglászódnak… A kamráját meg őrzik ám… Hm, te fiú, ezeknek fontosabb, hogy egy asszonyt a máglyára küldhessenek, mint hogy ez a temérdek hajó győzzön a csatában.

Hallgattam. Igazat adtam az öreg hajósnak, és nem tudom, miért, egyszerre csak nőtt, növekedett bennem a hit, hogy José bácsi fog bennünket megszabadítani szorult helyzetünkből. José bácsi nem veszhetett el, nem indult haza. Tudja, hogy valamennyien őbenne bízunk… hogyan is hagyhatna cserben. A Santa Barbara pedig olyan bárka, amely a legnagyobb vihart is kiállja.

Észre sem vettem, már úgy gondoltam José bácsira, mintha csak fohászkodnék.

– Nyögsz, te gyerek. Mi bajod van?

Nem feleltem. Mert íme, amire nagyon vár az ember, amit nagyon akar az ember, hogyan is, hogyan nem, az egyszer csak eljön. Kilestem a figyelőkosár lécein át, és egyszerre csak megdobbant a szívem.

Odalent a Santa Barbara simult a San Martin oldalához.

Hát ez volt az a zászlós futárcsónak, amelyet az öreg imént jelzett.

– A herceg úr futárát hozza. Jó volna tudni, mi a hír – morfondírozott az öreg, aztán sztentori hangján lekiáltott: – Fedélzet! Az angolok horgonyon! Semmi mozgás!

– Hé, gyere le! – hallatszott Don Marolin hangja. És még hozzátette, másoknak szólva: – Nincs szükség az őrködésre. A sötétben úgysem támadnak. A szél amúgy is erősödik. Ilyenkor legjobb, ha horgonyon állnak a hajók.

Az öreg hajós lemászáshoz készülődött.

– Hallod-e, maradj nyugton. Mondom, hozok valami ennivalót. A nemjóját, hogy ezek még a gyerekeket sem kímélik…

– Bácsi… – szóltam reszkető hangon.

– Mi kéne?

– Ha lemegy. Én ismerem annak bárkának a kormányosát. Úgy hívják, José bácsi. Csak így. José. Tessék annak megmondani, mi történt velünk, ő majd csak segít rajtunk. Olyan ember… hogy segít.

Nem szólt semmit, hümmögött egyre, és folyton azt ismételgette, nagy öröm neki, hogy végre fő az urak feje. Azzal átvetette lábát a kosár alacsonyabb oldalán, és komótosan lemászott a fedélzetre.

Vártam.

Az este gyorsan közelgett. Tegnap óta nagyot változhatott az idő. Az eső elállt, kitisztult kissé az ég, de a lenyugvó napnak nem kellett a tenger széléig ereszkednie, hogy végleg eltűnjék a szem elől. Nagy, lilásfekete felhőfal növekedett a látóhatáron, s hogy mögötte eltűnt a nap, esti sötétség borult a világra.

Zúgott a szél, fütyült a szél.

Esővel, viharral nem először találkoztam, de ilyen furcsa jeleit még sohasem láttam.

A víz majdnem sima lett. Csak ami apró hullámokat a szél vert fel a színén, az látszott. Azoknak az ismert, hegymagas, szélesen ingó, nehéz hullámzásoknak most nyoma sem volt. Rendetlenül, ide-oda kapkodva lobogtak a zászlók.

Régi helyemen kuporogtam. Ahogy leszállt az este, úgy próbáltam lassanként kikászálódni nehéz takarómból. Ám ahogy kibújtam belőle, úgy tört rám a hideg. Dideregtem. Hangosan vacogott a fogam.

Leskelődtem lefelé. José bácsit nem láttam. Az öreg hajóst sem.

Leszállt az éjszaka. Az órák teltek egymás után.

Nyugtalankodni kezdtem. Megbíztam az öregben. Ha beárult volna, már rég nem volnék itt. Mégis, mi van vele, vajon szót tudott-e váltani José bácsival.

Elszorult a torkom. Vajon a Santa Barbarán van-e még José bácsi…

Minden megeshet.

Lestem a város felé. Láttam, hogy a homokos parton végig nagy tömeg gyülekezik. Az Armadát nem engedték be védett öbleikbe, de a sorsára azért kíváncsiak voltak.

Észre sem vettem, hogy az öreg ismét felmászott a kosárig.

– Hát persze hogy itt felejtettem a pipámat! – kiáltott le barátságosan, ahogy kell, majd suttogva hajolt hozzám:

– Készülj, fiú. Itt egy darab kenyér, ezt fald be. José bácsi azt üzeni, minden rendben. Az a fránya Parma herceg valahol Bruges-ben van, fenét fog ideérni időre. Hanem az angolok az éjszaka biztosan csinálnak valamit… Azt mondják, égő bárkákat fognak ránk engedni. De hát az semmi. Egy-kettő ha közelít, kikerüljük.

– Don Alonso?

– Isten tudja. Nagyon elbújt. Pedig keresték ám. Azt mondják, a vízbe ölte magát.

– Nem hiszem.

– José koma sem hiszi. Azt mondta, nem kell félteni. Hanem az asszonyság meg az a kislány nagyon sír. Folyton könyörögnek, kegyelemért sírnak.

– Mit tegyek?

– Figyelj! José koma jelt ad. Füttyent vagy kiált. Tudsz úszni?

– Tudok.

– Mert lehet, hogy innen kell magad a vízbe vetned. Meg mered csinálni?

– Meg, ha mindannyian megszabadulunk. Mert különben nem érdemes.

Megsimogatta a fejemet.

– Oda nézz! – mondta hirtelen, és őszinte izgalom reszketett a hangjában. Nem várta meg, hogy meglássam, merre mutatott, lekiáltott a fedélzetre:

– Hahó, tűzhajók! Hahó, tűzhajók!

Az angol flotta feltűnően közel horgonyzott hozzánk. Mintha nem is az ellenfeleink volnának. Kész csoda, hogy eddig nem szálltunk velük szembe. Hiszen alig két ágyúlövésnyire imbolyogtak a vízen. Ha az Armada elszánja magát egy éjszakai tűzpárbajra…

De hát némán és tétlenül hallgattunk.

