RÓNASZEGI MIKLÓS

INDIÁN HALÁL

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ 

SZECSKÓ TAMÁS RAJZAIVAL

MÁSODIK KIADÁS

(C) Rónaszegi Miklós, 1968

ISBN 963 11 2930 6

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest
Felelős kiadó: Szilvásy György igazgató 
Dabasi Nyomda (81-2286), Budapest–Dabas, 1982
Felelős vezető: Bálint Csaba igazgató,
Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (819258/08)
Felelős szerkesztő: Székely Éva 
Műszaki vezető: Haás Pál. 
Képszerkesztő: Gáspár Imre
Műszaki szerkesztő: Tóth Endre 
65000 példány. Terjedelem: 17,5 (A/5) ív.  IF 4464 

AZ ÍRÓ ELŐSZAVA

E könyv írója köszönti minden olvasóját!
Reméli, szívesen fogadják, ha tovább meséli a bájos Pokahontasz történetét, hiszen akik annak idején megismerték Az indián hercegnő című regényét, bizonyára szívükbe zárták ezt a különös leányt éppúgy, mint Tom Savage-et vagy John Smith kapitányt.
S reméli, sokan emlékeznek még rá, hogyan bukkant Tom Savage-nek, hajdani hajósinasnak emlékirataira. A nevezetes szürke-mappa sok meglepetést tartogatott, és ő ezekről hűségesen beszámolt regénye lapjain.
Minek is tagadná, írás közben megszerette és barátjává fogadta Tom Savage-et, és őszintén örült, amikor a nyársforgatóból lett hajósinasnak sikerült legyőznie nagy ellenségét, az átkozott James Brumfieldot.
Barátjává fogadta és meg is sajnálta John Smith kapitányt, mert tudta róla, hogy hiába minden bátor keménysége, bölcs higgadtsága, két nehéz tél után el kell majd hagynia Jamestownt, az első amerikai angol gyarmatot, hogy hazatérve, tisztázza magát ellenfeleinek vádjai alól.
És minek is tagadná, őszintén megszerette, bizony megszerette Pokahontaszt, az „indián hercegnőt”. Évszázadok távolából is frissen ragyogott rá az ő büszke mosolygása, szép szeme csillogása. Ezért újabb kutatásai közben is folyton-folyvást csak ő járt az eszében, és noha jól tudta, hogyan is fordult a sorsa, nem nyugodott addig, amíg fényt nem derített életének minden mozzanatára.
De valahányszor leírta Pokahontasz nevét – Tom Savage-re is emlékeznie kellőtt; választ keresett sok izgalmas, csodás kérdésre, amelyeket, előző regényében nem említhetett: vajon Savage-nek támadtak-e új ellenségei, lettek-e új barátai, és miféle kalandok vártak még reá? Hogyan került Angliába a szép Pokahontasz, és találkozott-e még egyszer John Smith kapitánnyal, a Legbátrabb Harcossal?
Hosszú búvárkodásai és kitartó kutatásai után ezért fordult megint a szürke mappához. Úgy érezte, hogy a sok izgalmas és csodás kérdésre az igazi választ csakis Tom Savage naplója adhatja meg. Óvatos kézzel ismét kibontotta a vaskos csomagot, hogy lejegyezze mindazt, amiről az utolsó, megmaradt lapok beszámolnak.
Folytatja tehát a naplót.
Ám a regény új regény lesz, más, mint az előbbi.
Mégis róluk szól majd: Pokahontaszról, Tom Savage-ről és persze John Smith kapitányról.
Az új regény elindításának áhítatos pillanataiban e sorok írója meghatottan ébresztgeti szívében régi, kedves hőseit.

ELSŐ FEJEZET,

amelyben újra fellapozzuk Tom Savage naplóját • Egy hirtelen ébredés • Vitorlás a folyó torkolatában • A vadon első törvénye

Higgyétek el, barátaim, nem fogy ki a szóból, aki emlékezik.
Mindig marad majd, amiről addig hallgatott, és csak azután említi meg. És ne firtassátok, hogy elhallgatta-e, vagy csupán elfelejtette. Ha egyszer mesélni kezdi, olyan az már, mint egy vallomás…
Higgyétek el tehát, és ne feledjétek, hogy amíg csak él az ember, egy vallomással mindig adós marad. Így maradtam adósotok én is, aki már oly sokat meséltem kalandos életemről.

Úgy emlékszem mindenre, mintha csak tegnap történt volna. Három esztendeje múlt akkor, hogy John Smith kapitány visszatért Angliába. Három esztendeje múlt, hogy sorsomra hagyott. Mondogatta, hogy tartsak vele ismét, bár maga is jól tudta, hogy nem tehetem. Nem voltam apródja többé, hanem túszként éltem az indiánok táborában. Elmesélem majd annak is a történetét; most hadd tegyem hozzá, hogy szívesebben maradtam Virginiában, semhogy hazatérjek.
Nem volt nekem sem apám, sem anyám, Angliában csak a régi nyomorúság várt vissza. Bizony elszorult a torkom, valahányszor a hazámra gondoltam.
Tudta ezt jól a kapitány is, ezért nehéz szívvel bár, de búcsút vett tőlem. Mielőtt hajóra szállt volna, lelkemre kötötte, hogy vigyázzak magamra, de legfőképpen a kedves Pokahontaszra: ha tehetem, óvjam őt az angoloktól, kalandor honfitársainktól.
– Jobb is, ha elmegyek. Én okoznám vesztét – mondta, és elborult a tekintete. Eszébe jutott, hogyan akarták rávenni a táborbeli csirkefogók, hogy ejtse foglyul Pokahontaszt. – Vigyázz rá – tette hozzá, és megint mosolygott a tekintete. Sejtette, hogy ennél kedvesebb feladatot még sohasem bízott rám. Mosolygott hozzá, mondom, mert ő is szerette Pokahontaszt, de nem úgy, mint én, szerelemmel, hanem csak úgy, ahogy apa szereti kedves gyermekét. Attól kezdve Pokahontasz testőre lettem. Testőre, testvére, jámbor oltalmazója. Vagy ha úgy tetszik, hát rabszolgája és hűséges kutyája.
Úgy követtem mindenhová, mintha árnyéka volnék; ha éhezett, én is éheztem, ha lakomázott, én is nagyot ettem, ha ő sírt, én is sírtam, ha ő kacagott, én is nevettem. Ha ő álmodott – én is álmodtam.
Ne gúnyoljatok ezért. Hiszen soha azelőtt lányt úgy nem ismertem, nem szerettem. S lám csak, ahogy elmúlt a három esztendő, Pokahontasz mellett szép szál suhanccá nőttem, és ő a szemem láttára érett csodaszép leánnyá.
Kézen fogva jártunk mi mindig mindenhová. Mintha jegyesek vagy testvérek volnánk. Pedig hát nem voltunk sem jegyesek, sem pedig testvérek.
És úgy emlékszem, mintha csak tegnap történt volna, hogy egy hideg hajnalon izgatott szavakkal költögetett:
– Tom, Tom, gyere gyorsan!
Szempillantás alatt talpon termettem, mert az indiánok között hozzászoktam már, hogy mindig csak úgy aludjam, mint a nyúl: éberen.
– Mi baj?
– Álmot láttam… ha jól igyekszünk, reggelre odaérünk.
Értetlenül faggattam, morcosan morogtam:
– Hova érünk? Mit álmodtál?
Nem felelt. Csak kézen ragadott, és vonszolt magával.
Láttam, hogy Hűs Víz, a kis monakán rabszolgalány is talpon van már. Hármasban hagytuk el a falut. Siettünk a tenger felé.
Mit is mondok, dehogy siettünk! Valósággal futottunk. Futottam én is, pedig semmi kedvem sem volt hozzá. És egyre kérdezgettem:
– Mi jutott eszedbe? Hova megyünk? Mi a csudának?…
Titokzatosan mosolygott. Észrevettem, hogy mulattatja a kíváncsiságom.
– Felelj! Nem megyek tovább! – Kirántottam a kezemet az övéből, és dühösen néztem magam elé.
Kuncogott.
– Ne kiabálj! – mondta. – Felvered az erdőt. A Homlokdombra megyünk.
– Miért?
– Mert álmot láttam, Tom. Őt láttam, a Legbátrabb Harcost! A Nagy Vízen úszó ház közelgett, és ő állt rajta. Aztán kilépett a vízre, és a vízen jött hozzám. A kezét nyújtotta, és azt mondta: „Gyere velem, kicsi Pokahontasz!”
Hát ezért ez a rohanás?
– Mikor hagyod már abba?! – kiáltottam rá, csak hogy a torkomat fojtogató hirtelen keserűség elmúljon. – Hát nem volt még elég? Nem múlik el nap, hogy a nevét ne említenéd. Nem múlik el hét, hogy ne faggatóznál róla. És most ez… Három év óta mindig csak ő…
Belevágtam öklömmel a levegőbe.
– Megmondtam elégszer, a kapitány elment, és nem jön vissza soha többé. Ne is várd. Minek bolondítasz engem is? Három éve elment, miért éppen ma jönne vissza?
Olyan csodálkozó szemet meresztett, olyan bambácska képet vágott, hogy szinte megsajnáltam.
– Éppen hogy ma jön vissza. Hát nem mondtam, hogy álmodtam róla? Megálmodtam, hogy visszatér.
Megadóan legyintettem. Minek is vitatkoznék? – gondoltam. Hazámfiai is hisznek az álmokban, a Biblia is beszél József álmáról. Mi csoda van abban, ha az indián is hisz az álmában? Éppen ő hisz igazán! Álma nyomán kapja a nevét is, álma nyomán indul a harcba is. Ha pedig betegségében halállal álmodik, nem is gyógyítják tovább.
– Rólam sosem álmodsz.
Rám nevetett. Nevetett Hűs Víz is.
– Minek álmodnék? – felelte Pokahontasz. – Hiszen te itt vagy mellettem.
– Mégis őt szereted.
– Hát… – húzta el a szót. – Szeretlek téged is. Meg John Rolfe urat is. Ti jók vagytok. Mert sok ám köztetek a rókaszívű.
Megfogta a kezemet. Mintha engesztelne.
– Te is visszavárod – mondta nagy sokára. – Te is mondtad, hogy más lenne itt az élet, ha ő visszatérne.
– Mondtam.
– Visszatér. Megálmodtam… Gyere, siessünk, hogy meglássuk a hajót!
Futottunk egy darabig. Csakhamar kijutottunk a James folyót kísérő erdőségből, és a bozótosok, nádasok sűrűjét kerülgettük. Itt már érezni lehetett a tenger szelét és szagát.
És ahogy a tenger szagát megéreztem, ahogy a sós szél az arcomba csapott, egyszerre csak megrohant az emlékezés. Hajdani rövid hajóséletem sokféle élménye jutott az eszembe. Velük együtt pedig megjelent emlékeim között John Smith kapitány férfias alakja is.
Hogyne vártam volna vissza őt, aki a nyomorból felemelt, aki a saját példájával tanított helytállásra, keménységre és bátorságra! S aki az életemet megmentette! Hogyne vártam volna vissza Jamestown megmentőjét és erőskezű kormányzóját! Ha ő nincs, akkor ez az angol gyarmat is elpusztul éppúgy, mint az előzőek.
Három éve, hogy elment innen, és azóta visszasírják azok is, akik ellenségei voltak. Hogyne várnám vissza én, akinek árvaságomban apám helyett apám volt!
Most már én futottam elöl, mert hittem, és akartam is hinni, hogy a szép Pokahontasz igazat álmodott.
– Siessünk!
S futottunk. Boldog izgalom fogott el. Ma megérkezik, biztosan megérkezik. Hiába mondta, hogy sosem tér vissza Virginiába. Három év múlt el, és azóta nemcsak itt változott meg a világ. Sok minden másképpen mehet odahaza is.
– Megálmodtam, megálmodtam… – ismételgette Pokahontasz.
– A dagály behozza majd őket. Siessünk, hogy észrevegyenek!
– Tüzet rakunk. Nagy füstjelet adunk. Biztosan észreveszik.
Kéz a kézben futottunk tovább. Már előttünk volt a domb, amelyet furcsa alakjáról, simaságáról Homlok-dombnak neveztek. Olyan volt valóban, mintha egy fekvő óriás homloka domborodna elő a tengerparti homokból.
Hűs Víz lenn maradt, meghúzódott a parti bozótosban.
Mi pedig meg sem álltunk, egyetlen izgalomban, repeső várakozással futottunk fel a dombra.
Aztán kéz a kézben hallgattunk sokáig.
Szemünk előtt kibomlott a táj.
A szép hajnali fények már mind eloszlottak, már mind odalett a bágyadt szürkeség és a szelíd pirosság. Fehéren és vidáman tündökölt a nap az ég magasában, és mint óriási aranytálca, sziporkázott a tenger.
Ez a domb volt a legmagasabb a parti homokdombok között. Tetejéről messzire elláttunk. Előttünk a tenger vakította szemünket, hátunk mögött Virginia végtelen erdőségei bontogatták tavaszi színeiket. És ahogy a fák és a bozótosok felett eltekintettünk, szemünkbe tűnt a James folyó sötét vize, amely lustán szétterült a tenger kék hullámaiban.
Még tartott az apály, és a folyótorkolat hatalmas tölcsérében szárazon álltak a lapos homokszigetek. Ezernyi madár keringett felettük.
Pokahontasz megszorította a kezem:
„Megálmodtam. Hazatér.”
Megszorítottam én is a kezét:
„Hazatér. Haza kell térnie…”
De hallgattunk még sokáig, és néztük a messzeséget.
Aki így bukkan reánk, bizony nem hiszi talán, hogy csak egyikünk indián, a másik fehér ember. Mert tél elmúltával ledobtuk magunkról a faggyúszagú, nehéz prémeket, s nem tűrtük többé a könnyű őzbőr inget sem. Ellenben róka irhájával övezve derekunkat, ruhátlanul jártuk a vadont. Hajunkban egy-egy toll díszlett, és lábunkon mintás mokasszin feszült. Ennyi volt minden öltözékünk.
Aki messziről nézett, csak annyit látott, hogy két indián, egy fiú meg egy leány figyeli a messzeséget.
Fújt a szél. Belekapott a hajunkba, megforgatta a keselyű tollát. Megcibálta a rókaprém vörös pihéit.
Hideg volt a szél. A tél utolsó sóhajtása. Futó könnyet csalt a szemünkbe. De a nap már melegen sütött.
(Tinektek, akik hallgatjátok életemnek ezt a legkülönösebb és legizgalmasabb történetét, csak ennyit mondhatok: lám, ilyen volt az én nagy szerelmem, ilyen önzetlen, tiszta és rajongó. Nem szégyellem, nem is bánkódom miatta. Mert jó volt egyet érezni és egyet gondolni a drága Pokahontasszal. S hogyha most, annyi esztendő után mérlegre teszem azt a hajdani fényes, hűvös reggelt, azt mondhatom, úgy vártam én John Smith kapitányt, ahogy fiú várja apját. Nem törődtem azzal sem, hogy Pokahontasz szívében másfajta érzések élnek.)
Boldog voltam akkor. Vártam a kapitányt, és hittem igazán, hogy visszatér.
Kézen fogva álltunk. Bronzosan ragyogott bőrünk a fényben. Reggeli ragyogásban fürdött az egész világ.
Ebben a pillanatban röppenő kiáltás hangzott a domb aljából. Hűs Víz kiáltott.
Akkor már mi is észrevettük, amit a messzi távolba figyelve eddig nem láthattunk meg.
Odalent, ahol a folyó mérföldnyire kiszélesedik, és a tengerrel találkozik, a vízi széltől és a közelgő dagálytól óvatosan hajtva egy háromárbocos vitorlás közeledett.

Útja felén járt már a vitorlás, mire a vízpartra kiértünk. Hanyatt-homlok rohantunk lefelé a dombról, nem kerestünk ösvényt, sem nyiladékot, árkon-bokron átvágtunk, és azzal sem törődtünk, hogy a tüskék véresre sebzik a testünket.
Lihegve, zihálva, valósággal kibuktunk a fövenyre, és tüstént integetni, kiáltozni kezdtünk a hajó felé.
A hajó a jobb part felől közeledett. Kapitánya ismerhette a James folyót, mert tétovázás nélkül belevágott a torkolatba, és nem is csónakból, hanem csupán a hajó orrából mérette a víz mélységét. Ügyesen kikerülte a zátonyokat, és egyenesen a bal part felé vette útját, ahol a folyó legmélyebb szakaszai vannak.
S láttam, hogy ha így halad, hamarosan alig kőhajításnyira fog elúszni előttünk.
Ha ugyan meg nem áll.
Integettünk, kiáltoztunk, egymás szavába vágtunk; bizony, aki mellettünk áll, azt sem értette volna, mit kiáltozunk.
Pokahontasz belekapaszkodott a karomba, úgy szorította, hogy szinte fájt.
Éreztem, hogy reszket a keze.
– Látom! – kiáltotta. – A kötelek még eltakarják… de tudom… hogy ott van!
Könnyek csillogtak az arcán. Még sohasem láttam sírni.
– Ahoj… kapitány!... – kiáltottam.
A hajó azonban nem felelt. Már bizonyosan észrevettek bennünket, hiszen mi is jól kivehettük a fedélzeten mozgó alakokat. S ahogy közelebb ért, gyakorlott szemem sok mindent észrevett.
Vadonatúj alkotmány volt ez a hajó, noha a kapitánya járatos ember lehetett, mert minden vitorláját bevonatta, csupán a csúcs ponyváit feszítette szélre, és a hátsó vitorlát engedte ki. Látszott, hogy nem törődik a folyó felett gyakran változó szelekkel, és továbbra is az erdők magas lombjai fölött elsuhanó tengeri levegőre bízza magát.
Csakhogy új hajót nem szeretnek a régi kapitányok. Márpedig ez új volt, tőkétől az árboc csúcsáig az. Más hajón is lehet friss sárga színe a palánknak, a korlát piros mintázatát is újrafesthetik. De lám csak, valamennyi vitorlája szürke – még egyiket sem fehérítette ki a nap, és nem sárgította meg a tengervíz. És minden keresztrúd szíjbilincse vadonatúj. Régi hajónál csak a hibásakat szokták kijavítani. A horgonylánc nyílása az orrban – az sincs kimaródva: ez a hajó még nem sokat horgonyzott, és vihar se rángatta a láncon bizonyosan.
John Smith kapitány vadonatúj hajón érkezik vissza álmainak földjére, Virginiába.
De miért nem felel?

Kiáltoztunk és integettünk, nem jött semmi válasz.
A korlátnál többen is álltak. Előrenéztek. Láttak bennünket, észrevettek minket.
Mégis.
Néma csend.
– Ahoj, kapitány!
Abban a pillanatban pici tüzet láttam.
És hallottam egy éles csattanást.
Valósággal belöktem Pokahontaszt a sűrűbe, ahol Hűs Víz várakozott ránk. Aztán lefutottam a fövenyen egészen a víz partjáig, és teli torokból kiáltottam ismét:
– Ahoj, kapitány! Ahoj, Treasurer!
Mert most már elolvashattam a hajó nevét is, amit cikornyás betűkkel az orrba pingáltak.
Treasurer. Vagyis: Kincses.

– Ahoj, kapitány!

Láttam, hogy egy vasas katona pisztolyát emeli a korlátnál, de valaki melléje lép, és lecsapja a kezét. És hallottam, ahogy rákiált:
– Ne lőj! Nem hallod, hogy angolul beszél?
– Hát aztán?! – mordult fel – a katona. – Ezek álltak a dombon.
– Éppen azért.
– Vadállatok ezek. Odapörkölök nekik.
Most parancs hangzott. A felső vitorlákat szélbe állították, és hangos csörgéssel lefutottak helyükből a horgonyok. A hajó éppen velem egy vonalban megállt. A katona ekkor ismét célba vett.
De megelőztem. Villámgyorsan kifeszítettem íjamat, és egy gyors vesszőt küldtem feléje. Tudtam, hogy a távolság nagyobb, semhogy kárt tehetne benne – figyelmeztetésnek talán mégis elég lesz.
– Rálőnél a honfitársadra, te vaskalap?! Tom Savage vagyok, John Smith kapitánynak az apródja! Hol a kapitány, ő majd ellátja a bajodat!
(Ne csodálkozzatok, hogy ilyen hetyke és bátor volt a szavam. Emlékezhettek rá, milyen riadt és mindenkitől remegő kisember voltam valaha. De hát tizenhat esztendős lettem, sok mindent megéltem, és meg is értettem. Az istentől sem féltem.)
Most egy kövérkés, de még fiatal ember lépett a hajó korlátjához. Előrehajolt, úgy látszott, elgondolkozva vizsgálgat. De hát, úgy hiszem, rajtam kevesebb néznivaló akadt, mint őrajta. Az öltözékét igencsak furának találtam: a fején nagy csatos, széles karimájú, magas kalap díszlett. Az a híres, jól ismert puritánkalap. Zekéje ujja azonban még a régi módra szabottan, hasított ujjakkal hivalkodott, és régimódi, puffos-buggyos volt a nadrágja is. A csizmája ellenben térden felül érő, magas lovaglócsizma – hajóskapitányon ilyet még sosem láttam.
Mert azt tüstént eltaláltam, hogy ő a kapitány.
Díszes öltözékű, tekintélyes ember egyedül ő volt a hajón. A többi mind amolyan szedett-vedett népség, vén tengeri medvék és rossz képű zsoldosok. John Smith kapitányt kerestem, sehol sem láttam.
– Hé, fiú! Ki vagy? – kiáltott le hozzám a kapitány.
– Tom Savage a nevem. Smith kapitány úr apródja voltam.
Felderült a képe:
– Akkor hát te vagy a túsz?
– Jól tudja kegyelmed. Én vagyok a túsz… és Smith kapitány apródja. Hol van a gazdám?
Egymásra néztek és röhögtek.
– Ki törődik már a te kapitányoddal?!
Keserű szorongás fojtogatta a torkomat. Nagyot kiáltottam, csak hogy elmúljon az a szorongás:
– Hej, kapitány, kicsoda kegyelmed? Nem John Smith uram küldte kegyelmedet? Pokahontasznak hozott üzenetet? Ugye, neki hozott?
Nem felelt. Csak villant a szeme. Szétvetette a lábát, és megmarkolta keményen a korlátot. Sértette a kérdésem. Hirtelen a legényeihez fordult:
– Na, fiúk, megmondtam, szerencsével kezdtük, szerencsével végezzük. Az istenfáját!
Éles kappanhangon felnevetett. Vele nevettek a többiek is. Jókedvükben egymás vállát veregették, és nagyokat köptek a vízbe.
– Hallod-e, fiú, ismered az indián hercegnőt? Azt mondták nekem, hogy te jól ismered!
– Ismerem, uram – bólintottam, és riadtan dobbant a szívem.
– És tudod-e, hol van?
Ösztönösen egy lépést tettem előre, hogy magamra hívjam a figyelmét. Közben arra gondoltam, hogy jaj, csak ki ne lépjen a bokrok közül Pokahontasz. Ki ne lépjen, és azt ne kiáltsa: „Én vagyok az indián hercegnő!” Hiszen megálmodta, hogy jön a nagy kapitány, hiszen várta a kapitányt… vártuk mind a ketten.
– Tudom, hogy hol van! – kiáltottam vissza, és elszántan néztem a kapitányra.
– Nagyszerű, fiú! Hohó, ez nagyszerű! – Egy pillanatra elhallgatott. – Hallod-e, nagy szolgálatot tehetnél... A király is megdicsérne érte!
Úgy tettem, mintha nem hallanám. Folytattam:
– A hegyek között van most az indián hercegnő, kapitány úr. Maholnap törzsfőnökké avatják, azért aztán már egy esztendeje egy titkos barlangban rejtegetik.
– Törzsfőnökké avatják? – rikoltotta a kapitány. – Na, fiúk, mit mondtam, mit mondtam? Hej, te, Tom Savage! Gyere a hajómra, kapsz egy pennyt, amiért ilyen jó hírt mondtál. Még hogy törzsfőnökké! Gyere a hajómra, kapsz még egy pennyt, ha felvezetsz Jamestownig. Jó hasznodat látnám, fickó. Nem kéne ezeket az átkozott térképeket böngésznem.
– Kapitány úr – kezdtem újra –, igazán nincs a hajóján John Smith kapitány?
– Hagyj már békén a kapitányoddal!
– Merthogy őt vártuk. Éppen őt vártuk.
– Vártátok. Ki várta még rajtad kívül?
– Hát… én vártam… meg a város. Igen, Jamestown már nagyon várja.
– Várja csak, az istenfáját! Haha, igaz-e, fiúk? Azt ugyan várhatják!
– És nem is hozott üzenetet? Az indián hercegnőnek? Nem hozott… John Smith kapitány azt ígérte…
Kihajolt a korláton, és röhögve kiáltotta:
– Bánom is én, mit ígért a te gazdád, fiú! Ami pedig az indián hercegnőt illeti, éppen azért jöttem, hogy őt foglyul ejtsem. Hallod-e, segíthetnél! Gyere a hajómra, fiú! Ha már így összehozott minket a szerencse, az istenfáját, igaz-e?!
Elsötétedett előttem a világ erre a szóra: foglyul ejteni. Akkorát dobbant a szívein a rémülettől, hogy a szél zúgása, víz sustorgása közben is meghallottam.
„Azért jöttem, hogy foglyul ejtsem…” „Azért jöttem, hogy foglyul ejtsem…”
– Nem mehetek, uram. Túsz vagyok. Kegyelmed is tudja, hogy túsz vagyok. Figyelik minden lépésemet. Ha kegyelmed csónakot küld, nagy baj lehet belőle. Az erdő tele van indiánnal.
Hátrálni kezdtem. Vissza, a sűrűség felé. De a kapitány olyan vörös lett, mint a főtt rák, és öklével a korlátra vágott:
– Az istenfáját, Samuel Argall kapitány nem ijed meg néhány gyökérevő vadembertől! Amit mondtam, megmondtam. Csak nem fogok megijedni egy kis csetepatétól? Hej, Bill, Joe, menjetek a fiúért! És ha csak egy vörös indián pofát megláttok, tüstént tüzeljetek. Te pedig semmitől se tarts, fiú! Hallod-e! Ne félj semmitől. Érted megy a csónak. Addig mondj azoknak a vadaknak valamit…
A két legény lefelé igyekezett, a hajó tatjához kötött kicsiny lélekvesztőbe. Intettem nekik, hogy ne siessenek, amit ők is szívesebben vettek, mint kapitányuk harcias parancsát. Én pedig, hogy „mondjak valamit azoknak a vadaknak”, riadt sietséggel visszarohantam a sűrűségbe.
A lombok között Pokahontasz lázban égő szeme fogadott.
– Meneküljünk, Pokahontasz! – suttogtam. – Te megtanultad a mi nyelvünket, jobban, mint én a tiéteket. Hallottál mindent, és megértettél mindent?
– Hallottam és értettem – bólintott.
Fedetlen szép keblén medvekarmokból fűzött gyöngysor díszlett. Annak a közepén hatalmas kék üveggyöngy ragyogott. Most megragadta azt az üveggyöngyöt, mintha csak attól várna segítséget.
– Pokahontasz, meneküljünk! – ismételtem. – De jó, hogy nem léptél ki eléjük…
Rám nézett és mosolygott, valami különös, merev, kiábrándult mosolygással.
– A vadon első törvénye az óvatosság – mondta csendesen, aztán végtelen szomorúsággal elnézett felettem. – Azt álmodtam, hogy visszatér. Mégsem jött. A Legbátrabb Harcos becsapta Pokahontaszt.
Szíven ütöttek a szavai. Bánatos egyszerűség, szép tisztaság szavai voltak. Félszeg mozdulatot tettem, meg akartam ölelni Pokahontaszt, amikor óvatos füttyjel hangzott a víz felől.
– Meneküljünk…
– Menj csak. Menj vissza hozzájuk… – Pokahontasz a hajó felé mutatott. – Menj, és fürkészd ki titkaikat. Talán fogva tartják a Legbátrabb Harcost. Talán… – Váratlan haraggal szinte kiáltotta: – Menj! Menj csak! A te néped!
– Meneküljetek! – suttogtam. – Siessetek Rolfe úrhoz! Ő megvéd majd, és nála találkozunk.
Megvetően biggyesztette szép ajkát.
– Mitől védene meg? Csak egyet szólok, és a ti városotok por és hamu lesz.
Ekkor ismét fütty hangzott a víz felől. Nem várhattam tovább, nem akartam, hogy Argall kapitány gyanút fogjon. Kiléptem hát a fák közül, és a csónakhoz siettem. A két hajóslegény furcsállva méregetett. Alig akarták hinni, hogy nem indiánt, hanem fehér embert látnak maguk előtt. A végén mégis kezet nyújtottak:
– Isten hozott! Ugorj be, fiú!
Különös, elszánt nyugalom szállt meg hirtelen. Beszálltam a csónakba, magam mellé tettem íjamat és nyilamat, aztán, hogy ne értsék a szavaimat, pauhetán nyelven visszakiáltottam Pokahontasz felé:
– Vigyázok rád!
De a lombok már mozdulatlanul álltak. S mögöttük mintha senki sem volna.

MÁSODIK FEJEZET,

amelyben a hajóval és a kapitánnyal ismerkedik
A zátony
„A nehezén túl vagyunk”