Most pedig az angol flotta sötét hajói között egyszerre csak lángoló fények gyulladtak fel.

– Egy, kettő…

– Oda nézz! Mintha egymáshoz volnának kötve. Oly közel úsznak…

Számoltam.

Nyolc lángoszlopot cibált a szél.

– Hahó, riadó! Tűzhajók!

Don Marolin de Juan, a kapitány is meglátta a veszélyt. Tőlünk ugyan messze voltak még a tűzhajók, a San Martin és a rajok zászlóshajói most az Armada északi szárnyán horgonyoztak, a nagy tömeg azonban éppen az angolok felé eső részen tömörült.

Hatalmas füttykoncert, trombitaharsogás, kürtök trararája kezdődött.

– Egy olasz mérnöknek, valami Giambellinek a találmánya… de ezek most nem bárkákat küldenek. Hiszen az a nagy hajó, ott, nézd… az a Thomas. Drake hajója, a 200 tonnás Thomas nevű vitorlás… Tudod-e, hogy csinálják? Megrakják töltött ágyúkkal, puskaporral, láncokkal, kövekkel. Megrakják aztán szalmával, rőzsével is, amit előzőleg kátrányban áztattak. Ezt meggyújtják… Most az ég. De figyelj! Látod az embereket is rajtuk? Most rohannak ugrálnak vissza a csónakjaikba…

Láttam, hogy a tűzhajók teljes vitorlázattal megindulnak felénk. Az angol hajósok egymás után hagyták el a veszedelmes járműveket, miután rögzítették a kormányokat meg a keresztvitorlákat. Csak annyi kell, hogy a lángoló rőzse felforrósítsa a megtöltött ágyúkat, és azok eszeveszett tüzelésbe fognak… aztán az égő hajó belsejében felhalmozott puskapor végül is szétveti a köveket meg a láncokat…

Az angol tűzhajók közel úsztak egymáshoz, de csak annyira, hogy köztük ne tudjon egérutat nyerni egyetlen spanyol vitorlás sem.

Mégsem voltak összekötve. Az egyik bárka, talán mert könnyebb vagy karcsúbb volt a többinél, messze előreszökött, bele a spanyol Armada teherhordó gályái közé, amelyeknek csónakosai halálmegvető bátorsággal próbálták eltéríteni végzetes útjából.

Ebben a pillanatban vakító fényesség villant.

És hozzá fülrepesztő robbanás.

A robbanás közben recsegés-ropogás, újabb és újabb dörrenések.

Ez az első hajó máris felrobbant, mielőtt még ágyúi tüzeltek volna. Az égnek vetődő csövek azonban röptükben sültek el, halálos golyóikat szerteszét szórva.

Egyetlen bőszült ordítás szakadt fel az Armada minden emberéből! Huszonkétezer torok üvöltött.

Vele ropogni kezdtek a következő tűzhajó ágyúi.

– Horgonyt!

Dehogy húzták – elvágták a horgonyok köteleit.

– Vitorlákat!

Összevissza rángatták a nagy vitorlákat, a kicsapódó vásznaktól meglódultak a nehéz hajótestek, a kormányosok eszetlenül rángatták a lapátokat.

Akiktől még messze voltak a tűzhajók, azok a hajók is egymásnak futottak.

Festő nem képes lefesteni ezt az iszonyú képet. Hogy egyetlen robbanás nyomán szempillantás alatt hogyan támad rettentő pánik, fejetlen zűrzavar, az Armada legyőzhetetlen, hatalmas, egységes tömbje hogyan szakad darabokra, mint amikor hangyabolyt túr az ember, és a kis állatok szanaszét futnak, mint amikor kő esik a tükör lapjára, és a cserepek szanaszét hullnak.

A San Martin fedélzetén is teljes lett a pánik.

Don Marolin kapitány torkaszakadtából ordítva osztogatta parancsait… megpróbált rendet teremteni a káoszban.

E hangzavar közben tisztán meghallottam José bácsi kiáltását.

– Pedrooó!

Az öreg tengerész megragadta a karomat.

– Na fiú, nem kell ugranod. Most ugyan senki sem fog veled törődni.

Valósággal kilökött a kötéllétrára, mert észrevette, hogy megriadok a mélységtől, amely a lábam alatt volt. Aztán már nem gondoltam semmire…

Meg-megújuló villanások, veszett dörgések földöntúli zsivajában rohantam lefelé, leugrottam a fedélzetre, kihajoltam a korláton.

Láttam a Santa Barbarát. Benne José bácsit, ahogy biztatva integet.

Felemeltem a tenyeremet. Várjon! Egyedül nem megyek!

Hiszen meg kell találnom még Don Alonsót! Először őt!

A rohanó emberek között lihegve, rémült izgalommal kutattam valami fegyver után. Nem akadt más a kezembe, csak egy kötélvonó vascsiga. Annak a horgát ragadtam meg, azzal rohantam máris a lejárók felé.

Ott kardok csattogtak.

– Fogjátok el… fogjátok el!!

Egy szerzetes állta el az utamat, de meglódítottam a kezemet, és ütésem nyomán hangos jajdulással dőlt félre.

Senki sem törődött vele.

– Olyan, akár az ördög. Hagyjátok a fenébe!

– Ne ezzel törődj! Vitorlát bontani. Vágjátok el a horgony láncát!

– Don Alonso, letartóztatom!

– Pusztuljatok előlem! Csürhe! – hangzott fel a jól ismert, erős hang.

– Don Alonso, Don Alonso! – visítottam.

– Tőlem nem menekülsz! – harsogta egy borízű hang, de a kiáltás hangos jajgatásba fúlt.

Az újabb robbanás fényénél megláttam Don Alonsót, aki egyetlen szál karddal a kezében próbált utat törni magának a vasas katonák között. Kettőt már ledöfött, kettő még eltorlaszolta előle a fedélzeti kijárót…

Vasököl emelkedett a magasba, hogy lesújtson.

Egy szempillantással előbb érte a katonát az én ütésem. A nehéz vascsiga derékon találta, hörögve zuhant előre.

De én nem álltam meg, nem pihentem, újra meg újra felemeltem, meglódítottam nevetséges fegyverem, és mintha minden csapásom az egeket ostromolná, valahol messze újabb meg újabb robbanás kísérte minden mozdulatomat.

Aztán egy erős kéz gyengéden lefogta karom.

– Pedro, még engem is megütsz!

Nevetve állt mellettem Don Alonso, átkarolta a vállamat.

– Biancát… – nyögtem.

– Gyere!

Én vezettem. Átrohantunk a fedélzeten, jobbra-balra lökdöstük magunk előtt a tolongó embereket, akik azt sem tudták mit tegyenek, mihez kapjanak.

Körülöttünk lángolt a tenger!

A pokol démonai törtek az Armadára – és nem jöttek az ég angyalai, hogy védelmükbe vegyék.

– Apage! Apage, satanas!{19} – ugrott elénk egy szerzetes. Kezében a feszületet magasra tartotta.

Nem engedte, hogy félretaszítsuk. Dulakodni kezdett Don Alonsóval.

– Pusztulj előlem! Papnak vérét nem ontom, de biz’ isten a vízbe hajítalak.

– Apage!

A szerzetesnek segítségére jött a társa is, ketten estek Don Alonsónak, aki előbb szép szóval akarta meggyőzni őket, aki előbb még fogadkozott, hogy papot nem akar bántani, de aztán, hogy dulakodni kezdtek vele, mégsem hagyhatta magát…

Akkor már ott álltam a kamrácska előtt.

– Doña Elvira! Bianca!

– Ó, Pedro…

– Mindjárt itt lesz Don Alonso is!

Hátranéztem. A tűz fényénél láttam, hogy éppen derékon ragadja az egyik papot, és odavágja az árbocnak, hogy csak úgy nyekken. Talán el is esik, de a tolongó, ijedt tömeg egyszerűen magával sodorta.

Felemeltem a nehéz csigát, és minden erőmből rávertem a lakatra. Ütöttem egyszer, kétszer…

Valaki elrohant mellettem.

– A pántot verd, ne a lakatot! – adta a jó tanácsot, de azt sem kérdezte, mit csinálok és miért.

A csiga horgát végül beszorítottam a pántba, és feszíteni kezdtem. Szakadt rólam a veríték az alatt az egy-két szempillantás alatt is, amíg Don Alonso végre a segítségemre sietett.

Vasizmú kezével csavart egyet a horgon, és a nehéz vaspánt kiszakadt a faajtóból.

– Siessen, Doña Elvira! Minden perc drága!

– Áldja meg az Isten! – sírt a szép színésznő.

– Pedro, Pedro! – zokogott Bianca, és úgy ugrott a nyakamba, sovány karjaival úgy karolt át, hogy azt hittem, elesünk.

A fedélzeten tolongó emberek között nehezen vergődtünk át a hajó másik oldalához.

Akkor már a San Martinon lassan visszatért a katonás rend.

A hajósok egyszerre húzták a köteleket. A katonák elfoglalták őrhelyüket.

Velünk mégsem törődött senki.

Mindenki a tűzhajókat leste. A hatalmas robbanásokat, a veszett ágyúropogást figyelte.

– José!

– Hahó, Alonso! Siessetek!

A Santa Barbara merészen odasiklott a San Martin oldalához. Most nem volt szabályos engedélykérés, sem jelentés, sem kötéldobás… Azazhogy Don Alonso ledobott José bácsinak egy kötelet, azzal odahúzták a San Martin lépcsőjéhez a bárkánkat.

Doña Elvira karjára kapta a kislányát, úgy szaladt le a lépcsőn. Az utolsó fokról bátran és ügyesen beugrott a bárkába.

– Menj! – biztatott most Don Alonso.

Megfordultam. Különös fények izzottak a tekintetében:

– Nem megyek – mondtam akkor –, csak ha együtt mehetünk!

– Úgy is jó – intett Josénak, az meg rábólintott az intésre. Tudta ő is, mire készül még Don Alonso.

Sarkon fordultunk. Rohantunk a tatemelvény alatti kamrákhoz. Itt mindig vaksötét volt, itt fényt sosem gyújtottak, hiszen a hajókon úgy féltek a tűztől, mint ördög a tömjénfüsttől.

– Krisztus nevében, mit akartok és kik vagytok?! – lihegte egy hang.

– Jóbarát – morogta Don Alonso.

– Azok az átkozott eretnekek kiszabadultak. Isten a tanúm, hogy jól őriztük. De az a Salinaz. Az valahová a lőporkamrába bújt el, azt mondják.

– Padre Bernardo hol van?

– Itt..… azaz, kik vagytok?

A sötétben csak a zuhanást hallottam. Don Alonso ökle lendülhetett.

Benyitottunk a hálókamrába, ahol üveggel borított mécses világított.

Ott feküdt a beteg, a San Salvador menekültje, letakart arccal.

Immár halott volt.

Don Alonso előrelépett. Én is vele.

Megragadta a halott szemfedőjét, és felemelte.

– Pokol legyen az otthonod, testvér! – mondta fojtott hangon, aztán meglepetésében felkiáltott.

A halottas ágyban kövérkés, szakállas arcot látott.

Nem a testvére volt.

RÁJUK FÚJT AZ ISTEN

Kaotikus zűrzavarban, a robbanások iszonyú csattanásainál, a tüzek sárga és kék fényeinél rohantunk vissza. Most már észrevettek minket, most már utunkat is akarták volna állni, de nem volt erő, amely Don Alonsónak most ellenállhatott volna, ő, aki önként ment gályarabságra, aki önként vált meg a kardjától, ha kellett, most puszta kézzel is szétlökte maga előtt a vértes katonákat, és amikor a tatemelvény magasából kényszeredett hangon maga Medina Sidonia hercege kiáltott utána:

– Alonso Salinaz, szökött gályarab! Őrség, tartóztassák le!