Nagyon ostoba embernek látszott ez a kapitány. Öntelt szószátyár, végtelen fecsegő. Ma is nevetnem kell, ha rágondolok, milyen pöfeteg képpel, diadalmas büszkeséggel állt elém, amikor a fedélzetre értem. Csak úgy ragyogott az örömtől, hogy az első órákban így reám talált.
– Hohó, fiú, az isten küldött! Ami nekem szerencse, neked is az! Hohó, majd rendet teremtek itt is! Rendet én, az istenfáját!
Megölelt, hátba veregetett istenesen, aztán nagyot nevetett, és vele röhögtek a legényei is.
– Megmondtam, fiúk! Megmondtam! Aki az én hajómra jön, nem bánja meg. Te sem bánod meg, fiú! Tudod-e, mit csináltunk? Úgy átröpültünk az óceánon, mint a vihar. Mi voltunk a vihar, biz' isten! Azt mondtam, kifeszíteni minden vitorlát, az istenfáját! Ezek meg betojtak, azt mondták, istenkísértés ez, meg mifene. Hogy hallgassak rájuk, régi tengerészek, nem olyan zöldfülűek, mint én volnék, így mondtatok, vagy nem így mondtatok, az istenfátokat!
A legényeihez fordult, akik tisztelettel bólogattak meg vigyorogtak, és látszott rajtuk, hogy szörnyen tetszik nekik a nagyszájú kapitány.
– Hát aztán azt mondtam, fogjátok be a pofátokat, mert széttaposom. Ki a vitorlákat, neki a szélnek, mentünk, mint a veszett fene. Hohó, mert nem tudták, amit én tudok, hogy ezt a hajót a szemem láttára építették Deptfordban; no, nem azért mondom, mintha értenék hozzá, de a hajógyár munkavezetőjét saját kezemmel pofoztam föl, mondván: ennek a hajónak le kell pipálnia annak a híres kalóznak, Francis Drake-nek a hajóját, az Aranyszarvast is. Le is pipálta! Húsz nap alatt átjöttünk a vízen, és még csak árbocunk sem törött. Amihez Samuel Argall hozzáér, ahhoz a szerencse ér hozzá! Én nem vagyok kicsinyes ember, fiú. Úgy kifüstöltük Mount Desert szigetéről a jezsuitákat, hogy soha jobban. Azt mondtam: „Tüzet, fiúk!” Azt felelték, ez a marha, ez a Joe azt felelte: „Hol vagyunk még, uram, csak pazaroljuk a puskaport.” „Tüzet, az apád istenit!” Hát lőttünk jobbra-balra, olyanok voltunk, mint egy farsangi tűzijáték, csak úgy durrogott minden. A pápisták meg betojtak, még egy miatyánkra sem jutott idejük, máris lekaszaboltuk valamennyit a foglyok kivételével, mert kell a bizonyíték odahaza, hogy Mount Desert nincs többé. Hogy az is az angoloké. No, ha ezzel megvolnánk, mondtam a fiúknak, menjünk le Dél-Virginiába, ott is van még valami elintéznivalóm. Valami indián boszorkát, egy ronda kis szukát kell pórázra fognom és hazavinnem. És lám csak, alighogy ebbe a ronda folyóba behajózunk, kit hoz elénk Fortuna istenasszony? Hát téged, te fiú! Az angol túszt! Az istenfáját, most majd megfizetsz mindenért, igaz-e?…
Végre elhallgatott, és dülledt szemével merően nézett. Én meg bátran álltam a tekintetét, mert – mondom – tizenhat éves voltam, magam szemével láttam a világot, és noha tetszett nekem is ez a handabanda beszéd, jól láttam én, hogy buta ember ez a Samuel Argall kapitány, és nála csak a legényei butábbak.
Nem feleltem a kérdésre, hanem így szóltam:
– Nehéz dolga lesz, kapitány uram.
Puffadt malacképe elvörösödött. Olyan vörös lett, akár a szakálla.
– Még mi az isten?! Samuel Argall kapitánynak semmi sem nehéz. Mit tudsz, mondd meg, mert vasra veretlek, agyonlőlek!
Elnevettem magam.
– Akkor sosem jut fel Jamestownig, uram. Itt hiába lövöldöz, mert ezek az indiánok jobban hozzászoktak már a puskaporhoz, mint a kegyelmed pápistái. Csak néhány tüzes nyílvessző kell, és ez a szép hajó, fuccs, por és hamu lesz. Aztán meg béke van. Engem ugyan elengedtek most – hazudtam tovább, mint a vízfolyás –, hanem azért követik ám a hajót. Azt mondták, a városba be nem mehetek, a nagy zátonynál partra szálljak, mert jaj lesz. Vége van a télnek, kapitány úr, ilyenkor dühösek az indiánok. Nem jó ujjat húzni velük…
Csak nézett. Véreres, dülledt szemével. Szélesen vigyorgott, és legyintett hozzá, de tudtam, hogy a lelke mélyén komolyan veszi a szavaimat. Lekapta fejéről a csatos puritánkalapot, és amilyen különös volt az öltözéke – most láttam csak, olyan különös ő maga. Mert kopasz volt a feje, pufók az arca, duzzadt az ajka, öntelt és fiatalos a beszéde, mozgása, de a keze… jaj, a keze ráncos volt és száraz, akár az öreg embereké.
– Ezzel a két kezemmel akarom foglyul ejteni az indián hercegnőt – mondta hirtelen.
– Mit kíván tőlem? – kérdeztem.
– Igazán fel tudod vezetni a hajót?
– Ismerem a folyót. Akár a tenyeremet.
– Akkor hát rajta, fiú! Legalább a zátonyig. A többit majd útközben.
Felmentünk a tatemelvényre. Ott egy kis asztalon mindenféle térkép volt kiterítve. Azokon a térképeken az én hajdani gazdámnak, John Smith kapitánynak képét és a nevét fedeztem fel.
– Jó térképei vannak, kapitány úr – jegyeztem meg.
– Azok – felelte. – De már meguntam a méricskélést. Nem vagyok kicsinyes ember, te fiú. Két pennyt is megadok, ha felvezetsz. De hogyha zátonyra futunk, azon nyomban lenyisszantom a fejedet. Az istenfáját, velem nem lehet cicázni!
Gondolataimban olvasott, vagy csak ráhibázott?
Mert éppen akkor döntöttem el magamban, hogy zátonyra futtatom ezt a hajót.
A hajó csendesen úszott felfelé. Segítette a dagály és a jó tengeri szél. Estére aligha fogunk Jamestownba érkezni, hacsak a szél fel nem erősödik. Mert a dagály visszavonultával csak a szél segíthet tovább a folyó ellenében.
Volt időm, hogy jól szemügyre vegyem a vitorlást meg az embereket. Úgy okoskodtam, jó lesz, ha később felismerem majd, ki az, aki erről a hajóról való. Körülnéztem hát alaposan, és láttam, hogy a Treasurer valóban vadonatúj alkotmány. Amit messziről láttam, közelről is tapasztalhattam, hogy ez a Samuel Argall kapitány, amilyen buta – olyan bölcs is. Mert az új hajón régi legénységet alkalmaz, csupa torzonborz, kalózképű legényt. Az ilyen fickókkal könnyű „szerencsével kezdeni és szerencsével végezni”, ezek vezetik igazán a hajót, ha ő nem is ért hozzá. Mert úgy van az, hogy víz tartja, szél hajtja a vitorlást, de mégiscsak az emberek vezetik. Jóba is, rosszba is. Hallottam én már tengerpróbás, régi szép hajókról, amelyek ember nélkül hányódtak a tengeren évekig, és semmi bajuk sem lett. Aztán zöldfülű legénység és zöldfülű kapitány került rájuk, és azon nyomban zátonyra futottak.
Argallnak, mondom, csupa régi hajósembere volt – és ebből úgy láttam, hogy bármilyen szószátyár, öntelt fecsegő is, megvan a magához való esze. Ettől a felismeréstől megint elszorult a torkom.
Az indián hercegnőt akarja foglyul ejteni. Pokahontaszt akarja Angliába hurcolni. Miért, miért?
– Igazán jól ismered azt az indián szukát? – kérdezte később.
– Jól, uram;
– Mesélj, mit tudsz róla!
– Csak annyit, uram, hogy ő itt az igazi uralkodó. Három évvel ezelőtt őfelsége Jakab királyunk koronát küldött Pauhetán törzsfőnöknek, aki azt elfogadta, és törvényeink szerint ezzel elismerte Jakab királyt hűbérurának…
– Van eszed, fiú! Az istenfáját, az ember ki sem nézné belőled!
– Az igazi uralkodó azonban nem Pauhetán király, hanem a kis Pokahontasz – folytattam. – Ő mentette meg az éhezéstől Jamestownt az első időkben. És mondhatom kegyelmednek, csak egy szavába kerül, és a Chesapeake-öböl minden indiánja Jamestownra ront. Szörnyű hatalma van.
Hátamra ütött, kedélyesen és magabiztosan.
– Annál nagyobb lesz a te érdemed, fiú! – harsogta. – Egy aranyat adok, ha a hajómra csalod. Egy aranyat, és még a király is megdicsér. Nem vagyok kicsinyes ember, az istenfáját!
Elnevettem magam.
– Mit érek vele? Egy arany. Az semmi. Van itt több is, ha kell.
– A király is megdicsér.
Vállat vontam.
– Vagy úgy – szólt egy idő múlva. Olyan közel hajolt hozzám, hogy lehelete az arcomba csapott. – Úgy látom, ismered a dörgést. Öntsünk tiszta vizet a pohárba.
– Nekem elég tiszta így is – mondtam.
– Két arany.
– Miért akarja foglyul ejteni?
– Nem a te dolgod.
– Nem is tudja meg soha, hol találja.
– Kiszedem belőled, széttaposom a pofád! – ordította hirtelen.
– Intsek a partra? Csak felemelem a kezem, és…
– Na… maradj nyugton...
– Miért akarja foglyul ejteni?
Hallgatott. Röpke pillantást vetett a folyó partjára, futó pillantással végignézett az emberein is. Volt, akinek nem jutott munka, az most nyíltan bámészkodott, és bennünket figyelt. Hirtelen suttogóra fogta a hangját:
– Két aranyat kapsz. Hatalmas pénz. Soha életedben nem láttál annyit. De jóravaló fickónak látszol, nem sajnálom tőled. Két arany, és egy pennyvel sem több. A király parancsa, hogy Londonba vigyem az indián hercegnőt. Hallod-e, fiú, érted, amit mondok? Adok két aranyat, te a hajómra hozod azt a lányt, azzal kész-passz, Jamestownban akár ne is szóljak a dologról.
Felemelte a kancsót. Megint ivott. Ittam én is. A bor hirtelen a fejembe szaladt, megszédültem. Könnybe lábadt a szemem, és egyszerre csak valami mérges, keserű düh szorította el a torkomat.
– Na, felelj – hallottam.
Rég nem láttam bort, és most éhgyomorra ittam.
Elszánt lettem és merész. Közeledik a nagy zátony, és én tudom, mit kell tennem. Nem tűrhetem, hogy ez a hajó feljusson Jamestownig. Ha Argall kapitánynak akkora szerencséje volt, hogy éppen az angol tússzal hozta össze a sors Virginia partjainál, nekem sem kisebb a szerencsém. Megtudtam jövetele célját, és bolond volnék, ha ezt az előnyt ki nem használnám.
 – Nehéz dolga lesz, kapitány uram – motyogtam. Közben arra gondoltam, hogy én ugyan fel nem vezetem ezt a hajót Jamestownig, ha belepusztulok, akkor sem. Méltó akarok lenni hajdani gazdámhoz, a nagyszerű John Smith kapitányhoz. Lám csak, mégsem csapta be Pokahontaszt. Megjelent álmában, kicsalta a tengerpartra, csak hogy figyelmeztesse a közelgő veszélyre.
Csak így lehet, és nem másképp!
– Azt a lányt most a hegyek között rejtegetik. Valami szent barlangjuk van, ott él már egy esztendeje. Onnan elcsalni pedig…
Ingerülten nézett rám, mint aki tudja, hogy alku nélkül nem mennek a dolgok.
– Egy pennyvel sem több, fiú. Szeretem egyszerűen elintézni a dolgokat, hallhattad. De ha úgy nem megy, magam csalom a hajóra. Egy egész láda üveggyöngyöt hoztam, az istenfáját! Aztán ott van a főnökavatás vagy koronázás. Vendégül látom az egész gyökérevő bandát, hajnalra hírét sem látják annak a… hogy is hívják?
– Pokahontasz.
– Fura neve van. Na, itt a kezem, fiú…
Nem kellett elfogadnom a kezét. Abban a pillanatban ugyanis lekiáltott az árbocőr:
– Nagy zátony. Elöl!
Argall kérdő pillantást vetett rám, de csak legyintettem.
– Semmiség – mondtam. – Csak egy vargabetűt kell tennünk. A homokpad itt benyúlik a mederbe. Apály idején jó gázló van. De most? Ugyan!
– A térképek veszélyes helyet mutatnak. A te gazdád annak idején csak bekarikázta ezt a pontot.
– Semmiség – mondtam. – Annak idején Newport admirális sem vontatta a hajóit.
– Mégis kötélre vesszük.
– Megteheti, de mondom, hogy nem szükséges. Vitorlával is átvághat.
Rám nézett. Én meg pimaszul visszanéztem rá, és így szóltam:
– Kegyelmed merész ember.
Azt vártam, hogy szájon vág, pedig éppen ez tetszett neki. Sípjába fújt. Intézkedett, kiabált, és előresietett a hajó orrába.
Izgalmas, zajos pillanatok következtek. Samuel Argall percek alatt olyan kavarodást teremtett a saját hajóján, hogy öröm volt nézni. Kiabált, intézkedett, csattant a hangja, lepocskondiázta az embereit, és ha nem beszélt, folyvást szólt a sípja. Az emberei pedig rohantak a keresztrúdra, bontották a nagyvitorlát, húzták a kötelet, rántották a kormányt, mint akik az eszüket vesztették.
Előrenéztem, és láttam, hogy közeledik a nagy zátony.
Veszélyes hely volt. Smith kapitány nemhiába karikázta be helyét a térképen. Mélyen belenyúlt a James folyó medrébe. Ha ki akartuk kerülni, éles szögben átvághattunk a jobb partra, hogy aztán ismét visszatérjünk. Csakhogy ez nem volt könnyű. A folyó évről évre újabb rétegeket rakott a régiekre, a homokpad folyton vándorolt a folyómederben. Voltak esztendők, amikor egészen szárazra került, és már úgy látszott, nagy kanyart fog itt vetni a folyó, de a következő tavasz elmosta az egészet, hogy csak a víz színeződése, a hullámok fodrozódása és dagály idején a fehér habzás árulkodjék a víz alatti akadályról.
Közeledett a zátony.
Vitorlával képtelenség átvágni rajta. Ezt tudtam.
Körülnéztem a hajón. Még pár perc – gondoltam –, és jön a nagy zökkenő. Ha szerencsém van, az első zűrzavarban kereket oldhatok. Pokahontasz biztosan követte a hajót, és ha meglátja, mi történik vele, már tudni fogja a teendőt.
Csak egy gyors üzenet a legközelebbi pauhetán faluba. És reggelre nyoma sem marad a Treasurernek.
A zátony veszedelmesen közeledett. A délelőtti verőfényben jól látszott a víz elszíneződése. A hullámokban nagy, szürke csík jelezte az akadályt.
– Átváltani! – ordított hátra Argall.
A hátsó vitorlát, amelynek a kormányzásban oly fontos szerepe van, pillanatok alatt csapták a másik oldalra. Most füttyszó hangzott megint, az emberek nekiestek a köteleknek, hogy a forduló hajó vitorláit állandóan szélnek feszíthessék.
– Vesd ki! – És a kormányos két társával együtt nekifeküdt a rúdnak.
Jól láttam, hogy a hajót, amely „vihar szárnyán” száguldott át a tengeren, hogy elrabolja tőlem Pokahontaszt, pillanatok múlva utoléri a vég. A hatalmas test a dagály és a szél lendületétől futott egy darabig, majd fordulat közben megdőlt, és a víz színén futó szeleket is felfogva minden vitorlájával, vad erővel megindult a víz közepe felé.
Vártam a zökkenést.
A szívem a torkomban dobogott. Egész testemet elöntötte a veríték.
Még egy pillanat, és ez a hajnali lidérces álom véget ér. Most egy alig észrevehető súrlódás... aztán most, mindjárt a zökkenés...
Szinte hallottam a szörnyű recsegést-ropogást, ahogy a hatalmas test felszántja lendületével a folyó medrét. Az árbocok halomra dőlnek majd, s a tőke úgy beszorul a homokba, hogy nincs az az erő, amely kimozdítsa. Dagály idején fut zátonyra, az apály még súlyosbít a dolgon, és ezen a helyen soha nem lesz akkora vízállás, amely felemelné szorult helyzetéből.
Vártam. A nagy zökkenést vártam. És elkészültem arra, hogy a zűrzavar pillanatában kereket oldjak. Jobbról is, balról is vészesen sekély víz csillogott. A hajó szinte teljesen kitöltötte azt a keskeny víz alatti árkot, amely a nagy zátony mellett az áthaladásra kínálkozott.
Ha csak egy ölnyire nyomja meg a víz… Ha csak egy ölnyire hajtja feljebb a szél…
Hallottam a súrlódást. A nagy hajó megremegett. Megreccsentek az árbocok, a hatalmas vitorlákat pattanásig feszítette a szél. Most még egy reccsenés hallatszott és az előbbinél erősebb súrlódás.
Izgalmamban lélegzeni sem mertem… Piros karikák táncoltak a szemem előtt, és zizzenő szellemalakoknak láttam a hajósokat, akik mind rohanvást tették dolgukat, és szavuk sem volt a kapitány esztelen ötletére. Mintha csak megbabonázta volna őket. Pedig hát ők is látták a vizet és a zátonyt, ők is érezhették a súrlódást, hallhatták a reccsenést. De mindenki néma volt most, a nagy manőver pillanatában. Csak a kapitány kiáltozta parancsait szüntelenül.
Hosszú percek teltek el.
A hajó már felegyenesedett erős dőléséből, és csak annyira feküdt meg, amennyire a félhátszél rányomta a vízre. Fortyogó nagy habokat vetett az orra, ahogy nekiszántott a folyó közepének.
Lenéztem a vízre.
Jól láttam a sárga homokot. Halak cikáztak felette. A halak szerették ezt a helyet, a nagy vonulások idején ez volt első ikrázóhelyük. Olyankor idecsődül a tengerpart minden indiánja, könnyű fogásra.
Csak egy öl, csak egy arasz. Talán csak fél hüvelyk…
Aki csak annyit ért a hajózáshoz, mint gyerek a betűvetéshez, ezen a helyen tanács nélkül is vontatóra veszi a vitorlást. Inkább időt veszteni, mint hajót – mondják a tapasztalt kapitányok.
Vártam. A nagy zökkenésre vártam.
Pokahontasz a partról figyel. Tudtam, hogy szemmel tartja a hajót.
Szokatlan sebességgel úszott a Treasurer. A szél felerősödött.
Az emberek most mozdulatlanná dermedtek. Kezük a köteleken, a kormány rúdján, és szemük a kapitányt vigyázza.
Még néhány pillanat, és vége a hajónak. Tudta mindenki.
És láttam, hogy valaki elindult felém.
„Vége a hajódnak, Samuel Argall kapitány! – mondtam magamban. – Jól emlékszem még a fajtádra. Hajósinas életemet hányszor keserítették a hozzád hasonló dölyfös, öntelt alakok. De hát tudom, hogy az öntelt emberek mind buták; ha eszed volna, nem vágnál neki a zátonyos víznek ilyen hebehurgya módon. Úgy kell neked, ha Pokahontaszt akartad foglyul ejteni! Így van ez rendjén. Az önteltek mind buták, és a buták mind óvatlanok. Azt hiszik, övék a szerencse, de csak egyvalaki kell, aki eléjük lép, és felvágja az orrukat! Ez a valaki most én leszek, Argall kapitány. Még egy pillanat, és halomra dől ezen a hajón minden…”
Egyszerre csak éreztem, hogy Argall hátba vág.
– Derék fickó vagy! – harsogta. – Látom, belesápadtál magad is, hahaha! Biz' isten fél hüvelyken múlott! Talán annyin sem. Egy gondolaton. Egy hajszálon, de hát Argall kapitány nem megy a szomszédba egy kis virtusért. Úgy átvágtunk a folyón, mintha zsinóron húznának. Az istenfáját!
Csak bámultam, és nem jött hang a számra.
Ott voltunk a másik part előtt. Argall meglovagolta a tetőző dagályt, és erős félhátszélben baj nélkül átjutott a veszélyes szakaszon.
Fél hüvelyken múlott. Ha csak fél hüvelykkel sekélyebb a víz… Ez már a második csalódás ezen a szörnyű reggelen.
Argall kapitány pedig megragadta a kezemet, és megrázta istenesen.
– Na, fiú, a nehezén túl vagyunk! – hallottam a hangját. – Tovább már térkép szerint is elboldogulok. Hanem te lódulj, aztán csald elő nekem azt az indián boszorkát! Megegyeztünk, itt a kezem, négy nap múlva Jamestownba várlak, ott a pénzt is megkapod!

HARMADIK FEJEZET,

amelyben hiába keresi Pokahontaszt • Kicsoda a Dohány Atyja?
Esti látogatók • Egy álom és ami utána következett

Dél volt már. A nap magasan járt. A Treasurer gyorsan távolodott, mert a szél nem enyhült, sőt erősödön az elmúlt órákban. Ha így kitart, Argall kapitány estére valóban eléri Jamestownt.
Tekintetem végigsiklott a túlsó parton. De hiába vártam, hogy Pokahontasz egyszerre csak kilép a sűrűből, és integetni kezd.
Bevetettem magam a vízbe, és visszaúsztam a folyó bal partjára. Nem kellett sokáig úsznom, hamar elértem a homokpadot, azon aztán partra gázoltam, jóllehet jobban kifáradtam, mintha végig úsztam volna.
Amikor szárazra jutottam, körülnéztem. Pokahontaszt kerestem.
Előbb az ökörszem cserregését, majd meg a gezerigó füttyét utánoztam, de nem jött válasz. Egy geze válaszolt csak a sűrűségből, de az olyan híven utánozta a füttyögésemet, hogy tüstént felismertem.
Akkor futásnak eredtem. Nehéz szívvel és gondolatokba merülten közeledtem Jamestown felé.
Mondom, már dél volt. Még semmit sem ettem, és fiatal gyomrom ugyancsak követelte jussát. De hát indiánok között éltem már harmadik esztendeje, és megtanultam, hogy az éhséggel mit se törődjek. Ha volt mit ennem, faltam, ha éhkoppon maradtam, azt se bántam.
Most a közelgő veszély sokkal jobban hajszolt, semhogy magammal törődhettem volna.
Futottam. Egyenletes, nyugodt iramban, vigyázva, hogy ne csökkentsem, ne is növeljem a sebességemet. Futás közben úgy szedtem a levegőt, ahogy Pokahontasztól tanultam, és úgy szedtem a lábamat, ahogy mindketten Fürge Szarvastól, a legnagyszerűbb indián futótól lestük el. Nem is futás volt ez, inkább valami furcsa szökkenő lépdelés. Néhány száz ölnyire bármely erős gyalogló felvehette vele a versenyt, de mérföldeken át már senki sem tartott vele lépést, sem gyalogolva, sem pedig futva. Így futottam én is, Fürge Szarvas módján, akiről jó, ha tudjátok, hogy egy régi csatában, még gyerekfejjel megsebeztem, és azóta oly engesztelhetetlenül gyűlölt, ahogy csak indián képes gyűlölni azt, aki megszégyenítette.
Futottam Jamestown felé. Tudtam, hogy bármilyen jó széllel haladjon is Argall kapitány, megelőzöm. Egyszer fél napon át futottam így, és ki se fulladtam, noha nagyon messzire jutottam.
Március volt. Korán jött tavasz simogatta a világot. Ha tisztáson futottam keresztül, égette bőrömet a nap, ha fák közé kerültem, mokasszinom talpán éreztem a föld hidegét. Voltak még széljárta, árnyékos helyek, ahol megrekedt havat tört a lábam.
Itt Virginiában a tavasz volt a legszebb. Ilyenkor minden virágba borult, és jó illatokat lehelt. Csiklandós, finom szagok szálltak, és a párás, meleg helyeken kibomlott százféle virág. Itt a hóvirág nyitotta törékeny kelyhét, ott már a kankalin sárgállott, amott fehér szirmokat bontott a szamóca és a kökény, fák odvában, kövek oldalán mohák és zuzmók sokféle zöldje pompázott, lila bajuszkák és vöröslő fondorok csalogatták a szemet, és hintáztak a szélben a nyárfák szöszös barkái.
Futottam Jamestown felé.
Láttam ébredező mókust, amely lustán és kábultan mászott végig egy csupasz ágon. Fiatal szarvas villant át a sűrűn, és mackó lépegetett lassan egy patak partján. Ahogy egy tisztásra kijutottam, a magasban sas körözött mozdulatlan szárnnyal.
Meg-megálltam, és gezemadár füttyével, ökörszem hangjával óvatosan Pokahontaszt hívtam. Az erdő néptelen maradt. Egész úton nem találkoztam emberrel.
Órák múlva megpihentem. Egy patak partján megálltam, és vízzel oltottam szomjamat, éhemet. Ledőltem egy fa tövében, és felidéztem magamban ennek a reggelnek minden eseményét. Pokahontasz álmát, a kegyetlen csalódást, a meghiúsult bosszút, és úgy éreztem akkor, álmot látok. Valami szorongató, nehéz álmot. Mert nem lehet, hogy egy régi rossz sejtelem ilyen hirtelen valóra váljék. Most már beválthattam önmagámnak – amióta csak John Smith kapitány elment, ettől a reggeltől féltem. Nem mondtam soha, nem is tudtam talán, de valahol a lelkem mélyén féltem tőle.
Hogy jön egy hajó, és elviszi Pokahontaszt.

Amióta itt az első angol telepesek partra szálltak, Jamestown városa nagyot fejlődött. Még állt az első erőd, az ötszögletű cölöppalánk, amelyet az én hajdani gazdám, John Smith kapitány tervezett. Még álltak az első üveghuták, kátrányfőzők, nagy hombárok, amelyek mind az ő bölcsességét dicsérték, de a lakóházak már kinőtték a falakat. Az erdő sűrűjében, mint kelevény – fehér kelevény –, nőtt, növekedett egy hatalmas irtás. Az irtáson, jókora veteményesek közepében, már sokasodtak a házak. Egy részük ősi angol módra épült gerendavázas épület volt, más részük azonban zömök, erődszerű gömbfa ház volt. Ezek is John Smith tanácsára emelkedtek annak idején: az én gazdám nemcsak Magyarországban járt világot bolyongó útjain, hanem elvetődött Oroszországba is. Ott leste el a gömbfa házak titkát, sőt még a fajárdákét is, amelyeknek jó hasznát vettük enyhébb teleken, amikor minden csupa sár volt itt a folyó menti nádas világban.
Ilyen gömbfa házban, valóságos erődben lakott John Rolfe is, a Dohány Atyja.
John Rolfe úrról most már tudjátok, hogy gazdámnak jó barátja volt. Együtt hajóztak át a tengeren az első expedícióval, amely az „eltűnt gyarmat” felkutatására indult. Régi história volt ez, a törtéhet visszanyúlik még a boldog emlékezetű Erzsébet királynő idejébe, akinek kegyence, Sir Walter Raleigh határozta el, hogy gyarmatot alapít az Újvilágban. Több hajó is indult, újabb és újabb telepesekkel, de egyik a másikat sosem találta meg. Eltűntek a telepesek, eltűnt velük az angol gyarmat is. Az utolsó telep sorsát azonban jól ismerem, alkalomadtán el is mesélem majd, csak hogy eloszlassam a sokféle babonát, ami még ma is járja az „eltűnt gyarmatról”.
És bizony mondom nektek, Jamestown is úgy eltűnt volna a föld színéről, akárcsak az előző telepek, ha John Smith kapitány nincs velünk. Az 1606-os esztendőben három hajóval utaztak ide az új kolónia megalapítói, megannyi mihaszna, munkátlan lovag, akinek csak egy gondja volt az „eltűnt gyarmat” felkutatásán és a mesebeli északnyugati átjáró keresésén kívül: hogy aranyat szerezzen.
Az ám, az arany…
Csoda-e aztán, hogy széthúzás, civakodás növelte a malária és az éhínség áldozatainak számát? Az első nyár végére a telep kétharmada elpusztult. Akkor érkezett meg Londonból az utánpótlás, és akkor égett le bűnös gondatlanság folytán a faerőd.
John Smith kapitány új erődöt emelt, és átvészelt itt két nehéz telet. Erőskezű kormányzóként törvénnyé tette: aki nem dolgozik, ne is egyék.
Hát ezért gyűlölték. Ezért kellett hazatérnie.
John Rolfe úr azonban, aki neki jó barátja és harcostársa volt, nem ment haza. Ő szabad telepesként érkezett ide, a katonai fegyelem csak addig kötötte, amíg a cölöpfalon belül élt. Ám mihelyt tehette, erdőt irtott, és kedves dohányföldjei közepén maga kezével emelt egy jókora gömbfa házat. Noha csak egyetlen szobája volt, valóságos várnak tűnt. Üvegablakait (amelyek a gazda jómódjáról tanúskodtak) vastag fatáblák védték a nyilak vagy akár a muskétagolyók ellen.
Itt élt a Dohány Atyja, ahogy az indiánok elnevezték az én dohánynemesítő jó barátomat.
Ne higgyétek, hogy idős ember volt. Alig nyolc-tíz évvel előzött csak meg. De valóban bölcs volt: célratörő, messzire tekintő. Még az első időkben, nem sajnálva a fáradságot és nem törődve a veszélyekkel, lehajózott Floridába. Onnan hozott másfajta dohánymagokat, amelyek illatos, nagyszerű leveleket hajtottak. Rolfe dohánya nagyobb volt és illatosabb, mint az indiánok savanyú füstű füve.
Rolfe volt az egyetlen a telepesek között, aki már az első időktől fogva dohányt termesztett. A többiek arany után vizslattak, ő a földben termesztette az aranyat. Hiszen a londoni piacon minden tekercs levélért a súlyával egyenlő aranyat adtak…
A fehér telepesek irigyelték John Rolfe-ot. Mégis akadtak barátai. Az indiánok hálával gondoltak rá, mert sokszor megajándékozta őket nemes dohánya magjaival.
– Tom, ha erre jársz Pokahontasszal – mondta nemegyszer –, térjetek be hozzám. Egy zsákocska magot küldenék Pauhetán királynak.
– Ide vele! – rikkantottam. – Éppen Verovokomokóba készülök.
– No persze – borult el az arca. – Hanem azt is meg szeretném beszélni Pokahontasszal, hogy dohányaratásra lesz-e elég jelentkező.
– Messze van az még, Johnny.
– De tudnom kell.
– Úgysem jön senki. Az indiántól ne várd. A maga földjét még csak megműveli, de másnak még bérért sem dolgozik. Rabszolgaságnak érzi. Megaláztatásnak.
– Hát igen, igen – bólogatott Rolfe. – Hanem néhány hódprémet szívesen megvennék.
– Hozok én neked…
Akkor aztán hirtelen összevillant a szemünk. Látta, hogy ugratom, vállon csapott, megöklözött alaposan.
–'Te nyavalyás, te nyavalyás! Féltékeny vagy, igaz-e?
Ebből láthatjátok, hogy éppúgy szerette Pokahontaszt, akárcsak én. De hát Pokahontasz mostanáig egyre csak John Smith kapitányt várta vissza. Ezért mi ketten jó barátok maradhattunk, annál is inkább, mert a fehér telepesek között nem volt nékem más jó emberem John Rolfe-on kívül, és neki sem volt senkije, aki szót értett volna érdekében az indiánokkal.
Rokonszenv és érdek így fonódik össze a világban, és ne higgyétek, hogy nem születhet belőle igazi barátság.
Ám eljön annak is a próbája.

Este volt már, amikor bezörgettem John ajtaján.
– Ki vagy? – kiáltott ki.
– Tom vagyok. Tom Savage. Engedj be!
Szélesre tárta az ajtót, és nagy örömmel invitált:
– Bújj be, te zsivány erdőlakó! Éppen vacsorázom, jut neked is. Mondd, mi szél hozott erre?
Megdöbbentett a kérdése.
– Pokahontasz nem érkezett ide? – kérdeztem.
– Nem – rázta a fejét. – Miért jött volna? De várj, előbb egyél, mert mindjárt összeesel.
Aznap még nem ettem. Nekiláttam hát az őzpecsenyének, és akkora falatokat tömtem magamba, hogy magam is csodáltam. Az az izgalom, amely idáig kergetett, űzött az evésben is, hanem aztán, hogy némileg jóllaktam, meg is nyugodtam. Arra gondoltam, bármelyik percben beállíthat Pokahontasz és Hűs Víz. Lehet, hogy tovább követték a hajót, lehet, hogy elszaladtak Verovokomokóba, hogy felriasszák a pauhetánok törzsét.
– Miért várod ide Pokahontaszt? – kérdezte John.
– Nagy baj van – kezdtem, és elmeséltem sorra-rendre a mai nap történetét.
Elgondolkozott. Hallgattam én is. Közben végigfutott a szemem a ház berendezésén. Nem sokat változott, amióta utoljára itt jártam. A szoba végében a hatalmas kandalló jó meleget ontott, körülötte a falakon edények, üstök, serpenyők függtek, az ablakok közét fegyverek töltötték ki, köztük Rolfe régi páncélja függött, amelyet talán azóta sem vett magára, amióta kiköltözött Jamestown falai közül. Mégsem ezek fedték el igazán a falakat, hanem az a sokféle prém, amit John Rolfe részint vásárolt, részint maga zsákmányolt. Hódnak, vidrának, mosómedvének száradó irhája mellett szarvasbőrök feszültek, nyulak bundája függött, és köztük, valóságos trófea gyanánt, egy hatalmas bölényfej villogtatta csontszemét a falon.
– Samuel Argallt ismerem – szólalt meg egy idő múlva John. – Nagyszájú alak.
– Szerencsés ember – sóhajtottam.
– Inkább erőszakos. Mint a veszett kutya, nekimegy mindennek. Jó pénzért még az anyját is megölné. Ha neked két aranyat ajánlott Pokahontaszért, neki biztosan ezerannyi üti a markát.
– Csak ütné! – mondtam elszántan.
– Résen kell lennünk. Kopasz barátunk aligha fogja megvárni, amíg jelentkezel nála. Aggódom Pokahontaszért. Valami agyafúrt mesével fogja a hajójára csalni.
– Pokahontasz nagyon óvatos. Argall viszont buta embernek látszik.
– Annál inkább óvakodni kell tőle. A buta emberek nagyon veszedelmesek.
Egymásra néztünk, mosolyogtunk. Mindkettőnknek volt már kalandja hatalomra tört buta emberekkel. John nemhiába építette házát Jamestowntól ekkora távolságra.
– Figyelmeztetni kell Pokahontaszt és minden indiánt: Argall egyetlen szavának se higgyenek. Bármit mondjon, bármit ígérjen. Úgy veszem ki a szavaiból, hogy a Virginia Társaság londoni tanácsa fogadta szolgálatába.
– Inkább azt hiszem, hogy a király küldte.
– Jó, hogy nem a jó isten – nevetett Rolfe.
Hirtelen elhallgattunk, mert odakint az éjszakában nehéz léptek, fegyvercsörgés zaja hangzott fel, és utána izgatott beszéd foszlányai.
– Hallod? – John megragadta a kezemet.
Bólintottam.
– Pokahontasz? – kérdezte egy idő múlva.
– Indián ilyen zajjal sosem jár.
– Hátha elfogták. Ide készült, és elfogták. Meg kell tudnunk.
Elszorult a szívem erre a gondolatra. Riadtan felugrottunk, John a szoba távolabbi sarkába vitte a mécsest, aztán az ablakhoz léptünk, és kilestünk az éjszakába.
Jamestown felől három fáklya fénye közeledett. Katonák tartották: két nemesúr előtt világították az utat. Az imbolygó, csapkodó fényekben jól kivehettük, kiket kísérnek.
– Sir Thomas Dale kormányzó úr – mondta John megvetéssel a hangjában. – Vajon mi szél hozza ide ilyen késői órában?
– Rossz szél – feleltem rá, mert felismertem mellette Samuel Argall kapitányt. Semmi kétség, hogy ő volt. Dölyfös járása, magas kalapja és főképpen hevesen hadonászó karja messzire elárulta kilétét.
Megjelenése mégis megdöbbentett.
Hogyan előzhetett meg? Egész idő alatt a folyó közelében voltam. Alkonyatig a hajót nem is láttam. A város előtt leadott díszlövést is meghallottam volna. Olyan sietős lett a dolga, hogy csónakba szállt?
– Sejtettem, hogy még ma vendégünk lesz. Vajon mit akarnak majd?
– Egyszerű – feleltem. – Mihelyt két szót váltott a kormányzóval, megtudhatta, hogy kire bízta a titkát.
– Akkor hát a kötelességemre akarnak figyelmeztetni.
– A kormányzó bizonyosan.
– Jó lesz, ha továbbállsz. – John megragadta a karomat, és a nagy kandalló felé húzott.
A kandalló mellett rejtekajtó nyílt a szabadba. Kicsiny és keskeny ajtó volt ez, éppen csak egy ember számára való. Még a gondos szemlélő sem fedezhette fel rögtön, hiszen száradó szarvasbőrök, takarták belülről, kívül pedig a ház falához hasonló gömbfák fedték mesterien.
John búcsúzóul pisztolyt nyomott a kezembe, mondván, mindkét csöve töltve van, ki tudja, mikor látom hasznát.
Amikor kinyitottam az ajtót, Dale kormányzó és Argall kapitány akkor ért a ház elé. A fáklyák fénye megvilágította köröskörül a fákat és balra a nagy dohányszárítót, ám ettől a fénytől sötétebb lett az éjszaka, és feketébb az erdők nagy árnyéka.
S az éjszaka tele volt Argall hangos szavával:
– Két arany mégiscsak két arany. Megadtam volna neki. Biz' isten!
– Rosszul tette, hogy beszélt előtte. – Dale hangján érződött a rosszul palástolt ingerültség.
– Egy birkapofájú kölyök, az istenfáját! Az ember azt hinné, kettőig sem tud számolni.
– Veszedelmes fickó.
– Le kell lőni, mint egy kutyát, az istenfáját!
Nem tudom, ki hogy van vele, én akkor tizenhat éves voltam, és szörnyűmód tetszett, hogy Jamestown kormányzója veszedelmes fickónak tart. Örömömet az sem rontotta, hogy tudtam, alaposan eltúlozza rólam alkotott véleményét.
Furcsán viselkedtek. Eszükbe sem jutott, hogy Rolfe házához közeledvén, féket tegyenek a nyelvükre. Inkább úgy tűnt, szándékosan hangoskodnak, csak hogy felkeltsék a házigazda figyelmét.
Alighogy erre rájöttem, tüstént letettem a menekülésről.
Tovább figyeltem őket, és elhatároztam, hogy visszalopózom a házba.
– Akárhogy forgatjuk a dolgot, kapitány uram – hallatszott ismét a kormányzó kenetteljes szava –, rosszul tette, amit tett. Mondhatnám azt is, hogy marhaság volt, ugyebár. Bah, két arany! Az a fiú gazdagabb a Virginia Társaságnál!
– Ez az, amit nem hiszek, az…
–… istenfáját! Tudom. De ezzel nem segít a dolgon. Két arany. Hm. Ha éppen tudni akarja, az a fiú megtalálta az elveszett gyarmat kincsét. Egy egész láda aranyat.
– Egy egész láda arany – hörögte Argall. – És hol tartja?
– Azt csak ő tudná megmondani. A ravasz kölyke mindig kicsúszik a kezem közül.
– Az…
–… istenfáját! Hagyja már abba.
Argall fújt egyet. És sokáig hallgatott.
– Ezt a Tom Savage-et maguk közé fogadták az indiánok. Szerelmes abba az indián lányba, és folyvást együtt járnak.
– Az…
– Már megint kezdi?
– Két pennyt ígértem neki, ha felvezet a folyón – nyögte Samuel Argall kapitány.
– Micsodaaa?! – A kormányzó igazán elcsodálkozott. Érződött a hangján, hogy szólni sem tud a meghökkenéstől. – Még hogy két pennyt? Nahát, ez röhej, biz' isten röhej! Nahát, az istenfáját!
– Ezzel nem segít a dolgon! – kiabált Argall.
– Engem ne utasítson rendre! – rikácsolta Dale. – Eddig is csak a Társaság iránti tiszteletből kísértem el. Talán bizony tapsoljak a sületlenségeihez?
Most értek a ház elé. Hangoskodtak, veszekedtek, a katonák meg jót nevettek rajtuk. Nevettem én is, mert úgy véltem, ellenség jött, és az első csatát én nyertem. Nevetett Rolfe is, aki megint sarkig tárta az ajtót, és megelőzve őket, derűs képpel sietett eléjük.
– Isten hozta, uraim! – mondta. – Örülnék, ha az én házamban békülnének ki. Nicsak, kit látnak szemeim? Samuel Argall kapitány! Örülök, hogy annyi év után megint találkozunk. Kormányzó úr, örülök a szerencsének, fáradjanak beljebb.
Kölcsönös üdvözlések következtek, Sir Thomas Dale, Jamestown kormányzója szíves szavakkal még mentegetőzött is, amiért ilyen késői órában hozza vendégüket, de a londoni üzenet annyira közérdekű, hogy nem tűr halasztást.
Rolfe úgy tett, mint akit módfelett érdekel mindenféle üzenet, de nem akar megfeledkezni a katonákról sem. Barátságosan odakiáltott nekik, a családjuk felől érdeklődött, miközben befelé tessékelte két vendégét. A kormányzó és a kapitány beléptek a házba, a hat katona pedig kint maradt.
Meglapultam a falnál, és egy darabig őket figyeltem.
Hideg szél fújt; nemcsak a szarvasbőr ing, hanem még a mackóbunda is jólesett volna ruhátlan testemre. A háznak ez a sarka éppen észak felé nézett, és a szél ugyancsak vadul csapdosta. A három fáklyás el is oltotta tüzét, noha társaik nem a fáklyák fényét, inkább gyönge melegét kívánták vissza.
Egy darabig topogtak, majd elcsendesedtek.
A házban is csend volt. Az ablakon a mécses sárga fénye világolt.
Egyszerre csak lépteket hallottam. Nehéz, nyugodt lépések közeledtek.
Az egyik katona nem messze tőlem megállt. Később egy másik jelent meg, a ház túlsó oldalán. Felemelték a karjukat, intettek egymásnak.
– Az erdő felé figyeljünk – mondta az első. – Látsz engem?
– Igen. A többiek se menjenek messzire.
– Akárhonnan jön, észrevesszük.
– Ő is bennünket. Ez már megint ennek a bolond kapitánynak az ötlete.
– Ne féltsd.
– Két pennyt adott Tomnak. Ezt a marhát! És mennyit beszél. Szörnyű!
– Te is fogd be már a szádat! Tudják, mit csinálnak. Maradjunk csendben.
Csendben maradtak, és én szidhattam magamat ostobaságomért. Semmi kétség, körülvették a házat, mert arra várnak talán, hogy vagy én, vagy pedig Pokahontasz előbb-utóbb megjelenik Rolfe-nál. Argall okoskodása nem is volt rossz. Ha csak fél órát késem, bizony beleszaladok a csapdájába, hiszen fáradtan és izgatottan érkeztem, körül se néztem, amikor az erdőből kilépve Rolfe háza felé vettem az utamat.
Megismertem a katonát, aki előttem állt. Walter Buys volt, egy Angliába származott holland takácsnak mihaszna fia.
Meg kellett volna szöknöm innen, amikor Rolfe kituszkolt az ajtón – morfondíroztam magamban. – Ha Pokahontasz most velem volna… Szinte láttam szemrehányó tekintetét. „Tom, a vadon második parancsa ez: ne tétovázz. Beszéltünk róla, ugye, beszéltünk?”
Hiszen ki tudnék törni innen. Minden rögöt ismerek itt, akár bekötött szemmel is végigfutok az erdőig. Abban pedig biztos voltam, hogy sem elfogni, sem eltalálni nem tudnának. Különösen akkor nem, ha előtte…
És felemeltem a pisztolyt. Megcéloztam vele Walter Buys jobb karját.
Csak egy mozdulat a ravaszon.
De mégsem. Hátha megölném, és azt nem akartam. Gyilkosság volna, ocsmány gyilkosság, és én még soha nem gyilkoltam.
Leeresztettem a fegyvert. Úgy lehet, ha akarnám, se tudnék kárt tenni a katonában. Meleg helyiségből hoztam ki a pisztolyt, s tapasztalásból tudtam, hogy ilyenkor a puskapor könnyen tönkremegy.
De hát nem bölcsebb-e, ha csendben maradok? – gondoltam. – Lám csak, zúg a szél a fák lombján, és ez elég zaj ahhoz, hogy a rejtekajtót észrevétlen visszanyomva, ismét bebújjak a nagy szarvasbőr mögé. Pokahontasz még sehol, s ki tudja, hátha gyanútlanul belemegy a sokszavú kapitány csapdájába, akkor aztán jól jön majd a segítség. És nem árt az sem, ha tudom, hogyan akarják megkörnyékezni John Rolfe-ot, a Dohány Atyját.
Ebben a pillanatban torkomba ugrott a szívem. És a hideg szélben is elöntött a forróság. A házban hagytam íjamat és nyilaimat.
Alighogy ezt végiggondoltam, már ismét a házban voltam. Észrevétlenül meghúzódtam a ház fala és a nagy szarvasbőr közötti vaksötét, keskeny helyen. Hátamat a kandalló meleg szélének támasztottam, és hogy minél kevesebb zajt üssek, csendesen lekuporodtam a földre.
– Nem akarok én semmit kegyelmedtől, Rolfe uram – harsogta odabent Samuel Argall kapitány. – Kegyelmed még fiatal ember, és azt hallottam, nagyszerű dolgokat művelt ideát. Látom a szemén, hogy akármilyen nyájas is,, azért csak bizalmatlan hozzám. Pedig hát semmi oka rá, biz' isten, semmi oka, az istenfáját! Nézze, én nem teketóriázom, azt vallom, a világ vagy fehér, vagy fekete. Nekem Londonba kell vinnem azt az indián hercegnőt, és én Londonba viszem kegyelmed nélkül is.
– Nélkülem talán, de ellenemre soha! – mondta John csendesen, de nagyon keményen, és én gondolatban megszorítottam a kezét.
Argall sokáig hallgatott. Elképzeltem, mekkora szemet mereszt Johnnyra.
A kormányzó nem szólt bele a társalgásba. Bizonyára csak figyelt, és jól megjegyzett magának minden elhangzott szót.
– Hát így állunk – fújt egyet a kapitány. – No, nem is csodálom. Aki itt él, előbb-utóbb maga is vademberré lesz, akárcsak az a suhanc, az a Tom Savage.
– Tom Savage a barátom – vágott közbe John, majd hozzátette: – Úgy látom, kapitány uram, hogy mi ketten nem győzzük meg egymást soha.
– Hát nem, az istenfáját! – nevetett nagy hangján a kapitány.
– Azért csak nem kell kiásnunk a csatabárdot.
– Nem hát. Ha nincs…
Ezen meg mindketten nevettek. De éreztem a hangjukon, hogy kényszeredett a nevetésük.
– Mi újság Londonban? – kezdte John. – Hogy telt az útja, Argall uram? Úgy hallom, a franciák is szemet vetettek Virginiára, de hát itt vita nincs. Ide angol ember lépett először, ez már a mienk.
– Mienk hát! – harsogott Argall. – A Társaság engem bízott meg a Mount Desert-i jezsuiták kifüstölésével. Megtettem. Mi az nekem? – mondom. Amit rám bíznak, elvégzem. Amit én egyszer elvállalok, barátom, ott nincs visszakozás! Hanem odahaza nagy gondban vannak. Mert maholnap a kegyelmed dohányáért egy lyukas garast sem adnak majd sem a tőzsdén, sem a southwarki piacon. Az istenfáját, itt ez a Virginia meg ez a nagyszerű dohány, bár én nem állom a füstjét, a fene ott enné meg, és a hajómon se találna egyetlen pipát sem, de hát ha jó az a dohány, ám legyen, hanem az nagy kár, ha pocsékba megy. Mert a puritánok megint mozgolódnak, és már rávették a királyt, maholnap törvényt hozzon az istenverte füstölés ellen. Hogy az volna minden bajnak, bűnnek okozója, az istenfáját!
Itt elhallgatott Samuel. Argall. Sokáig csendben maradtak mind a hárman, én pedig ott a melegben és sötétben kuporogva elképzeltem, milyen feszült képpel figyelhetik barátom arcát.
De hát Johnny is tudta, hogy mit mire véljen, hallgatott ő is, csak jó sokára mondott ennyit:
– Folytassa csak, kapitány uram. Érdekes, amit mond.
– Érdekes, az istenfáját! Nem tudom, meddig. Mert a Társaság kér ugyan felmentést a törvény alól, de kér ám! Csakhogy megnézi, kinek kéri, igaz-e, kormányzó uram?
– Igaz – felelte tompa hangon Dale kormányzó.
– Igaz – mondta John is, és csendesen nevetett.
Tudtam, hogy Argallon nevet, amiért ilyen átlátszó, otromba fogással próbálja jobb belátásra bírni. Olyan ez a kapitány valóban, mint a megvadult bölény, nekimegy mindennek, nem néz se jobbra, se balra.
A legbölcsebb, ha kitér előle az ember. Legbölcsebb az volna, ha Pokahontasz valóban a hegyek közé vonulna. Hadd ágáljon, hadd pukkadozzék itt ez az ember egy ideig. Ha megunja, úgyis hazamegy.
És furcsa módon alighogy ez a megoldás eszembe jutott, máris láttam Pokahontaszt, amint könnyű léptekkel előttem siet egy erdei ösvényen. Az ösvény egy hegyoldalon vezetett, a lombok közül néha elénk tűnt a tengerparti nagy lapály. Olyankor Pokahontasz megállt, és lemutatott a James folyóra, amelynek partján ott állt John Rolfe, és felénk integetett. Nagyon messze volt John, parányi pontnak látszott csupán a messzeségben, a hangja azonban oly közel hallatszott, hogy szinte megrettentem tőle:
– Folytassa csak, kapitány uram.
De Argall kapitány nem volt sehol, és mi ketten jót nevettünk rajta. Pokahontasz rám mosolygott, nagy szemét egészen közel láttam, még szeme körül az apró, szőke pihéket is felfedeztem, amelyek csodálatosan csillogtak bronzbarna bőrén.
– A Legbátrabb Harcos becsapta Pokahontaszt – mondta hirtelen, de nyoma sem volt rajta a szomorúságnak. Szép fehér fogai villogtak a fényben, és hirtelen megjegyezte: – Ide angol ember lépett először. Ez most már a mienk.
A mienk! A mienk! – hallottam sokáig, akkor is, amikor elsötétedett az ég felettünk. És csodálkoztam, hogy nem látok semmit, és nem hallom Pokahontasz hangját, és csodálkoztam, hogy ilyen hamar éjszaka lett.
Mintha álom volna – gondoltam magamban.
De hiszen álom volt ez! Valóban álom. Mert mélyen és kimerülten aludtam attól a perctől fogva, amikor John így szólt Argallhoz:
– Érdekes, amit mond…