Visszafordult és így kiáltott:

– Vigyázzon, herceg, hazudnak a papjai! Aki a San Salvadorról megmenekült, nem padre Bernardo… Jobb volna bizony, ha a hajóhadával törődne…

Nem sokat tétováztunk, felkaptunk a San Martin fedélzeti korlátjára, és egyetlen lendülettel bevetettük magunkat a vízbe.

Azt hittük, lőnek majd utánunk.

Nem tették. A herceg arra már nem adott parancsot. – Alighogy elértük a Santa Barbarát, José bácsi máris kibontotta a nagy vitorlát, és a mi bárkánk megindult, hogy kiosonjon a pusztulás e rettentő világából.

Nem szóltunk egymáshoz. Még nem ért véget a nagy kaland, még nem tudhattuk szabadnak magunkat. És az életünk is veszélyben forgott

Azon a szörnyű vasárnap éjszakán, 1588. augusztus 7-én Lord Howard, az angol flotta admirálisa gyors haditanácsot tartott az Ark Royal nagy parancsnoki szobájában. Köszöntötte Lord Henry Seymourt, aki újabb öt nagy galjón és harminc kisebb hajó élén a flotta segítségére jött. Noha ezzel az angol flotta számszerű fölénybe jutott a spanyol Armadával szemben, a helyzet mégis kritikus volt.

Az angol hajók nagy részén a szó szoros értelmében éheztek az emberek. A tartalékok már csak alig néhány napra voltak elegendőek, nem beszélve a lőszerről. Szabályos tengeri csatára, hosszan tartó kölcsönös ágyúzásra sem golyó, sem puskapor nem jutott.

– Ott állnak a kikötő előtt, mint a megriadt birkák. Calais kormányzója nem engedte be őket.

– Most még – emelte fel kurta ujját Francis Drake. – De lehet, hogy hajnalra meg tudják majd győzni.

– Hát azt már alig hiszem.

– Addig megtalálják Parma hercegét… Ha a két sereg egyesül, hm! – Lord Howard a fejét csóválta.

Drake javaslatára a haditanács gyors határozatot hozott. Tűzhajókkal kell szétszórni a spanyol Armadát. Végtére addigi taktikájuk is az volt: egyetlen percnyi nyugalmat sem engedtek a fölényes ellenségnek. Sem partra szállni, sem horgonyt vetni.

– Bocsánat – szólt valaki. – A tűzhajók készítése komoly szakértelmet kíván. Emlékezzenek, uraim, hogy az effajta bárkák külön erre a célra épülnek, az időzítést úgy kell elvégezni, hogy az égő rőzsétől előbb az ágyúk szólaljanak meg, majd utána robbanjon fel maga a hajó…

– Hát erre most nincs idő! – reccsent Drake hangja. – Felajánlom hajóim közül a 200 tonnás Thomas vitorlást…

Végül is a flotta nyolc kisebb-nagyobb hajóját szerelték fel.

Alig pár óra alatt végeztek a munkával.

Ezek a hajók nem tűzszerészi agyafúrtsággal voltak felszerelve. De a célnak megfeleltek.

Két gyakorlott kapitány irányította felállításukat. A vitorlák beállítása, a rőzsetűz meggyújtása is egyszerre történt. Sípszóra rohanvást visszavonultak a halálhajókról.

– Jó szelük van! – lelkesedtek az angol kapitányok.

– A Csatorna-áramlat és a dagály is… nézzék, mennek, akár a villám.

A lángoló hajók egyetlen ember nélkül száguldottak az Armada felé.

A hatás leírhatatlan volt. A teljes fejvesztettségben egymás után süllyedtek el a spanyol vitorlások.

A legyőzhetetlen galeászok vezérhajója, a San Lorenzo az első zűrzavarban összeütközött egy másik hajóval. Evezői eltörtek, főárboca kiszakadt helyéből. A tehetetlen nagy vízi vár megmaradt vitorláival nem ment semmire. Céltalanul keringett a hullámokon, majd kisodródott a Calais melletti, sekély vizű, homokos partra. Oda az ellenség követni nem tudta, de több se kellett az angol hajósoknak, csónakba ugráltak, úgy rohanták meg a gazdag zsákmányt.

A nagy vízi vár és a kis csónakok között kemény tűzharc támadt.

Ott halt meg Hugo de Moncada, a raj főparancsnoka is. Egy muskétagolyó a fejét járta át.

A San Lorenzo mégsem lett az angoloké. A calais-i kormányzó jónak látta, ha megszólaltatja az erőd ágyúit, mire a csónakok visszahúzódtak.

Mi tagadás, a kormányzónak nem a galeász megmentése, sokkal inkább megszerzése volt fontos.

A tűzhajók ily módon valósággal szétrobbantották a Calais előtt lehorgonyzó Armadát.

Mégsem volt ez végzetes csapás.

Éppen Medina Sidonia hercege mutatott jó példát a higgadtságra.

Miközben az Armada hajói fejvesztett menekülésbe kezdtek, elsüttette jelzőágyúit, amely újabb gyülekezőre szólított. Mindössze öt galjón volt a közelében, azoknak élén még tűzharcot is vállalt éppen Drake Revenge nevű hajója ellen.

De akkor már vad szél fütyült a Csatorna felett.

Az évszázad legnagyobb vihara, amely a hosszú hetek óta tartó, meg-megújuló viharok nyitánya után, bömbölő crescendóként, veszett orkán gyanánt söpört végig Anglia, Franciaország és Németalföld partjain. Tornyokat döntött le, háztetőket söpört el, teheneket kapott fel és csapott a földhöz, fákat csavart ki tövestül, és a hajókat ízzé-porrá törte, ahogy szertelen erejével a parti sziklákhoz csapta őket.

Ha azon az emlékezetes estén az Armada nem áll meg félénken és bizonytalanul Calais előtt, hanem továbbúszik, alig tíz-húsz mérfölddel odébb, Dunkerque-nél megláthatta volna Parma herceg bárkáit. Az a kikötő befogadta volna Medina Sidonia hajóit.

Azt mondják, Parma hercege Bruges-ből lóhalálában sietett Dunkerque-be, amikor hírét vette az Armada feltűnésének. Hogy a nagy sietségből mi igaz, mi nem, ugyan ki tudja. Mire Dunkerque-be ért, Medina Sidonia tépett vitorlájú hajói már ismét a Csatorna vizén jártak – tehetetlenül sodródtak észak felé.

Drake még egy teljes héten át üldözte az Armadát.

Hiszen tudták az angolok, hogy nem ők győzték le a félelmetes ellenséget. Drake talán bizonyságot akart, vajon az Isten jól végzi-e a dolgát. S láthatta saját szemével, hogyan futnak zátonyra, hogyan omlanak a habok közé a keresztes vitorlákkal ékes, büszke hajók. Igaz, a vihar kemény próbára tette az angol hajókat is, de hát ők ismerték a partok minden zegét-zugát, hajóik pedig állták a hegymagas hullámok rohamait is.

Ha föld körüli útján Drake átvészelte a Magellán-szoros őrjöngő szélviharait, ugyan miért ne dacolt volna ezzel?

Medina Sidonia hercege fázósan kuporgott ágyában, és betegen, lázasan várta a szörnyű kaland végét. Ő tudta legjobban, mikor vesztett csatát: azon az első napon, ott a Lizard-foknál, amikor nem hallgatott tisztjeire, és nem szállt partra, pedig megtehette volna…

A Legyőzhetetlen Armada végül hatalmas ívben megkerülte az angol szigeteket. Írország nyugati partjai mentén vergődött vissza hazájába. Közben odaveszett a hajóhad fele. Rajtuk sok ezer ember. S a legjobb kapitányok.

Az a csúnya, eretnek királynő, a vörös hajú, fehér bőrű, szeplős I. Erzsébet, az eretnek angolok uralkodója, szélesen mosolygott örömében. Azt se bánta, ha kivillannak rossz fogai. Országa a győzelem mámorában élt, neki mégis volt annyi józansága, hogy Anglia megmenekülésének és a spanyol Armada pusztulásának emlékére veretett éremre ezt vésesse: Afflavit Deus et dissipati sunt.

Rájuk fújt az Isten, és szerteszórta őket.

És amit az Isten nem végzett be, megtették helyette a szigetország lakói.

A partra vergődött hajótörötteket, akiknek olykor jártányi erejük sem volt, mert az éhségtől, szomjúságtól, betegségtől csak támolyogtak, a halászfalvak lakói dorongokkal verték agyon, mint a barmokat.

De azt mondják, nem mindenhol volt ilyen kegyetlen a lakosság. Akadtak szelídebb öblök és békésebb népek. Enni-innivalót adtak a nyomorultaknak, akik aztán szívesen hagyták el hazájukat és hitüket, mert új hitet és új hazát leltek helyette.

Az Armadának – vége lett.

Amikor II. Fülöp spanyol király hírét vette a nagy kudarcnak, lehajtotta a fejét és mélyet sóhajtott. Ez a sóhajtás szólhatott sok mindenért. Legfőképpen a teméntelen kiadásért, hiszen bármilyen gazdag volt is Spanyolország, az Armada felállítása, útnak indítása mégis mérhetetlen sok pénzbe került. De hát a legkatolikusabb felség első dolga mégiscsak az, hogy hitéről tegyen tanúságot, megvonta hát a vállát II. Fülöp király, és így fordult jelenlevő főurakhoz:

– Nyugodjunk meg Isten akaratában. Én emberek ellen küldtem az Armadát, s nem azért, hogy Isten akarata ellen harcoljon.

Ezt mondta – de Medina Sidonia hercege mégsem léphette át többé a királyi palota küszöbét.

Ha a spanyolok királyában lett volna némi humorérzék, követelhette volna a pápán a megígért 1 000 000 aranydukátot. Végtére is partra szálltak a spanyolok Angliában. Csak hát nem mint győzők, hanem mint hajótöröttek…

A protestánsok, a kálvinisták, az anglikán egyház hívei mind-mind Isten akaratára magyarázták a spanyolok kudarcát és az angolok csodás megmenekülését. Mondták is buzgón, hogy az Isten csakis őket segíti.

Süvöltött, ordított, vijjogott a szél. A tenger hullámai házmagasságra csaptak fel a parti sziklákon.

Ólomszínű ég alatt a szürke hullámokon fehér tajték kavargott.

Süvöltött az ég és visított a tenger, őrült futamokat játszott a természet zenekara.

A tajték felett egy szárnyaszegett bárka hánykolódott.

Hol a magasba szökkent, hol meg a mélybe zuhant. Hol eltűnt a gördülő vízfalak alatt, hol ismét repülni látszott fölöttünk.

A vitorlája már sehol.

Az árboca kitörve.

Most egy szörnyű reccsenés! Oda a kormánylapát is.

Ez már a vég.

– Már nem tart sokáig! – kiabálta José bácsi, és megpróbált mosolyogni.

Nem az eső esett, az orkán a tenger felszínét csapta az arcunkba. Mintha folyvást zuhogó esőben jártunk volna.

– Pedro – nyöszörögte Bianca.

Don Alonso hangja hallatszott:

– Elvira, kérem, kapaszkodjék! Tartsa a gyereket is! Itt a kötél, csavarjuk a csuklónkra, mert ha még egy hullám ránk szakad, biz’ isten elsodorhat mindnyájunkat.

– Jaj, csak ki ne essünk!

– Már nem tart soká!

José bácsinak ezúttal is igaza volt. Amióta csak felvett bennünket a bárkájába, mindig bevált, amit előre megjósolt. Mert megjósolta, hogy vihar lesz, nem is akármilyen, s lám, úgy lett. És megjósolta, hogy megmenekülünk valamennyien, s lám, megtörtént ez is. Amikor pedig azon a szörnyűséges, lángoló éjszakán a bárkában összetalálkoztunk, így szólt José bácsi:

– Na végre! Most már csak csupa jó következhet.