Nagyon sokáig aludtam.
A nagy csend riasztott fel. Hatalmasat dobbant a szívem, valósággal megrázkódtam. Aztán fülelni kezdtem, vajon mitől ez a nagy csönd, de nem tudtam más okát adni, mint hogy John és a vendégek kimentek a házból.
Amilyen óvatosan csak tudtam, félrevontam a szarvasbőrt, amely eltakart.
A szobában nem volt senki.
Az ablakon át hajnali napsugár fénylett.
Hajnal van! Egész éjszaka aludtam tehát. A melegtől és a fáradtságtól elkábulva aludtam, oly mélyen, ahogyan csak hajdanában, kisgyermek koromban a tűzhelyek oldalánál, minden nyársforgató gyerek alvóhelyén.
S nem is tudom, miért jutott eszembe régi életem, éppen akkor, amikor ijedten és magamat korholva körülnéztem. Talán attól ijedtem meg, hogy minden csak álom volt, ami eddig történt velem, hogy az elmúlt hosszú esztendők sem mások, mint egy álom futó képei, és most, az ébredésnél régi helyemen volnék, a tűzhely mellett, mint nyomorult és szegény nyársforgató.
De hát nem úgy volt. Valóság volt körülöttem minden. A hajnali napfény, Rolfe háza, a falakon a száradó bőrök, a hatalmas bölényfej, az asztalon a kancsó bor, amely még tegnap estéről maradt ott.
Körülnéztem. Az ágyon rendben a medvebőr takaró, éppen úgy, ahogyan tegnap láttam. John ma éjszaka nem aludt itthon, még este elment. Elment, és magára hagyta a házat, hiszen úgy tudta, én már régen Verovokomokóban vagyok, Pauhetán király székhelyén. Magától ment, nem erőszakkal vitték, mert dulakodásnak semmi nyoma sem volt. Kerestem valami jelet is, amit üzenetképpen hátrahagyott volna, de nem találtam. Az asztalra tettem Johnny pisztolyát, íjamat kerestem, azt ragadtam kézbe.
Törtem a fejem, hogyan hozhatnám helyre csúf mulasztásomat. Bántott, hogy ennyire elnyomott az álom, amikor Pokahontasz sorsa forog kockán. Úgy éreztem, én is becsaptam őt, akárcsak a Legbátrabb Harcos. Várt rám, és én nem jöttem. Tudni akarja, Rolfe mire jutott a kapitánnyal, és én ostoba módon átaludtam a beszélgetésüket.
Meg kell tudnom, hova ment John, hogy azonnal Verovokomokóba siessek!
Óvatosan kinyitottam az ajtót. Tiszta volt az idő, akárcsak tegnap: meleg napsugár és hűs szellő ébresztgette az erdőket. Alig húsz-harminc lépésnyire a háztól állt a jókora dohányszárító, de most üres volt. John benn, az erőd falain belül, Jamestown városában tartott fenn jókora raktárat. Sohasem bízta egész áruját egyetlen hajóra: sok embert tett már tönkre egy-egy hajótörés vagy kalóztámadás. Úgy rendezte mindig, hogy egész esztendőben legyen tartalék áruja, és mert jól kezelte az értékes, illatos leveleket, minden aratásnál volt még az előző évi dohányából is. Bármekkora is volt az óhazában a kereslet, egy-egy bála megérte mindig a következő aratást is.
A fészer mellett ásók, kapák álltak – John sosem féltette a szerszámait, nem is loptak tőle soha az indiánok.
Emlékszem, egy madár röppent fel előttem a földről, álmos szemmel eddig észre sem vettem.
– Szssz... – A szisszenésre felfigyeltem. A kerítésen túlról hangzott, ahol kicsiny cserjés vezetett az erdőig.
– Pokahontasz – intettem.
– Tom! – kiáltotta fojtott hangon, és boldogan szaladt felém. – Mi történt veled, Tom? Ébren vártunk egész éjszaka, Pauhetán apánk összehívta a vének tanácsát is, de te nem jöttél.
Éreztem, hogy elönti arcomat a szégyen pirossága. Bocsánatkérő mozdulattal nyújtottam a kezemet, és eléje szaladtam.
De alig voltunk két lépésre egymástól, amikor váratlanul megelevenedett a ház meg a fészer!
Vasas katonák ugrottak elő a ház mögül és a fészerben felrakott fahasábok oltalmából, és mint a villám, rohanvást körülvettek bennünket…
S hiába kapta elő övéből tomahawkját, hiába feszítettem íjamat, tüstént láttuk, hogy reménytelen a védekezés. Tizenöt vadul röhögő, diadalmasan előcsörtető katonával szemben ugyan mit ér a kettőnk ereje?
Pokahontasz eléjük dobta tomahawkját, nem akarta, hogy kicsavarják a kezéből. Úgy tettem én is a fegyveremmel.
Akkor elénk lépett az a katona, aki a hajóról először célba vett minket.
– Megvagytok, madárkák! Megmondta a kapitány, hogy amit ő egyszer elhatároz… Hajjaj!
S hogy nagyobb nyomatékot adjon a szavának, belém rúgott.

NEGYEDIK FEJEZET,

amelyben még egyszer elmondja, mi is az az elveszett gyarmat
A verzgoldok népe • Pauhetán nem felejt • „Kutyákkal tépetlek
szét!” • A folyóparti csata • Mi történt a városban?

Amit Argall egyszer elhatároz…
Uramisten, olyan reménytelennek láttam én akkor az életet, hogy azt kívántam, bárcsak álom volna mindaz, ami történt!
S ne mosolyogjatok, ha ezt mondom. Nem tagadom, hogy voltam már szörnyűbb helyzetben is, hiszen halálra szántak engem nem is egyszer, és emlékezhettek, hogyan függtem ég és víz között Newport admirális hajójának vitorlafáján, arra várva, hogy a hajó alatt áthúzzanak.
És emlékezhettek talán, hogyan vívtam élethalálharcomat az átkozott James Brumfielddal sűrű hóesésben, a sejtelmesen néma, téli erdő tisztásán.
Nem magamért harcoltam, hanem Pokahontaszért. Azért tudtam győzni.
S ne higgyétek, hogy az átkozott James Brumfield Pokahontasz életére vagy szabadságára tört! Az aranyakat követelte rajta, miközben rabszíjon rángatta maga után.
Az elveszett gyarmat aranyait.
De hát mi volt ez az elveszett gyarmat? És miféle aranyai lehettek?
Tudnotok kell – mert akik hallottak már róla, azok sem ismerik a teljes igazságot –, hogy még a jó emlékezetű Erzsébet királynőnk idejében egy előkelő és nemes lovag, bizonyos Sir Walter Raleigh elhatározta, hogy gyarmatot alapít itt az Újvilágban. Hajókat szerelt fel, és egy csapat telepessel útnak indította őket. A hajók rendben meg is érkeztek, partra tették az embereket, aztán visszatértek Angliába – utánpótlásért. Főképpen élelmet hoztak volna, mert angol honfitársaim sem vadászni, sem halászni nem tudtak, aztán meg irtóztak az indián ételektől, a burgonyagumóktól, a paradicsomtól meg a kukoricától.
Hogy történt, mint történt, mire az utánpótlás megérkezett, a telepesek eltűntek, a gyarmatnak híre-hamva sem maradt. Partra szálltak az új telepesek, de mire az újabb utánpótlás megérkezett, ezeket sem találta, így folyt ez összesen három vagy négy alkalommal, s ez elég volt ahhoz, hogy odahaza mindenféle titokzatos mendemonda támadjon az „elveszett gyarmat” körül.
Mi történt az elveszett gyarmattal? Pontosabban a gyarmatokkal? Pokahontasztól megtudtam valamennyinek a történetét. Nem azt, amit a mi keresztény naptárunk jelöl, és históriáink őriznek. Hanem ahogyan ők látták, a Chesapeake-öböl partjait lakó szabad indiánok.
Régen volt tehát (1584-ben), hogy két úszó ház érkezett a Nagy Víz felől. Az indiánok már messziről észrevették a közeledő vitorlásokat, és nem tudták mire vélni jöttüket. A hajókról szakállas harcosok szálltak partra, testüket csillogó lemezek borították, furcsa, kicsiny íjakból lődöztek erős nyílvesszőket. Nagyhangú, dühös emberek voltak, folyton azt kiáltozták: „Verzgold, verzgold!” Lándzsavégre kapták a bámészkodókat, hármat megöltek, kettőt foglyul ejtettek. Nem maradtak sokáig, napszálltakor továbbmentek, és a pauhetánok sokáig úgy emlegették őket: a „verzgoldok” fiai.
Nem sokkal később – mert egyet fordultak csupán az évszakok – új hajók jöttek, rajtuk szakállas verzgoldok, akik közül száz harcos partra szállt, erdőt irtott, fából és sárból különös alakú vigvamokat emelt. Volt egy vezérük is, egy gyulladt szemű, sovány ember, aki nagy hírre tett szert, mert egy alkalommal elfogta a leghíresebb és legtekintélyesebb indiánt, magát Pauhetán nagy főnököt.
A dolog pedig úgy történt, hogy egész télen át nem láttak egyetlen indiánt sem a fehér telepesek. Pauhetán nagy főnök arra intette népét, ne közeledjék a szakállas verzgoldokhoz. Láthatatlan határt vontak a telep köré, az erdőjárók sokféle titkos jelével figyelmeztették egymást, meddig mehetnek, és tovább nem. És egész télen jajgatott a fehérek tábora, mert nem volt mit enniük, és mert öldösték egymást. Tavasszal aztán, hogy riadtan és elgyöngülten kivánszorogtak a fényre bűzös vigvamjaikból, Pauhetán nagy főnök maga ment hozzájuk.
Nem a maga kedvéből tette, noha akkor sem volt már fiatal, tekintélye és hatalma megvolt, mégis hallgatnia kellett az öregek tanácsára és a kisebb törzsfőnökökre, akik mind féltek a hegyi törzsektől, a kegyetlen monakánoktól meg a harcias mohaukoktól, és azt mondták, keressék a barátságot a szakállas idegenekkel.
Pauhetán nagy főnök tehát (aki népének nevét vette fel, hogy naggyá és hatalmassá tegye) elment harcosaival a verzgoldok vigvamjaihoz. Amikor egymással szemben állt a két tábor, Pauhetán lerakta a fűre íját, nyilát és tomahawkját, és barátságos szándéka jeléül fegyvertelenül megindult a villogó szemű sápadtarcúak elé.
Azok közül is kivált a vezér, a gyulladt szemű, sovány ember. Az is letette fegyvereit – éppen csak páncélját és vaskesztyűjét hagyta magán.
Feleúton találkoztak.
De a gyulladt szeműnek rókaszíve volt, mert ölelés helyett vaskesztyűjével váratlanul mellbe vágta a pauhetánok főnökét. Pauhetán már akkor sem volt fiatal ember, inai nem voltak oly gyorsak, mint a vadászó pumáé, hang nélkül összerogyott.
– Hah!
A megdöbbenés kiáltása hangzott. De már későn. A gyulladt szemű, sovány ember ijesztő gyorsasággal vállára kapta az ájult törzsfőnököt, és rohanvást megindult harcosai felé.
Nem akadt senki, aki nyilát röppentette volna. Attól féltek, hogy Pauhetánt találják. S még attól is féltek, a szakállasok először a nagy főnököt ölik majd meg, ha harcra kerülne a sor.
Hát így ejtette foglyul Pauhetánt a gyulladt szemű szakállas: bizonyos Ralph Lane.
Mert estére már a nevét is megtanulta a nagy főnök. És rájött arra is, hogy verzgoldok – nincsenek.
Ralph Lane ugyanis egy aranylemezkét tartott eléje, és többször megismételte:
– Where is gold? – Amiből Pauhetán végre kitalálta, hogy verzgold annyit jelent: „Hol van itt arany?” Ezzel valami tiszteletféle is kezdett ébredezni benne az idegenek iránt. Mert jártányi erejük is alig volt, szörnyű kelések borították a testüket, mégsem élelemért könyörögtek elsőként – hanem aranyat követeltek.
Úgy sejtette Pauhetán, hogy nagyon bátor és nagyon erős emberek azok, akik ennyire megvetik a testi nyomorúságot. Rábólintott tehát Lane követelésére, és amikor az elővett egy fekete ébenfa ládikót, már tudta, hogy váltságdíj gyanánt azt kell megtölteniük arannyal.
Létrejött az egyezség, két indián harcos vitte faluról falura a ládikót, gyorsan meg is telt, mert volt olyan hely, ahol a totemoszlopról szedték le a díszeket, csak hogy kiválthassák szeretett főnöküket.
Mire azonban a ládikó megtelt volna, Pauhetán nagy főnök páratlan merészséggel megszökött a fogságból. Kikotorta az angolok házának sárfalát, megfojtotta őrét, aztán nesztelenül, mint a kígyó, kiosont a táborból, és sértetlenül hazatért Verovokomokóba. így maradt az indiánoknál az angolok rézveretes ébenfa ládikója. Pauhetán nagy főnök nem osztotta széjjel az összegyűlt kincset, hanem az egészet az ősök temetőjébe vitette, örök emlékeztető gyanánt.
Aztán összehívta a törzseket, vampumövet cseréltek, szent pipát szívtak, mindenki hosszú beszédet tartott, végül a nagy sereg bosszúra éhesen megindult az angolok tábora felé.
Hanem annak csak hűlt helyét találták. Egy napon múlt csak, hogy a nyomorultak megmenekültek. Francis Drake, a nagy angol kalóz vette hajójára őket, akik a félelemtől reszketve meséltek aztán mindenféle szörnyű históriákat az erdők „démonairól”, az „emberevő vadakról” és persze a hatalmas aranykincsről is, amelyet sikerült „felfedezniük”, de amelyet a vadak „elraboltak” tőlük.
Ezt azonban már nem Pokahontasztól tudtam, hanem magam folytattam azzal, amit még gyermekkoromban hallottam „az elveszett gyarmatról”. És akkor sejtettem már, hova tűnhettek a további gyarmatalapító telepesek is. Vagy egymást pusztították el, vagy az indiánok ölték meg őket.
John Smith kapitánynak kellett megérkeznie Virginiába, hogy megszilárdítsa az angolok helyzetét. Igaz, hogy ha Pokahontasz nincs, talán ő is rosszul végzi. Hanem ez már más história, ezt a szép történetet ismeritek valamennyien.
A nagy Pauhetán főnök azonban nem felejtette el a rajta esett sérelmet. Igaz, John Smith kapitányt annak idején „gyermekévé” fogadta – vagyis felvette a pauhetánok törzsébe, és Pokahontasz kedvéért még azt is mondta neki, hogy: „Nem vagytok többé idegenek! Testvéreink vagytok, és éppúgy tiétek itt a kukorica, az asszony és a föld, akárcsak a miénk…” – azért mindenki tudta, csak az angolok nem, hogy a szent pipa, a kalumet füstjét nem fújta el mind a négy égtáj felé, s ezért csak olyan volt a szava, mint a hajnali harmat: bármikor felszippanthatta a napsugár.
Jamestown erődje ott áll a folyó partján. És az angol telepesek dohányföldjei körös-körül messze kiterjednek – de Pauhetán agg szívében a bosszú tovább parázslik.
Ha okra vár, most itt az ok – mondtam magamban, ahogy a diadalmasan röhögő katonák Jamestown felé kísértek bennünket. Pokahontaszhoz fordultam.
– Egyedül voltál? – kérdeztem, de mielőtt választ kaphattam volna, a hajó katonája hátba lökött.
– Fogd be a szád! – kiáltott rám. – Akkor beszélj, ha kérdeznek!
Később megtudtam elejtett szavaikból, hogy alaposan meglepte őket a megjelenésem. Az erdőt figyelték, arra vártak, hogy az erdő felől jelenik meg Pokahontasz, és megfejthetetlen maradt számukra, hogy kerülhettem elő a házból, ahol este még John Rolfe, Samuel Argall és Dale kormányzó tartózkodott.
– Azt hittem, kísértetet látok – dörmögte Walter Buys, a katona.
– A fene essen beléje! Majd elszalasztottuk miatta ezt a madárkát.
– Annál nagyobb lesz a kapitány öröme!
Futó pillantást vetettem Pokahontaszra. Szobormerev arccal, rebbenéstelen szemmel lépkedett közöttük. Olyan királynői méltósággal, mintha nem őrzői, hanem kísérői volnának ezek a vasas katonák. S mintha nem értené egyetlen szavukat sem.
– Csinos kis perszóna, jó ízlése van a kapitánynak.
– Bánja is ő, miféle. Hiszen nem látta még sohasem.
– Pénzért viszi. A londoni urak akarják látni, ki az az indián hercegnő.
– Egyenesen a király kíváncsi rá.
– Már azt nem hiszem! A királynak volna kedve ilyen ocsmány némberhez?
– Vak vagy te! Még hogy ocsmány…
– Ronda fekete a haja. Meg sötét a bőre.
– Tudod is te, mi a szép!
– A vörös haj meg a hófehér bőr. Az olyan, amelyen átlátszik az erek kéksége. A kéz meg nyirkos legyen, és reszkessen, ha az ember hozzáér. És pici legyen a szája, mint a cseresznye. Csicseregjen a hangja. Kék a szeme…
– Fene az úri kisasszonykáidba, te marha! Egész esztendőben nem mosakszanak. Mégiscsak aszondom, ez a kis némber többet ér mindennél. Hallottátok a hangját? Úgy búg, mint a gerlemadár. Hej, az istenfáját, megkérem a kapitányt, hadd lehessek én az őrizője!
Nagyot nevettek.
Pokahontasz hallgatott. Úgy tett, mintha nem értené, ami körülötte hangzik. De láttam, hogy a keze megrebben, az ujjai apró mozdulatokat tettek, és én máris olvashattam róluk az indiánok titkos jelbeszédét:
„Hol van a Dohány Atyja?”
„Nem tudom. Elcsalták” – felelték az én ujjaim.
„Segítség jön.”
Hűs Víz tehát vele volt. Van, aki hírt vigyen Verovokomokóba.
Azt hittem, Jamestownba megyünk. Egy darabig ugyanis a város felé vezető utat követtük, de aztán a katonák megszaporázták lépteiket, és a folyó mentén lefelé vezettek tovább.
– A fiút is?
– Persze. Ő a ráadás.
– Örülni fog a kapitány.
Szerencséjükre nem találkoztunk senkivel. Pedig a cölöpfalon belül már javában állt a hajnali sürgés-forgás. Ide hallatszott a hordók döngése, az üllő csengése és a zavaros kiáltozás. Kürtszó is harsogott: a hajnali őrségváltás ideje volt éppen.
Már-már megkérdeztem volna tőlük, hova visznek, amikor a fák közötti ösvényből kiléptünk a víz partjára. Itt kisebb öblöt vetett a folyó, s ebben az öbölben horgonyzott, ha nem is éppen rejtve, de feltűnés nélkül, Samuel Argall kapitány szép hajója, a Treasurer.
Pokahontasznak felcsillant a szeme, amikor meglátta. Sejtettem, hogy még mindig az álma kísérti őt. Ki tudja, abban reménykedik talán, hogy csak megjelenik a fedélzeten John Smith kapitány, a Legbátrabb Harcos.
De nem volt azon senki. Csak Bill és Joe, a két legény, akik tegnap reggel értem jöttek a csónakon. Ott álltak a korlátnál, és némán intettek, hogy vártak már, és küldik értünk a csónakot.
Elszorult a szívem. A part néptelen volt, és hiába lestem a sűrűség felé, onnan sem jött segítség.
„Fussunk” – intettem Pokahontasz felé.
„Várj” – jött a válasz, és láttam, hogy parányi mosoly suhan át az arcán. Hiába néztem körül, megint nem láttam sehol semmit, ami meneküléssel biztatott volna. A vasasok körülöttünk álltak, még kissé közelebb is léptek, mintha csak attól tartanának, hogy az utolsó percben kitörünk a szoros gyűrűből. Közben csendesen beszélgettek a hajó katonái az erődbeliekkel. Persze arról faggatóztak, milyen itt az élet, lehet-e aranyat találni, messze vannak-e a hegyek, és mit mennyiért lehet csereberélni a telepesekkel.
– Hej, Joe, jösztök-e már?
A csónak most indult felénk.
– A kapitány?
– Benn- van még mindig. A többiek is bementek, nekünk csak majd a morzsa jut. – Bill is, Joe is dühösnek látszott. Sötét szemmel méregettek bennünket, hiszen miattunk nem mehettek be Jamestownba, és az első üzletelés zavarosából kimaradnak.
– Mi az, fiú? – kiáltottak felém. – Te is horogra kerültél? Mi baj van vele?
– Tudja fene! A kapitány meghagyta, ezt is kapjuk le, ha előkerül. Két legyet ütöttünk egy csapásra. – A katona elégedetten hátba vágott.
A Treasurer csónakja már a fövenyt súrolta.
– Kötözzétek meg őket – mondta Joe szakszerűen. – Ezek a vadak úgy úsznak, mint a hal, semmi kedvem utánuk ugrani.
Walter Buys megragadta Pokahontasz karját, és hátra akarta csavarni, de ő hirtelen kirántotta kezét a markából, és metsző hangon felkiáltott:
– Ne nyúlj hozzám, te hitvány féreg! Kutyákkal tépetlek szét!
– No, nézd csak! De jól pereg a nyelved! Kitől tanultál angolul, hallod-e?
– Ne nyúlj hozzám! – kiáltott ismét Pokahontasz, és erős kis kezével mellbe vágta Walter Buyst.
A katona öklét emelte. Ekkor kiugrottam őrzőim gyűrűjéből, és vad haraggal siettem Pokahontasz segítségére. A meglepetés, amit hirtelen ellenállásunk okozott, megzavarta a vasasokat, mégsem hihető, hogy visszarettentek volna. Ketten voltunk, s ők most már tizenheten. Ők talpig fegyverben, nekünk a puszta kezünk a fegyverünk.
Buys máris elkapta és öklére csavarta Pokahontasz _hosszú fekete haját. Még egy pillanat, és földre rántja. A hajó katonája pedig, aki orrolt rám, amiért tegnap reggel nem talált el, és mert miattam leintették, kirántotta tőrét.
A kezdődő vihart John Rolfe hangja állította meg.
Egy sereg telepes élén most bukkant elő a fák közül, és vad kiáltással rohant felénk. Szempillantásba sem telt, a telepesek körülfogták a csapatot, és felhúzott pisztolyokkal vigyázták a meglepetésükben mozdulatlanná dermedt katonákat.
– Ha megmoccantok, tüzelünk! – harsogta John. – Hej, Walter Buys, engedd el a lány haját!
A katona lángvörös volt a méregtől. Szemét forgatta, társaira nézett, és dühösen fújt.
– Hallod, mit mondtam?!
– Kegyelmed nekem nem parancsol!
John összevonta a szemöldökét. Fiatal, férfias arcán megkeményedtek a vonások. Odalépett Buys mellé, és az oldalába nyomta a pisztoly csövét:
– Fel a kezekkel, te pimasz! Jól vigyázz, mert a hajó elmegy, és te itt maradsz! Akkor pedig az isten legyen irgalmas hozzád!
Buys vonakodva és dühtől fuldokolva eleresztette Pokahontasz haját. Odaléptem egyik kísérőnkhöz, és visszaragadtam tőle tomahawkjainkat. Pokahontasz felcsillanó szemmel kapott a magáéhoz, megforgatta, suhintott vele, és izzó tekintettel nézett körül.
Most minden szem csak reá meredt. Rolfe emberei közül is kevesen látták még, de akik jól ismerték, azokat is lenyűgözte ennek a szép indián leánynak minden mozdulata. Az uralkodásra termett emberek erélye és méltósága sugárzott róla, ahogy a néma csendben Rolfe elé lépett, és kezét nyújtotta:
– Köszönöm, hogy megmentettél! Eddig nem tudtam, hogy ennyi barátod van. Barátaid a mi barátaink, és ne féljenek tőlünk soha.
– Menj, Pokahontasz! Te se félj tőlünk. A Dohány Atyja sosem engedi meg, hogy néhány csavargó rabszíjra fűzze Virginia királynőjét!

Ám alighogy kimondta, erős hang harsant a telepesek háta mögött. A fák közül csípőre tett kézzel maga Samuel Argall lépett ki. Nyomában a kormányzó és néhány fegyveres.
– Ki az, aki csavargónak nevezi Samuel Argallt? Őfelsége hajójának, a Treasurernek kapitányát? És ki merészel parancsot adni a katonáimnak? Az istenfáját!
– Lassan a testtel, kapitány! – kiáltott rá John. – Ha még egyet szól, lövök! Kegyelmed a csavargó, méghozzá hitvány csavargó, és ha ezért elégtételt akar, máris kezdhetjük a párbajt! Tüstént gyanús volt nekem a sokféle beszéde, és hiába emleget ezentúl királyi törvényt, szabályt és óhajt, nem hiszem. Éjnek idején akarta megnézni a dohányszárítókat – fordult embereihez –, csak hogy elcsaljon a házamtól. De megelőztük őkelmét!
Argall válasz helyett a sípjába fújt. A síp éles, átható hangja messzire hangzott, és bizonyára meghallották a városban is.
A hajó katonái fegyverükhöz kaptak, és tüstént a gyakorlótereken szokásos négyszögbe álltak.
– Tűz! – kiáltotta John Rolfe, híveit azonban a kapitány sípszava és a katonák harci fegyelme megzavarta. Egy-két lövés csattant, de egyelőre egyik sem talált.
– Kormányzó úr! – kiáltott ismét a barátom, amikor az első harci zaj kissé elült. – Kormányzó úr, kegyelmed felelős azért, ha itt vér folyik! Argall kapitánynak semmi joga sincs a telep életébe beavatkozni, és nem mi kerestük az összetűzést. Hát úgy vigyázzanak!
– Megparancsolom! Megparancsolom! – rikácsolta Sir Thomas Dale, de hirtelen nem tudta, mit akar megparancsolni.
Hangját újabb lövések nyomták el. A telep katonái nem tudták, kihez is álljanak. Úgy vélték legjobbnak, ha nem avatkoznak a csetepatéba, hanem lassan a kormányzó felé húzódnak. Már pattogtak a számszeríjak, a katonák felporozták pisztolyaikat, és sebesültünk is akadt, mert valakinek a combjába fúródott a nyílvessző, és most hangosan káromkodva és jajgatva igyekezett a sűrűség felé.
– Jobban figyeljetek! – intette embereit John. Ő maga megcélozta az egyik katonát, lőtt és talált.
Hirtelen nagyon sűrű lett a levegő a James folyó partján. Argall sípja állandóan szólt, a kormányzó izgatottan hadonászott, és zavaros parancsokat adott a katonáknak. Úgy láttam, John ki akar térni a komoly harc elől, hiszen embereinek a pisztolyon kívül nem volt más fegyverük.
Egy vastag fa mögé húzódtam, ott kerestem menedéket ádáz ellenfelem, a vasas katona elől. Nevét csak most, harc közben tudtam meg, mert Argall úgy uszította, mint agarakat szokás a versenyeken:
– Hej, Bob, hajrá, Bob, most mutasd meg, mit tudsz! A híres céllövő, a nagy pofájú bitang, na lássam, roham! Roham!
Öten voltak a hajó fegyveresei. Nem sokan, hiszen a kormányzó emberei kivonták magukat a harcból. Egyedül Walter Buys maradt a víz partján, és a fövenyre futott csónak mögül lövöldözött John felé.
– Rohanjuk le őket! – ismételgettem, mert se nyilam, se pisztolyom nem lévén, nem avatkozhattam a harcba. – A kapitányt lőjétek le! – mondtam később Johnnynak, de csak legyintett:
– Messze van. Kár pazarolni a port.
S láttam, hogy a telepeseknek már csak egy-két töltésre való poruk van a szarutokban.
– Tartsatok ki! – mondtam. Azzal visszaugrottam a fák közé. Távozásomat senki sem vette észre, a telepesek éppen hatalmas össztüzet zúdítottak a katonák felé, akik most már nem egy csapatban, hanem fedezéket keresve, szétoszolva védték magukat. A helyzet súlyosabbá vált; Rolfe érthetetlen tétovázása az imént csak arra volt jó, hogy a kormányzó végre határozzon: az ő katonái is belekapcsolódtak a harcba, és az össztűz után – számolva azzal, milyen sok időt kíván az újratöltés – rohamra indultak.
Akkor már a bokrok védelmében kúsztam Argall felé. Szempillantás alatt ugrottam bokortól bokorig, fától fáig, néhol hasra vetődtem, máshol lekushadva osontam. Minden perc, sőt minden pillanat számított most. Már csak néhány ugrás választott el tőle. Úgy okoskodtam, nincs szükség nagy óvatosságra, hiszen a dühös kiáltozásban, a fegyverropogásban aligha hallja meg a bozót törését.
Tomahawkomat marokra kapva éppen a háta mögött szökkentem ki a sűrűségből, és fegyveremet már éppen ütésre emeltem, amikor döbbenetes látvány tárult a szemem elé.
A parti erdőség más részéből, éppen a telepesek háta mögül a Treasurer felfegyverzett legénysége ugrott elő bősz harci ordítással. Az ellenállókat szempillantás alatt leütötték, John kezéből kicsavarták a pisztolyt, mint a vihar, valósággal elsöpörték a telepesek csapatát, és máris hurcolták Argall kapitány, színe elé.
– Na, Mr. Rolfe, ehhez mit szól? – röhögött a kapitány.
Hirtelen hátrafordult, véreres, dülledt szemében szörnyű kajánsággal rám bámult, aztán fura kappanhangján szinte csendesen mondta:
– Te is állj be a sorba, fiú. És ne tarts ennyire hülyének, mert igazán megharagszom!
Éreztem, hogy vasmarokkal megragadnak többen is, aztán előrelöknek a foglyok közé.
– Mindenki itt van? Mindenki! Hát jegyezze meg mindenki és főképpen kegyelmed, John Rolfe uram, hogy amit egyszer elhatározok, annak úgy is kell lennie! Megmondtam a fiúknak még Angliában: „Na, fiúk, szerencsével kezdjük, szerencsével végezzük a dolgot! Amihez egyszer Samuel Argall kapitány nekifog, hajjaj, az megy, mint a karikacsapás!” Megmondtam, foglyul ejtem az indián hercegnőt, és foglyul is ejtettem… hanem úgy látom, mégis megszökött, az istenfáját!

Nagy baj azért mégsem lett. A telepeseknek Dale kormányzó „megbocsátott”, a halott katonára Argall csak legyintett – „mindig fajankó volt” –, közös erővel elásták, keresztet sem nyomtak föléje, úgy mondták, nem is volt keresztyén, bár azt hiszem, csak unták a bajlódást. Alig telt el egy röpke óra, az addig ádáz ellenségek jó barátságban megindultak Jamestown felé, ahonnan pedig ekkor kezdett szivárogni a nép, mert látni akarta, mire megy ez a nagy puskázás.
Rolfe azonban bilincsben maradt. És szíj volt az én csuklómon is.
Figyeltem Argallt, ahogy öntelten és hosszadalmasán magyarázta mindenkinek, hogyan és miért robbant ki a harc. Aztán magas jutalmat ígért mindenkinek, ha előcsalják az indián hercegnőt.
Később fürgén beugrott a csónakba, a hajójára sietett.
A következő fordulóval utánavittek bennünket is.
– Rolfe uram, hajlandó most már segíteni?
– Én kegyelmeddel nem beszélek. Amit mondtam, megmondtam.
– Úgy is jó. Vigyétek! – intett embereinek Argall. – De úgy zárjátok rá az ajtót, hogy ötvenet húzok rátok, ha megszökik.
– Tiltakozom! Engem csak a király parancsára ejthetnek foglyul.
– Az istenfáját, még hogy királyi parancsra! Ezen a hajón én vagyok a király, én vagyok az isten is! Egy szót se többet! Az istenfáját! Kegyelmed megtagadta a királyi parancsot…
– Nem a király kéri Pokahontaszt. Néhány lovag akarja bizonygatni, hogy az egész ország az angoloké. Néhány lovag, aki még sohasem látta ezt a telepet, aki soha egy napot sem kínlódott itt, csak a pénzt vágta zsebre! Tudom, mire megy a játék. A királyt meg akarják téveszteni…
– Vigyétek!
Hideg és rebbenéstelen tekintettel néztem Argall szemébe. Arra gondoltam, hogy talán csodálnom illene, talán félnem is tőle. De csak megvetettem.
Elém állt, és váratlanul kétszer pofon vágott.
– Ez a két penny helyett. Ez pedig a két arany helyett – mondta.
Az a két pofon régi életemet juttatta eszembe.
– Holnap dróthurkot kötök a nyakadra, és szépen elvezetsz a kincsesládáig – mondta ekkor egészen csendesen. – És ne hidd, hogy ugrathatsz, mert minden száz lépés után rád verek a korbácsommal. S ne várd a vadembereidet sem, mert egy egész hadsereg jön majd velünk, az istenfáját, és ha csak egyet mukkansz, a dróttal megfojtalak.
Hirtelen elhallgatott, és a part felé figyelt.
A parton még mindig ott állt a Jamestownból kitódult nép, de most hirtelen az is elhallgatott. Aztán éppoly váratlanul, ahogy a csend támadt, ijedt zavar keletkezett a tömegben. Az emberek riadtan hadonásztak, a város felé mutattak, majd rohanvást eltűntek az erdei ösvényeken.
– Ahoj, kormányzó! Mi a fene ütött azokba a birkákba? – kiáltotta Argall a part felé.
Sir Thomas Dale kormányzó tölcsért formált a tenyeréből, úgy kiáltott vissza:
– Az indiánok felgyújtották Mr. Rolfe házát!