De hát úgy lett-e vajon?

Az a szörnyű vihar bennünket is utolért, nemcsak az Armada hatalmas hajóit. És meg is táncoltatott istenesen. A Santa Barbara ugyan nagyszerű kis bárka volt, azzal a fergeteges orkánnal mégsem bírt. Hiába volt bevonva a vitorla, a vihar a puszta árbocot is kitörte.

– Már nem tart soká…

Jóllehet már órák óta ismételgette, José bácsinak ezúttal is igaza lett. Mert a hajnali derengésben mindennél rémisztőbb kép tárult elénk. Egy meredek sziklafal, amelynek lábánál csak keskeny fövenyrész húzódott. A parti sziklákon habzó tajték azonban mást is mutatott. Jóval a part előtt alattomos, víz alatti szirtek rejtőzködtek, mintha csak arra várnának, hogy halálos döfést mérjen az óvatlan vízi járművekre.

Most, hogy a kormánylapát is kitört, igazán csak Isten kegyelmére bízhattuk magunkat.

Fehér habfoltok mutatták, hol törik meg a víz, hol rejtőzik a szikla.

Ha bármelyikre ráfutunk, szétomlik alattunk a bárka és végünk.

– Pedro, Pedro, megvagy még?!

– Itt vagyok, José bácsi!

– Jól van, fiú. Fogódzkodj erősen!

– Elvira, kérem, megkötötte magát?

– Meg.

– A kislányt is?

– Szorosan tartom.

Hideg, sós víz verte az arcunkat.

Nem tudom, mi történt váratlanul. Mert előbb még úgy tűnt, hogy a part felé sodródunk – majd egyszerre csak megpördült a bárka, és mint a dugó a víz színén, szertelenül ide-oda hintázott.

– Bianca! – sikoltott Doña Elvira.

– Ne tessék félni! Itt van. Én fogom!

– Pedro, Pedro… tartsd erősen!

– Már meg is kötöztem!

Kezemben valami kötélféle volt, azzal áthurkoltam a Bianca csuklóját, a másik végét pedig az árboc csonkjához csomóztam.

– Édes Pedro, édes Pedro – Bianca a maga nyöszörgős kis hangján nem volt képes mást mondani, csak ezt a két szót. Megsimogattam csuromvíz arcát.

– Pedro?!

– Igen, José bácsi!

– Magadra is vigyázz!

– Fogódzkodom.

A Santa Barbara céltalanul keringett a hullámok tetején, akár a megkergült birka, amely már a végét járja. Szorosan öleltem a kicsi Biancát, miközben a bárka hol az egekig szökkent, hol meg a mélybe zuhant.

Különös szavakra lettem figyelmes.

– Jaj, tisztelt úr, belehalnék, ha ez a kedves gyermek elveszne tőlem.

– Elvira, kedves… úgy beszél, mintha nem édes gyermeke volna.

– Elmondhatom… ő talán meg sem hallja…

Szisszenve, sisteregve csapott a bárka palánkjára egy hullám. Vadul oldalra dőltünk, aztán zuhantunk a feneketlen mélybe.

– Pedro, édes Pedro!

– Pszt, Bianca, kapaszkodj!

– Nem halunk meg?

– Kis buta. Amíg élünk, nem halunk! Érted?

– Úgyis tudom, csak mókázol velem.

Füleltem. A felnőttek beszédét lestem dobogó szívvel.

– Nem tudom most kegyelmednek elmondani, hogyan barátkoztunk össze. Az a szegény asszony valami előkelő és gazdag család leánya lehetett. Megéreztem én a viselkedésén. Szerencsétlen, olyan szörnyű állapotban volt, ahogy a börtönből kiengedték. Alig várta, hogy világra hozza kicsi gyermekét… azt mondta, ez az utolsó boldogság az életében. Aztán kezembe adta. Légy anyja, mondta, és másnapra már sehol se volt. Azok az átkozottak elvitték, újból börtönre vetették, aztán halálra kínozták… Jaj… kedves úr… olyan szörnyű az élet. Én meg anyja helyett anyja lettem ennek a kislánynak. Tudom, szertelen gyerek, butaságokat is beszél olykor, de hát milyen legyen, ha az édesanyját megkínozták, amikor őt még a szíve alatt hordozta…

Füleltem. Sokáig hallgattak. Csak a vihar zúgott kegyetlenül.

– Doña Elvira – és Don Alonso hangja olyan mély volt. – Hol éltek maguk?

– Cádizban.

– Hm! Milyen sok azonosság.

– Miket beszél?

– Semmi… semmi…

– Felneveltem hát ezt a kislányt. És bizony úgy érzem, mintha édes gyermekem volna. Belehalnék talán, ha elveszteném.

– Pedro, jól tartod Biancát?

– Jól tartom, Don Alonso.

– Vigyázz rá!

Csönd… dehogy csönd. A vihar beszél mindenki helyett. Beszél, kiabál, ordít és süvölt.

– Doña Elvira…?

– Tessék?

– Jól ismerte azt az asszonyt?

Elhangzott a válasz is, de nem értettem. A szél mindennél erősebben zúgott fel körülöttünk.

– Már nem tart soká…

Nem tartott sokáig. Csak azért fohászkodtunk, nehogy a mély víz felett szúrjon hegyére egy víz alatti szikla.

De azokat mintha már elhagytuk volna.

Egyszerre csak megemelkedett a kis hajó, majd olyan sebesen, mint a kilőtt ágyúgolyó, a part felé kezdett száguldani. Egy görgőhullám vette hátára, és egyetlen rohammal valósággal kihajította a partra.

– Vigyázz! Vigyázz!

– Ugorj, ha kell!

– Jaj! Jaj!

A bárka nem csúszott vissza a vízre. Megfeneklett a durva köveken.

Ahogy megült, a bordái recsegve-ropogva szakadtak széjjel.

Csuromvíz volt az arcunk, a ruhánk.

Könnyes a szemünk.

Amíg csak élek, nem felejtem el azt a képet.

Az ég orgonái mintha lágyabb zenét játszottak volna.

Partot értünk. Kikászálódtunk a bárka roncsaiból. Valamennyien épek voltunk. Egészségesek is. Legfeljebb ha éhesek…

José bácsi mondta ki az igazságot megint.

– Semmink sincs. Most már semmink, csak az életünk.

És hozzátette még:

– No, meg amit a bárkában sikerült félretennem.

Sejtettem, hogy az nem kevés. Miközben mi a San Martin fogdájában kuporogtunk, José bácsi mindenféle futárfeladatokat vállalt különböző hajók és uraságok számára.

– Amíg élsz, remélsz… – sóhajtotta Don Alonso, és különös tekintettel nézte a kis Biancát. A kislány odabújt az anyjához, aki biztatóan mosolygott rá.

Felkapaszkodtunk a magas partra, és körülnéztünk. Elhagyott, néptelen tájon vetett ki a víz és a jósors. Mögöttünk dübörgött a viharos tenger, előttünk hullámzott a fű. A szél kegyetlenül cibálta a magános fákat.

A távolban felfedeztünk egy malmot.

– Nincs más hátra, gyalogszerrel nekivágunk Londonnak. Van ott néhány jó ismerősöm.

– Alonso barátom, a te angoltudásodban bízunk. De hadd adjak előre is egy jótanácsot. Ne hangoztassuk spanyol voltunkat. Én szeretem az igazmondást, de egyelőre várjunk vele. Ha azt állítjuk, hogy hosszú évek óta valamennyien a spanyolok fogságában voltunk… nos ezzel még igazat is mondtunk.

José bácsi biztató tekintete, hamiskás mosolya a régi volt. Don Alonso bólintott. Értette, hogy a tanács főképpen neki szólt.

Kézen fogta Biancát, és gondterhelten megcsóválta a fejét.

– Gyalogszerrel nehéz lesz az út. – És hozzám fordult. – Talán befogad titeket egy jószívű parasztcsalád, amíg én megjárom Londont. Ló kellene.

– Pénzért kapnál is… mert úgy vélem, ezeknek a népeknek itt a pénz az igazi istenük. De hát éppen pénzünk nincs. Mert élelmet még csak-csak gyűjtögettem, hanem… A nemjóját, hát Medina Sidonia hercege adósom maradt azzal az egy arannyal.

Nevettünk ezen is, de azért csak szorongott a szívünk tája. Mert valóban úgy álltunk ott nedves rongyainkban, mint akiknek az életükön kívül semmijük sem maradt, s ki tudja, talán az sem marad meg sokáig.

Ránéztem Doña Elvirára. Azok a gyönyörű, nagy, fekete szemek – sírtak. Hiszen láttam én őt már sírni Coruñában, láttam őt sírni a színpadon is… most azonban úgy sírt, akár egy gyerek. Reménytelenül. Hangtalan zokogás rázta.

Átforrósodott a szívem tája.

Odaléptem hozzá, és megérintettem a karját.

– Doña Elvira, segíthetek?

– Mit tudnál segíteni, kicsi Pedro?

Sírós boldogsággal vettem elő ingem rejtekéből az erős szíjra kötött hímzett erszényt. És remegő kézzel nyújtottam feléje.

– Ez. Megmaradt – suttogtam.

Azonnal ráismert.

Ó, ha láttátok volna, micsoda sugárzás derült fel azon a szép arcon! Ha sírt is tovább, már örömében tette.

– Pedro, kicsi fiú, hát megőrizted?!

Magához ölelt és megcsókolt. Asszony csókjától azóta sem voltam olyan boldog, mint akkor.

Ahogy előkerült rejtekéből a különös madarat ábrázoló, nehéz aranymedál, Don Alonsón volt a sor, hogy sápadtan felkiáltson.

– Miféle ékszer ez? És hogy került kegyedhez?

– Nem az enyém. A kis Biancáé. Hiszen meséltem már erről… most nem akarom újra elmondani – Doña Elvira jelentőségteljesen pillantott a lányára, mint aki előtt nem akart beszélni. – Bianca kapta ezt a szép ékszert, amikor megszületett. Tudja, az az asszony… akiről már a bárkában meséltem… hát attól kapta.

Fátyolos lett a Don Alonso szeme, és rekedt a szava, ahogy megkérdezte.

– Mi volt a neve… annak az asszonynak?

És mint halk harang a kápolnatoronyban, úgy zengett Doña Elvira hangja.

– Isabel.

Csak ennyit mondott, nem többet, és úgy éreztem én, hogy elsötétül előttem a világ. Mert Don Alonso szigorú, kemény arcán könnyek folytak végig. Furcsa kiáltás szakadt fel a melléből. Lehetett az az öröm kiáltása, lehetett a fájdalomé is. Lehajolt Biancához, remegő kézzel átkarolta és a karjára vette.

– Kislányom – mondta.

Ordítani szerettem volna, mint Coruñában, amikor Silbera mester üzenetét vittem Doña Elvirának. Sírni szerettem volna, ahogy kicsi gyermekkoromban sokszor sírtam: hangosan zokogni. De nem tudtam sehogy se. Csak tétován támolyogtam és némán tátogattam – csak a lelkem kiáltozott kétségbeesetten…

Nem igaz, nem igaz! – szerettem volna kiáltani. – Ez az undok béka nem lehet ilyen bátor és derék nemesúr gyermeke! Mi az az ékszer? Butaság! Száz és ezer ilyen ékszert készítenek! Minden hajóskapitány százával hoz odaátról ehhez hasonlókat… Hogy is szeretheti majd Biancát? Hiszen ostoba kis béka. Ez képes és elárul minket. Itt majd azt mondja, katolikusok vagyunk, pedig most azt nem szabad elárulni… Ó, hogy rejtőzködik folyton az ember. Mint a megriasztott állat oson, szökik és búvik el… Don Alonso, hát ki ment fel kegyelmeddel a hajóra, ki harcolt kegyelmeddel a San Martinon is? Doña Elvira nem is az anyja… és én úgyis tudom… úgyis tudom, hogy Bianca nem a lánya.