ÖTÖDIK FEJEZET,

amelyben pórázra fogják, mint egy kutyát • Sir Thomas sem akar
lemaradni • „Ne etesse az én rabomat!” • Hol az arany?
A hódvárak világa • Veszélyes pillanatok

Olyan váratlan és érthetetlen volt ez a hír, hogy maga Argall is meglepődött. A száját is nyitva felejtette, és szólni sem tudott, hanem csak úgy nyitott szájjal hümmögött, ami máskor talán nevetséges lett volna, akkor azonban – higgyétek el – semmi kedvem sem volt nevetni.
John Rolfe-ot vasra verték, hiába hivatkozott nemesi mivoltára, és letaszigálták a hajó mélyébe. Engem úgy megkötöztek, hogy moccanni sem tudtam, és akár egy zsákot, bevágtak a hajóorrba, a horgonylánc kamrájába. Ott aztán bámulhattam – a kicsiny nyíláson keresztül, hogyan szürkül el a nappali fény, átadva helyét a komor éjszakának. Tele voltam kétségekkel és dühös gondolatokkal. Csak egyvalami enyhítette bánatomat: hogy Pokahontasz megmenekült.
Éjszaka aztán szörnyű álmaimmal kergetőztem, százszor is felriadtam, és olyankor folyvást csak azon tépelődtem, mit csináljak majd másnap reggel.
Zajokra és neszekre füleltem, és hajnal felé minden pillanatban azt vártam, hogy felharsanjon a pauhetánok éles harci kiáltása.
De csendes maradt a folyó, és néma az erdő. A város felől sem hallatszott semmi zaj.
Elfogott a reménytelenség. Arra gondoltam, miért is ne vezethetném az elveszett gyarmat kincsének nyomára Argallt, ha ezzel elterelhetném figyelmét Pokahontaszról. Ugyan kinek kell az a ládikóra való aranylemez és gyöngy? Nekem ugyan nem. A pauhetánok őseinek sem, akik ha igazán vissza-visszanéznek olykor az örök vadonságból, csak örülhetnek, amiért megmenekült a fehérek rabszolgaságából a legnagyszerűbb indián leány.
S erre a szóra: „rabszolgaság”, egyszeriben elszorult a torkom. Ott láttam Pokahontaszt Londonban, a southwarki rabszolgapiacon, hallgatag néger cselédekkel egy ketrecbe zárva, és szinte hallottam a kikiáltó szavát, ahogy kínálgatja az Újvilágból érkezett különleges „árut”.
Elszörnyedtem a puszta gondolatra is – és eszembe sem jutott, hogy a magam sorsáért aggódjam. Argall vigyáz az életemre, legalábbis addig, amíg a kincset meg nem találja.
Mit tegyek? Ha elvezetem Argallt a Holtak Ligetébe, és megmutatom neki a hatalmas tölgyet, amely magában rejti a kincsesládikót – ezzel aligha fogom kielégíteni szörnyű étvágyát. Ha ellenben tévútra vezetem, hiába pusztulok el majd a bosszújától – ez a szerencsés ember rátalál a kincsre véletlenül is.
Samuel Argall szerencsés ember. A siker kegyeltje.
Ugyan miért akarok vele szembeszállni?
Ám ez az utolsó gondolat már a fáradt álomé volt. Reggelre ismét telve voltam elszánt tervekkel.
Argall egyébként beváltotta ígéretét. Acélhurkot hoztak, a nyakamba dobták, még meg is rángatták, hogy hörögtem és fulladoztam, és nevették a kínlódásomat. Legjobban Bob, a katona nevetett.
– Kapitány, hadd vezessem!
– Elengedtétek a lányt, az istenfátokat, nem bízok többé senkit sem rátok! Mafla fajankó valamennyi!
A partra vittek, Argall fél kézzel megragadta a drót végét, másik kezébe kivont kardját vette, aztán a kard hegyével meglökdösött:
– Lódulj, fiú! Úgy, ahogy mondtam. Az elveszett gyarmat kincséhez vezetsz! – Hirtelen rám ordított: – Egy szót se! Tudod a titkot, nincs kifogás! Nincs mellébeszélés, és ha nem oda vezetsz, hanem máshová, az istenfádat!… Hé, fiúk, ti pedig csendben kövessetek, tartsátok a szátokat, nem kell dobra ütni az effajta vállalkozást!
Megindultam. De a kapitány tüstént nógatni kezdett:
– Gyorsabban, fiú! Délre odavezess, velem nem lehet cicázni!
– Messzebb van az, uram – nyögtem, mert szorított a hurok.
– Vagy úgy, tehát mégis tudod, hol az elveszett gyarmat kincse!
– Persze hogy tudom, uram – bólintottam, abban a reményben, hogy talán leveszi rólam a nyakörvet. – Nem mondtam én soha, hogy nem tudom.
– Mert nem kérdeztem, mi?
– Ha kérdezi, megmondom. Nem titok az.
– A képedbe taposok, te pimasz! Gyerünk, gyerünk! – És a kardlapjával alaposan hátba vágott.
Tíz ember jött velünk. Tíz talpig vértbe-vasba öltözött, marcona fegyveres. Köztük volt Bill és Joe is, ők ketten kissé hallgatagok voltak, nem nagyon értették, mi történik körülöttem és miattam. A többiek azonban vidáman nevettek, megjegyzéseket tettek rám, Vajon eszem-e emberhúst, és vajon miféle isten állatja lehetek, hogy tudok egy nagy kincsről, és nem lógok meg vele. Argall kapitány azonban másodízben is rájuk dörrentett, hallgassanak, nem kell ezt a mai sétát nagydobra verni. Mintha csak attól tartott volna, hogy valaki részt kér a zsákmányból.
Mondom, tíz ember jött velünk. Éppenséggel nem nagy hadsereg, de hát a kapitány semmire sem tartotta a „gyökérevő vadakat”.
– Mit nekem az effajta meztelen cigány népség?! – kezdte minden kérdezés nélkül, mert ha a többieket csöndre is intette, ő maga nem állta meg szó nélkül. – Hiszen tudtam én, miféle vidék ez a Virginia. „Na jó – mondtam, odafent –, ha kegyelmeteknek tiszta víz kell a pohárba, beleöntöm én, bele én, hajaj!” Fene az indián boszorkáját, hát nem megszökött, no de szemem elé kerül még, annyi szent, az istenfáját! Ha nem hallgatok oda Sir Thomas kenetteljes szavaira, talán nem szökik meg. De mire visszafordultam, már nem volt sehol. Mintha a föld nyelte volna el. Hej, de meg kell hagyni, jófajta fehérnép, azaz dehogy fehér, inkább olyan, mint a vörösréz kondér, ha ecettel főzik benne a babot. Szóval szépen csillog, az istenfáját! Hé, te fiú!
– Tessék, uram.
– Hogy is hívják ezt az indián szukát?
– Pokahontasznak, uram. Nagy hatalma van.
– Van a fenét! Majd én megmutatom.
Mentünk tovább. Most már tudtam, mit tegyek. Láttam, milyen súlyos léptekkel csörtetnek utánunk a vasasok, s hallottam a kövérkés Argall szuszogását. De éreztem ám hátamon a kardja lapjának ütését is, amivel folyvást gyorsabb léptekre nógatott. Nekilódultam tehát, arra a lassú futólépésre váltottam, amivel a vadonságot jártuk sietős ügyekben. Argall örült, hogy gyorsul a menet, csak azt nem értette, miért éppen Jamestown felé veszem az utamat. 
– Arra kell mennünk, uram, a város felett kezdődik az ösvény…
– Akkor kerülünk egyet. Na lódulj!
Hiába kerültünk. A legszélső farmok közelében hirtelen füttyszó harsant a bokrok mögül.
Argall felkapta a fejét, haragosan nézett, intett az embereinek, akik tüstént földbe döfték nehéz muskétáik villáját – de nem indiánok voltak, akik a nyírfák közül kiléptek.
– Üdvözlöm, kedves Samuel Argall kapitány!
Sir Thomas Dale kormányzó állt előttünk, ugyancsak tíz fegyveres élén.
– Jó reggelt, kormányzó! – dörrent Argall hangja. – Hova készül? Vadászatra talán?
– Éppen nem, kapitány uram. Gondoltam, segítségére leszek nemes feladatának végrehajtásában, ugyebár…
– Mi az isten? Nemes feladat? Nekem egy nemes feladatom van, hogy az indián hercegnőt, azt a gyökérevő némbert megtaláljam. Ahhoz pedig nem kell segítség.
– Tudja kegyelmed, milyen veszélyes itt az erdő?
– Tudom, kormányzó úr.
– Mégis…
– Köszönöm! Nem kell a segítsége! Good-bye!
Rám ütött a karddal és még súgta is, hogy siessek, aztán intett a katonáinak. Hanem Dale kormányzó jóakaratúan mosolyogva mégis mellénk csatlakozott, katonái, akik között ott volt Walter Buys is, Argall katonái mellé szegődtek, de úgy ám, hogy kissé közre is fogták őket.
– Hallja, kormányzó – Argall hirtelen megállt, és szembefordult Sir Thomasszal –, én tisztelem és becsülöm kegyelmedet. De ha egyszer azt mondom, hogy nem kell a segítsége, akkor nem kell, az istenfáját!
Sir Thomas arca hirtelen megmerevedett. Sápadt, ráncos bőre hirtelen kivörösödött.
– Ide hallgasson, Argall kapitány! A hajóján kegyelmed a mindenható atyaisten, ugyebár, de ezen a földön én vagyok a kormányzó, jegyezze meg! S ha nekem úgy tetszik, nemcsak kísérem, hanem ellenőrzöm is kegyelmedet, ugyebár! Tegnap éppen kegyelmed robbantott ki komoly összecsapást a telepesek és a katonák között. Erre nem volt példa, amióta csak Jamestown fennáll. Ezért akár le is fogathatnám kegyelmedet, kapitány!
– Lefoghatna, az istenfáját, de nem teszi, mi?!
– Nem teszem…
– Akkor hát ne üsse az orrát a dolgomba!
Sir Thomas nyelt egyet. Fenyegető nyugalommal mondta:
– Csakis az én jóváhagyásommal kezdhet itt bármilyen vállalkozásba.
– Megkaptam a jóváhagyását – mordult fel a kapitány, és dühösen megrántotta a hurkot a nyakamon.
– Nem kapta meg. Kegyelmed tegnap arra kért engedélyt, hogy meglátogassa John Rolfe-ot, ami megtörtént. Rolfe fegyvert fogott az embereire, azért lefogta, és ez ellen sincs semmi kifogásom, hanem ez a mai kirándulás…
– Az indián hercegnőért megyek.
Ezek aztán nem jutottak dűlőre semmiképpen. Argall dúlt-fúlt mérgében, aminek csak én láttam kárát, mert a nyakam egészen kisebesedett az acélhuroktól. Ocsmány, kegyetlen dolog volt ez a póráz, de úgy látszik, nagyon zokon vette, hogy lóvá akartam tenni.
– Szedd a lábad!
Jobban már nem siethettem. Tudtam, hogy amúgy is ők fulladnak ki majd előbb. Mert olyan talajon jártunk ám, amelyet emberkéz még soha nem művelt, csak a természet maga. Ám a természet szertelen nagy művész, és errefelé az őserdőt éppen nem jókedvében alakítgatta. Híres nagy fagyok törték ki a fákat, szörnyű áradások mosták ki alóluk a földet, és vad viharok zuhatagai ástak hatalmas árkokat. Jamestown közelében még barátságos síkságon követték egymást a ligetes erdők, de alig mentünk hat-hét mérföldet északnyugati irányban, már mocsarakkal váltakozott a sűrű őserdő. És a mocsári cédrusok kusza aljnövényzete ijesztően süppedős talajt rejtegetett. Itt az erdő mélyén még hideg volt, hűvös párákat lehelt a víz.
A Csikahomini folyóhoz érkeztünk, amely északnyugatról torkollik a James folyóba.
Csak most láttam, mennyire széthúzódott a kicsiny csapat. A katonák valósággal támolyogtak már az éhségtől és a fáradtságtól, hiszen nemcsak lépést kellett tartaniuk velem meg aranyra éhes vezéreikkel, de ráadásul a nehéz páncélzatot és főképpen a szörnyű mordályokat is cipelhették. Déli pihenőre meg hiába kerestek szárazabb helyet, akárhová telepedtek le, egy idő múlva megroggyant ülepük alatt a talaj, és alaposan átázott a nadrágjuk.
Káromkodtak szünet nélkül, szidták Virginiát meg az egész világot.
Csak a kapitányt meg a kormányzót nem merték szidni természetesen.
Mégis tartottak egy rövid pihenőt, állva ették a szűkös elemózsiát, de külön állt a két csapat, jó tízlépésnyire egymástól, és idegen csend ereszkedett közéjük.
Sir Thomas hozzám lépett, és egy darab kenyeret nyomott a kezembe.
– Egyél, fiam – mondta.
– Kegyelmed ne etesse az én rabomat! – csattant fel Argall kapitány, és tüstént intett Joe-nak. – Vágj a sódarból ennek a kölyöknek.
Hát jól tartottak, mondhatom. Ha most visszagondolok rá, akár így is mondhatom: jól tartottak, az istenfáját!
Most is nevetek rajtuk, akkor is nevettem. Hát még amikor Dale kormányzó visszament a katonái elé, és onnan kiáltotta Argallnak:
– Kapitány úr, figyelmeztetem, hogy…
– Fogja be a száját! – ordította a kapitány.
– Puskát!
– Riadó!
Tele volt a hasuk, most már volt kedvük a harchoz. Egyik pillanatról a másikra harcias düh szállta meg őket, és akik tegnap még nagy egyetértésben társalogtak, ma már puskát szegeztek egymásra.
– Fegyvert emel a kormányzóra! – rikácsolta Sir Thomas.
– Potyaleső! Tehetetlen fráter!
– Sértegetni merészel? Álljon ki velem!
– Hehe, még hogy kiálljak! Nem állok ki! Nem vagyok nemesember.
– Azt látom… – Sir Thomas megvetéssel biggyesztette száját. – Akkor hát lepuffantom!
– Tűz! – ordította Argall.
– Tűz! – kiabálta Dale kormányzó.
Arra azonban egyikük sem gondolt, hogy a muskétás lassú katona, szabályos nagy csatákra vagy éppen várvédésre való, nem pedig hirtelen kakaskodásra. Amíg azok akkurátusán ledöfték a villáikat, rátámasztották a mordályukat, aztán az övükben puskaport, golyót meg tömítést kerestek – azalatt a két vezér dühe is elszállt.
– Az istenfátokat! Miért nincs felporozva az az ócskaság?
– Kapitány uram, megbocsásson, de szabály, hogy csak lövés előtt… mert felrobbanhat az ember vállán, meg tönkre is mehet a por, ha nedvesség éri.
Csak néztem, hogy Argallnak is, Dale-nek is az övében ott díszelgett a pisztoly, kettő is, de egyik sem nyúlt hozzá. Úgy látszik, a katonákat is inkább egymás ellen hozták. Mert ugyan ki hinné, hogy ilyen nehéz puskákkal indiánok ellen harcolhatnának?
Sir Thomas előrelépett.
– Tőlem hallott az aranyakról, kapitány. Ezt ne feledje.
– Elfogtam – mordult fel Argall, és rám mutatott.
– Őfelsége…
– Az indián hercegnőt kérte, és én el is viszem neki.
– Akkor hát… rendben?
Egy darabig méregették egymást, aztán mire a katonák felporozták azokat az átkozott puskákat, csinálhatták vissza az egészet, mert Argall és Dale egymás mellett megindultak a nyomomban, neki az ingoványos rengetegnek.
A katonák pedig feltűnő csendességben követtek minket. Úgy gondolom, néma jelekkel mutogatták véleményüket a vezéreikről.
Egy darabon szárazon mentünk, azt hitték, végleg kijutottunk a nádnak, sásnak birodalmából, de én jól ismertem már ezt a helyet, és tudtam, csak egy kicsiny szigeten vonulunk keresztül, és a túlsó parton újra kezdődik a vízi világ. S valóban, az észrevétlen emelkedőnek váratlan omladék vetett véget, ahol hatalmas, öreg fűzfák markolták gyökérkarmaikkal maguk alatt a maradék földet.
Valójában itt kezdődött az igazi mocsár, a Csikahomini folyó híres ingoványa. Amerre csak a szem ellátott, nád és sás. Nagy fák lombjai alatt folytatódott a nádas, és a szabadon maradt vízterületeket is ellepte a sűrű hínár, a nád törekje.
– Csónak kell ide. – Sir Thomas gyanúsan méregetett. – Itt ennyien nem kelhetünk át.
– Hallod-e, fiú, hová vezettél? Annyit mondok, véged, ha valami ocsmányságot forgatsz a fejedben!
Közrefogtak, dühösen villogott a szemük, és tudtam, ha nem sajnálnák azokat a legendás aranyakat, hát menten megfojtanának.
– Hol van a kincs? Azonnal mondd meg! Addig nem megyünk tovább!
Fojtogatott az acélhurok, mert Argall egyre dühösebben rángatta. Szitkozódott, és megesküdött ezerszer is, hogy menten agyonvág. Most, hogy már idáig elbotladoztak, semmi kedvük sem volt továbbmenni. Dale úgy vélte, ha végezni akarnak velem, most tegyék, innen még tudja a visszautat, de tovább már nem ismerős a tájjal. Aztán egymást okolták – érthetetlenül –, amiért nehéz puskákat és nem könnyű számszeríjakat hoztak.
– Hol a kincs?! – üvöltötte Argall, és úgy megszorította nyakamon a hurkot, hogy elsötétedett előttem a világ.

Amikor magamhoz tértem, már jócskán délutánba hajlott a nap. A fűz alatt feküdtem. Nyakamról levették a hurkot és kezemről a köteléket. A szemem sarkából láttam, hogy a katonák leheveredtek a fűbe. Ki pipázott, ki meg csak az eget nézte szótlanul. Argall kapitány és Dale kormányzó azonban mellettem térdelt, és felváltva pofozgatta az arcomat, hogy magamhoz térjek.
– Na végre – sóhajtott Dale, amikor felnyitottam a szememet.
– Hol a kincs? – sziszegte Argall.
Lehunytam a szememet, úgy válaszoltam:
– A Holtak Ligetében.
– Mi az, hogy a Holtak Ligetében? Hol van az a liget?
– Verovokomokó közelében…
A kormányzó, aki már nemegyszer járt Pauhetán törzsfőnöknél, és úgy tudta magáról, hogy jól ismeri a Jamestownt nagy ívben környező indián falvakat, összehúzta szemöldökét, és elgondolkozott.
– Verovokomokó… oda eljuthattunk volna jobb úton is.
– De a Holtak Ligetébe nem, uram. Az titkos hely, és nagyon őrzik is. Hogyha átmegyünk a hódgátakon, észrevétlenül oda juthatunk.
Amit mondtam, hihetőnek tűnt, ám a hódgátak említése kissé lelohasztotta kedvüket. Újra meg újra a nádas felé pislogtak, ahol a nyílt víztükröket keresztül-kasul behálózták ezek az ágakból, gallyakból lazán összerótt, de agyagos földdel mesterien megerősített építmények. A vízi erdőség pocakos bölcsei, ezek a csodálatos állatok valóságos elíziumra leltek itt, a. Csikahomini híres ingoványában. Háborítatlanul szorgoskodhattak, s mert idáig nem jutottak el sem a tavaszi nagy áradások rohanó vizei, sem a tengerről felfutó viharos dagályok, a hódcsaládok elhagyott és új várai tüneményesen szép, csodálatra méltó labirintust alkottak a vadonság mélyén.
– Mikorra érünk oda? – kérdezte szokatlanul csendesen Argall.
– Estére. Megmondtam, kapitány úr.
– Megmondtad, az istenfáját! Csónak kell ide.
Végül meggyőztem őket: csónakkal ugyan semmire sem mennénk. Továbbjutunk, ha libasorban átvágunk a hódgátakon, s még úgysem könnyű a dolog, mert egy-két embernél többet aligha bír el egy-egy ilyen ösvény.
– Csak az kell, hogy most ránk törjenek a vadak – reszketett Sir Thomas hangja.
– Ne károgjon! Ha már idáig eljutottunk…
Méregették az utat, és azon tanakodtak, hogyan vezessenek át engem úgy, hogy meg ne szökhessek. Mert látszott, nem lesz könnyű a keskeny, ágas-bogas, gallyakkal teletűzdelt gátakon kivont karddal és acélpórázt szorongatva lépegetni.
– Múlik az idő.
– Itt pusztulunk. Ostoba kincsek!
– Hallgasson!
– Úgyis tudják. Egész Jamestown tudja, ugyebár… Most, amikor amúgy is félnek egy nagy indián támadástól.
– Annál jobb. Legalább nem velünk törődnek a vadak. Gyerünk, fiú!
Argall erélye nem ismert akadályt. Minden, ami a világban történik – úgy vélte –, csak az ő kedvére történik. Ha az indiánok felégetik Jamestownt, az is csak neki kedvez. Hogy az ő hajója is veszélybe kerülhet, az eszébe sem jutott.
Most mindketten elővették a pisztolyukat, felporozták, felhúzták a kakast, és úgy küldtek maguk előtt. A katonák pedig hosszú ágakat vágtak abból a célból, hogy libasorban lépegetvén, ezekkel a hosszú ágakkal biztosítsák egymást.
A muskétákat azonban lerakták, és otthagyták a füzek alatt, mert sehogy sem boldogulhattak velük. Mindenki két ágat szorongatott, az előtte menőét és a mögötte jövőét, és csak az elsőnek meg az utolsónak maradt fél keze szabadon.
Leereszkedtem a partra, majd zsombékról zsombékra lépegetvén, a sás száraz szárai között törtem utat a hódvárak felé. Itt már látszott a mocsár megújhodó élete, a friss zöld szárakon már bomladoztak a fekete virágpelyvák, és távolabb a nád között a tavikáka sötét foltjait is felfedezte a szem. Még nem jött el a madárvonulások zajos, csodás ideje, de már hangos volt az élet: a magasban ölyvek és varjak köröztek zsákmányra lesve, és a szárak ingadozó sűrűjéből félénk pittyegések és cserregések hallatszottak.
Előrementem. Nekivágtam az első hódgátnak. Könnyű mokasszinommal a vastagabb faágakra lépegettem, ruganyosan szökkentem egyikről a másikra, és vigyáztam, bele ne csússzon a lábam a víz alatti agyagépítményből kimeredező gallyak és ágak szövevényébe.
– Állj! – kiáltott utánam Argall. – Állj és várj meg! Ha megmozdulsz, lelőlek!
Meg kellett várnom, amíg utolér. Szörnyen lassan és bizonytalanul botladozott. Nehéz csizmája alatt hangosan roppantak a gallyak, meg-megcsúszott, és olyankor szégyenszemre négykézlábra ereszkedve kapaszkodott az iszapos ágakba.
– Az istenfáját! – sziszegte, és vérvörös volt az arca az erőlködéstől.
Nyugodtan bevártam. Akkor azt figyeltük, hogyan közeledik hozzánk Dale kormányzó, és amikor már szerencsésen túljutott útjának felén, Argall hozzám fordult:
– Most megint mehetsz egy darabig. De csak addig, amíg megengedem. 
– Igenis – feleltem, és a hódgátakon túl, a nyíresek felé néztem.
A nap már késő délutánba hajlott. Ha így vánszorgunk tovább, éppen egy hódgát tetején ér majd az éjszaka.
– Megmondtam tegnap kegyelmednek – morogta Dale felé a kapitány. – Megmondtam, hogy nem kell cicázni. Kapjon fegyverre az egész telep, aztán neki a vadaknak. Bezzeg kiadnák akkor a lányt is meg a kincseket is!
– Nem ismeri a viszonyokat, kérem. Gyerünk tovább!
Most megint előremehettem. A nagy hódvárhoz igyekeztem, oda vezetett a gát. Közben azonban át kellett vágnunk egy nádas részen, és ott újra megvártam rabtartóimat.
– Tovább!
Visszanéztem. A sziget aljában most indult a gátnak az utolsó katona. Libasorban jöttek, olyan óvatosan és ügyetlenül, hogy messze elmaradtak tőlünk. Nehéz csizmáik alatt végleg széttört a gát ágas-bogas teteje, és az utolsó már bokáig vízben gázolt. Ennyi ember taposását visszafelé aligha tartja majd meg az agyaghalom.
– Menj!
Előresiettem. Úgy szökkentem az ágak hídjain, hogy alig maradt nyoma a lépteimnek. A hódvár tetején aztán megálltam, és egy vastagabb fán hintázva figyeltem Argall közeledését. Mozgásom azonban némi zajjal járt, és az amúgy is jó hallású, óvatos állatok riadtan menekültek. A legnagyobb példányok éppen akkor rohantak ki a víz alatti kapukon, amikor Argall mellém ért.
Lihegve, verítékes arccal állt mellettem. Kopasz fejéről már rég lekerült a kalap – akkor esett a vízbe, amikor első ízben botlott meg. Pisztolyát is visszadugta az övébe, csak hogy jobban kapaszkodhassék. Ocsmány, erőszakos képe most haragos és kissé ijedt vonásokat öltött, és láttam, hogy nemcsak az úttalan vízi világtól riadozik, hanem még a hódok menekülése is riasztja.
– Micsoda példányok! – rikkantottam. – Kormányzó úr, ott úszik egy óriás!
Valóban hatalmas állatok voltak ezek a hódok. Tompa, nyögésszerű hangjuk ijesztő összevisszaságban hol itt, hol ott hangzott fel, széles farkuk meg-megcsapta a vizet, ahogy boltozatos hátukat feldobva, meredeken a víz mélyére menekültek.
A gát közepén Sir Thomas Dale, Jamestown kormányzója a pisztolya után kapkodott. Azt mondta, itt volna érdemes vadászni. A katonák azonban egykedvűen figyelték, ahogy a közelükben felbukkant egy fiatalabb hód, inkább arra vigyáztak, meg ne inogjon talpuk alatt a gát.
Argall kapitány ajkát biggyesztette. Legyintett, mintha azt mondaná: amire ő vadászik, a hódoknál többet ér.
Dale felé vetett egy pillantást, aztán hozzám fordult, s intett, hogy továbbmehetek.
Akkor egy hirtelen, vad mozdulattal állon vágtam, hogy hanyatt zuhant a gát gallyaira.
Dale látta a mozdulatomat, pisztolyát emelte, de a lövését már nem vártam meg.
Villámgyors mozdulattal belevetettem magam a békalencsés, hínáros, jéghideg vízbe.

Meddig maradhattam a víz alatt? Nem tudom. Életem legriasztóbb pillanatait éltem át akkor.
Mégis így kellett tennem. Más megoldás nem volt. S az ötlet oly hirtelen támadt bennem, hogy nem tétovázhattam.
Ma már hiszek abban, hogy az emberi agyak szavak nélkül is megértik egymást. Talán valami titkos, sejtelmes szál, egy láthatatlan szellemfonál fűzi össze őket, hogy egyik a másiknak a legrejtettebb gondolatát eltalálja. Mind így cselekszik az olyan ember is, aki veszélyes összecsapásban ellenfele mozdulatait gyorsan kivédi.
Tudom, hogy Argall valósággal eszét vesztve törtetett utánam. Mohóságát embertelenül izgatta a kincsesláda képe, hiúságát módfelett bántotta, hogy a kincsesládát éppen az én tulajdonomban tudja, és végül éberségét a végletekig felcsigázta az a tény, hogy a hódgátak ingatag tetején szabadon kell engednie. Egyetlen percre sem vette le rólam a szemét, s nemegyszer majdnem a vízbe zuhant, mert ahelyett, hogy a lába elé nézett volna, engem vigyázott.
Ilyen feszült, zaklatott pillanatokban a lehetőségek valóságos zuhatagában kutat az agyunk.
Tudom, hogy a következő pillanatban Argall fején is átcikázott volna a gondolat: nem éppen biztonságos dolog a víz közepén, csuszamós hódvár tetején kettesben állni velem.
Cimborája, Dale kormányzó a gát közepén küszködött az ágak és gallyak szövevényében, katonái még távolabb, a kis nádas szigeten túl botladoztak.
S nem voltam már kisgyerek. Kérkedés nélkül mondhatom, egy ízben legyőztem Zengő Vihart, a legügyesebb pauhetán harcost.
Azon az egy pillanaton múlt tehát minden. Ha késlekedem, Argallnak eszébe jut menekülésemnek ez a lehetősége is, s akkor végem.
Nagyot toccsant a víz, amikor belezuhantam, aztán hidegen és csendesen vett körül, ahogy meredeken a mélybe löktem magam.
Akkor már régen nem voltam érzékeny se hidegre, se melegre, most mégis szinte bénító erővel dermesztettek a hullámok. Karomon, hátamon végigsiklottak a békalencse könnyű szálai és – mintha az indián mesék vízi emberkéje haragos karmocskáival marna belém – a tüskéshínár hosszú levelei.
Körülfogott a csend és a hideg. Pislogni próbáltam, de az iszapos, nyálkás sűrűség valósággal belemart a szemembe.
Vakon kapkodva megragadtam egy gyökeret a mélyben, hogy fel ne dobjon a víz.
Éles csattanást hallottam, és valahol nem messze tőlem sisteregve csapott a hullámokba egy pisztolygolyó.
Mindig jól úsztam. Most is minden nehézség nélkül haladtam pár ölnyire a mélyben. Ekkor már fogytán volt a levegőm, és úgy terveztem, hogy a hódgát védelmében felütöm majd a fejemet, és egyúttal tájékozódom üldözőim felől. Ám alig húztam egy-kettőt a karommal, amikor kezem hirtelen agyagos földbe túrt, majd meg könyökig becsúszott valami mély üregbe, amelynek széleit korhadó ágak és tüskés gallyak övezték. Ugyanabban a pillanatban éles karmok szántották végig a karomat, és egy hódfarok széles, pikkelyes lapátja vágott az arcomba. Levegőtartalékom végén jártam, minden higgadtságomra szükség volt, hogy cselekedni tudjak, és legyőzzem ijedségemet, hiszen ha a hód – amely éppenséggel nem kicsi állat, némelyik megnő karhosszúságnyira is – éles, lapos farkával a nyakamra vág, szorult helyzetemben egy önkéntelen szippantás a nehéz, sűrű vízből, halálomat jelentette volna. Visszalöktem hát magamat a hódvár kapujából, és felfelé igyekeztem minél gyorsabban, mert már kínzott a levegőtlenség, és 'szinte egész testemben éreztem fáradó szívem mély, nagy dobbanásait. Mintha csak minden összeesküdött volna ellenem, fejemet mégsem tudtam kivetni a vízből, mert felnyúló kezem ismét csak ágak közé szorult. S valóban úgy éreztem, mintha egy szörnyű ketrec foglya volnék, bármennyire igyekeztem kimenekülni a víz hideg, szorító öleléséből, ágak-bogak zavaros szövevényébe ütköztem, miközben karomra, lábamra újból és újból rátekeredtek a hínár alattomos szárai.
Félájultan fulladoztam már, valóságos harcot vívtam önmagammal, hogy tovább is vissza tudjam tartani a lélegzetemet, de már éreztem, hogy elvesztem az eszméletemet, hogy valami irtózatos prés szorítja tüdőmet, és néhány pillanat kell csupán, hogy a végső pánik utolérjen.
Még néhány pillanat csupán, hogy hiábavaló kétségbeeséssel tépni, rángatni kezdjem magam felett a hódok eleség-tutaját – a telente a vízre hordott fák és ágak kérgét eszik –, és esztelen dühömben végképp a víz foglya maradjak.
Nem volt más választásom – ki kellett nyitnom a szememet.
A tengerben és a folyók, a tavak tiszta vizében mindig nyitott szemmel úsztam, és számtalanszor megfigyeltem a mélység lakóinak mozgását. De most ez a sűrű, nyálkás, szösszel-szállal, hínárral teli víztömeg szörnyű hályogként borult a szememre.
Valójában semmit sem láttam, egy elmosódó fényfolton kívül, amely alig egy-két arasznyi távolságból hívogatóan csillant felém.
Egyetlen rúgás, és elérem. Aztán még egy, és hörgő zihálással felvetem fejemet a vízből.
Megláttam őket! A délutáni nap vöröslő fényében fekete bogarak gyanánt kapaszkodtak a hódgát ingatag vonalán. Argall a hódvár tetején kuporgott, és amikor észrevett, vérben forgó szemmel ordította:
– Ott!… Lőjétek le a kutyát!
De a katonák tehetetlenül álltak, mert puskáikat a parton hagyták, és a tőrön kívül nem volt más fegyverük. Dale kormányzó az ágak között térdelt, már nem volt kezében a pisztolya.
Akkor Argall csúnyán káromkodni kezdett, előkapta övéből mindkét fegyverét, és rám sütötte őket.
De csak az egyik dörrent, új riadalmat keltve a vízi világban. Argall dicséretére legyen mondva, ingatag helyzetében is oly mesterien célzott, hogy a golyó alig arasznyira a fejem mellett vágódott a vízbe.
Akkor megfordultam, és fáradt, de egyenletes mozdulatokkal úszni kezdtem a nádasok közti csatornában a következő hódgát felé, amely mögött még nagyobb ingovány következik, de amelyet úgy ismertem, akár a tenyeremet.

HATODIK FEJEZET,

amelyben harci dobok zaját hallja • „Azt üzentem,
menekülj!” • Milyen is az indián halál? • Egy csók

A fák közül könnyű árnyék lépett elém.
– Pokahontasz?!
– Hűs Víz vagyok, nem Pokahontasz…
– Ó, csak te?…
Hajnalodott, az égerfák sudár törzsén vörösen játszott a napfény.
Éhesen, fáradtan vánszorogtam hazafelé. Egész éjszaka mentem, vaksötétben botladoztam, átvágtam magam az ingoványon, majd a sűrű erdőn, s mire Verovokomokó közelébe értem, végképp kimerültem.
Csak az öröm adott erőt, hogy győztem. Győztem Argall kapitányon és az alattomos Dale kormányzón.
Csak az öröm adott erőt, hogy hamarosan megvihetem a jó hírt Pokahontasznak!
Most mégis Hűs Víz jött elém egymaga, és így szólt hozzám:
– Nettopau…
Úgy szólított, ahogy Pokahontasz szokott, ha a maga nyelvén szól hozzám. Nettopau, vagyis Jó Barát.
Valami féltő, szörnyű sejtelem szorította el a szívemet. Most már jártányi erőm sem maradt, és valósággal lezuhantam egy kidőlt fa törzsére. Sokáig zihálva, hallgatagon ültem ott.
– Nettopau, megsebesültél. És csupa hínár, csupa sár a tested.
– Pokahontasz?
Nem felelt, mellém telepedett, és kibontotta a kicsiny zsákocskát, amit mindig magánál hordott.
– Éhes vagy, egyél – mondta.
Elém tette a szárított halat és a kukoricalepényt, de nem nyúltam hozzá. Nagyon gyenge voltam és nagyon éhes, de a keserűség egészen eltöltött.
– Miért hallgatsz?! – kiáltottam rá hirtelen.
– Miről beszéljek?
– Ó, te ostoba! Hát Pokahontaszról!
– Ne aggódj érte, jól van.
– Hazudsz. Látom rajtad, hogy hazudsz!
Csak nézett rám, értetlenül. Olyan nyugodt, mégis olyan kiismerhetetlen volt a tekintete, hogy egészen felbőszített.
– Ej, hát úgy kell kihúzni belőled minden szót?! Miért hallgatsz? Mi történt Pokahontasszal?
– Semmi. Hidd el, semmi!
– Amikor megszökött, hazaért? Épségben?
– Igen. Épségben.
– Hazudsz! Ha semmi baja nem volna… neked mindig mellette a helyed.
– Téged kerestelek, Nettopau.
A tekintete körbefutott a tájon. Ligetessé vált itt az erdő, nagy tisztásokkal váltakozott. Jobb kéz felől jókora távolságban már a tölgyesek sötétebb lombja zöldellt. Azon túl van az indián temető, a Holtak Ligete. Még tovább pedig, két domb hajlatában, a Potomac folyóhoz közel a falu, Verovokomokó.
– Pihenj csak – mondta hirtelen Hűs Víz. – Itt pihenhetsz.
Nem értettem, miért beszél folyvást csak rólam, miért törődik mindig csak velem. Rákiáltottam:
– Miért égették fel a Dohány Atyjának házát?
– Mert azt hitték a harcosok, hogy elárulta Pokahontaszt. Mire megjött, és mindent elmesélt, már késő volt.
Öklömmel belevágtam a levegőbe.
– Mert nekik is olyan lassú az eszük, mint neked! Még mindig nem beszélsz Pokahontaszról. Mi van vele? Jól van? És miért nem vagy vele?
– Mert…
Elakadt a hangja. Furcsa volt, ahogy rám nézett, és ahogy bizonytalan mozdulattal újra kínálta a halat. Valami nagy tragédiát rejtegetett a némasága, valami nagy izgalmat a feltűnő nyugalma.
– Felelj! Miért nem vagy vele?!
Felugrottam, és megragadtam a vállát. Eszelős, fáradt dühömben elfúlt a hangom:
– Mit bámulsz? Miért bámulsz? Beszélj, ó, te, te…
– Nettopau – kezdte, és máskor vidám, kerek képén nagy szomorúság tükröződött –, Pokahontasz jól van. A nagytanácsba hívták, mert Pauhetán nagy főnök összehívta a törzs véneit. Tüzes Szem, a varázsló, haditáncot rendelt. És Pokahontasz azt mondta, menjek vissza a népemhez, a hegyek közé. Csatában szerzett fogoly vagyok, s mert eddig senki sem vett asszonyául, most biztosan megölnének. Hallasz engem, Nettopau? Úgy nézel, mint akinek a lelke valahol messze jár…
Visszaültem melléje, és mélyen lehajtottam a fejem.
– Beszélj csak, Hűs Víz. Kérlek, beszélj.
– Nem tudok többet. Csak azt, hogy féltem. Még tart a tánc. Csak aztán… Ma éjszaka pedig azt álmodtam, hogy veled találkozom. Erre jöttem, s látod, megtaláltalak. – Elmosolyodott. – Álmodtam én is, akárcsak Pokahontasz.
Hallgattunk. Fásult, nagy csend ereszkedett közénk. A nap már felszökkent a fák fölé, és jólesően melengette elgémberedett tagjaimat. A száradó iszap azonban belemart sebeimbe.
Mégsem volt teljes a csend. Csak most figyeltem fel rá, hogy messziről harci dobok zaklatott zaját hozza a szél.
– Bemegyek Verovokomokóba.
– Ne…
– Tudom, hogy Pokahontasz nekem is üzent.
– Nem merem…
– Azt üzente, ugye, hogy meneküljek? Mert túsz vagyok, és halálra szántak…

Higgyétek el, barátaim, nem az elmúlástól féltem, amikor óra múltával Verovokomokó nagy totemoszlopa előtt egy kínzócölöphöz kötözve vártam sorsomat.
Amikor az égerfák ligetéből elindultam, tudtam, mi vár rám. S emlékszem, Hűs Víz felugrott, utánam szaladt, karon ragadott, mondván:
– Ne menj, Nettopau, meneküljünk inkább!
Ellöktem a kezét.
Nem tágított, elém állt, és könnyekkel a szemében mondta:
– Pokahontasz kéri, hogy menekülj. Ha ő kéri… ha ő parancsolja… hát nem teszed meg?
Nem tudott megállítani. Sírt, ahogyan indián leányt sosem láttam sírni. Később lehajtott fejjel, szótlanul követett, de amikor a falu közelében elém ugrottak az őrszemek, és rikoltozó diadallal hátrakötözték kezemet, hogy az ősz Pauhetán elé úgy vezessenek, Hűs Víz egyszerre csak eltűnt mellőlem.
Verovokomokóban égig csapott a dobok pergése, a csörgők és a szent kereplő zaja.
Hagytam, hogy a kínzócölöphöz kötözzenek, és diadalmas rikoltozások közben körbetáncoljanak. Láttam elég harci táncot, tudtam, mi miért van, és minek mi a jelentése.
Tudtam, hogy messze van még a halálom.
Nem miattam van ez a tánc. Ott kavarogtak, ugráltak, hadonásztak körülöttem, néha gúnyos szitkokat kiabáltak felém, de még messze volt a kínzatásom is.
Jól ismertem ennek a vad szertartásnak minden részletét, volt időm, hogy higgadtan körültekintsek. Verovokomokó közepén, a nagy főnöki vigvammal szemben állt egy hatalmas hickoryfa. Annak a tövében állt a szent oltárkő, mellette emelte ég felé szörnyű madárfejét egy kagylókkal, aranylemezekkel, mindenféle színes szíjakkal és szalagokkal dúsan díszített totemoszlop. Azt vették körül a kínzócölöpök.
A kínzócölöp csak ellenségnek jár, csak harcosnak, egyenrangú ellenfélnek dukál.
Megtiszteltetés.
Sőt több annál. Hőssé avatás. S ez az, amit nem értettem meg soha, amit nem fogadtam el soha. S ez volt az egyetlen, ami elborzasztott.
Mert ne higgyétek, hogy iszonyattal néztem a karók hegyére tűzött koponyákat. Láttam én elég levágott fejet még gyerekszemmel odahaza Londonban. A Newgate börtönének ormára naponta kitűzték a kivégzettek fejét, és bámulhatta a tömeg, ha kedve volt hozzá.
Nem féltem a tánctól sem, amely zajongó hidrakarjaival már egészen körülvett. Hatalmas tűz lángolt a totem tövében, a harcosok nagy körben táncolták körül. Fekete és vörös csíkokkal telepingált, meztelen alakok rohantak körbe, és szögletes, imbolygó mozdulatokkal szökkentek vagy vánszorogtak a nagy harci táncban. Minden rikoltásnak, minden mozdulatnak különös jelentősége volt most. A hajdani hősök szellemeit idézte öreg és fiatal, miközben az asszonyok és gyerekek kíváncsi, lelkes tömege ütemes tapssal, hol vijjogó, hol meg lágyan zengő dallamokkal kísérte mozdulataikat. Az ősök szellemeit idézték, mondom, s hozzá a saját tetteiket elevenítették fel. A fiúk apáik és nagyapáik hajdani nagy csatáit, az öregek saját ifjúságuk nagy hőstetteit táncolták el.
Darabos, bömbölő ütemre zengtek a dobok, élesen szóltak a csörgők, és folyton-folyvást kattogott Tüzes Szemnek, a varázslónak szent kereplője. 
A szíjak a karomba vágtak. Kezem hátracsavarva a cölöpöt markolta kínjában. Most túsz voltam, semmi több. Sem Pokahontasz megmentője, sem a pauhetánok jó barátja, sem indiánná lett fehér fiú – csak túsz. Ellenség. A legelső halálra szánt fogoly.
Hiszen a túsz élete a béke záloga. Ha mégis kitör a háborúság, először a túszt ölik meg. Így van ez az egész világon. A fehéreknél éppúgy, mint az indiánoknál.
De hát miféle túsz is voltam én?
A komédiából, lám, tragédia lesz…
Látszólag még senki sem törődött velem. Folyt a tánc, égig csapott a rettentő zajongás. A tűz füstöt vetett, a füst felszállt a fa lombjai közé, és egy pillanatra eltakarta a napot a totemoszlop felett.
Láttam, hogy aki észrevette, megállt a táncban, meglökte társát, és mutatta a füstöt.
De olyankor ismét felberregett Tüzes Szem kereplője. Folytatni kellett a szökellő rohanást.
Pokahontaszt kerestem a tömegben, de nem volt sehol. Az asszonyok és a gyerekek feje fölött a nagy vigvam felé néztem, de ott sem láttam. Pedig hát ott kellett lennie. A törzs tanácsában.
S ne csodálkozzatok rajta, hogy Pokahontaszt a törzs tanácsában látjátok. Pokahontasznak olyan tekintélye volt, az én csodálatos rabtartómat úgy szerette a nép, hogy mindenben kikérték a szavát.
A pauhetánok között amúgy is gyakran megtörtént, hogy asszonyt választottak törzsfőnökké. Egyet magam is ismertem. Appemetak néne a paszpahigok főnöke volt, de ő is a pauhetánok nagy nemzetségéhez sorolta népét.
Most folyt a vének tanácskozása. Tudtam, hogy a végén, a szövetség jelképeként vampumövet küldenek a szomszédos törzsfőnöknek. Nagytanácsra hívják őket, hogy „egyek legyenek a harcban”, és elszívják a szent pipát, a kalumetet, majd a négy égtáj és az ég meg a föld felé fújva a füstjét, megadják ezzel a tisztességet az ég, a föld és a dolgok szellemeinek, bizonyságul kérve az ősök szellemeit is.
Nemsokára félbeszakad a tánc, és Pauhetán is meg a vének is ide jönnek, hogy az első ellenséges fogoly – vagyis a túsz – kínzását megkezdjék.
Akkor fogom megmondani a nagy hírt. Akkor fogom feléjük kiáltani: nincs szükség a háborúra, mert én, Tom Savage, a fehér apródból lett indián megbosszultam a Pokahontaszon esett sérelmet.
Alighogy ezt elgondoltam, hirtelen szétnyílt a bámész tömeg, hogy utat engedjen Pokahontasznak… Sietve jött, úgy látszik, a maga hirtelen, akaratos módján egyszerűen otthagyta a tanácskozást – ami önmagában is nagy sértés, hát még ha valakit beszédje közben hagyott ott –, csak hogy mielőbb láthasson. S valóban úgy lehetett, mert a dobszó nem hallgatott el, és tovább folyt a körtánc. A szökellő, rohanó alakok mintha eleven falként zárták volna el tőlem.
Inteni akartam neki, de szíjaim nem engedtek. Hívó mosolyomat pedig nem láthatta a por és a füst sűrű függönyén keresztül.
A táncosok alkotta körbe asszonynak, lánynak tilos volt belépnie.
S most mintha még gyorsabbá vált volna Tüzes Szem kereplőjének forgása.
De hát ugyan miféle törvény szabhatott gátat Pokahontasz akaratának?
Kis kezével egyszerűen félretaszította az egyik harcost – és belépett a körbe.
Abban a pillanatban elhallgatott a zene, és megállt a tánc.
– Hah! – A meglepetés, a döbbenet hörgése szakadt fel a torkokból.
A verítékben fürdő arcok, a kábult, véres szemek ez egyszer vad haraggal követték a lány mozdulatait.
Pokahontasz elém lépett. Meleg, nagy szeméből most őszinte harag lángolt.
– Azt üzentem, menekülj! – kiáltotta angolul.
– Féltettelek, Pokahontasz! Meg akartalak menteni…
Bronzfényű, hamvas arcán mintha mosoly röppent volna. Bosszús mosolygás volt ez, a szeme villogása nem enyhült meg tőle.
– Késő – mondta. – Elfeledkeztél a törvényről.
– A harmadikról?
– Hogy a halál nagy ellenség. Ne menj elébe.
Felvetette szép fejét. Körülpillantott a harcosokon, akik a tánctól kábultan, zihálva álltak körülöttünk. Testükön összefolyt a festék és a csillogó veríték, s most vastagon rakódott rá a por. Mereven előrehajolva bámultak ránk: izmaik megfeszültek, mint ugrás előtt a ragadozóké, és láttam, csak a jelre várnak, hogy megbosszulják a szörnyű szentségtörést.
De az én csodálatos rabtartóm mintha megigézné őket. Büszke mozdulattal emelte fel díszes tomahawkját, és- ezzel visszaparancsolta Tüzes Szemet, a varázslót is, aki bölényszarvakkal díszített, szent álarcában rohant feléje.
– Nettopau! – csengett most Pokahontasz hangja. Törzse nyelvén szólt, hogy a harcosok is megértsék. – Pauhetán apánk most szívja el a vénekkel a szent pipát. Harc lesz, és a harcot én akartam. Ő csak néhány baltát kért volna engesztelésül, amiért szabadságomra tört a nagyszájú kapitány, de én azt mondtam: harc legyen. És úgy lesz. Mert amióta ide jöttetek, a Nagy Szellemnek por ment a szemébe. Ami fehér volt, nem maradt fehér, és nem is lett fekete. Ami fekete volt, nem maradt fekete, és nem is lett fehér. Nézzétek, harcosok, ő jó barátunk, és mégis meg kell ölnünk. Felgyújtottuk a Dohány Atyjának házát, pedig ő is jó barátunk. Amikor még csak mi éltünk ezen a földön, mindig tudtuk, ki az ellenség, és ki a barát.
– Pokahontasz! – kiáltottam rá riadtan, mert nem ilyen szavakat vártam tőle.
– Amíg csak mi éltünk itt, sohasem csaltak meg az álmaink – tette hozzá, és elfordult tőlem.
– Pokahontasz, hallgass meg! – kiáltottam kétségbeesetten. – Küldjétek gyorsan harcosokat Jamestownba, és küldjétek a hódvárakhoz is. Megöltem a nagyszájú kapitányt és a kormányzót is, csak hogy megmentselek!
Pokahontasz megtorpant. Mintha hirtelen kővé dermedt volna, oly mozdulatlanul állt sokáig.
De nem fordult vissza.
És a harcosok is, mintha valamennyien halálba merevedtek volna, mozdulatlanul és szörnyű tekintettel bámultak reám.
Akkor ismét pauhetán nyelven kiáltottam:
– Nem kell a harc! Megöltem a kormányzót és a nagyszájú kapitányt! Menjetek, nézzétek meg a hódvárakat!
Szavamra most sem válaszolt senki.
Pokahontasz éppoly gyors és határozott léptekkel, ahogy idejött, elsietett a Nagy Ház felé.
Valaki új fahasábokat dobott a máglyára. A megizzadt testek imbolyogni kezdtek, és megszólalt Tüzes Szem szent kereplője.

Az indián halál...
Milyen is az? Miért más, mint a fehér emberé?
Az indián csak hősként halhat meg.
A gyávák halálára, a bűnösök halálára az égbolton túli örök vadonságban nincs megbocsátás. Aki küzdelem nélkül hal meg, azt a hős apák és a hajdani ősök, a csatákban elesett nagyszerű harcosok örökké gúnyolják odaát. A gúny, mint óriási szörnyeteg, rohan utánuk, és hiába bújnak előle vihar jajgatásába, korhadó fák odvába, hajnal hidegébe.
Mindenki más hős lehet. Hős az aggastyán, akit szelíd álom közben ér utol az elmúlás. Számtalan csatában hősként viselkedett, ellenség kezétől megmenekült, öregkorára bölcs lett. Csak a hősök lehetnek bölcsek – így tanítja az erdő.
Hős az is, akit betegség pusztít el. A halál ellenség, amellyel a beteg ember megküzd, mielőtt az legyőzné őt.
De jaj annak, akit büntetés ér utol, mert rabolt, gyilkolt, nem teljesítette a parancsot, vagy éppen árulóvá lett!
Százszor is jaj annak, akit az ellenség foglyul ejtett! Szégyenszemre csatában alul maradt, élve jutott az ellenfél kezére – az ilyen harcos számára nem volna megváltás a halál.
Hacsak…
Ne higgyétek, hogy a kínzócölöp csupán ocsmány kegyetlenkedés eszköze. A csatában szerzett foglyot odakötözik, kezét is, lábát is, hogy mozdulni se tudjon, bátorságát, keménységét kegyetlen próbáknak vetik alá. Szörnyű diadaltáncot járnak körülötte, majd nekiront a tömeg, gúnyolják, mocskolják, nevetnek rajta, asszonyok is, gyermekek is egyaránt. Jön a törzsfőnök, és a szemébe köp; jön a varázsló, és sarat dob reá; jönnek a harcosok, és fűzfából hasított tüskéket döfnek a testébe, nehéz szíjakkal korbácsolják; a gyerekek célba lőnek reá.
Jaj neki, ha kegyelemért könyörög!
Tüstént megölik. Jaj neki, ha szótlanul tűri a kínzásokat, hamar végeznek vele. Akkor odaát is rajta marad a bélyeg, hogy gyáva volt.
Hányszor láttam fogoly harcosokat a kínzócölöpön. Szörnyű sebek borították őket, ömlött testükből a vér, ők mégis tovább ingerelték kínzóikat.
– Gyáva vénasszonyok, a róka is rajtatok nevet! A tomahawkot sem tudjátok fogni, reszket a kezetek…
És azon igyekeztek, hogy fájdalmas sikoltásuk is gúnyos nevetésnek tűnjön.
Helytállni a kínzásban – szörnyű küzdelem ez, amelyet test és lélek egyszerre folytat, és amely hőssé magasztosítja azt, aki más küzdelemben alulmaradt.
Ezért mondottam, a kínzócölöp hőssé avatás. Rettentő tiszteletadás.
És van olyan törvénye a vadonnak, hogy amelyik törzs gyors halállal szégyeníti meg foglyait, azt a törzset előbb-utóbb utoléri a vég.
Megértettem hát az indián halált is, elfogadni mégsem tudtam. Hányszor vitáztam róla Pokahontasszal, hogyha az erdőket járva, törzse életéről s a régi harcokról mesélt nekem.
– Kegyetlenek vagytok! – kiáltottam. – Megkötözött embert kínozni?! Hát igazán vademberek vagytok! Vadak!
Nem haragudott. Értetlen, kutató szemmel nézett rám.
– De hát meg kell kötözni – mondta később. – Ha nem kötöznénk meg, elszökne. Emlékszem, kisgyerek voltam, amikor foglyul ejtettük a monakánok legerősebb harcosát, Csonka Medvét. Ostoba módon gyenge szíjakkal kötözték a cölöphöz, és Csonka Medve éppen csak megfeszítette a vállát, és lepattant róla minden kötelék. Puszta kézzel vert utat magának a tömegben, aztán gyors lábon elmenekült.
– Gyáva volt? – kiáltottam, csak azért, hogy ingereljem Pokahontaszt. – Megfutott a halál elől?
Erre úgy nevetett, a könnye is kicsordult.
– Ó, de ostobák vagytok! A halál nagy ellenség, nem szabad elébe menni. Az erdő legerősebb vadja is kitér az ember elől, de harc nélkül meg nem adja magát. Érted már?
– Nem – ráztam a fejemet annak idején, és úgy tettem most is, amikor már csak önmagamban vitázhattam a szép Pokahontasszal. Hitvány önámítás az indián halál, és csak arra jó, hogy mentegesse a kegyetlenkedő, vak dühöt, amely az ellenséggel szemben támad.
De túsz voltam, és semmi több.
Lám, Pokahontasz elfordult tőlem. Mindenki hallotta, de senki sem figyelt fel a hírre, amit mondtam.
Hiába veszett oda a mocsárba Dale kormányzó, hiába büntettem halállal a nagyszájú Argall kapitányt.
Háború lesz.
Túsz vagyok. Az első az ellenség közül, akit meg lehet ölni.
Csak most értettem meg igazán, mi történt velem. Csak most ébredtem rá, hogy reménytelen a helyzetem. Eddig azt hittem, szavaimra megölelnek majd régi, derék indián barátaim, Pokahontasz csillogó szemmel néz reám, Pauhetán felkel majd medvebőrökkel borított alacsony trónusáról, karon fog, és bevezet a Nagy Házba, ahol a harcosok és a leányok ütemes éneke közben fel-alá sétál velem hétszer egymás után, hogy végül a maguk módján új nevet adjon nekem, és ezzel igazán indiánná legyek.
Meghalok.
Fülem mellett szólt a kereplő. Megindult a tánc, és tartott estig.
A dobok hangja a véremmel együtt lüktetett. A csörgők hangja torkomat fojtogatta. Káprázott a szemem, és kivert a hideg veríték, ahogy eszeveszett gyorsasággal ugráltak, üvöltöztek előttem.
S nem tudtam már azt sem mondani – barátaim. Nem akartam azt sem – ellenségeim.
– Pokahontasz… Drága Pokahontasz… – suttogtam magam elé.
Olykor szinte égig csapott a vad üvöltözés, és a vijjogó ének esetlen dallamai messzire röpültek.
A tánc csak estére maradt abba. Akkor előjött Jó Szarvas, Pokahontasz édesanyja, és ételt hozott. Megetetett és megitatott, mert kötelékeimet nem oldozták fel. Faggattam Pokahontasz felől, de csak a fejét ingatta némán, és szomorúan nézett. Nem felelt.
Akkor megrémültem. Nem a haláltól féltem, higgyétek el, hiszen találkoztam már vele nem is egyszer. Nem tudom, miért, eszelősen kiáltozni kezdtem:
– Megöltem a kormányzót! Megöltem a kapitányt! Menjetek a hódvárakhoz!
És később:
– Pokahontasz! Hallgass meg! Megmondtam én neked, vigyázok rád!
Csorgott a vér rólam, úgy feszítettem szíjaimat. Azt hiszem, nagy vergődésemben elájultam, mert egyszerre csak arra ébredtem, hogy éjszaka van. Vaksötétség vesz körül, és csak a nagy tűz hamvadó parazsa világít gyenge fénnyel.
Nem tudtam, hol vagyok. Egy pillanatra még azt hittem, a Treasurer börtönében kuporgok összekötözött kézzel. De vállamba éles fájdalom hasított, és rájöhettem, hogy kifacsart karral, erőtlenül lóg a testem a kínzócölöpön.
Agyam tompán, lassan idézte fel az elmúlt napok döbbenetes eseményeit. A hajnalt, a hajó jöttét, Argall kijelentését. Ó, igen, Pokahontaszt Angliába akarják vinni. De hát Argallnak is, Dale-nek is vége. Pokahontasz szabad. És szabad vagyok én is… Vagy mégsem?…
Kínzó szomjúság tört rám. Őreimet kerestem, de csak egyetlen alvó alakot láttam a totemoszlop tövében. Szólni akartam hozzá, de nem jött hang a torkomon. Lassan kiegyenesedtem. Aztán csak néztem az éjszakát, és hallgattam az erdő távoli neszeit. Valahol egy kisvad vinnyogott keservesen.
Ám egyszerre csak oly hirtelen és olyan gyengéden is, mintha álom volna, finom ujjak érintették hátrakötözött karomat.
– Nettopau, Jó Barát… – hallottam a leheletnyi suttogást. Csuklóimon megpattant a szíj, és földre hullott. Lábam szíjbilincsei hirtelen meglazultak.
– Utteke! Gyorsan!
Fölszegett fejjel néztem az éjszakába. A tűz parazsa megomlott, és egy pillanatra felvillant vörös fénye. Ebben a parányi fényben most mindent élesen láttam. A lombosodó fák fekete árnyékát, a csendben lapuló vigvamokat és körös-körül a táncoló lábaktól feltúrt talajt. Nem mozdultam.
– Tom, szabad vagy. Menekülj! – hallottam ismét Pokahontasz hangját.
Gyengéd ujjakkal maga felé fordította arcomat. A hamvadó fényben úgy csillogott a szeme, mint két hatalmas rubin. Ösztökélő, féltő szeretet sugárzott belőle, forró lehelete mintha lelkemet ébresztgetné. Finom bőréből, fekete hajából ibolyának és fakadó füveknek édes, zsongító illata párázott.
Lábujjhegyre állt, két kézzel ölelte arcomat, és megcsókolt.
– Tom, kedves… – Suttogása elfúlt. – Menekülj!
És oly hirtelen is, ahogy megjelent, eltűnt. Zajtalanul osont vissza, a Nagy Ház felé. Már nem is láttam, csak tudtam, merre megy. S tudtam, hogy merre van az én menekülésem útja is. Egy szökkenés csupán. Át kell ugranom alvó őrömet, és a nagy totemoszlop mögött, a keskeny ösvényen végigrohannom. Az az ösvény kertféle veteményesek között vezet, nem a vigvamok közelében. Feltűnés nélkül kikerülhetek a faluból…
Mégsem mozdultam.
Lassan lekuporodtam a kínzócölöp tövébe. Fejemet térdemre hajtottam, mintha aludnék. Éreztem, hogy könnybe lábad a szemem. Nem tudtam elfojtani a sírást, nem is akartam.
Vártam a hajnalt.
Az indián halált.

HETEDIK FEJEZET,

amelyben a város riadalmáról lesz szó • A leselkedők hírei
Azok a rohadt aranyak • Argall híre mégis igaz • Mi van a levélben?

Ezalatt Jamestown nyugalma is odalett.
John Rolfe balszerencsésen végződő lázadása felrázta az addig szunnyadó indulatokat. A telepesek jó része csak a lövöldözés után tudta meg, mi is történt valójában. Sokan emlékeztek még az óhazából Argall kapitányra, mások csak a hírét hallották, de valamennyien megegyeztek abban, hogy ocsmány fráter, akihez képest még az orgyilkos is gáncs nélküli lovag.
Megtudták, hogyan csalta el otthonából éjnek idején Rolfe-ot, aki azonban még jókor megneszelte a Pokahontasznak állított csapdát, és társaival időben utolérte a foglyaikat kísérő katonákat. Arra nem számított, hogy Pokahontasz mellett engem is ott talál. Még kevésbé gondolta, hogy Argall pompásan idomított legényei mégis győzelmet aratnak felette.
Argall hajósai később ismét bementek Jamestownba csereberélni, közben nagy hangon dicsérték kapitányukat, aki „ha valamit elhatároz”…
Akkor már leégett John Rolfe háza.
A telepesek látták a gyújtogatókat. Tucatnyi indián rohant elő az erdőből, szélvészként csaptak rá a gömbfa házra. Betörték az ajtaját, lobogó fáklyákat dobtak be, meg a tetejére is. Percek múlva hatalmas máglyaként csapott ég felé a láng.
Riadót harsogott Jamestown falán a kürt.
A telepesek összekapkodták cókmókjaikat, az asszonyok kézen fogták a gyerekeket, s rohantak az oltalmat adó cölöpfal mögé. Az erőd nagy udvarán, szabad ég alatt töltötte a tömeg az éjszakát. Indián támadástól féltek, és azt latolgatták, vajon az erődön kívüli házak köré nem kellene-e másik, még nagyobb palánkot keríteni.
Szidták a kapitányt, aki órák alatt felborította a telep nyugalmát. Szidták a kormányzót is, aki szabad kezet adott, sőt segítséget is nyújtott neki. Mégis félelemmel és türelmesen is vártak másnapig.
Az erdő azonban csöndes maradt, az indiánokat nem látták. Hajnalban aztán visszamerészkedtek a házaikba, ahol sem rablásnak, sem rombolásnak nyomát sem találták.
– Miért éppen Rolfe úr házát gyújtották fel? Hiszen ő barátja az indiánoknak.
A kérdésre nem tudtak feleletet adni.
Rolfe a Treasurer rabja volt. Sir Thomas Dale pedig nem sietett a szabadítására.
Mi lehet a dolgok mögött? Nem tudta senki.
Kéretlen leselkedők azonban látták kivonulni a kormányzót tíz ember élén. Mások látták, amint Argall kapitány pórázon hajtva engem,, nekivág a vadonnak. Megint mások azt is megfigyelték, hogy a két csapat egyszerre csak összetalálkozik, és együtt megy tovább.
Voltak, akik követték őket. És látták, hogy a két csapat nekivág a sűrűségen keresztül a Csikahomini ingoványának.
A kéretlen leselkedők nem mentek tovább. Visszasiettek Jamestownba, és elmondták mindazoknak, akik a tegnapi lövöldözősben részt vettek, hogy mit láttak.
– Azért az indián lányért mennek.
Valaki felröhögött:
– Isten nyugosztalja őket!
– Nem a lányért mentek – mordult fel az öreg Thomas Couper, aki még John Smithszel együtt jött az Újvilágba, és a dohánytermesztés mellett a kolónia borbélya és felcsere is volt.
– Mi másért? Argall nem csinált titkot belőle.
– A kormányzó is vele ment.
– Hát aztán?!
– A fiút is vitték. Tom Savage-et. Akit a kormányzó kiutasított Jamestownból. Valami régi ügy miatt.
Többen rábólintottak, hogy tudják, pedig hát nem tudták az igazságot.
– Azt fogták rá, hogy lopott. Üveggyöngyöt lopott volna, hogy az indiánoknak adja. Az igazság pedig az, hogy tud a kincsről, az elveszett gyarmat kincséről, de nem akarja elárulni.
Egy átvirrasztott éjszaka éppen nem arra való, hogy lecsillapítsa a kedélyeket. A tömeg zúgni kezdett:
– Ránk szabadítják az indiánokat a miatt a rongyos kis némber miatt!
– Bármelyik percben itt lehetnek, és Sir Thomas egyszerűen itt hagyja a várost.
– A rohadt aranyak! Azok a rohadt aranyak!
Nem sokat teketóriáztak, küldöttséget sem választottak, ahányan csak voltak, a kormányzó új titkárához, Peter Warrenhoz siettek. Éppenséggel nem kellett vele sokat vitázniuk, mert a kormányzótanács tagjai, akik a veszély idejére szintén az erődben kerestek menedéket, hümmögve bólogattak a szavaikra, maga Mr. Warren pedig – ezt mindenki tudta – nyíltan rokonszenvezett John Rolfe-fal.
Negyedóra sem telt bele, tíz katona és harminc felfegyverzett telepes sietett végig a James folyó partján az öbölig, amelyben megbújva horgonyzott a Treasurer. Néhányan csónakba ültek, hogy ha kell, a víz felől támadva megakadályozzák a hajó indulását. Erre ugyan nem volt szükség, mert egyre vadabb szél fújt a tenger felől, a dagály is megérkezett, a Treasurer tehát aligha érhette volna el a nyílt vizet. A szabadító csapatnak nem volt nehéz dolga, mert Argall kapitány az aranykutató kirándulásra legjobb embereit vitte magával. Az ott maradottak aztán egy szóra felengedték a hajóra Warren titkárt meg Thomas Coupert három katona kíséretében, akik nemcsak John Rolfe börtönét nyitották meg, hanem előbb tévedésből egy fogoly spanyolét, bizonyos Molina lovagét és két jezsuita szerzetesét is, akiket Argall a szétvert Mount Desert-i erődből hozott magával.
– Vivát! – rikkantottak az ifjú telepesek, amikor John Rolfe megjelent a fedélzeten.
– Köszönöm, barátaim! – intett feléjük Johnny, és fiatalos lendülettel beugrott a csónakba.
Első útja a kormányzótanácsba vezetett, ahol kezét a bibliára téve megesküdött, hogy sem a király, sem a kormányzó, sem pedig a telep nyugalma ellen soha semmiféle praktikát nem folytatott, és eskü alatt vallotta, hogy igaz, amit beszél: Argall azt kívánta, segítsen neki az indián hercegnőt foglyul ejteni.
– Azt mondta, őfelsége akarja látni Pokahontaszt. De semmiféle királyi parancsot nem mutatott.
Warren titkár sem tudott királyi parancsról. És nem értette senki, mi késztette Sir Thomast, hogy személyes kíséretével oly nagy súlyt adjon Argall megjelenésének.
– És a kincs… – A kormányzótanács tagjainak elfúlt a hangjuk. – A kincsről valóban szó esett?
– Igen – bólintott Rolfe. – A kormányzó úr megjegyezte Argall kapitány előtt, hogy az angol túsz, Tom Savage tudja, hol van az elveszett gyarmat kincse.
Kis csönd támadt.
– A túszt... kegyelmed jól ismeri. 
– A barátom – mondta John Rolfe egyszerűen.
Sir Peter Wynne, a kormányzótanács tagja előrehajolt:
– Ezek szerint…
– Tévednek, uraim. Tom nekem soha nem beszélt a kincsről, s én sem kérdeztem soha. Lehet, hogy az egész csak szóbeszéd.
– Persze, persze. Minden lehet.
Bizony minden lehetett. De leginkább az volt lehetséges, hogy a Pokahontasz elleni merényleten feldühödött indiánok megrohanják majd Jamestownt! John Rolfe nem törődött az esetleges támadókkal, kiment a házához, és megnézte az üszkös romokat. Két cselédje volt csak, egy idős házaspár, akik a városba vezető úton laktak. Az öreget évekkel ezelőtt gályarabságból váltotta ki, és azóta hűséges embere maradt. Felesége az „uraság” házát tartotta rendben, ő maga pedig a dohány szárításában és pácolásában segített, amiben az én lelkes, nagyszerű barátom új módszereket próbált kidolgozni.
A két öreg könnyes szemmel matatott a romok között. Néhány edény, fegyver, ablakkeret maradt vissza a tűzből, no meg az ajtók pántjai és a nagy kandalló meg a kémény. Minden más a tűz martaléka lett.
– Odalett a sok szép bőr. Nézze, uram, ez is mind megzsugorodott. Ó, hogy az ördög vinné el ezt a sok vadembert! Semmi népség ez, kegyelmed meg jó hozzájuk.
John komoran nézett az erdő felé. Bizonytalan, rossz érzés támadt benne. Ennek a gyújtogatásnak nem tudta okát adni.
Nem tudta eldönteni, újra nekilásson-e az építésnek, vagy keressen más, biztosabb helyet a házának. Jamestownt nem szerette, a kormányzótanáccsal sokszor torzsalkodott, Sir Thomas Dale pedig – a kormányzó egyszer nyíltan megmondta – irigykedett rá, amióta minden aranykincsnél nagyobb vagyonra tett szert a dohánytermesztéssel.
Egyelőre tehát meghúzódott Warren házában. Hű embereivel figyeltette dohányszárítóit. Attól tartott, hogy amit az indiánok elkezdtek, majd Argall legényei folytatják.
Jamestown minden telepese csőre töltötte fegyvereit, keze ügyébe tette kardját, láncinget, mellvértet öltött, kinek mi volt, és várta a támadást.
Az indiánok azonban nem mutatkoztak.
Eltelt az éjszaka, s nem érkezett meg sem Dale kormányzó, sem pedig Argall kapitány. A kormányzótanács aggódott. Attól tartottak, hogy a két aranyéhes embert csapdába csalták a pauhetánok, és a nagy támadás is csak azért húzódik, mert a feltételeken törik a fejüket.
Reggel is hiába kémlelődtek az őrszemek. Máskor hol csapatosan, hol magányosan fel-feltünedeztek bennszülöttek az erőd és a farmok körül – most egyet sem láttak. Néhány bátor fiatalember elmerészkedett az erdőig, de sem életnek, sem hadi készülődésnek nyomát sem találták. Csupán a természet zajongott körülöttük, már húztak a vadkacsák, és a napot is elsötétítő, óriási rajokban ereszkedtek le a mocsarakra. Le is nyilaztak néhányat, a kutyák értük mentek, de egy kutya odaveszett, mert hogyan, hogyan nem,, valami ragadozó elkapta. Talán puma lehetett, Amerika ezüstszőrű oroszlánja, noha az inkább éjszaka vadászik.
A nagy csend vészjóslóvá nőtt. Dale kormányzó és Argall kapitány, no meg a húsz katona távolmaradása csak növelte az emberekben a veszély előérzetét. Valamennyien az erőd palánkja mögé zsúfolódtak, onnan lesték, mikor lángol fel valamelyik ház. Sokan a kicsi fatemplomban kerestek menedéket, az asszonyok – ha nem volt rajtuk a főzés gondja – ott imádkoztak órák hosszat, és persze oda terelték a gyerekeket is, főképpen a lányokat.
De hát ezen a napon sem történt semmi.
Este összeült a kormányzótanács. Meghívták John Rolfe-ot is mint a telep leggazdagabb és legtekintélyesebb emberét, aki egyúttal a legtöbb felvilágosítást tudja adni az indiánokról.
– Meg a kincsről, nemde? – kérdezte John epésen.
– Kérem, őrizze meg a nyugalmát. Lehet, hogy maholnap komoly támadás éri a várost, lehet, hogy a Chesapeake-öböl minden bennszülött törzse összefogott, hogy kiirtsák a fehérek telepét… kérem, mi megértjük, hogy kegyelmedet súlyos sérelem érte…
– Sir Thomas Dale teljes beleegyezésével!
– Az nem biztos! Az nem biztos!
– A szeme előtt fogott le Argall. Látta, ahogy a hajóra kísérnek.
Sir Peter Wynne türelmetlen mozdulatot tett:
– Az a kérdés, Mr. Rolfe, hajlandó-e segíteni a kolónián vagy sem.
– Természetesen. Mit kívánnak?
– Keresse fel Pauhetán nagy főnököt. Puhatolja ki, vajon foglyul ejtették-e az aranykutató expedíciót. Ha nem, vegye rá, hogy segítsen a keresésükben. Ezek a vadak úgy ismerik az erdőket, mint a tenyerüket.
John elgondolkozott. Pillantása találkozott Warren tekintetével. A titkár alig észrevehetően nemet intett a fejével.
– Reggelig megfontolom, uraim.
Később megkérdezte Peter Warrent:
– Miért ne fogadhattam volna el a megbízatást? A telep sorsa valóban előbbre való, mint az én személyes sérelmem.
– Ez igaz, kedves barátom. Csakhogy ha Argallnak nem is volt királyi parancsa Pokahontasz foglyul ejtésére, a dohánytilalomról szóló híre igaz. Sőt láttam a levelet is, amelyben őfelsége a mentesítés lehetőségét említi.
John Rolfe arca elkomorult.
– S hogy kik mentesülnek, azt a jamestowni kormányzóra bízza.
– Úgy van.
– Még azt hittem, Argall csak tódítja a hírt, amikor megjegyezte, a Virginia Társaságon múlik, kik kapnak mentességet, és kik nem. – Reggel tehát választ ad. Ám úgy érezte, ez a válaszadás nehezebb lesz, mint eljutni Pauhetán elé. Mert jól ismerte a kormányzótanács tagjait. Nem sokban különböztek az első mihaszna, aranyéhes lovagoktól. A nagy méregkeverők – Archer, Ratcliffe, Martin, Wingfield – már rég eltűntek Jamestownból. Ki meghalt, ki meg visszatért Angliába. De jöttek helyükbe mások – hasonlók. A telep is bővült. Valóságos várossá lett, amióta a derék John Smith kapitány itthagyta Virginiát.
John Rolfe emlékezett rá, hogyan próbálták annak idején újból és újból kiebrudalni a hatalomból John Smith kapitányt. S noha ő maga nem volt a kormányzótanács tagja sohasem, egyszerre csak különös azonosságot talált a régi és a mostani sandaság között.
„Menjek Pauhetánhoz? – gondolkozott. – Ha nem teszem, súlyos bűnömként emlegetik majd, és minden joga meglesz a tanácsnak, hogy a dohánytermesztés kiváltságosai közül kihagyja a nevemet.
Ha megteszem… veszélyes mulatság. Könnyen otthagyhatom a fogam, és a tanács bizonyára számít is erre.”
Mit bánják ezek, hogy a telepet katasztrófa fenyegeti? A kenetes szavak csak arra jók, hogy az éberségét elaltassák. Hiszen éppen az ő házát gyújtották fel az indiánok. Valami oka van annak. Ha nekivág az erdőnek, akár a halálba menne.
Reggel mégis azt felelte – elmegyek Pauhetánhoz.
S én, aki csak később szereztem tudomást mindarról, ami azon a pár napon Jamestownban történt, tudtam, hogy mi késztette Johnnyt erre az elhatározásra. Értem aggódott, miattam indult volna a veszélyes küldetésbe. Vagy talán másért is?…
A harmadik nap reggelén azonban váratlan esemény vágott elébe a veszélyes kirándulásnak.
A folyón feltűnt egy indián kenu.
Ketten ültek benne. Egy idős ember meg egy legény. Az árral jöttek, mégis erősen húztak rövid evezőikkel. Mintha nagyon sietős volna az útjuk.
– Riadó! Riadó! – üvöltött az őrszem.
A férfiak fegyverre kaptak, az asszonyok a templomba siettek.
– Kezdődik… – mondták riadtan.
A kenu megfordult a vízen, és az erdő lábánál a fövenyre futott. A két indián fürgén kiugrott belőle, valamit beszéltek egymás közt, majd az öreg integetni kezdett a palánk tetején álló katonák felé.
– Lőj bele! Mire várunk, emberek?
– Fogja be a száját! Parancs nélkül senki sem tüzelhet! Mr. Rolfe, kegyelmed tud valamit a nyelvükön. Kérdezze meg, mit akarnak!
John Rolfe kihajolt a palánkon, és lekiáltott a víz szélén álló indiánokhoz:
– Hej, kik vagytok? Honnan jöttök?
Nem kapott választ. Az öreg indián egyszerre csak a nyakában függő amulettes zacskót kezdte bontogatni. Egy darab papirost vett ki belőle, széthajtotta és felmutatta. Közben azonban úgy nézett a kezében tartott papirosra, mintha attól tartana, hogy az emberi hangon megszólal.
– Mit akarhat?
– Tiszta sor: a kormányzót és a kapitányt elfogták. A papiroson az ő üzenetük van. – Megint lekiáltott: – Pauhetánok vagytok?
A két indián mintha néma volna. Most már nem integettek, hanem mozdulatlanul tartották a papirost, és várakozó arccal néztek az erőd felé.
A katonák hiába hívogatták őket, nem léptek közelebb. A fiatalabbik fél kézzel a kenu orrát fogta, látszott rajtuk, hogy a legkisebb gyanús jelre menekülni fognak. Rolfe nem tudta mire vélni ezt a hallgatagságot. Elhatározta, hogy kimegy eléjük.
– Egyedül megyek. Semmi elhamarkodottság. Csak akkor lőjenek, ha valóban csapda készül…
Maga is tudta, hogy erre semmi szükség. Amit mondott, csak a forrófejűek megnyugtatására szólt. Elkérte az egyik katona íját, azt is csak azért, hogy az erőd kapuján kilépve, legyen fegyvere, amit látványosan a földre tehet.
A két indián is földre tette íját és nyilát.
John ekkor megindult feléjük. Kezét előrenyújtotta, és közben egyre csak azt a szót ismételgette, amit tőlem tanult a pauhetánok nyelvéből:
– Nettopau… Jó Barát…
Az öreg indián ekkor sem felelt. Ő is előrelépett, majd amikor összetalálkoztak, szótlanul átnyújtotta a papirost. A papiroson ez állt:
 „A monakánok fogságába estünk. Fogják el azokat, akik ezt a levelet viszik. Jöjjenek azonnal nagy sereggel a folyón felfele a megmentésünkre. Dale kormányzó.”