Nem lehet igaz!

Don Alonso a karján tartotta Biancát, aki ráborult a vállára, és átkarolta a nyakát. Az az erős ember pedig gyengéd szavakkal biztatgatta, a fejét simogatta.

Majd fél karjával átölelte Doña Elvira vállát.

Keserű, könnyes fortyogással a szívemben önkéntelenül hátraléptem. Nincs nekem semmi közöm ehhez az érzelgős képhez…

Váratlanul José bácsi kezét éreztem a vállamon.

– Jó, hogy itt vagy, Pedro. Egyedül nem győzném kirakodni a bárkát. Mert azért csak szereztem ezt-azt, amivel már lehet valamit kezdeni.

Heherészett, a fejemet simogatta, szelíd erőszakkal elfordított a többiektől. Visszatuszkolt a vízpartra. Nagy vidáman magyarázott.

– Kis csónakot állítok össze a Santa Barbara roncsaiból. Az ám, észrevetted-e, hogy mifelénk mindig szentekről nevezik el a hajókat? Az Armadának is csupa szent volt a hajója: San Martin, San Lorenzo, San Salvador, Santa Ana… még ez a kis bárka is. Santa Barbara. Hanem az angoloknál ez nem szokás. Ők mókásabb neveket adnak: Bosszúállás, Medve, Királyi Bárka, Győzelem, Kihívás… hát igazuk van. Az új csónaknak én is új nevet adok. Tudod-e mi lesz?

Fojtogatott a sírás. Elcsukló hangon kérdeztem:

– Mi lesz a neve?

– Mi ketten. Érted? Ez lesz a neve: Mi ketten… Mert úgy vélem, kis pajtás, hogy ha mi ketten összefogunk, bizony még hajósgazda is lehet belőlünk ebben az országban.

Sírtam és nevettem. Most már én fogtam José bácsi kezét.

És a vízpartról visszanéztem – rájuk.

Bianca még mindig görcsösen ölelte Don Alonso nyakát. De vézna kis karját most felém nyújtotta. Nyitott ujjakkal hívott vissza, mint a kisbabák.

Mintha azt mondaná: Pedro, de jó is, hogy itt vagy!

Sóhajtottam.

– Rakodjunk, José bácsi. Nyakunkon az este.

RÓNASZEGI MIKLÓS

Rájuk fújt az Isten…

Két riadt kisgyerek, egy kisfiú meg egy kislány találkozik e regény lapjain. Kalandos viszontagságok közepette, már-már reménytelen helyzetekben sodródva, néhány felnőtt hasonló sorsában osztozva menekülnek. Mentik legalább az életüket, miközben fejük felett a 16. század leghatalmasabb hajóhadának büszke vitorlái dagadoznak a szélben. 1588-at írnak a naptárak. A katolikus spanyol király, II. Fülöp megindította Legyőzhetetlen Armadáját az eretnek Anglia ellen. Úgy tervezte, hogy egyszerűen lerohanja a szigetországot, amely már amúgy is sok borsot tört az orra alá. Mi lett a hadjárat vége? Mi lett a két űzött kisgyerek sorsa? A páratlan feszültségű jelenetekben, váratlan, izgalmas fordulatokban és látványos tengeri csaták leírásában bővelkedő regény ezekre a kérdésekre adja meg a választ.

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

Tizenkét éven felülieknek

ISBN 963 11 3883 6

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó: Sziládi János igazgató

Felelős szerkesztő: Majtényi Zoltán

Műszaki vezető: Szakálos Mihály

Képszerkesztő: Gáspár Imre

Műszaki szerkesztő: Rucsek Andrea

50 500 példány

Terjedelem: 20,37 (A/5) ív. IF 5341

Szikra Lapnyomda (84-5720),

Budapest, 1935.

Felelős vezető: Csöndes Zoltán vezérigazgató

{1} Mi atyánk, ki vagy a mennyekben – (latinul)

{2} 1572. aug. 24.

{3} 1567-1580

{4} A nagy Armadát már induláskor előbb Szerencsésnek, majd Legyőzhetetlennek nevezték

{5} Papi zsolozsmásköny

{6} Drake, a híres kalóz neve magyarul gácsért, vagyis a kacsa hímjét jeleni. A spanyolok azonban dragonnak, vagyis sárkánynak értették. Féltek is tőle

{7} Laudetur Jesus Christus – Dicsértessék a Jézus Krisztus (latinul)

{8} Szabadíts meg, Uram, az örök haláltól – (latinul)

{9} Egy spanyol hajónapló feljegyzése

{10} Kb. 275 méter

{11} Puffos, széles spanyol fejfedő

{12} Lásd a szerző másik regényét: A királynő kalóza

{13}  Don Alonso tévedett. Angliában nem engedtek nőket a színpadra. A női szerepeket lányos képű fiúk játszották

{14} Az őrült Don Carlosról van szó, akiről később Schiller drámát, Verdi operát írt

{15} Téged, Isten, dicsérünk… (latinul)

{16} Kilőtt vagy elhajított testek tana a fizikában

{17} Katolikus vagy Vérengző Mária 1553-1558-ig ült Anglia trónján. Tűzzel-vassal próbálta visszaállítani a katolikus egyház uralmát

{18} Az Úr legyen velünk (latinul)

{19} Távozz tőlem, Sátán (görögül)

Table of Contents

A ZARÁNDOK

A KIÁLTÁS

A TALÁLKOZÁS

BIANCA

A SZÖKÉS

A SÁTÁN KAPUJA

A SZÖKTETÉS

AZ ELSŐ LÖVÉSEK

A SAN SALVADOR

A LÁMPÁS

BÖRTÖNBEN

CSATA ELŐTT

SORHAJÓTÁMADÁS

EGYEDÜL

A TŰZHAJÓK

RÁJUK FÚJT AZ ISTEN