NYOLCADIK FEJEZET,
amelyben várja és megérti az indián halált • A túsznak halál a
sorsa • Kis Medve hírei • „Voltam harcosok harcosa…”

A hideg hajnal riasztott fel mély, keserű álmomból. Térdemre hajtott fejjel – még mindig ott kuporogtam a kínzócölöp előtt.
Az eget felhők takarták. Oly sűrűn, hogy csak itt-ott törtek át rajtuk a kelő nap vörös fényei.
Néptelen, mozdulatlan volt minden körülöttem, s olyan néma, mintha minden lakosa elhagyta volna Verovokomokót. A vigvamok, mint halott teknősbékák, sötéten gubbasztottak a bokrok árnyékában, a nagy áldozati tűznek is csak fekete üszke maradt meg.
A fák közül most egy kis madár hajnali csipogása hangzott.
Aztán – mintha a semmiből tűnt volna elő – a tegnapi tánctól felszántott téren egy hatalmas, foltos agár vágott keresztül. Behúzott farokkal, óvatoskodva lépkedett. Megállt előttem, s fejét lógatva egy darabig nézett. Okos kutyaszeméből a szomorú állatok egykedvűsége sugárzott. Megnyalta a kezem, és csendben leheveredett mellém.
– No lám, te is megjártad, királyi ajándék… – És megvakargattam a füle tövét.
Annak idején három gyönyörű szép agarat is küldött I. Jakab király Pauhetán nagy főnöknek. Koronázási ajándék volt ez – sok más, gazdag ajándékkal együtt –, de hát az indiánok nem értenek a kutyákhoz, és ezért nem sokra tartották ezeket a nemes, karcsú állatokat.
Koronázási ajándék – valahányszor az a négy év előtti koronázás az eszembe jutott, mindig nevetnem kellett. Még ezen a szomorú hajnalon is mosolyt fakasztott arcomon az emlék, hogyan koronáztak Newport admirális meg az emberei, és hogyan nevetett-káromkodott egyszerre John Smith kapitány.
Körülnéztem. Már világosodott. Nem messze tőlem, a nagy totemoszlop tövében egy alak feküdt szétvetett karral. Őröm volt az, s jól kivehettem, ájult álmában hogyan zihál a mellkasa.
A falu minden vigvamjában így alszanak most a harcosok. A nagy haditáncnak vége, fenékig ürítették a kábító „fekete itallal” teli tökhéj kanosokat, kezüket-lábukat szörnyű fáradtság dermeszti, és vad álmokat lát a szívük.
Most különösen fontosak az álmok. A harc előtt…
Nagy nap ez a mai.
Nekem a legnagyobb.
Két harcost láttam közeledni a falu vége felől. Pauhetán házához futottak, és bezörgettek rajta.
Ez volt az első zaj ezen a hajnalon, s mintha a sietős zörej elűzte volna az éjszakát is. Hirtelen felszakadt a magasban a felhőzet, egyszeriben világos lett, és a világossággal együtt megelevenedett a falu.
A férfiak fegyveresen léptek elő a vigvamokból. Legtöbbjük kezében íj és nyíl volt, némelyik akkora tegezt akasztott a derekára, hogy akár száz nyílvessző is elfért benne. Mások csontkéseikkel hadonásztak, jókedvű, biztató szavakat kiáltozva egymásnak, ám egyikük keze ügyéből sem hiányzott a díszes nyelű, hajlított végű fabunkó, a tomahawk.
Az asszonyok felém mutogattak, még mosolygott az arcuk, a szemük, de már „mérges volt a nyáluk”, mert gyávának, ostobának, alattomos kígyófajzatnak neveztek engem is, akárcsak minden honfitársamat, akik csak romlást hoznak a pauhetánok népére.
– Amerre csak járnak, a fű kirohad a földből!
– Gyávák, mint a róka! A durranó csövekből messzire ölnek.
– Fal mögé bújnak, rossz szellemekhez fohászkodnak.
– Majd meglátjátok, ez is hogy jajgat majd, és hogy könyörög! Hiába járt-kelt úgy, mintha közénk való volna. Na hiszen, csak kezdődjék újra a tánc!
– Miért is maradt abba? Nem jó, ha abbamarad.
– Ma hajnalban már rácsaphattunk volna a szakállasokra.
– Pauhetán atyánk Fürge Szarvast és Kis Medvét küldte ki.
– Hazudott a fiú. Akkor pedig…
– A nagy Manitut láttam álmomban. Jó jel.
– Fényes nappal rájuk dobsz egy lándzsát, menten elfutnak. Olyan gyávák, mint a vakondok. Legszívesebben a földbe bújna valamennyi.
– Nézzétek azt is – mutattak rám –, hogy gubbaszt, hogy reszket!
– Most majd elválik, méltók-e arra, hogy fegyverrel küzdjünk meg velük!
– Gyerek ez még, nem harcos. Nézzétek, meg se mozdul, talán félelmében meg is halt. Sírni fog ez, mint a kisnyúl.
– Oda nézzetek! – ordított fel valamelyikük olyan hatalmas hangon, hogy a téren nyüzsgő s a varázsló jeladására váró tömeg meglepetten elnémult.
Most minden szem reám tekintett.
– Hah! – Az elszörnyedés moraja szakadt fel a mellekből. Aztán megint csak a döbbenet némasága.
Mert mintha álomban tenném, egyszerre csak felálltam. És felmutattam két kezemet is, amelyen még rajta volt a szíjbilincs maradéka. Szabadon álltam előttük, semmi sem kötött a kínzócölöphöz, mégis nyugodtan néztem körül, és látszott rajtam, hogy nincs szándékomban a menekülés.
Menekülés?… Ha eddig nem tettem, most már nem tehetem. Ha vállalni akartam a szörnyű halált, most már vállalnom kell.
Büszke nyugalom derült fel bennem. Olyan érzés, amit még sohasem éreztem, noha rövid életem során már nemegyszer leszámoltam életemmel és önmagámmal.
– Jöjjetek és öljetek meg! – kiáltottam fennhangon. – Lássátok, szabad a kezem és a lábam! Elmenekülhettem volna, hogy messziről gúnyoljam ostobaságotokat, de mégsem tettem. No, jöjjetek, öljetek meg! A túsznak meg kell halnia, hát haljak meg! Azt hittem, magatok közé fogadtok, hogy szívem a szívetek, szavam a szavatok. De hiába öltem meg a kormányzót, hiába csaltam a mocsárba a nagyszájú kapitányt… No, jöjjetek, vágjátok belém a lándzsákat, lőjétek át a szívemet, törjétek össze a csontjaimat! Hiszen oly ostobák vagytok, hogy nem tudjátok megkülönböztetni az éjszakát a nappaltól, a kutyát a farkastól, az ellenséget a baráttól. A nagyszájú kapitány csak egyet kiált, és ti csúszva-mászva vinnyogtok előtte. Foglyul ejtette a Dohány Atyját, és ti annak még házát is felgyújtottátok! Buták vagytok, mint a kósza bölény, ijedősek, mint a megriasztott szarvas. Bizony mondom nektek, eljön a nap, amikor egy baltáért eladjátok a szép Pokahontaszt!
Ekkor elakadt a hangom, mert mellemen ért a kő, amit egy kölyök vágott hozzám.
S ez mintha felébresztette volna bennük a sértett büszkeség vak dühét. Egyetlen ordításban tört ki a tömeg, a festett, szörnyű arcok megindultak felém.
Egy másik kő egyenesen arcomba csapódott, s felszakította ajkamat.
Szörnyű fájdalom hasított combomba, amelyet egy mesteri kézzel kilőtt nyílvessző ütött keresztül.
Felordítottam. Hangomban a szánalom és düh keveredett. A fájdalom és a reménytelen harag szavai szakadtak fel mellemből.
– Nevetek rajtatok! – ordítottam, ahogy torkomon kifért. – Ostoba, szánalmas állatok vagytok! Gyerekek vagytok, aki boldog, ha a szarvasbogár lábát kitépheti és szarvait letörheti. Játszotok csak élettel és halállal, bizony elpusztultok majd mind egy szálig!
Ekkor már a hátamra és a mellemre zuhogtak az ütések. Bőszült kiáltozással, vicsorgó gyűlölettel rohantak rám. Vörös köd borult a szemükre, a földre tepertek, és kegyetlenül rugdostak. Harci színekkel kifestett arcukon a vörös csíkok és a fehér szemkarikák pokolbeli ördögökké varázsolták őket.
Hiába is kérnék kegyelmet tőlük! Hiába esdekelnék, hiába jajgatnék. Nincs irgalom – csak harag van, s azt éppen én táplálom bennük, oly ösztönösen, hogy gátját vetni nem vagyok képes.
– Mi lesz, mi lesz? Hát meguntátok talán? Fáradjatok csak el a kínzásban, ez a fáradtság való nektek! Öljetek csak meg, ti hős harcosok! Az ellenség elől bizony megfutnátok! Gyerünk hát, hol van Jó Szarvas, akit anyámnak hittem? Jöjj te is, Kis Medve, aki testvérének nevezett! Kínozzatok csak, ti hősök, hahaha… jaaaj…
Ekkor hirtelen hátraléptek mellőlem. Ketten felragadtak, szíjat dobtak a mellemre, és a hónom alatt átdobva felakasztották félájult testemet a cölöpre.
– A nagy főnök – hallottam a zsivajból. – A nagy főnök kezdje.
És a fájdalom homályán keresztül láttam, hogy kilép vigvamjából az ősz Pauhetán, a Chesapeake-öböl indiánjainak nagy főnöke.
És mögötte Pokahontasz, az „indián hercegnő”.
– Pokahontasz, drága Pokahontasz! – suttogtam, és elkaptam róla a tekintetem.
Kilépett sátrából Tüzes Szem is, a varázsló. Bölényszarvakkal, tollakkal, csengő-bongó aranylemezekkel felcicomázott álarcban. Ingadozó tánclépésekkel közeledett felém, vigyázva arra, hogy a nagy főnökkel egyidőben érjen a kínzócölöphöz.
Pauhetán égő zsarátnokot tartott a kezében. A máglyához lépett, és újra meggyújtotta.
És láttam, hogy őrömet életre rázzák. Nehezen sikerült, mert úgy tűnt, mintha valami álmot hozó szerrel itatták volna meg előző este.
Tudtam, hogy aki megitatta – Pokahontasz volt.
Pauhetánt néztem. Az indián „királyt”. Kábuló szemem előtt még jobban megnőtt szálegyenes, ösztövér alakja. Pauhetán nagyon öreg volt már. Sok tavaszt megért, de ez az aggastyán még most sem „nézte közelről a füvet”: nem hajlott meg a háta.
Pauhetánnak ravaszdi szeme élénken megrebbent, de a keze nem reszketett, amikor magasra tartotta a tollakkal ékes szent pipát, hogy szóljon.
A tömeg elhallgatott.
És láttam, hogy Pokahontasz merően, döbbenten bámul rám. Nagy, értő szeme most kisgyermeki csodálattal volt tele. Csupa kérdés és csupa szeretet volt arcának minden vonása.
– Harcosok! – hangzott Pauhetán éles, károgó hangja. – Harcosok, itt az idő, hogy övetekre kössétek a tegezt, és marokra kapjátok nyilatokat és a tomahawkot. A fehér idegenek megszegték a barátságot, amit még Nantakvod, a Legbátrabb Harcos fogadott nekünk.
– Hah! Vesszenek mind egy szálig! – zúgott a tömeg.
– Foglyul akarták ejteni Pokahontaszt, legkedvesebb lányunkat!
– Vesszenek! – zúgott a tömeg.
– Elküldtük Fürge Szarvast a fehérek táborába. De sem a nagyszájú kapitányt, sem a fehér bőrű kormányzót nem látta ott. Ellenben látta a fehérek várában a mennydörgő csöveket és a harcosokat, akik fegyveresen kószáltak az erdőkben körös-körül. Mi másért járnák az erdőt, ha nem azért, hogy háborúra készüljenek ellenünk? A fiú hazudott!
Minden szem reám meredt. Önkéntelen egy lépést tettek felém.
– Kezdd el! – kiáltotta Tüzes Szem. – A túsznak halál a sorsa!
Pauhetán most íjat ragadott kezébe. Horgas ujjaival kifeszítette, és célba vette az élő céltáblát: félájult testemet.
Még láttam, hogy a bátor és vad szívű, szép Pokahontasz félrekapja tekintetét…
Ekkor egy kiáltás harsant. Kétségbeesett ordítás. Vijjogó, ijedt üvöltés. Riadót vert egy tenyér a kiáltó szájon.
A falu túlsó végéről feltűnt egy alak. A tömeg hátrafordult, és szörnyedő kiáltással várta. Kis Medve volt az, akit Pauhetán előző este a Csikahomini mocsarába küldött, keresné meg a fehér harcosokat, és hozna bizonyságot, hogy igazat beszéltem.
Kis Medve támolyogva közeledett. Arcát és mellét szörnyű sebek borították. Legborzasztóbb mégis a koponyája volt: dús fekete haját, amelyet a pauhetánok szokása szerint vastag fonatban viselt a feje tetején, egy kegyetlen kéz bőrrel együtt metszette le. Véres koponyacsontja most kilátszott, rettentő szenvedésről és még szörnyűbb szégyenről tanúskodva.
Kis Medve eszét vesztve üvöltözött:
– Jönnek a monakánok! Fegyverbe, fegyverbe… jönnek a monakánok!
Pauhetán intett.
Ketten Kis Medvéhez szaladtak, felkapták, és valósággal ölben vitték a nagy főnök elé.
– Beszélj! – kiáltott rá az aggastyán.
A fiatal harcos szeme ijedten repdesett. A tömeg döbbent csendje még jobban megrémítette. Aztán hirtelen felfedezett engem, kezét felém nyújtotta, de hang sokáig nem jött a szájára. Szörnyű kép volt a mi kettőnk találkozása.
– Beszélj! – kiáltotta ismét Pauhetán. – Vagy talán gyáva róka lettél, aki a fegyver elől vackába bújik, és ott vinnyog? Szarvast láttál talán, és most azzal ijesztgetsz bennünket?
Kis Medve erőt vett magán, és megszólalt:
– Nettopau, a Jó Barát igazat beszélt. Láttam, hogyan fulladoztak a fehér harcosok. Láttam a sápadt kormányzót is meg a nagyszájú kapitányt, akit felismertem dühös kiáltozásáról, noha addig nem láttam soha, és a szavát sem értem. És láttam, hogy a hódgát szétomlott a fehér harcosok alatt, és annyian belefulladtak a vízbe, ahány ujj a fél kezemen van.
– Hah! – hallatszott a tömegből.
– Örömömben elfeledkeztem az óvatosságról. Előbújtam a rejtekemből, hogy alkalmas helyről nyilammal végezzek az ocsmány fehérekkel, akik rabul akarták ejteni Pokahontaszt. És ez lett a vesztem. A nagyszájú kapitány dühös ordítozását figyelve nem vettem észre, hogy a fák és a bokrok sűrűje tele van monakán harcosokkal. Alighogy nyilamat kilőttem a sápadt kormányzóra, előugrottak rejtekükből, és foglyul ejtettek engem is meg a fehér harcosokat is. Szörnyű gyorsasággal egy tisztásra vittek bennünket, amely nem a monakánok falva, hiszen jártam már ott, hanem csak táborhelye lehet. Ott kínzócölöphöz kötöttek, miután megskalpoltak, mert Csonka Medve azt hitte, halott vagyok. Hála a nagy Manitunak, a fájdalom ravasszá tett, az éjszaka pedig elszántságomat növelte. Miközben az átkozott monakánok a sápadt kormányzóval és a nagyszájú kapitánnyal próbáltak szót érteni, kirángattam helyéből a cölöpöt, és akárcsak Csonka Medve, én is megszöktem a halál elől.
– Hah! – kiáltott most a tömeg, és örömükben szélesen nevettek, vidáman hadonásztak a harcosok.
– Megjárták a gaz monakánok! – kiáltotta az ősz Pauhetán. Aztán csak intett, és a harcosok egy csoportja máris kivált a tömegből, hogy futva szerteszéledjen erdei őrjáratra. – Még ma éjszaka lecsapunk rájuk, elragadjuk foglyaikat, és egy szálig megöljük őket!
– Fejetlen Sas, a monakánok főnöke egyezkedni akar a fehérekkel. – Kis Medve feje fáradtan hátracsuklott. – A nagyszájú kapitányt rávette, hogy beszélő papirost küldjön a fehérek táborába, szövetséget kérve ellenünk.
– Folytasd! – kiáltott Pauhetán.
– A kapitány elküldte a beszélő papirost.
Olyan döbbent csend lett erre a bejelentésre, amelynek súlyát ájult kábulatomban is megéreztem. De, körülnézni már nem volt erőm. Pedig – úgy mondták később – Pauhetán ekkor hozzám fordult, és megkérdezte, miért nem szöktem meg, ha már „elszakítottam” kötelékeimet.
Nem feleltem, mert ájultan függtem a kínzócölöpön, de mondják, hogy Pokahontasz válaszolt helyettem. S mert Pokahontasz vad és bátor természet volt, karba fonta kezét, úgy állt Pauhetán elé.
– Elég már a kérdésekből! Hej, harcosok és ti mindannyian! Tudjátok meg az igazságot, és ítéljetek magatok felett! Az éjszaka ideosontam, és elvágtam Nettopau kötelékeit. Azt akartam, hogy megszökjön a halál elől, mert én ismerem a szívét, és tudtam, hogy nem hazudik. Hej, harcosok és ti mindannyian, szabad volt Nettopau, és mégsem menekült! Halljátok hát, és halld meg te is, tiszteletre méltó atyánk, ősz Pauhetán. A harcos, ha foglyul ejtik, menekül. Nemcsak a halál elől fut, azért is menekül, hogy övéinek mentse életét. Lám csak, Kis Medve sem a paszpahigokhoz nem futott, se a vabozókhoz nem menekült, hanem oda sietett, ahol a népe él. Hová sietett volna Nettopau, akit a sápadtarcú kormányzó halálra ítélt? Hová menekült volna, amikor csak egy barátja van, a Dohány Atyja? Ha ott ejtik foglyul, ide siet. Ha itt szánják halálra, jobb neki az örök vadászmezők nyugalma.
Akkor elhallgatott Pokahontasz, és vádló szemmel nézett körül a törzs harcosain. Azok meg lesütötték tekintetüket, és nem feleltek. Pauhetán csendesen így szólt:
– Voltam harcosok harcosa, bölcsek bölcse, most öregek öregje vagyok. Enyém az erdők szava, a vizek szava, enyém a Nagy Szellem szava. Nincs a nagy öböl partján olyan nép, amely ne az én nevemet dicsérné… Ha nyilam nem talált, sohasem tagadtam.
Akkor hozzám lépett, és ajkam közé illesztette a tollas kalumetet, a szent pipát.
Levettek a cölöpről, és a Nagy Házba vittek. Tüzes Szem varázséneket mondott felettem, és rossz szagú kenőcsökkel kente sebeimet, hogy ki ne szabadulhasson belőlem a lélek. Megszólaltak a dobok, a kereplők és a szent csörgők. De már nem folytatódott a tánc. A harcosok új ábrákat festettek bőrükre, és készültek az éjszakai nagy osonásra. Rólam beszéltek és Pokahontasz szavairól. Tüzes Szem, a varázsló, visszament vigvamjába, és szent tüzet gyújtott, hogy a füstjéből jósolni tudjon.
Ájultan hevertem a Nagy Házban. Mondják, akkor határozták el, hogy ha magamhoz térek, maga Pauhetán és Pokahontasz fog majd karon, hogy hétszer fel és alá járva az éneklő leányok és ifjak között, felvegyen a pauhetánok törzsébe, így vették fel annak idején John Smith kapitányt is, új indián nevet adva neki és hatalmas földet ajándékozva Virginia rengetegeiből.
De hát egyelőre várni kellett, mert ájultan hevertem a Nagy Ház gyékényén, és nem tudta senki, vajon életben maradok-e. Az öregeket nagyon bántotta, amiért elhamarkodva ítéltek felettem, ezért hosszú és szép beszédeket mondtak, amelyekben mind azt bizonygatták, hogy mihamarabb fel kell venni engem a törzsbe. Pokahontasz azonban a maga kedves, mégis kemény hangján rájuk kiáltott, mondván, máskor előbb járjon az eszük, mint a kezük, és ahelyett hogy szavakat szórnának a szélbe, azon gondolkozzanak, hogyan lehetne a monakánok támadását kivédeni.
Alkonyatkor aztán három nagy csapat hagyta el a falut. Minden harcos nekivágott az erdőnek, hogy hajnalban a felderítők által meghatározott helyen találkozzanak.
Még akkor sem tértem magamhoz, pedig azt várták, hogy velük tartsak. Pokahontasz mellém kuporodott, ölébe fektette fejemet, a harc ábráit festette arcomra, és amikor készen lett vele, sokáig elgondolkozva simogatta a hajamat.
Elcsendesedett _a falu, és a Nagy Házban is nyugovóra tért az ősz Pauhetán, amikor felnyitottam a szememet.
– Tom – suttogta gyöngéden Pokahontasz. – Tom…
Rámosolyogtam. Mélyet sóhajtottam.
– Tom – mondta hirtelen angolul. – Fürge Szarvas látta, amint kiszabadították a hajóról a Dohány Atyját. És szabadon engedték a nagyszájú kapitány minden foglyát.
Elhallgatott. Dédelgette az arcomat, mintha gyereket ringatna az ölében.
– Fürge Szarvas látta… minden foglyot szabadon engedtek. De a Legbátrabb Harcos nem volt köztük. Hát mégse jött el…
Csendes volt Verovokomokó, a pauhetánok falva. A nagy ház kéregfalán befújt a szél. Megborzongtam. Pokahontasz medvebőrt terített reám, aztán sokáig füleltünk kifelé az éjszakába.
A harcosok már messze jártak. Hajnalban lecsapnak a monakánokra, megölik őket, és elragadják fehér foglyaikat. Aztán majd Jamestown következik…
Halk, kattogó zaj hangzott. Tüzes Szem, a varázsló, vigvamjába vonult, és a kereplő hangja mellett társalog a szellemekkel.
John Smith kapitány mégsem jött el…
– Szegény kicsi Pokahontasz – suttogtam, és megkínzott, sebesült ajkamhoz emeltem kedves, meleg kezét.

KILENCEDIK FEJEZET,

amelyben sebeiből felépül, és tüstént harcba siet • Meglepő
támadás • A vadon újabb törvénye • A győzelmi tor és az új
meglepetés • „A dohányt én adom”

Olyan voltam én, akár az acél. Minél több ütés ért, annál szívósabb lettem.
Virradatra felkeltem, napkeltére már útnak is eredtem. Még húzódtak a sebeim, a harci festés sem takarta el az ütések és a rúgások nyomát, de már ismét a régi voltam… a szívem már egészen begyógyult.
Mi keltett életre? Nem is tudom. Talán Tüzes Szem mondókái, talán a kenőcsei? Úgy hiszem, inkább Pokahontasz gyengéd szavai.
Ha ő nincsen, az indián halált túl nem élem.
Most hát friss kedvvel és frissülő szívvel siettem a harcosok után.
Nem voltam egyedül. Velem jött Pokahontasz is. Kézen fogva mentünk, éppen úgy, mint régen.
Jókora út állt előttünk. Kis Medve szavaiból megtudtuk, hogy a monakánok a James folyó partján táboroznak. Kenuikat vállon hozták át a nagy zúgókon, lentebb ismét vízre tették, és majdnem a Csikahomini torkolatáig eveztek. Hajnalban megrohanták volna Verovokomokót, ha közben rá nem bukkannak az angolokra.
Szorosabbra fogtam a tomahawkot.
Dale és Argall. No lám, megmenekültek az átkozottak, de legalább elterelték a monakánok figyelmét. Ha a harcosainknak sikerül a rajtaütés, a „nagyszájú kapitány” és a „sápadtarcú kormányzó” most már nem kerülheti el a sorsát.
– Fürge Szarvas vezeti a harcosainkat. Van oka rá…
A tulipánfák már bontogatták nagy virágaikat a korán jött melegben. Szerettem ezeket a magányos, hatalmas fákat, amelyek virágzás idején, mint óriások számára termett virágcsokrok, tündököltek az erdők szélén.
Fürge Szarvas vezeti a harcosokat – s elgondolkoztam. Ha neki oka van valamilyen bosszúra, van talán a monakánoknak is. Aztán ismét a pauhetánoknak és így tovább, visszafelé gombolyítva a kuszált fonalat. Mert hogyan kezdődött, miként kezdődött, ma már senki sem tudja. A monakánok ősi ellenségei a vízesés alatt lakó népeknek. Az Allegheny-hegység végtelen őserdeiből le-lecsapnak néha a parti síkságra, elrabolva a kertészkedő törzsek asszonyát, gyermekét és kukoricáját.
Azt mondják, a viszály még a nagyapák nagyapáinak gyermekkorában kezdődött. Két ifjú találkozott az erdőben. Egy pauhetán meg egy monakán. Mindkettő fiatal, könnyen haragvó legény. Könnyen vicsorgó fiatal farkasok, akiknek még nem fékezte bölcsesség a karját.
Szarvasra lestek, s nyilával mindkettő egyszerre találta el. Ha felavatott harcosokkal esik az ilyesmi, kettészelik a zsákmányt, és ki-ki viszi a maga részét. Nem úgy a két ifjú, akik azonmód egymásnak estek, mint két fenevad. Hogyan történt a harc, hogyan nem, végül is a pauhetánok fia földre hanyatlott, és azontúl lelkét csak a fák és a füvek vigasztalták.
A monakán ifjú akkor körbetáncolta a halottat, győzelmi mámorában eszét vesztve rikoltozott, végül levágta a halott skalpját, mintha csatában ölte volna meg ellenfelét, és ocsmány hőstettével kérkedve hazasietett. A pauhetán fiút pedig két öreg vadász találta meg. Mellette a szarvast, amelyet az ellenfél nagy örömében ott felejtett. Az állatot már kikezdték a dögevő madarak, a fiú tetemét azonban csodálatosképpen érintetlenül hagyták. A két vadász látta, hogy megcsonkították a fiút, látta a letaposott füvet is, amely a győzelmi táncról árulkodott, és végül felfedezték a nyílvesszőt, amelynek tolla elárulta, hogy monakán harcos volt a fiú gyilkosa.
Nem kelt fel háromszor a nap, a pauhetánok rajtaütöttek a monakánok táborán. Sok harcost megöltek, és sokat foglyul ejtettek. A nagy totem körül akkor sok koponya száradt a napon. Mert tudni kell, hogy a pauhetánok sohasem csonkították meg no az ellenség fejét azzal, hogy levágják a skalpját. A halott szelleme nem venné jó néven.
A halott lelkét hazavinni – más. A lélek a fejben lakik. Fejet vinni harcoshoz méltó cselekedet.
A háborúság tehát így kezdődött a két törzs között. És azóta is folyik.
Három tavasszal ezelőtt a pauhetánok újból felmerészkedtek a hegyek közé, és megtámadták a monakánokat. Véres, nagy csata volt, melyben sok harcos elesett, még több foglyul esett, akik aztán a monakánok kínzócölöpein végezték életüket. A vérszomjas monakánok visszaverték a vízesés alatt lakókat, felébresztve bennük a titkolt félelem pusztító szellemét. Ott végezte a monakánok Kínzócölöpén Suhanó Nyíl is, Tüzes Szem idősebbik fia, Fürge Szarvas testvére.
Ezért volt oka rá, hogy ő vezesse a pauhetán harcosokat.
Abban a vesztes csatában Pokahontasz is részt vett. Ez a bátor és merész leány már gyermekfejjel is odamerészkedett a harcoló férfiak közelébe. És merészségével vagy éppen bájos bátorságával olykor „foglyot” is ejtett, mint ahogyan engem is úgy vezetett hajdanában Verovokomokóba. Így lettem foglya én is még abban az időben, amikor az angol telep táborát először támadták meg az indiánok. A történetet jól ismeritek, kár volna ismét elmondanom, de azt tudnotok kell, hogy Pokahontasz sokszor megbotránkoztatta vagy éppen csodálatba ejtette törzsének véneit. A monakánok elleni csatába is elmerészkedett, ott harcolt a férfiakkal egy sorban, pedig hát asszonynak, lánynak nem volt helye a csatában soha.
Pokahontasznak ezt is megengedték. Pokahontaszt mindenki szerette.
Nem voltam ott, de mondták, Pokahontasz egymaga három monakánt leütött, végül foglyot is szerzett, lányt rabolt, akár a férfiak, jóllehet inkább az életét mentette meg, mert meg akarták ölni a harc hevében.
Hűs Víz volt ez a rabszolgalány.
– Miért engedted el? – kérdeztem.
– Megöltük volna. Akárcsak téged. – Hirtelen rám nézett, és parányi, szomorkás mosollyal a szája szögletében megkérdezte: – Még most sem érted?
– Hátha elárul – gyanakodtam.
Nem felelt.
– Hírt visz rólunk – erősítgettem –, kileshette, mi történt. Értesíti népének harcosait, azok elhagyják a tábort, mielőtt a mieink odaérkeznek, aztán nagy kerülőt tesznek, és lecsapnak a védtelen Verovokomokóra.
Előresietett Pokahontasz. Most már egymás nyomában lépkedtünk, mint a hadiösvényre indult harcosok. Megkerültük a Csikahomini nagy mocsarát, hogy minél hamarabb a James folyó partjára juthassunk. Most már vigyázni kellett, nem is mentünk, inkább lopakodtunk, mert sohasem tudhattuk, mikor ütközünk a monakánok őrszemeibe. Néhány elkalandozó harcost bizony elénk hozhatott a balszerencse, olyanokat, akik nem is tudták talán, mi sorsra jutott közben a táboruk.
Megtorpantunk. Pokahontasz mellé értem, és ahogy arcára tekintettem, hirtelen elszorult a szívem.
– Miért vagy olyan szomorú? – suttogtam. – Megbántottalak?
– Pszt… itt most már ne beszélj!
– De hát mégis?
Mintha csak válasz jött volna ostoba faggatózásomra. Halk surranás ütötte meg a fülemet, és egy nyílvessző csattant mögöttem a fa törzsébe.
Pokahontasz halkan kiáltott, és elugrott mellőlem. Én a fa mögé lapultam, és mozdulatlanná merevedtem.
Önkéntelen, halk nevetést hallottam. Ha ez a nevetés fel nem hangzik, talán későn tudjuk meg, hol is rejtőznek támadóink.
Felkaptam a fejemet.
Közvetlenül felettem, a hatalmas gesztenyefa lombjai között két meztelen talpat vettem észre. Egy fiatal monakán harcos kuporgott a fa magas ágán. Éppen íját feszítette, de nem engem, hanem a szomszédos fa tövében kuporgó Pokahontaszt vette célba.
Most már villámgyorsan, követték egymást az események.
– Hej! – kiáltottam rá élesen, hogy magamra tereljem a figyelmét, de ugyanabban a pillanatban egy másik nyílvessző csapott le mellettem. Éppen csak arra volt időm, hogy villámgyors mozdulattal felfelé hajítva tomahawkomat, térden találjam a fölöttem rejtőzőt, s máris el kellett ugranom helyemről, hogy ha kell, testemmel védjem Pokahontaszt.
Ez a csodálatos lány azonban nem szorult segítségre. Úgy lehet, hamarabb észrevette támadóinkat, mint jómagam. Alighogy melléje ugrottam, már kilőtte nyilát, és hogy nem tévesztett célt, azt egy közeli fa tetejéről hangzó fájdalmas ordítás jelezte.
Ez az ordítás az addig rejtőző ellenséget végképp felbőszítette. Minden óvatosságról megfeledkezve, dühös szitkozódással vették tudomásul társuk megsebesülését.
– Ott! – kiáltotta Pokahontasz, és kinyújtott kezével egy harmadik fa irányába mutatott, amelynek ágain egyszerre két harcost is észrevehettem, így hát négyen voltak ellenünk, jobban mondva öten, mert az ötödik e pillanatban a bokrok sűrűjéből ugrott elő, s tomahawkját magasra emelve, vad ordítással vetette rám magát.
Kikaptam a tomahawkot Pokahontasz övéből, és támadóm elé ugrottam. Nálam magasabb, nyúlánk és igen erősnek látszó férfi volt. Haját a monakánok szokása szerint vastag fonatba sodorva, tarajként viselte a feje búbján. Ez a hajfonat feje tetejéről egészen tarkójáig vezetett, és ott három festett sastoll zárta le. Testét sűrűn fedték a fekete és piros harci csíkok.
Ahogy öles ugrásokkal felém rohant, tekintetéből annyi harag és bősz harci düh sugárzott, villogó szeme és vicsorgó szája annyi gyilkos indulatot fejezett ki, hogy ha nem jártam volna ki előbb sorsomnak és a vadonnak kemény iskoláját, semmi reményem sem maradt volna a győzelemre. Így azonban vijjogó kiáltással túlharsogva ellenfelemet, elébe ugrottam, és amikor ő sújtani akart, hirtelen lehajolva, fejjel vetettem magam a gyomrának.
Hangos nyögéssel zuhant hátra. Ütése megcsúszott, csak lábam szárát érte, de ezt az új fájdalmat az előző napon kemény szívvel viselt fájdalmak után végképpen tűrhetetlennek éreztem. Engem is elkapott valami megmagyarázhatatlan, esztelen düh, s mert futó pillantással azt is észleltem, miként ugranak le háromembernyi magasságból a fekete testek, hogy Pokahontaszra vessék magukat, egyetlen ellenállhatatlan mozdulattal, puszta öklömmel terítettem le ellenfelemet.
Gyengülő markából kicsavartam fegyverét, és máris a többiekre vetettem magam.
S éppen idejében.
A négy monakán felismerte Pokahontaszt. Noha íjuk a kezükben volt, egyik sem feszítette rá. Élve akarták elfogni, és most szitkozódva, fenyegetőzve, kaján nevetéssel közelítettek hozzá.
Pokahontasz, a szép, bátor Pokahontasz hátát fedezve állt a nagy tölgyfa tövében, íját feszítve sakkban tartotta támadóit, de úgy látszott, nem sokáig. A négy harcos szétugrott, hogy oldalról és a fa mögül közelítsék meg zsákmányukat. Ha Pokahontasz kiröpíti a nyílvesszőt, lehet, hogy eltalálja valamelyiküket, de bizonyosan nem marad ideje új nyilat kihúzni tegzéből.
Figyelmüket szerencsére annyira lekötötte a könnyű zsákmány feletti öröm, és annyira biztosak voltak társuk győzelmében, hogy ügyet sem vetettek reám. Ha csak szempillantásnyi időm is, de volt, hogy kiválasszam közülük a legerősebbet, és lesújtsak rá a tomahawkkal. Ütésem biztos és végzetes volt. Ugyanabban a pillanatban kiröppent Pokahontasz nyílvesszője is, most már szíven találva, akit az imént még csak könnyen sebesített meg. Mégsem lett könnyebb a helyzetünk. A másik kettő túlerejük elvesztésén feldühödve rohant ránk. Még láttam, hogy Pokahontasz újabb nyila célját tévesztve röpül a bozótba, amikor a másik tomahawkja reám sújtott. Saját fegyveremmel védtem ki az ütést, valósággal vívtunk az indiánok hajlított dorongjával, mígnem ellenfelem váratlanul mellém ugrott, gáncsot vetett, és hanyatt lökött.
– Tom, segíts! – hallottam éppen akkor Pokahontasz kétségbeesett kiáltását.
Ellenfelem nem ugrott rám, fektemben egyszerűen agyon akart verni buzogányával, mint a lapító rókát szokás. És akárhogy fordultam volna, mire ismét talpra ugrom, végem. Éreztem, hogy az eddig kiállott szenvedések elnehezítették mozdulataimat. Combom sebéből ismét bőven ömlött a vér, és ahogy fejemet félrekaptam, szúró fájás bénította meg nyakamat.
– Tom… Nettopau!… – sikoltotta Pokahontasz.
Ahogy csak erőmből tellett, felhajítottam tomahawkomat. A két kezét felemelve végső ütésre készülődő monakánt egyenesen arcba csapta a kagylóházzal ékes fegyver. Jaj nélkül csuklóit össze.
Felugrottam. Úgy látszott, az utolsó monakán társai elhulltával sem akart lemondani arról, hogy nevét később a legnagyobb harcosok között emlegessék. Hiszen falujában mindhalálig irigyelni fogják, amiért Virginia virágát, a szép Pokahontaszt viszi haza feleségül (a pauhetánok is rendszerint a legyőzött ellenségtől rabolták feleségeiket), arról nem is beszélve, hogy az ősz Pauhetán utódjának tartott híres indián leány foglyul ejtése egyet jelentene a vízesés alatt lakó törzsek hamari legyőzésével.
S Pokahontasz hiába védekezett. Noha több helyen is megsebesítette ellenfelét, az acélizmú, nagy erejű monakán ellen puszta kézzel mégsem tudta felvenni a harcot. Amikor birokra keltek, az indián hátracsavarta Pokahontasz kezét, tenyere élével durván a hátára vágott, hogy a szegény lány feljajdult fájdalmában, aztán egyszerűen a hátára dobta, és futásnak eredt.
– Tom, Tom! – kiabálta Pokahontasz, és minden erejével szabadulni igyekezett…
Fegyvertelen voltam. Izgalmamban hirtelen fejemet vesztve felkaptam Pokahontasz elejtett íját, és a saját tegzemből vesszőt vonva bele, szempillantásnyi célzás után a monakán után lőttem.
Veszélyes lövés volt. Alig egy araszon múlt, hogy nem Pokahontaszt találtam el...
Azóta is mindig elszorul a torkom, ha erre a lövésemre gondolok, és sohasem kérkedem vele, noha máskülönben, mondják, íjjal és puskával jól bánok.

A monakán eldőlt, vége volt. Visszatértünk a harc színhelyére, és a még életben levőket az íjak húrjával megkötöztük.
Aztán, lihegve, ziláltan, véresen, de a győztesek vidámságával egymásra nevettünk, és Pokahontasz ismét a kezét nyújtotta.
– Siessünk. Talán még nem késő…
Futásnak eredtünk. Diadalunk csak növelte harci kedvünket. Pokahontasz szép arca vad örömtől sugárzott, előbbi riadalmát mintha elfújták volna, és az én fájdalmaim megint semmivé lettek, hiszen nagy-nagy büszkeség dagasztotta mellem: megvédtem, megmentettem, aki életemben és szívemben a legkedvesebb.
Futottunk.
– Megéreztem. Hidd el, megéreztem, hogy leselkednek ránk.
Bólintott. Aztán megkérdezte:
– Tom, mondd, mit álmodtál az éjszaka?
Nem értettem.
– Semmit, Pokahontasz. Semmit és semmiről.
Komoly lett az arca, miközben folyvást a fákat és a bozótot figyeltük, hogy meg ne lepjen ismét az ellenség.
– Nem álmodtál? Vigyázz, nem emlékszel talán? Vigyázz az álmodra, Tom, mert már füledbe súg a Manitud, és még nem tudod, hogy az micsoda. Mondd, semmit sem láttál? Állatot, fát, virágot? A dolgokban szellemek élnek, amelyek rád is vigyáznak.
– Nem értem, Pokahontasz, erről sokat beszéltél már, de még most sem értem. Csak azon csodálkozom, hogy amikor ahhoz a fához közeledtünk, eszembe jutott, vajon nem leselkednek-e ránk a monakánok. És éppen akkor lőttek ránk.
Megállt. Rám nézett aggódó szeretettel:
– Hát nem érted? Nem érted a törvényt?
– A vadon törvényét – mosolyogtam, és megszorítottam a kezét. – Vajon ez hányadik törvénye a vadonnak? És hogy szól?
– Hallgass a belső szóra.
Hallgass a belső szóra… Akkor mosolyogtam, mégis komolyan vettem Pokahontasz szavait. És azóta oly sokszor eszembe jutott ez a jó tanács. Oly sokszor kísért életem útjain, oly sokszor mentett meg nehéz pillanatokban, és oly sokszor figyelmeztetett: vigyázz!
Vigyázz!
Nem tudom én nektek elmondani, mi ez a belső szó. Nyársforgatóból lettem én John Smith kapitány apródjává, apródból lettem indiánná, nem sokat tudok a bölcsek gondolataihoz. A papok azt mondják, isten szava ez a belső szó, de hát én nem hiszek istenben. Keserűbb és szerencsétlenebb volt az én életem, semhogy higgyek benne, mert úgy tapasztaltam, vagy csak azok találják ki, akikben sok a gyengeség, és magukat vigasztalják vele, vagy sok az erő, és másokat félemlítenek a nevével. Az élethez kell a hit, és nem az istenhez, ezt tanultam én rövid életem során, és ezért volt nekem oly kedves az indiánok mindenféle balga meséje a természet ezernyi manójáról, ahogy ők mondták: Manitujáról.
Csakhogy vihar közeledtével a csapongó madarak elülnek, és a játékos medvebocs is lesunyja fejét. És mint oly sokszor, most is megéreztem: lesnek ránk. Nem magyarázom én ezt sem istennel, sem szellemekkel, egyszerűen csak azzal, hogy az ötön kívül van még egy hatodik érzékszervünk is, amely észreveszi a viharfelhőket akkor is, ha még messze járnak, amely észreveszi a sok-sok megszokottban a legapróbb szokatlant, és azt súgja: vigyázz!
Én azt gondolom, mindenkiben megszólal ez a „belső hang”, csak nem mindenki figyel rá.
Amikor eszembe jutott, vajon nem lesnek-e ránk – meg kellett volna állnom, hogy akár egy pillanatra is, körülnézzek.
Pokahontaszban is megszólalt ez a hang. Csak hát én megzavartam.
Aki sokat él a természetben, és sokat járja az erdőt, megtanulja becsülni a belső hang szavát. És megtanulja – hallani. Mert oly halk, oly csendes ez a szó, hogy a világ kisebb zajai is könnyen túlharsogják…

Amikor a James folyó partjára lejutottunk, és a vízbe belegázolva, egyszerre csak megütötte fülünket a győzelmi ének egyhangú, mégis örömtől robbanó hangja, felrikoltottunk magunk is:
– Hejjjej-jejjejjej-hej!
A víz felénk hozta a győzelem énekét. A pauhetánok éneke volt – túlharsogott bennünk minden más hangot.
A folyó hideg vizével locsoltuk felhevült testünket, és újból futásnak eredtünk. És nem tagadom, azért futottunk, mert ott akartunk lenni, amikor Argallt és Dale-t utoléri a példás büntetés.
– Csontjukat töröm! – kiáltotta bosszúra szomjasan a szép Pokahontasz. – Csontjukat töröm, akár a tolvajoknak! Ocsmány halál legyen a részük!
És ne ítéljetek meg érte, ha kimondom: ilyen vérszomjasán is tetszett nekem Pokahontasz. Magam is azt vártam: gyors és ocsmány halállal múljon ki a „nagyszájú” kapitány és a „sápadtarcú” kormányzó.
A folyó ezen a helyen hirtelen összeszűkült. Két-három ember magasságú, meredek partok magasodtak hullámai fölé. Noha messze voltunk már a tengertől, itt, a nagy tölcsértorkolat keskeny szakaszán apálykor és dagály idején talán még erősebben zúgott a víz, mint lentebb. Fortyogva, zuborogva feszegette a víz a partokat, fehér tajtékot túrt a nap fényében. Nemcsak összeszűkült, nagyot is kanyarodott itt a folyó medre.
Türelmetlenségünkben belevetettük magunkat a jéghideg vízbe, és az erős sodrással mit sem törődve, hatalmas karcsapásokkal átúsztunk az ellenkező oldalra, amely mint hatalmas félsziget tolakodott a víz útjába, és sűrű bozótja, hatalmas fái mélyén, egy kicsiny tisztáson rejtegette a monakánok táborát.
Most a pauhetán harcosok győzelmi éneke hallatszott onnan.
A parton feltűntek embereink, akik karjukat lengetve kiáltoztak felénk:
– Pokahontasz, Pokahontasz!
– Itt van Pokahontasz! – kiáltották, és leszaladtak a part omladékain, kezüket nyújtották, és szárazra segítettek bennünket, aztán örömujjongások közepette a táborba kísértek, hogy megmutassák, milyen hatalmas, nagy győzelmet arattak a lopakodó ellenségen.
Az indiánnak nem szokása a hebehurgya beszéd, meggondolja és megfontolja minden szavát, noha szívesen és sokat szónokol, igyekszik mindenkor megadni mondatainak súlyát, és bármit mond is, gondolat nélkül nem mondja.
Most azonban kettős öröm tette boldoggá a pauhetán harcosokat. Nemcsak az ősi ellenségen, a monakánokon arattak emlékezetes győzelmet, hanem foglyul ejtették a szakállas, fehér harcosokat is, akik arra vetemedtek, hogy foglyul ejtsék Pokahontaszt.
Nem csoda hát, hogy egymás szavába vágva mesélték a hajnali támadás történetét, hogy gyermetegen kérkedve tolakodtak a szeretett és csodált lány elé, és nem restellte egyik sem elmesélni, milyen nesztelen pumaléptekkel közelítette meg a tábort, ahol a gonosz és hitvány monakánok aludtak. Sokan voltak a monakánok, nagy szerencsétlenség származott volna belőle, ha rátörnek Verovokomokóra, még nagyobb, ha szót értenek az átkozott „nagyszájú” kapitánnyal és a „sápadtarcú” kormányzóval. De hát a pauhetánok híres és legyőzhetetlen harcosok, nyilaik biztosan találnak, tomahawkjuk, mint a villám csapása, és ők maguk, mint a vihar, igen, mint a vihar – mert úgy zúdultak a táborra, mihelyt az ég sötétje felhasadt.
A monakánok tábora most, a délutáni verőfényben siralmas képet mutatott. Komoly, véres csatáról tanúskodott. Mindenfelé halottak hevertek, monakán és pauhetán harcosok. Látszott, hogy az álmában meglepett ellenség utolsó csepp véréig harcolt; akik tehát életben maradtak, és foglyul estek – megérdemlik a kínzócölöpöt.
Amikor idáig értem gondolataimban, hirtelen sóhaj szakadt fel a mellemből.
Fertályórája sem lehetett, hogy a harc véget ért. Még nem szedték össze az eldobált vagy elhullott fegyvereket. Még szétdúlva álltak a bőrsátrak, még nem voltak elföldelve a halottak, de már égett a tábor közepén a tűz, amely körül éppen Fürge Szarvas, a pauhetánok ifjú csapatvezére táncolta a „lecsapó héja” táncát, a győzelem örömére.
Alighogy Pokahontasz a tűzhöz ért, csengő, erős hangján új énekbe kezdett, és folytatta a táncot. Nemsokára már hárman, négyen, majd tízen is követték példáját. Ütemesen tapsolva, rikoltozva, hadonászva keringtek a tűz körül – bennem lélekrázó és szomorú emlékeket idézve fel.
A tábor szélén, részben a fákhoz kötözve, részben hátraszíjazott kézzel a földre lelökve várta sorsát az életben maradt és foglyul esett monakánok csoportja. Csapzott, verítékes arcukból mérhetetlen gyűlölettel villogott a szemük – s csak a szemük beszélt, mert ők maguk egyelőre konokul hallgattak, és noha legtöbbjük súlyos sebekből vérzett, egyetlen jajszó sem hagyta el ajkukat.
Közöttük felfedeztem a szakállas, vértes katonákat is, kissé távolabb pedig a „sápadtarcú” Dale kormányzót és a „nagyszájú” Argall kapitányt.
Hej-hejjej-hejjejejj…
A győzelmi ének vadabb ritmusú lett, a diadalmi mámor nem ismert határt. Most már nem is táncoltak, valósággal röpködtek a tűz körül, és felfedezhettem a harcosok övén a szörnyű trófeákat, a megölt monakánok levágott fejét.
Szándékosan nem mentem Argallhoz. Messziről figyeltem rémült arcát. A katonák között Walter Buyst kerestem s megtaláltam. Tudtam, hogy tánc közben Pokahontasz is egy-egy pillantást vet feléjük, és fejében bizonyára kegyetlen, ám igazságos gondolatok kavarognak.
A tánc egy idő múlva abbamaradt. Csak most nézték meg jobban a sebesülteket, persze csakis a pauhetánokat, mert az ellenség sebesültjeivel senki sem törődött. Az indián dicsőségnek tartja, ha sebet kap a harcban, és inkább törődik a győzelmi tánccal meg a nagy lakomával, mintsem saját feltépett karjával.
Most is lakomához telepedtünk, felfaltuk a monakánok minden élelmét, nagy kagylóserlegekből ittuk a folyó friss, tiszta vizét. Lakomázás közben – most már higgadtabb szavakkal, de hasonló lelkesültséggel – tovább mesélték társaink a hajnali harc történetét. Ekkor tudtuk meg, hogy harcosaink – akárcsak imént mi magunk – úszva közelítették meg a félszigetet, s bizony majdnem visszafordultak, mert rossz jel támadt: úszás közben vízbe fulladt egy pauhetán harcos.
Pokahontasz is szerét ejtette, hogy elmesélje gyors és csodálatos felépülésemet és kalandunkat a monakánok előőrsével. Bármennyire tiltakoztam, bizony úgy mesélte, mintha egyedül nekem köszönhetné megmenekülését és az öt ellenséges harcos lefegyverzését.
Szavaira nagy rikoltozás támadt, mindenki örömmel csapkodta a vállam, szorongatta a kezem, egyedül Tüzes Szem fia, Fürge Szarvas méregetett leplezetlen gyanakvással. Attól félt talán, hogy tetteim ártanak az ő hírnevének: hiszen még ma is felemlegették, sok évvel ezelőtt, még gyerekfejjel hogyan sebesítettem meg…
Ebben a percben a foglyok felől gúnyos hang harsant:
– Hé, te fiú, az istenfádat, hát itt vagy, te áruló bitang?! Nézze, nézze, kormányzó uram, ott ül a vademberek között!
– Megmondtam kegyelmednek – hallatszott Dale kormányzó fátyolos hangja –, megmondtam, ugyebár, hogy veszedelmes fickó.
– Hé, Tom! Tom Savage, told ide a képedet, ha van benned egy csöppnyi becsület! – ordította Argall.
– Mit kiabál a fehér kapitány? – kérdezte villogó szemmel Fürge Szarvas. Lefordítottam a kapitány szavait, és még hozzátettem: 
– Árulónak nevez, amiért közétek álltam. Most már hiszel-e bennem, Fürge Szarvas?
Nem válaszolt, mert figyelmünket most olyan jelenet kötötte le, amely később sokáig emlékezetes maradt a Chesapeake-öböl indiánjai között.
Pokahontasz felugrott a tűz mellől. Szép arca valósággal eltorzult a haragtól, ahogyan Argall elé ugrott. Argall, aki jóval magasabb volt nála, meglepetten és ijedelemmel nézte, hiszen nem várta, hogy az indián leány megérti majd a szavait.
Pokahontasz angolul szólt. Olyan tiszta angolsággal, ahogyan csak a Temze-parti Londonban beszélnek.
– Tudod-e, ki vagyok? Én vagyok Pokahontasz, te átkozott! És tudod-e, ki vagyok én? Ti királynak nevezitek, aki uralkodik, hát én ennek a földnek a királynője vagyok. És tudd meg, te viperafajzat, hogy amerre csak eltekint még a kidülledt szemed, mindenhol ismerik Pokahontasz nevét! Tudd meg, hogy a nagy öböl két partján nincs indián harcos, aki, ha fegyverét emeli, ne kérdezné magától: vajon Pokahontasz mit szól hozzá? Nincs vadász, aki, ha íját feszíti, ne gondolna arra: vajon Pokahontasz mit szól a zsákmányhoz? És nincs szerelmes férfi, nincs mesélő anya, nincs emlékező öreg, aki naponta ne emlegetné ezt a nevet: Pokahontasz.
Most hirtelen haraggal kétszer arcul csapta Argallt. Előbb jobbról, aztán visszakézből balról. Oly erős volt az ütése, hogy a kapitány felnyögött.
– Hogy merészeltél ide jönni? Hogy merészeled undok nyáladdal bemocskolni a mi szép tavaszunkat? Becsületről beszélsz? Becstelen vagy te magad! Saját fajtádat is felfalnád, akár a földmélyi vakondok!
– Őfelsége… – nyögte Argall, és véreres szemének tekintete szörnyű félelemről és sunyító alázatról tanúskodott.
– Ha a ti király atyátok látni akar, küldjön követséget hozzám, és hívjon meg úgy, ahogy törzsfőnök a törzsfőnököt vendégül hívja. Ha pedig követet küld, az térdet és fejet hajtson előttem, miként a mi Pauhetán apánk is térdet hajtott a ti koronátok előtt.
Pokahontasz messzire csengő, erős szavait a pauhetán harcosok is ámulva hallgatták. Nem értették, de hát annyit csak tudtak, hogy a nagyszájú kapitány Pokahontasz szabadságára tört, annyit megértettek, hogy Pokahontasz most dölyfös ellenségét szidalmazza és fenyegeti…
Nem csoda hát, hogy nem vették észre…
Csak az én kiáltásom hangzott:
– Marraruf! Ellenség!
Akkor már késő volt.
A fák közül Jamestown katonái ugrottak elő. Felporozott puskák és pisztolyok, meredtek ránk. Felhúzott számszeríjak nyila meredezett felénk. Kihúzott kardok és győzhetetlen mellvértek csillantak a napfényben.
– Hah! – Az elszörnyedés hangja szakadt fel a pauhetán harcosokból. Néhányan tomahawkjukat emelték, hogy a fehérekre rontsanak… de Pokahontasz büszke kiáltása megállította őket.
Döbbenetes pillanatok voltak. Valóban azok. A percekkel előbb még diadalittasan lakomázó, vidáman nevetgélő harcosok örömét és győzelmét egyetlen szempillantás alatt elfújta az új vihar. Akik ma hajnalban meglepték ellenségüket, most maguk is meglepetté váltak. Márpedig a meglepett ellenség legyőzött ellenség, ezt a természet fiai minden fehér hadvezérnél jobban tudják.
– Árulás! – kiáltotta most Fürge Szarvas, és öklével rám mutatott.
A meglepetéstől amúgy sem jutottam szóhoz, ez a vád pedig, amely imént Argall, most pedig Fürge Szarvas szájából hangzott, valósággal fojtogatott.
A látszat valóban ellenem szólt.
– Áruló! – kiáltott ismét Fürge Szarvas.
Mintha csak szavait akarná igazolni, a fehér katonák csoportjából kivált a vezér, és egyenest hozzám sietett…
Csakhogy ez a vezér nem volt más, mint John Rolfe, az én drága Johnny barátom, a Dohány Atyja.
Széttárta karját, megölelt.
– Tom, csakhogy épségben látlak! – Körülnézett. – Hohó, megálljatok, emberek, ezek itt nem ellenségek! Ezek a mi pauhetán barátaink! És ha jól látom, éppen most mentették meg Tomot a monakánok kezéből. Pokahontasz – most az indián hercegnő felé indult –, drága, kedves Pokahontasz, örülök, hogy látlak!
Pokahontasz haragját mintha valami meleg tavaszi szél rebbentette volna el. Mosolygott, de mosolyában annyi esetlen, bájos zavarodottság volt, arca szokatlanul úgy elpirult, hogy szinte megsajnáltam. Nagy szemét tágra nyitotta, és elfeledkezvén Argallról, kezét nyújtotta ő is Rolfe felé.
– Árulás! – süvöltötte most már harmadszor Fürge Szarvas.
– Árulás! – ordította magából kikelten a megkötözött Argall.
Pokahontasz elfogadta Rolfe kinyújtott kezét. Aztán Fürge Szarvashoz fordult:
– Hallgass! A Dohány Atyja jó barátsággal jött. Emlékezz, kalumetet szívtál vele te magad is. Fékezd hát a nyelvedet, nehogy olyan légy, mint a kisgyermek, aki csacsog, csacsog, de nincs esze hozzá.
Angolra fordította a szót:
– Üdvözöllek, Dohány Atyja! Ha tenyereden hozod a szívedet, ülj le közénk, és üljenek le harcosaid is, tartsatok velünk, noha lakománk csupán annyi, amennyit zsákmányoltunk.
Szép zavarán még szebben lett úrrá. Királynői mozdulattal mutatott a tűz mellé. Láttam rajta, hogy a jamestowni telepesek hirtelen megjelenése őszintén megdöbbentette. A meglepetés puszta ténye igencsak megkurtította az iménti dicsőséget.
– Johnny – kiáltottam –, szólj már az embereidnek, hogy eresszék lejjebb a fegyvereket! Kezet nyújtasz Pokahontasznak, s közben minden puska töltve van,
– Kormányzó – ordította Argall –, hát nem lát a szemétől?! Egy szava sincs ahhoz, hogy mi még mindig rabok vagyunk? Eszük ágában sincs, hogy kiszabadítsanak bennünket! Ez árulás…
– Igen, igen… persze… ugyebár… – Dale kormányzó síri hangon szólt Johnnyhoz: – Kérem, Mr. Rolfe, vegye már le a kötelékeinket. Ez mégiscsak megalázó. Utóvégre sakkban tarthatja a vadakat… ugyebár…
– Mi az, hogy „kérem”, az istenfáját! – rángatta szíjait Argall, és paprikapirosan, tajtékzó szájjal ordított: – Hé, Rolfe, miféle ember maga, hogy csak áll itt, mint a faszent? Mit trafikál azzal a cigányképű szukával? Itt az ideje, hogy odapörköljön a vadaknak! Vagy talán lepaktált velük, eladja a saját honfitársait, akárcsak az a kölyök… az istenfáját, kiveszett ezekből minden becsület...
Johnny fiatalos, férfias arcából lefutott a vér. Szembenézett Argall-lal, és láttam, hogy csak a megkötözött ember iránti könyörületből nem sújt az arcába.
– Mr. Argall, a kegyelmed pimaszsága oly határtalan, hogy azt kell hinnem, elment az esze. Figyeljen rám, kapitány, mert talán utoljára lesz módja rá. Megismétlem itt mindenki előtt, és arra kérlek Pokahontasz, te magad fordítsd szavaimat a néped nyelvére: hitvány csavargó, senkiházi szemét vagy, kapitány, gőzös, bűzös a leheleted, rohadt a lelked is!
Rolfe hirtelen elfordult a meredt szemmel,, némán bámuló Argalltól. Pokahontaszhoz szólt:
– Drága Pokahontasz, mi azért jöttünk, hogy megmentsük a monakánok rabságából fehér társainkat.
– A monakánokat mi győztük le. Foglyaink a mi foglyaink.
– Úgy igaz. De ezek a csirkefogók nemcsak téged sértettek meg, hanem engem is. Tomot is. Tom, figyelj csak, hát hiszen neked is van leszámolnivalód…
Némán intettem. Sebeimre mutattam, de nem értette, mit akartam jelezni. Ezért hozzá léptem, és súgva mondtam:
– Johnny… engem ne hívj. Én most már ide tartozom testestül-lelkestül.
Furcsa értetlenkedéssel bámult.
– A kapitány kínzott meg?
– Nem. A pauhetánok.
– És mégis?…
– Igen, Johnny. Befogadnak a törzsbe. Nem vagyok túsz többé.
Pokahontasz egy ideig gondolataiba mélyedt. Aztán kijelentette, nem válaszolhat egyedül. A monakánok elleni csatát Fürge Szarvas vezette, tehát övé a dicsőség, és övé a jog, hogy a foglyok felett rendelkezzék.
Halkan szót váltott Fürge Szarvassal. Közben sokszor a fehér foglyok felé tekintettek, de a varázsló fia néhányszor felém is vetett egy-egy gyanakvó-gyűlölködő pillantást. Nem fért a fejébe sehogy se, hogy nem én hívtam a telepeseket.
– Fürge Szarvas nem akar megválni a foglyaitól.
– Nem kívánom valamennyit – mondta Rolfe. – Csupán Dale kormányzót, akivel az ősz Pauhetán békepipát szívott. Ő nem tett semmit sem ellenetek, Jamestownt azonban magára hagyta, és ezért meg kell büntetnünk. A kapitánnyal meg a harcosaival csináljatok, amit akartok.
Argall és katonái ekkor fülsiketítő ordításba kezdtek. Rémült méltatlankodásuk szűnni sem akart addig, amíg indián őrzőik végig nem vágtak rajtuk a bölény bőr korbácsokkal.
Pokahontasz a fejét rázta.
– Ha meg akarod büntetni a kormányzót, bízd ránk a büntetését. Nézd végig, hogy törjük össze a csontjait.
Johnny egy segélykérő pillantást vetett felém. S annál inkább, mert Dale éppen most kiáltott feléje:
– Parancsolom, hogy szabadítson ki! Nincs felhatalmazva semmiféle tárgyalásra. Kötelessége, hogy kiszabadítson, én itt a királyt képviselem.
– Jól mondja, kormányzó uram. Lásd, Pokahontasz, a kormányzó urat csakis király atyánk büntetheti meg. Hiszen foglyaitokat ti sem itt fogjátok halálra kínozni – isten legyen hozzájuk irgalmas –, hanem hazaviszitek, és az ősz Pauhetán intésére vártok… Drága Pokahontasz, ismersz engem, és ismered Tomot is. Mi fehér emberek vagyunk, de az indiánok jó barátai.
Mélyet sóhajtott John, és kérdő tekintettel nézett a lányra.
– Felgyújtottátok a házamat. Nem kérdezem, miért tettétek. De a sértésért – engesztelés jár. Engesztelésül adjátok nekem a kormányzót és minden katonáját.
Pokahontasz arca elborult. Sokáig nézett John Rolfe szemébe. Most olyan csönd ereszkedett a tisztásra, hogy hallani lehetett a virágot kereső vadméhek lágy zümmögését. Még a zsivány Argall és cimborái is elhallgattak. Az indiánok büszkén nézték Pokahontaszt, ám a sértettek büszkeségével, mert nem értették, amit a Dohány Atyja a lánnyal beszél, noha sejtették, hogy győzelmük vagy kudarcuk sorsáról folyik a szó.
– Vidd – mondta hirtelen különös hangon Pokahontasz. – Tiéd a kormányzó, és tieid a katonái is. Azt a katonát is vidd, aki a hajamnál fogva rángatott. Vidd, vidd, mert odavan a házad. De jól vigyázz rájuk, mert Pokahontasz nem felejt!
Fürge Szarvashoz fordult, és kemény, parancsoló hangon, pauhetán nyelven szólt hozzá:
– A sápadtarcú kormányzót meg harcosait a Dohány Atyja most elviszi. Add oda neki, hogy a barátság megmaradjon. Mi lesz azután velük?… – Engesztelő asszonymosolyával nézett Fürge Szarvasra. – A foglyaid foglyaid maradnak. Nyilaink előbb-utóbb a szívükbe ütnek.
– Az övékébe s minden fehér emberébe – sziszegte Fürge Szarvas. – Azt mondom neked, Pokahontasz, átkozott fajta ez. Mézes a szava, de mérges a szíve. Gyűlölöm őket valamennyit! – Szeme vészjóslóan rebbent hol rám, hol Rolfe-ra. – Ígérem, hogy mire az újhold feljön az égre, csak a lelkük fog egymással társalogni.
– Mit mond? – kérdezte John, és hozzám fordult, nem Pokahontaszhoz.
És én válaszoltam. Valami azt súgta, ne, tegyem, de valami azt súgta, mégis válaszoljak. Ezt mondtam:
– Most elengedi Sir Thomast, de előbb-utóbb megölik őt is és minden katonáját.
Hallotta ezt a kormányzó is, Argall is – hiszen angolul mondtam.
Így szólt Pokahontasz:
– Most hát ülj le velünk a tűzhöz, Dohány Atyja, és szívj el velünk egy szippantást ismét a kalumetből. Szent füst az…
– A dohányt hozzá én adom – nyúlt övéhez John.
– A foglyok addig kötélen maradnak, amíg el nem válunk egymástól.
– Úgy legyen!
– Még egyet kérek tőled, Dohány Atyja. – Pokahontasz hangja megint megváltozott. Egyszerre parancsoló és ugyanakkor esdeklő is lett. – Mondd meg nekem, hogy a nagyszájú kapitány hajóján nincs-e fogva tartva John Smith kapitány, a Legbátrabb Harcos.
Felkapta erre a szemöldökét Rolfe.
Látszott, hogy a kérdés meglepte, meg is döbbentette.
– Nem találkoztam vele – fátyolosodott el a hangja. – Amikor én kiszabadultam Argall kapitány fogságából, kiszabadult más is. Spanyol katonák meg néhány pap, de Smith kapitány nem volt köztük. Nem hiszem, Pokahontasz, hogy a hajón lett volna. Ő elment innen, és soha többé nem tér vissza.
– Megálmodtam, hogy visszatér – suttogta Pokahontasz, és szép arcát fájdalmasan és szégyellősen félrefordította.

TIZEDIK FEJEZET,

amelyben Tom harcból megtért indiánként foglyokat kísér
Argall ezúttal igazat mond • Tomot felveszik a törzsbe
Egy csodálatos ének • A győzelem éjszakája
Tüzes Szem jóslata • Egy megdöbbentő felfedezés

– Nem mehetek.
– Azt mondtad, nem vagy már túsz.
– Indián vagyok.
John hosszan nézett a szemembe. Mintha azt kérdezte volna a tekintete: Pokahontasz miatt fordítottál hátat a fehér emberek világának? Hangosan csak ennyit mondott:
– Látod, látod… még mindig Smith kapitányt várja vissza.
– Nem baj… Egyszer majd elmesélem, mi történt ezen a pár napon. Akkor talán megérted.
Vállat vont.
– Jó barátok maradunk. Bejöhetsz ezentúl Jamestownba is. A kormányzó nem zaklat többé.
– Hozzád elmegyek. A házadat együtt építjük majd. De jobb, ha a városban nem mutatkozom. Itt most nem esett szó a kincsről. Márpedig én tudom, hol a kincs.
– Kincs, kincs, ami nincs… – John legyintett. – Ahogy Sir Thomast nézem, előtte most jó ideig nem lehet majd kincsről beszélni. Ha pedig komolyan kell vennünk Fürge Szarvas fenyegetését, jobb, ha ki sem lép a házából.
Szedelőzködött a két csapat. Nagy rendben és feszült csendben válogatták szét a foglyokat. Argall és cimborái feltűnően hallgatagok voltak, most már nem jajgattak, nem könyörögtek, csak a nagyszájú kapitány nem állta meg, hogy ki ne köpjön Sir Thomas Dale elé.
– Az istenfáját! Az úr a pokolban is úr!
– Kegyelmed a trónon is zsivány maradna! – vágott vissza a kormányzó.
– Akkora zsivány mégsem voltam, hogy trónra kerüljek… – sziszegte Argall.
Én meg arra gondoltam, trónra juthatna bizony ez a kapitány is, de hát mindig kevesebb a trón, mint ahány, zsivány pályázik reá.
Pokahontasz – mielőtt kifújta volna a kalumet füstjét a négy égtáj, majd meg a föld és az ég felé – kikötötte, hogy a kormányzó és katonáinak minden fegyvere a pauhetánoké maradjon, így aztán maga Dale kormányzó nyújtotta át díszes vértjét Fürge Szarvasnak, abban a reményben talán, hogy. ezzel megnyeri a harcias és gyűlölködő indián rokonszenvét.
A pauhetánok szeme őszinte örömtől csillogott. Tüstént magukra vették a vérteket és a sisakokat, s mert máskülönben ruhátlanok voltak, most olyan képet mutattak, mint hajdanában a római katonák.
A puskákhoz azonban nem nyúltak, azoktól féltek, jóllehet használhatatlanná mocskolódott valamennyi, mert a monakánok előző éjszaka a földön húzták maguk után őket.
– Keresztényi kötelessége volna, hogy megszabadítson! – kiáltotta felénk Argall.
Rolfe nem felelt. Csak legyintett, és a telepesekhez fordult:
– Kegyelmetek jól tudják, hogy ez a csirkefogó milyen zűrzavart okozott. Ha nem tudnám, hogy az indiánok ellátják a baját, magam lőném agyon. Legkeresztyénibb kötelességem az volna.
Estére hajlott az idő, mire a két csapat elvált egymástól. Szoros őrizetben tartva a rabokat, megindultunk Verovokomokó felé, a telepesek pedig a folyó partján nagy sietve Jamestownba igyekeztek, mert folyvást váratlan indián támadástól tartottak.
Búcsúzáskor Rolfe a kezét nyújtotta:
– Hát isten áldjon, Tom! Megígértem Pokahontasznak, hogy átvizsgáltatom a kapitány hajóját. Olyan biztos benne, hogy Smith kapitány Virginiába érkezett, hogy már magam is hinni kezdem.

Így ért véget ez a nagy ijedség, így ért véget ez a kaland.
Akkor legalábbis azt hittem, véget ért.
Hiszen ott vánszorgott előttem Samuel Argall, a nagyszájú kapitány, és ott lépkedtek mellette sötét legényei. Lehajtott fejjel mentek, mint akik bűnüket bánják, de azt hiszem, aligha tudták ők, mi is ez a szó: bűnbánat.
A dühtől némultak el, és most már a rémülettől is.
Semmi sem menthette meg őket a kínzócölöptől.
– Legalább te… hallod, fiú, legalább te… az istenfádat! Miféle fehér ember vagy te? Elárulod a fajtádat, miféle keresztyén vagy te, megtagadod a felebarátaidat?
– Elég legyen – szóltam rá csendesen. – Kegyelmed a felebarátját dróthurkon rángatta. Kegyelmed az embertársainak szabadságára tört…
– Az istenfádat! Te is eszel a húsomból, mi?
Mosolyogtam.
– Attól ne tartson.
– Kannibál zsiványok!
– Eddig gyökérevőknek mondta őket.
Elhallgatott. Mi járt a fejében, mi nem, egyszerre csak megszólalt megint:
– Ha én ezt tudtam volna… ha ezt odahaza tudnák…
– Mit?
– Hogy itt ekkora becsülete van Smith kapitánynak. Hej, biz' isten rabláncon hoznám ide, ha megérném… ha megtehetném… az istenfáját!… Az ember, akár a fehérekkel, akár a vadakkal társalog, folyvást csak Smith kapitány nevét hallja.
Pokahontasz ott lépkedett mellettem. Szúrós szemmel nézte veszedelmes foglyát. S mintha csak belelátott volna gondolataiba, hirtelen kemény hangon szólt rá:
– Hosszú nyelven beszélsz, mert ostobának tartasz. Azt várod talán, hogy téged kérjünk meg, hogy hoznád vissza Nantakvodot, a Legbátrabb Harcost?
– Megtenném. Biz' isten, megtenném – motyogta Argall csalódottan.
Felnevettem.
– Annyi esze az indiánnak is van, hogy becsületszóra nem engedi szabadon a foglyát. Hát még ha annak nincs is becsülete! Hanem annyit mégis megmondhatna, mert már úgyis mindegy: mit tud John Smith kapitányról?
Hallgatott. Mintha csak ezzel akarná megbosszulni sorsát. Hát mindegy – gondoltam magamban –, akár beszélsz, akár nem beszélsz, neked már úgyis véged, és hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem kívántam a halálod. Nem vagyok bosszúálló, sem vérengző természet, de azon az estén, ahogy hazafelé lépkedett a pauhetánok győztes csapata, a sors rendelését láttam beteljesülni Argall kapitányon. Megalázta Pokahontaszt, megalázott engem is, megérdemli a sorsát.
Már túljutottunk a Csikahomini mocsarán, amikor megkérdezte:
– Annyit mondj meg, fiú, ha már „úgyis mindegy”, hogy igazán ott van-e a kincs. A Holtak Ligetében.
– Ott – válaszoltam. – Csak persze könnyebb út is vezet odáig.
– Gondolhattam volna, az istenfáját! Úgy őrződ, mintha a tiéd volna.
– Lehetne – mondtam, és eszembe jutott, mennyit vitáztam, mennyit huzakodtam Pokahontasszal, aki annak idején mindenképpen el akarta csenni a Holtak Ligetéből a hasadt fedelű ébenfa ládikót, hogy John Smith kapitánynak adja. Akkor még csak foglya voltam, erdőjáró pajtása. És kislányka volt még ő maga is, de úgy lehet, a szeme messzebbre látott, a szíve mélyebben érzett, mert rajongásig csodálta hajdani gazdámat, Smith kapitányt.
– Te mondod, Tom, hogy király atyátok aranyat követel. Adjuk oda azt a ládikót a Legbátrabb Harcosnak, és akkor király atyátok megnyugszik.
Hiába tartottam vissza, addig nem tett le a tervéről, amíg fel nem kereste Smith kapitányt, a Legbátrabb Harcost.
A kapitánynak meleg, barna szeme volt. Úgy nézett az előtte álló kislányra, mint apa a gyermekére.
– Igaz, amit mond? – kérdezte tőlem.
– Pokahontasz neked sosem hazudik – vágta rá ő maga, mert akkor már értett angolul.
– Köszönöm, kicsi Pokahontasz – bólintott a nagy kapitány –, mégis arra kérlek, hallgass a kincsről. A mi királyunk valóban kincset követel, csakhogy nagyon sok kincset. Ha elviszem neki a ládikót, azt feleli majd: ahol ennyi kincs van, van ott több is. S több, ugye, igazán nincs?
Bölcs ember volt John Smith kapitány. Bölcs és derék ember. Soha többé egyetlen szóval sem említette, hogy tud az elveszett gyarmat legendás kincséről. És higgyétek el nekem, senki más nem tett volna így a helyében. Olyan ember volt ő, aki az igazságot, a harcot és a kalandos életet minden kincsnél többre tartotta. S tudta azt is, addig élhet békében és tisztességben az első amerikai angol gyarmat, Jamestown, amíg a telepesek aranyat nem találnak.
Pokahontasz szerette Smith kapitányt. Úgy szerette, ahogy a kislányok gyerekfejjel beleszerelmesednek egy megcsodált férfiba.
Én is csodáltam Smith kapitányt, úgy csodáltam, ahogy kisfiúk csodálnak nagy hadvezéreket, bátor lovagokat. És mindenben hasonló akartam lenni hozzá.
Ha ő nem beszélt többet a kincsről, én sem említettem.
De hát ezt ugyan hiába is mondtam volna el Samuel Argallnak.
Amikor megérkeztünk Verovokomokóba, tüstént a nagy totemoszlop elé vezettük foglyainkat. Sokan voltak, negyvenen, ahogy futtában megszámoltam a monakánokat; volt elég cölöp, mert a fürge előőrsök már értesítették győzelmünkről a falut, hogy jó előre felkészülhessenek a nagy indián parádéra.
Az ősz Pauhetán gyors lábú fiúkat menesztett a Chesapeake-öböl törzseihez. Jöjjenek, lássák ők is, micsoda nagy győzelmet arattak fiai a monakánokon, s vegyenek részt ők is a győzelmi táncban.
Verovokomokó több napos nagy ünneplésre készült.
– Ne tegyük le a tomahawkot – mondtam Pokahontasznak.
– Látom, ismered már a vadon törvényeit. Egyik szemünk nyitva lesz, ne félj.
– A Dohány Atyjában megbízom, kicsi Pokahontasz. Ő jó barátunk. De csak addig vezette a csapatot, amíg a városba nem értek. Ott már nincs szava.
– Nálatok sok minden furcsaság van. Ne tarts semmitől. Őrszemeket küldött Pauhetán atyánk a város köré. Aztán meg tíz nap múlva újhold. Addigra meghal ott minden ellenségünk.
Olyan egyszerűen és természetes hangsúllyal mondta ezt, mintha azt mondta volna: tíz nap múlva szarvasvadászatra indulunk. A maga lelkében eldöntötte már ellenségei sorsát.
Amikor Argallt a kínzócölöphöz kötötték, Pokahontasz felé kiáltott:
– Hé, te olajos képű némber, hiába várod a szeretődet! Smith kapitánynak megtiltotta a király, hogy Virginia földjére lépjen. Ugyan várhatsz rá, nem látod meg soha, hacsak vihar nem hajtja ide a hajóját!
Pokahontasz Argall elé lépett, sokáig nézett a szemébe, és végül így szólt Fürge Szarvashoz:
– Ez a nagyszájú kapitány most igazat mondott. Méltó rá, hogy harcoshoz illően haljon meg.
Aztán megkezdődött az ünneplés. A monakán foglyok egy részének Pauhetán meghagyta életét. Sorsuk az lesz, hogy megcsonkítva a földeken dolgozzanak. Nagy szégyen és szokatlan munka, mert a monakánok törzse nem műveli a földet. Attól sem kell tartani, hogy megszöknek, vagy megszabadítják őket. Csonka lábuk jó nyomot hagy, messzire sem futhatnak, és saját törzsüknek sem kellenek többé.
Hiába könyörögtek a megváltó halálért, Pauhetán hajthatatlan maradt.
Annak a győzelmes estének kavargó, színes, boldog képei úgy nyomulnak most elém egymást követve, hogy választani sem tudok közülük.
Megszólaltak a dobok, a csörgők, a kereplők, és az ősz Pauhetán karon fogott az egyik oldalon, Pokahontasz a másik oldalon, és tizenkétszer fel-alá jártak velem a Nagy Házban. Miért éppen tizenkétszer, nem tudom; nem emlékszem már, miféle füveket dobott Tüzes Szem a tűzre, de illatos füstök töltötték meg a vigvamot; nem emlékszem már, mit mondott fennhangon Pauhetán a Nagy Ház két végében, ahol mindig megálltunk, hogy a tollas szent pipából egy-egy szippantást szívjunk.
Tele volt a nagy vigvam emberekkel. Pauhetán feleségei, fiatal harcosok, öreg bölcsek, szigorú arcú előkelőségek ültek a falaknál körben, és csöndes, zümmögő énekkel kísérték a szertartást.
Egyszerű szertartás volt, az ének is egyszerű. Emlékszem, elcsodálkoztam az éneken, mert megejtően kedves, lágy dallama volt, holott az indiánok énekét máskor esetlennek és szegényesnek találtam. Akkor mégis csodaszépnek hangzott, a szövege is, noha alig egy-két mondat ismétléséből állt, amelyre értelmetlen, mondókaszerű szavak refrénje felelt.
Úgy értettem, két nevet emlegettek folytonosan. Egy régi harcosét és egy jóságos anyókáét, akik nemrégen haltak meg, és akiket az éneklők kara most arra kért, legyenek szüleimmé odafenn. És hogyha egyszer én is meghalok, fogadjanak úgy, mint apa a fiát, anya a gyermekét, és vigyázzanak, jusson nekem is hal a másvilági folyókban, jusson nekem is szarvas a másvilági erdőkben.
Elfacsarodott erre a szívem, és könny szökött a szemembe. Úgy sírtam, mint egy kisgyerek. S tudjátok, miért. Árva gyerek voltam, nem ismertem én soha sem apámat, sem anyámat.
Most hát van anyám, van apám!
Bölcs Mesék Anyja az anyám, Zengő Nyíl az apám. Áldassék az emlékük!
Odakint is szólt az ének, folyt a győzelmi tánc. De parancs volt rá, szigorú parancs, hogy a rabokhoz nem nyúlhatnak. A nagy ünnepséggel várni kell, amíg a vendégek meg nem érkeznek. Appemetak néne, a paszpahigok főnökasszonya, Alvó Medve, a vabozók fiatal főnöke, Kopasz Sas, Törött Kagyló, Repülő Kígyó, Éles Kő és a többiek…
Lakomához ültünk. Pokahontasz mellettem ült, és gyengéden megfogta a kezem:
– Tom, beszélj, hallgatunk.
S hogy ne szabadkozhassam, csendre intette a többieket. Felálltam hát, és előbb akadozva, aztán egyre bátrabban beszélni kezdtem. Ezt mondtam:
– Üdvöz légy, ősz Pauhetán apánk, minden törzseknek legfőbb főnöke és hatalmas ura! Reszket a szívem és akadozik a nyelvem, mert attól tartok, nem leszek méltó hozzátok. Testvéretekké fogadtatok, s lám csak, nem tudok beszélni. Nálatok a kisgyermek is úgy gazdálkodik szavaival, úgy formázza gondolatait, hogy minden szava szebb legyen, mint az én régi hazámban a legnagyobb varázslók, a püspökök szavai. Ha nem így tesz, rászól az anyja, és kinevetik társai. De hát nekem nem volt anyám, aki beszélni tanítson, és kérlek titeket, ne nevessetek ki. Nagy óceán a boldogság, az öröm szava elfullad benne. S ma engem oly sok öröm ért, hogy eltölt egészen. Két nagy ellenséget győztünk le egyszerre, és nem tudjuk, melyik a nagyobb. Most már egyik sem fogja megrontani az álmainkat, és melengeti szívemet az öröm, hogy Pokahontaszért és indián testvéreimért én is harcolhattam.
– Szépen beszéltél. Testvérünk vagy ebben is – mondta az ősz Pauhetán, és felemelte egy pillanatra az imatollakkal ékes kalumetet. – Van-e valami kérésed?
– Két kérésem van, Pauhetán atyánk. Az egyik: adj nékem nevet törzsetek szokása szerint, mert bizony kikacag a szarka is, ha indián vagyok, és nincs nevem. A másik: a nagy varázsló, Tüzes Szem szóljon a fiával, hogy ne gyanakodjék többé rám. Háromszor múlt el a tél, és háromszor jött már tavasz, hogy itt élek közöttetek, és bajt sose hoztam rátok. Ismerem szokásaitokat, ismerem gondolataitokat, és elfogadom őket. Ha valamit nem értek, csak a saját szívem az, amiért megkínoztatok, halálra szántatok, és én mégsem gyűlöllek titeket, s a bosszú vágya sem él a szívemben.
Ekkor felállt Tüzes Szem, a varázsló, és ő felelt Pauhetán helyett:
– Fiatal a szíved, és fiatal is marad, mert az őszinteség asszonya táplálja tejével. Tartsd meg fiatalnak a szívedet, és sokáig fogsz élni. Én, Tüzes Szem, a pauhetánok nagy varázslója nem adok más nevet, mint amelyen most is szólítunk. Maradj te Nettopau, vagyis Jó Barát.
– Nettopau! Nettopau! – kiáltozták mind, akik ott voltak, és új énekbe kezdtek. Tavaszhívó ének volt, és arról szólt, hogyan győzte le a Déli Ember az Északi Szélembert. Győzelemről szólt az ének, hiszen a pauhetánok úgy néztek a monakánokra, mint az Északi Szél embereire.
Nagyon sokáig tartott a lakoma. Úgy intézték, hogy csak annyit hordtak a földre terített gyékényasztalokra, amennyit valóban meg is ettek. Otthagyni a pecsenyét, a gyümölcsöt – nagy sértés. Nem a házigazdát sérti a maradék, hanem a felkínált állat vagy növény szellemét. Ha ott marad a szarvas pecsenyéje a nagy fatálon vagy a gyümölcs a kosárban – lehet, hogy hosszú időre nem kerül szarvas a vadászok elé, és férgek eszik meg az erdő gyümölcseit.
Nagy falás a lakoma, s egyben áhítatos szertartás. A szűkös tél után mindent meg kell enni, mert csak úgy ígér bőséget a három érlelő évszak: Kohattajou, a nyár évszaka, Nepinau, a kukoricaérés Évszaka és végül Takvitok, a természet aratásának, a levélhullásnak ideje.
Boldog voltam, mondom, és boldogan mosolyogtam Pokahontaszra, aki mellettem ült fehér szarvasbőr ruhájában, a győzelem sastollával hollófekete hajában. Zengő, szép hangján néha csendesen, néha vidáman, kedves szavakkal szólt hozzám:
– Nettopau… illő név, de ne hidd, hogy ez az igazi.
– Nem az igazi? Hát melyik az?
– Van egy igazi neved is. Amit nem emberek adnak, hanem a szellemek fednek fel előtted. Figyelj az álmaidra…
Hozzá hajoltam.
– Én mindig csak rólad álmodom, Pokahontasz.
– Mindenki másról álmodik – mondta csöndesen, és elhúzta kezét a kezemből.
És ekkor gondoltam először keserű szívvel az én hajdani nagyszerű gazdámra. Ekkor örültem először, hogy nem vált valóra Pokahontasz álma. De, hát fanyar öröm volt ez, megrontotta kissé azt a csodálatos estét.

Éjfél utánig, majdnem hajnalig tartott a pauhetánok nagy győzelmi mámora. Akkor megint elcsendesült a falu, pihenni tért mindenki, hiszen az igazi ünneplés, a nagy vigasság csak másnap kezdődik. A kiküldött őrszemek visszatértek, és elmondták, a fehérek városa csendes, az angolok bebújtak házaikba, és reszketnek a félelemtől.
Tüzes Szem vigvamjának hasadékain fehér füst szállt ki az éjszakába. Egész éjjel szállt az a füst, Tüzes Szem nem hunyta álomra a szemét, mert a szellemekkel társalgott nagy titokban, és arról faggatta őket, vajon mit hoz a jövő.
Ott aludtam én is Pauhetán Nagy Házában, akárcsak a többi vendég, mert mindenki ott dőlt el a gyékényekre, ahol éppen ráterült szemére az álom kendője. S nem tudom, meddig aludhattam, mert sötét volt még, amikor Pokahontasz érintésére felébredtem.
– Valami rossz van itt belül – mutatott a szívére.
– Pokahontasz… – suttogtam riadtan, mert az egyetlen mécses szegény fényében ijesztően aggódónak láttam az arcát.
S minthogyha kérdésemre a felelet volna, odakint egyszerre csak veszett kiáltás hangzott:
– Megszöktek! Megszöktek!
Mint héja, hogyha áldozata kicsúszik karmaiból, olyan vad, haragos vijjogással rebbent ki Pokahontasz a térre. Egyszerre elevenedett meg az egész falu, a kiáltás mindenkit előcsalt.
Csak a kínzócölöpöknél feküdt halottmozdulatlanul Fürge Szarvas, Tüzes Szem fia.
A kínzócölöpök egy része gazdátlan volt. A monakán harcosok helyükön álltak. A fehér harcosok mind megszöktek.
Ekkor robbant ki vigvamjából Tüzes Szem, a varázsló kurrogó, vakkogó, sikoltó hörgéssel. Támolyogva közeledett, sámáni fejdíszét lekapta és messzire hajította, de szeme kábultan forgott, nyelve akadozott, látszott, hogy a szent kábulat küzd benne az ébredéssel.
Fia teste fölött megállt. Fejét ingatta, minden tagja reszketett.
– Megölték! – kiabálta valaki.
– Kutyákat láttam, kutyák rohantak – hörögte Tüzes Szem, és a veríték végigfolyt az arcára festett varázsmintákon. – Kutyák rohantak, óriási kutyák! A kutyáknak két fejük volt, kutyafejük és emberfejük, szörnyűségesen vonítottak, és lángban állt az erdő, amerre rohantak! Jöjj, Pauhetán, jöjj, és forgasd meg a tomahawkot! Ismeretlen nép jön és leigáz! Vigyázz, mert leigáz! Vége lesz a hatalmadnak, Pauhetán, mert felfalják legjobb harcosaidat!
Pauhetán ekkor már ott állt mögöttünk. Hatalmas termetével kimagasodott népe köréből. Szürke szeme messzire tekintett, és aggastyánarcában megkeményedtek a ráncok.
– Hazug a nyelved, Tüzes Szem! – kiáltotta erős, éles hangján. – A szellemek már szóba sem állnak veled. Legyőztük a monakánokat, ki más győzhetne még rajtunk?
Lehajoltam Fürge Szarvashoz, és a hátára fordítottam. Sebet kerestem rajta, de nem találtam. Arcához hajoltam, és ekkor vettem észre, hogy él.
Lélegzett, de lehelete bűzös volt…
Pálinkaszagú.
– Ez győz majd rajtatok, drága Pokahontasz – mondtam, és elszorult a torkom.

TIZENEGYEDIK FEJEZET,

amelyben a Jamestownban történteket meséli el • Egy ember
elveszett • Couper mester vidám és elgondolkoztató története
Mintha lidérces álmot látnának • A Treasurer megszökik

A kormányzó egész úton hallgatott.
Hallgattak a katonák és a telepesek. Nyomott hangulatban siettek Jamestown felé.
Rolfe megpróbált néhányszor beszélgetést kezdeni, de érezte, hogy az ő torkát is elszorítja valami. S még örült, hogy Sir Thomas nem felel a szavaira.
Késő este elérték a várost. A sötétben rendezetlenül előbukkanó csapatot az őrség indiánnak vélte, és riadót fúvatott. A félreértés hamar tisztázódott, de a magyarázkodás növelte a feszültséget.
Dale szava csak a palánkon belül jött meg. Tüstént magához rendelte Peter Warrent.
– Hívja össze a kormányzótanács tagjait! – mondta érdes hangon.
– A templomban várják a kormányzó urat.
– Helyes. Kéretem Richard Valdo kapitányt.
– Parancsára! – A helyőrség kapitánya tüstént előlépett a fáklyák árnyékából.
– Kísérje Mr. Rolfe-ot a börtönbe. Erős őrizet alatt tartsa, amíg sor nem kerül az ügyére.
A húr, amely idáig csak feszült, most hirtelen elpattant. Sir Thomas Dale kormányzó sosem volt jó politikus, most is nagy hibát ejtett. Ha csak addig vár, amíg az emberek szétszélednek, talán sikerül a terve, így azonban mindenki füle hallatára adta ki parancsait – és mindenkit megdöbbentett ezekkel a parancsokkal.
– Mi jogon tartóztat le?! – kiáltotta Rolfe.
– Őfelsége nevében! A kormányzó jogán! – volt a felelet.
– És mi a vád? Követelem, hogy mondja meg!
– Hazaárulás! – rikácsolta Dale. – Összejátszott az indiánokkal!
– Hej, emberek, halljátok?! – kiáltotta John Rolfe, és kardot rántott. – A kormányzó úr, úgy látszik, nem örül annak, hogy megmentettük az indiánok markából.
– Azon ne múljék! – bömbölte Couper mester. – Ha őkegyelmességének megint aranykutatásra szottyan kedve, akár máris indulhat.
A telepesek nem sokat teketóriáztak. A pisztolyok töltve voltak, csak a kakast kellett felhúzni. A számszeríjak meg éppen nem sok gondot okoztak, csak nyílvesszőt kellett a horonyba helyezni. A katonák amúgy is fegyvertelenül, vértezetlenül jöttek idáig, mintha nem is katonák, hanem rabok volnának. Akik meg a városban voltak, ugyan nem sokat értek.
Ijedt mozdulatok rebbentek, dühös káromkodás hangzott. A méltatlankodás moraja töltötte be a templom előtti kis teret. A kormányzótanács tagjai kiléptek a kapun.
– Mi történik itt?
– Nincs veszteni való időnk. Valdo kapitány, harminc emberrel azonnal útnak indulunk Verovokomokó felé! Kiszabadítjuk Argall kapitányt, és megbüntetjük az indiánokat.
– Kiket akar kegyelmed megbüntetni? – szólt közbe John Rolfe. – Melyik indián törzset?
A kérdés meglepte Sir Thomast.
– Hogyhogy melyiket?… Hát az indiánokat, ugyebár!
John Rolfe a kormányzó elé lépett, és olyan hangosan, hogy mindenki meghallja, így folytatta:
– Kormányzó uram elvesztette a fejét!? Vagy nem vette észre talán, hogy két indián törzzsel találkozott? Hogy a monakánok fogták el, de a pauhetánok kezéből szabadítottam ki?
– Azonnal teljesítsék a parancsomat! – hörögte most már Dale kormányzó. – Ez az ember egyszerűen eladta az indiánoknak a honfitársainkat. A vadak kezére adott egy sereg angolt! Elkótyavetyélte a fegyvereinket. És miért, miért?
– Na, miért? – harsogta Couper.
– Hogy megkapja az indiánok aranyát! – vágta rá Dale oly szemérmetlenül, hogy pillanatnyi meghökkenés után méltatlankodó nevetést váltott ki az emberekből.
– Jamestown kormányzótanácsa! – kiáltotta ekkor Rolfe. – Megesküdtem a bibliára és a keresztre, hogy sem a király, sem a kormányzó úr, sem pedig a város ellen soha semmiféle merényletet nem terveztem. Argall kapitány jogtalanul lefogatott, és ezt Sir Thomas tudtával tette. Sir Thomas és Argall titokban aranyszerző útra indultak…
– Nem tartozom beszámolni kegyelmednek, hogy hova megyek...
– Nekem nem, de a kormányzótanácsnak igen. Különösen ha olyan forrongó a hangulat, amelyet kegyelmed és a zsivány barátja szított fel…
Ennyi elég volt, hogy Dale elhallgasson. Dúlva-fúlva nézett körül, de hát hiába, nem sikerült magáról elterelnie a figyelmet. Előbb vagy utóbb számot kell adnia arról a kirándulásról.
– A fene essék a sok meztelen vademberébe! Egyik kutya, másik eb. Annyi biztos, hogy azóta már a vadak fazekában főnek a honfitársaink.
– Vadak fazekában, vadak fazekában! – John Rolfe-ot úgy elöntötte a méreg, hogy a hangja is elfúlt. – Hagyjuk már abba végre ezt az ostobaságot!
– Micsoda hang ez? Hazaáruló!
– Tiltakozom! Az ostoba levelük miatt fogva tartunk két monakánt. Most már mind a két törzset sikerült felbőszítenünk Jamestown ellen. Kegyelmed számon kéri rajtam néhány istentelen kalóz sorsát, de hagyná, hogy elpusztítsák a föld színéről ezt a várost.
– Pimasz rebellis! Fogják le!
Senki sem mozdult, hogy a kormányzói parancsot teljesítse. Az embereket sokféle gondolat tartotta fogva.
– Argall kapitány jogtalanul foglyul akarta ejteni Pokahontaszt. Ezzel ránk szabadítaná a Chesapeake-öböl minden indiánját!
– Engedjük szabadon a két monakánt. Könnyen lehet, hogy ők is ellenünk fordulnak. A bennszülöttek könnyen szövetkeznek, ha a fehérek ellen kell fordulni.
Hajnalig folyt az áldatlan veszekedés. John Rolfe-ot ugyan nem fogták le, nem emeltek vádat ellene, de elhatározták, hogy Argall kapitányt és embereit erős sereggel mégis kiszabadítják.
Ebből a veszekedésből már kimaradt Johnny, mivelhogy nem volt a tanács tagja, és azok zárt ajtók mögött hadakoztak. Mert hadakoztak, a végén egymást vádolgatták. Kicsiny lelkek nagy csatája folyt a templomban, amely sok hasonló perpatvart látott, hiszen már a megboldogult Hunt tiszteletes úr idejében is a templomba vonultak el egymást marni Jamestown mihaszna lovagjai.
Rolfe ott maradt a templom előtti téren. Leghűségesebb társai is vele maradtak, a többiek azonban szétszéledtek, ki aludni, ki meg az őrhelyére tért.
Azt mondom, leghűségesebb társai. Pedig Júdás-féle azok között is akadt,
– Mr. Rolfe… az a kincs…
– Miféle kincs, Michael apó?
– Hát… az. Mert hogyha a király a dohánytermesztést… akkor…
– Már ezt is tudja? Ugyancsak hamar. Fogadok, hogy a Treasurer valamelyik legénye sugdosott. Ha pedig úgy van, akkor a hír nem igaz. Hallja-e, Mike apó? Itt a tavasz, kell a munka a földeknek. Én bizony egy lépést sem tennék azokért a kincsekért!
Megszólalt egy fiatal suhanc:
– De nem ám, Rolfe uram, ha kegyelmednek helyébe hozzák az indiánok!
Sötét volt, csak a szemek villogtak. Rolfe sokáig hallgatott, aztán egyszerűen és keményen csak ennyit mondott:
– Csak a barátaimat tűröm magam mellett. Aki ellenem van, pusztuljon innen!
De senki sem mozdult.

Felnyílt a templom kapuja, és Peter Warren jelent meg benne. Bizonytalan mozdulatot tett Rolfe felé, aztán Valdóért kiáltott.
A helyőrség parancsnoka egy fáklyás kíséretében nagy csörtetéssel sietett elő.
– Jamestown kormányzótanácsának határozata: Valdo kapitány harminc emberrel tüstént induljon útnak. Szabadítsa ki Mr. Argallt, és torolja meg a sértést az indiánokon.
A tömegben riadt moraj támadt.
Hát mégis?
Baj lesz ebből… Hátha baj lesz belőle.
– Mr. Warren, kérem, jelentse a kormányzótanácsnak, hogy egy emberem eltűnt!
Amilyen hirtelen támadt a morajlás, úgy el is ült. A csendben élesen és tisztán lehetett hallani Valdo kapitány hangját:
– Amikor a kapun bejöttünk, még teljes volt a létszám. Az új felszerelés kiosztása után azonban már nem jelentkezett Walter Buys muskétás.
Ez az éjszaka már az ördögé volt, azok is felébredtek, akik holtra fáradva és a nagy kaland után megnyugodva aludni tértek. Talpra ugrott az egész város, új riadalom támadt, mert híre kelt, hogy valami még sincs rendben a kormányzó megmentése körül. Sir Thomas örüljön, ha elhúzza még egy ideig, hiszen Pokahontasz (az az indián boszorka) megesküdött, hogy előbb-utóbb elpusztítja őt is meg a katonáit is.
No lám csak, megvan az első áldozat Walter Buys személyében.
És tüstént meggyújtottak minden fáklyát. Farsang idején sem volt soha ekkora fényáradat Jamestown nyomorult házacskái között, mint ezen az éjszakán. Keresték Waltert, akit ugyan senki sem szeretett, mert olyasfajta ember volt, aki felfelé alázatos, lefelé gyalázatos, de hát kellett a bizonyság, mert csak úgy, mint a kámfor, mégsem tűnhetett el.
– A vadak már a városban vannak – sugdostak az emberek egy idő után, és rémülten bújtak a házakba.
Eljött a hajnal, és még mindig nem került elő Walter Buys, a muskétás katona.
John Rolfe iránt pedig csodálatosképpen megbékélt a kormányzó. Dühét most Valdo kapitány ellen fordította:
– Fene a parasztjába! Eltűnt, eltűnt. Miért nem indulnak már? Égessék fel az egész falut! Írmagja se maradjon a sok kannibálnak!
Rolfe halottsápadtan hallgatta ezeket a parancsokat.
– Rossz vége lesz, kormányzó uram.
– A tanács is helybenhagyta döntésemet, nem kérdezem a kegyelmed véleményét.
– Azt javaslom mégis, néznénk meg előbb a Treasurert. Pokahontasz szerint John Smith kapitány… esetleg a legalsó börtönökben…
Smith kapitány neve hallatára egyszerre felcsillantak a szemek. A telepesek, akiket kimerített a tegnapi kaland, akik felháborodtak az éjszakai veszekedésen, akik haragudtak Dale kormányzóra, Argallra és a katonákra is, akaratlan vivátozásban törtek ki Smith kapitány neve hallatára.
– Jó, jó… – intette le őket ingerülten Sir Thomas. – A hajót nézzék meg. Vizsgálják át alaposan. A titkár úr is menjen, meg két bizottsági tag. Ha Argall kapitányt nem tudnánk megmenteni, a hajó sorsáról majd intézkednünk kell, ugyebár…
És villant a szeme, mint aki máris leltározza a Treasurer kincseit.
– Oka lehet annak, ha egy hajó neve – „kincses”.
Úgy mondta nékem Johnny, hogy a fáklyák vöröslő fényében is felfedezett a kormányzó szemében valami zöldes csillogást. És a lelke mélyén bizony elámult, mert az arany rozsdája volt ez, amely a maga fényét mindig megtartja, de zöld hályogot von azok szemére, akik a bűvöletébe estek.
Amióta a nagyhangú Samuel Argall kapitány feltűnt a James folyón, Sir Thomas Dale-t mintha kicserélték volna. A máskor visszahúzódó, sandán óvatos hivatalnokembert valósággal megbabonázta a kapitány esztelen mohósága. S mintha csak túl akarná szárnyalni ebben is, Sir Thomas elengedte a füle mellett az óvatoskodó megjegyzéseket, a békére intő szavakat.
– Megtorlás! – rikácsolta.
– Hazaáruló! – hörögte.
– Gyökérevő vadak előtt hajlongjunk?! – verte a mellét.
Majd meg hirtelen elcsendesedett, vészjósló csöndességgel nézett körül, és mint aki valami nagyon ravaszat talál ki, így szólt:
– Menjen csak, Mr. Rolfe. Keresse meg a hajón Smith kapitányt. Legalább lesz kivel kicserélni a foglyokat.
És nevetett az ötletéhez, az emberek pedig csak nézték, azt hitték, meghibbant.
– Menjen csak, Mr. Rolfe! Legalább lesz egy igazi túsz…
Összeszedelőzködött hát a kis csapat. Valdo kapitány egyelőre nem indult a megtorló hadjáratra, az ő „seregéből” öt embert kapott meg Rolfe és Warren, akik egy tanácsbeli urasággal; no meg a telepesek kíváncsi, lelkes kíséretével indultak ki Jamestownból, hogy mihamarabb átkutassák a Treasurert az árboc csúcsától a legaljáig.
Johnny később azt vallotta, igazán nem hitt benne, hogy a Treasureren megtalálják John Smith kapitányt. Pokahontasznak megígérte ugyan, de igazában nem volt szándékában, hogy még egyszer a hajó fedélzetére lépjen. Ha mégis elindult, csak azért tette, hogy időt nyerjen. Abban reménykedett, hogy közben megváltozik a kormányzótanács határozata, lehiggad s végre észhez tér Sir Thomas is. Talán nem kerül sor a megtorló expedícióra. Aztán meg abban reménykedett, ha időt nyer, talán módja lesz hírt adni nekünk Verovokomokóba a közelgő veszedelemről. Csakhogy nem tudta, hogyan tegye. A telepesek nem ismerték az indián falvakba vezető utakat, rajta kívül csak néhány katona tudta az irányt, azok közül meg egyben sem bízhatott.
Nem maradt más hátra – átkutatják a Treasurert.
Amikor kiléptek az ötszögű erődítmény víz felőli oldalán, és megindultak a folyó csendes öble irányában, ahol a vitorlás horgonyzott, az embereken egyszerre csak valami jókedvű, felszabadult érzés lett úrrá.
Mintha valóban azon a hajón volna a legendás hírű John Smith kapitány.
– Kár, hogy nem kutattuk át jobban, amikor kegyelmed kiszabadult, Mr. Rolfe.
– Gyanús, hogy a legénység azóta sem lépett partra.
Felhúzott pisztolyokkal, a katonák töltött puskákkal csörtettek előre. Attól tartottak, hogy bármelyik pillanatban eléjük toppan egy sereg indián. De hát az erdő csendes volt és néptelen. A föld gyorsan szikkadt, noha alig fertályórája futott át felettük egy gyors eső. A nap még mindig ködök mögül pislogott a világra, álmos madarak csiviteltek a lombok mélyén, valahol utolsót huhogott egy bagoly, és a túlparti nádas mélyéről egy ismeretlen vízimadár harcias „csakcsakcsak”-ja hallatszott.
És azt mondta később Johnny, hogy mire eltűnt mögöttük Jamestown nagy faerődje, már valamennyien szentül hitték, hogy John Smith kapitányért mennek.
Lassanként, ő is biztosra vette, hogy Pokahontasz igazat álmodott.
– Emlékeztek még az én John Smith barátomra? – kérdezte társaitól.
– Hát hogyne emlékeznénk, uram! – nevetett a borbély. – Az volt ám a férfi, hej, sokért nem adnám, ha megszoríthatnám a kezét! Az bizony nem ijedt meg a mások árnyékától sem, hohó, emlékszel, Michael apó, micsoda messzi világokat bejárt, micsoda kalandokat megélt, kész csoda volt hallgatni a meséit, pedig hát nem mesék voltak azok, hanem igaz históriák!
– Ahogy mondod, igaz históriák.
– Hihetetlen, merre járt, mi mindent csinált John Smith kapitány. Már hogyne emlékeznénk, Rolfe uram, arra az esetre, amikor egymaga három pogány török fejét levágta bajvívásban a messzi Tatárországban.
– Magyarországban, te! Ott járt, Magyarországban – vetette közbe egy telepes, aki szintén az első hajókkal érkezett Jamestownba. – Hanem én sok mindent nem hittem el neki.
– Nem hitted, nem hitted. Hát ha elmesélnéd, ki hinné, hogy mi hogyan kerültünk ide? Hogy mekkora vihart éltünk át, amikor Newport admirális hajóin, l607-ben éppúgy felhajóztunk itt a James folyón, akárcsak most ez a zsivány Argall a Treasurer-jével. Hej, micsoda kutya világ volt ez! „Mennyi madár, mennyi madár!” – kiabáltuk, de egyet sem tudtunk lelőni.
– Mert nagy marhák voltunk. Az ám! Ha Smith kapitány nincs, nem vészeljük át azt a szörnyű telet. A Nagy Fagy Esztendejét. Emlékeztek? „Aki nem dolgozik, ne is egyék” – mondta a kapitány. Na hiszen, csak ez kellett a léhűtőknek!
– Aztán eljött a tavasz, és megérkezett Newport admirális. Koronázni!
– Nem jól mondod, az már másodszorra volt. És nyár végén jött. Másodszorra nyár végén jött.
– Elsőre jött nyár végén, aztán tavasszal.
Hirtelen megszállta őket az emlékezés,, még a léptük is lassúbb lett, önkéntelenül is megálltak, hogy azoknak a régi időknek fontos mozzanatait tisztázzák. Ingerelte őket, hogy a maguk kalandos, csodálatos életére rosszul emlékeznek, egymás szavába vágva idézték a múltat, mintha csak erőt akarnának meríteni régi virtusaikból a jelen bajokhoz.

…Emlékeztek még, hogyan tűnt el és hogyan került meg a kis hajósinas, Tom Savage? Az a szép indián boszorka, Pokahontasz csalta magával. Kislány volt még, de bájosabb, bátrabb és okosabb gyermeket ritkán szül anya.
Ha ő nincs, a nagy ragály idején elpatkoltunk volna valamennyien. Ő hozott orvosságot, ételt. Igaz, nem miértünk tette, de nem ám, hanem hogy gyerekfejjel is fülig beleszerelmesedett Smith kapitányba… Ki tudja, talán még mindig őrzi az emlékét. De azt hallgassátok inkább, amikor Newport megérkezett, tavasszal-e vagy télen, fene tudja már, annyi szent, hogy Smith kapitány két napig úgy káromkodott, mint a záporeső, mert Newport – aki maga is tudta, miféle állapotok vannak ideát – kevés embert, kevés élelmet, kevés szerszámot hozott. Ellenben hozott három agarat, porcelán fürdőtálat, porcelán fürdőkancsót, egy pogányul nehéz, díszes ágyat, mindenféle selyem- és bársonyköntösöket és persze egy díszes, drágakövekkel ékes aranykoronát.
Oldalunk nyilallt a röhögéstől, mit szól majd ehhez Pauhetán, az ősz törzsfőnök, aki – legyen bármekkora a hatalma – mégiscsak nyomorult bennszülött, aki az ilyen királyi holmikhoz mit sem tud.
Az ám, mit mondott Smith kapitány? Hogy a fene a sok londoni marhájába. Mit képzelnek ezek, kicsoda az a Pauhetán? Hát hogy mit képzeltek, meg hogy mit beszéltek azoknak a londoni uraknak az innen kikopott lovagok, azt nem tudni. Smith kapitány hiába mondta: Pauhetán aggastyánkorában is a folyó vizében mosdik, hogy puhább medvebőrökbe takarózik, és szebb gyékényen alszik, mint az a koporsószerű, ronda nagy ágy, és hogy azt hiszi majd, a koronázás valami szörnyű varázslat... Newport csak a vállát vonogatta, a koronázásnak bizony meg kell lennie, merthogy őfelsége a király parancsot adott: ne kövessük a fránya spanyolokat, és ne tűzzel-vassal, hanem jó barátsággal hódítsunk ideát.
Annyi biztos, több arany és drágakő volt abban a koronában, mint amennyit ez a Jamestown azóta is jövedelmezett.
Newport százhúsz emberrel akart Verovokomokóba indulni, mondván, úgy illik. Az ám, de akkor ki maradt volna Jamestownban? Kitehettük volna a táblát, mint a plymouthi szatócs: „Rögtön jövök!” Nagy vita volt akkor is, mindig vita van, ha valamit csinálni kell (már megbocsásson, titkár úr, így volt, igaz?), a végén Smith kapitány vállalkozott rá, hogy mindössze négy emberrel elsiet Verovokomokóba, és vendégül hívja Pauhetánt. Jöjjön, és vegye át az ajándékokat. Hosszú út volt, veszélyes is, de az istállóját, mégsem veszélyesebb, mint manapság, amikor úgy ragadnak már el bennünket ezek a vadak, mint birkát a pásztor.
(Ezekre a szavakra aztán megtorpantak, és sokáig leskelődtek szerteszét, hátha észrevesznek valahol egy indiánt. De hiába meresztgették a szemüket, ha ágak zörögtek, csak mókus villant át az ágakon, ha meg tollat láttak, élő madárnak tolla volt az.)
Mondom, négyen mentek, velük volt ez a szegény Walter is, na, ez se tudta, hogy mi végre jut... Elég az hozzá, hogy az ősz Pauhetán óvatos ember lévén, így szólt John Smith kapitányhoz:
– Királyod ajándékot küldött nekem… csakhogy én is király vagyok, és ez az ország az enyém. A ti atyátoknak kell hozzám jönnie, s nem nekem hozzá.
Ez ellen aztán nem volt apelláta, akármilyen jó barátságban voltak ők ketten, Smith kapitány meg az indián nagy főnök, az még az óvilágban is így szokás: nem illik az ajándéknak elébe menni. Pedig hát Pokahontasz váltig erősködött, menjenek, menjenek, Pauhetán nagy főnök megmakacsolta magát, és a nagy kapitány kulloghatott vissza.
– Hallja, admirális – mondotta Newportnak, s tudom, mert olyan közel álltam hozzájuk, mint most hozzátok –, ezzel az úttal az ördögnek tartoztunk. Ha az a kislány le nem csillapítja az öreg indiánt, talán még vérünket is ontja a nagy fene büszkeségében.
– Lám, lám, méltó a koronára! Vigyük el neki, máskülönben végképp füstbe megy az elveszett gyarmat ügye, az északnyugati átjáró dolga meg az arany.
A nagy kapitány szakállát simogatta. Úgy tett mindig, hogyha igen ette a méreg. No és persze káromkodott is, ha jól tudom, ékes magyar nyelven, mert úgy mondta, azon jobban esik az ilyesmi.
Emlékezzetek csak, akkor lett túsz a fiú. Tom Savage.
Mert ha nem is százötven, de ötven katona kíséretében végül mégis felkerekedett a koronázási menet. John Smith átvágott az erdőkön meg a mocsarakon, Newport ellenben bárkán igyekezett Verovokomokóba. Gyalogszerrel nem is bírták volna azt a fene nagy ágyat elcipelni.
Rövidre fogom, mert úgy látom, csak bámultok, mint a birka, pedig nézzétek csak, amott a fák fölött, az ott már a Treasurer árboca.
Most meg miért álltok meg? Hallja-e, Rolfe uram, és kegyelmed is, titkár úr, hát akár ne is meséljem…
Vagy meséljem mégis? Persze, jó egy kissé belefülelni a csendbe, miféle hangok ezek… csak nem az indiánok… nem, nem, ez valami élettelen zaj. Lánccsörgés, mifene… hát induljunk, induljunk… Itt ugyan nem jutunk tovább. Áradás után jártam erre, a víz elmosta a partot amott egészen a nagy fáig. Mégiscsak a belső ösvényen kellett volna jönnünk.
Elég az hozzá, hogy megérkezett John Smith Verovokomokóba, az öreg indiánhoz. Az nagy szeretettel fogadta, mondom, régi jó barátok voltak, amióta Pokahontasz megmentette a kapitányt az agyonveréstől.
Walter Buysnak aligha akad ilyen mentőangyala.
Hanem az este leszállt, és az ajándék sehol. Newport sehol. Csak a kapitány egyedül a töméntelen indián között, a töméntelen étel-ital előtt.
– Azt ígérted, király atyád legkedvesebb fiát küldi hozzám – mordult fel gyanakodva az ősz Pauhetán.
– Légy türelemmel – felelte Smith. – Reggelre itt lesznek.
Hát igaz, ami igaz, nem volt könnyű dolga a bárkának. Körülményes a vízi út. Előbb ki kellett futniuk a James folyóból a Chesapeake-öbölbe, aztán megint felfelé evezniük a Pamunkey folyón a faluig.
Pokahontasz beosont a kapitány kunyhójába, és megsúgta, hogy ha reggelig nem jönnek meg az ajándékok, nagy baj lesz.
No hiszen, ha az a bárka zátonyra fut, a kapitány fejét szétloccsantják!
De hát a szerencséje akkor sem hagyta el. Reggelre az őrszemek észrevették; a nagy bárkát, s pár óra múltával már a verovokomokói partnál kötött ki Newport admirális.
Pauhetán és a többi firkált képű előkelőség örömtől repesve sietett a vízhez. Pauhetán Smith mellett állt, és a kapitány vállára tette a kezét. Ki tudja, miért, talán mert nagyon öreg volt már akkor is, talán mert attól félt, hogy fehér barátja megszökik?
Előbb tizenöt-tizenöt katona sorakozott fel a parton. Aztán Newport admirális jelent meg a pallón, méltóságteljesen partra lépett, és Pauhetán elé ment.
– II. Jakab őfelsége, Anglia királya testvéri üdvözletét küldi Pauhetánnak. – Mély meghajlással kezet nyújtott a nagy főnöknek. Még szerencse, hogy ezeknél a vadaknál szokás a kézfogás, mert ki tudja, miféle baj lett volna a dologból?
Newport aztán hosszú beszédet mondott, ami ugyan felesleges volt, mert Pauhetán amúgy sem értett belőle semmit, csak annyit, hogy őfelsége alkirállyá kívánja koronázni, és ezért sok szép ajándékot küld neki.
Hej, ha láttátok volna, hogy forgott a vénség szeme, amikor előhozták azokat az ajándékokat!
Először a három agarat, amelyet igen megcsodáltak. Aztán a fene nagy ágyat, amit letettek a szabad ég alatt a fűbe. Megcsodálták azt is. Hozták a hófehér, kék virágos mosdótálat, a mosdókancsót meg a sok drága törülközőt, és egy asztalra tették, hogy megbámulják valamennyit. Olyan volt az ott, mint egy királyi hálószoba, csak a palota hiányzott fölüle. Még sok egyebet is hoztak, selyemköntösöket, brokátmellényeket, damasztingeket, az isten tudja, még mit.
Utoljára hozták a koronát.
Tisztelet és becsület, nekem most is remeg a hasam a nevetéstől, ha rágondolok. Pedig majdnem baj lett belőle, úgy bizony.
A koronát bársonypárnán vitték Pauhetán elé, s ott felmutatták.
Abban a pillanatban szájához kapja kürtjét mind a harminc katona. Csaptak olyan ünnepi harsanást, hogy majd belesüketültünk.
Az ám, de a fene se tudta, hogy ezek az erdőlakó vademberek nem ismerik a kürtszót. Lám csak, az ősz Pauhetán is ugrott egyet ijedtében, maga elé rántotta a kapitányt, aztán rekedt hangján kiáltozva harcosait hívta.
A sok előkelőség meg szerteszét szaladt, a házaiknál megálltak, onnan leskelődtek vissza.
Mondom, baj lett volna a dologból, de a kürtösökre rátört a nevethetnék a nagy ijedség láttán, és nem tudtak tovább fújni. Akkor aztán a kapitány nagy nehezen megmagyarázta az aggastyánnak, hogy nem történt árulás, nem készül vérengzés, most pedig szépen térdeljen le, mert meg akarják koronázni. A korona szent dolog, vele a hatalom istentől való, illő, hogy letérdeljen.
Akkor tört ki csak az igazi botrány, mert az ősz Pauhetán sehogy sem akart kötélnek állni, jobban mondva letérdelni. Forgott a szeme a nagy felháborodástól, fejét rázta, hadonászott és rikácsolt, mondván, van ő is olyan nagy uralkodó, mint a fehér emberek király atyja, ő a hitvány korona előtt le nem térdepel.
Hiszen akkor még dehogy tudtuk azt, hogy őnáluk a halálra szánt bűnösöket térdeltetik le, mielőtt agyonvernék őket.
Folyt a huzakodás, az indiánok meg csak nézték, mi az istent akarunk mi az ő nagy főnökükkel.
És hogy szavamat ne feledjem, a koronát éppen az a Tom Savage tartotta bársonypárnán, mivelhogy olyan gyerek volt ő, aki hol itt, hol ott ténfergett, nem volt annak igazi hazája, igazi otthona sehol. Akkor éppen a városban volt, és a kapitány úgy rendelkezett, hogy tartsa a koronát. Csakhogy hiába tartotta, mert nagy mérgében már azon volt az ősz Pauhetán, hogy kiüti a kezéből, amikor Newport és Smith kapitány gondoltak egyet: vállon ragadták az öreget, s nyomták lefelé, hogy térdre kényszerítsék.
Bizony mondom, nem sikerült volna, ha azon nyomban az a harminc katona ég felé nem süti a pisztolyát, hogy megadja az üdvlövést az ünnepélyes pillanatnak. Az újabb ijedségtől megroggyant a vénség lába, azzal zutty! – fejébe nyomták a koronát. Hát azóta király ő, II. Jakab királyunk testvére, Virginia alkirálya.
Röhögni kell, pedig nem nevetség ez, bizony. Mert hátravolt még valami.
Hogy haragját csillapítsák, mihelyt fejében volt a korona, azon nyomban térdre estek előtte valamennyien. Az admirális, a kapitány, a katonák valamennyien, éppen csak Tom Savage nem, mert ő bambán és értetlenül bámulta a gazdáját. A nagy megalázkodás láttán megjött a hangja és nyugalma Pauhetánnak. Tüstént azt követelte, hogy a nagy király legkedvesebb fia maradjon nála a béke zálogául.
Karját Newport admirális felé nyújtotta, intve közben a harcosainak is, hogy jöjjenek, és kísérjék a túszt (vagy vendéget) a vigvamjába.
Newportnak meg csak villant a szeme. Villant Smith kapitányé is, aztán a kapitány mély meghajtással Tom karját fogta meg, és így szólt:
– Ősz Pauhetán, minden indiánok ura és királya, a mi király atyánk legkedvesebb fia éppen ez a fiú. Régtől ismered, fogadd el túszul. Lásd, mindenki letérdelt előtted, ő azonban nem köteles.
Hát ez aztán akkora lódítás volt, hogy az ég majd leszakadt, de legalább megmentette a helyzetet. Azóta túsz Tom Savage, és úgy látom, végleg indiánná lesz. Mi lett az ajándékokkal, fene tudja! Az ágy, úgy tudom, a temetőjükben áll a szabad ég alatt, veri az eső meg a hó, mert Pauhetánt, ha meghal, arra akarják fektetni. A mosdótálban még aznap ételt hoztak a lakomához, a kancsóból gyöngécske borukat töltötték, a törülközőket a bálványok derekára csavarták, a kutyákat pedig biztosan megették…

A kutyákat megették…
Idáig tartott a bőbeszédű Couper mester meséje, hogy így mondta-e valóban, vagy csak később toldották hozzá sok mindent, nem tudom, de annyi igaz, hogy félbehagyta a mondatot, mert a kis csapat, megkerülve az omladékos partszakaszt, végre kijutott a fák közül, az öböl szélére.
Ott állt a Treasurer a folyócska öblében.
Dehogy állt! Vitorlái feszültek, s éppen ráhajlott a vízre, hogy egy éles fordulattal, a folyó sodrára és a szél erejére bízva magát, nekivágjon a folyónak.
Lefelé!
Kifelé a Chesapeake-öbölre.
Johnny úgy mondta, szinte földbe gyökerezett a lábuk a meglepetéstől, és bámultak szótlanul.
Mert a Treasurer tatemelvényén, a korlátra támaszkodva Samuel Argall kapitány állt.
És ott volt a hajón minden életben maradt katonája!
Mintha lidérces álmot látnának… Mintha kísértetek állnának azon a hajón. De hát a kísérteteknek nincs akkora hangjuk, mint amekkorával a partra ordított a kapitány:
– Úgy látom, se nyelni, se köpni nem tudtok, az istenfátokat! Hát úgy jegyezzétek meg, hogy Samuel Argallon nem lehet csak úgy egyszerűen túladni! Hej, Mr. Rolfe, kegyelmed megeheti a dohányát, annyit mondok, majd még eldől, kettőnk közül ki a csirkefogó! Annak a félnótás kölyöknek meg azt üzenem, hiába rejtegeti az aranyait, ezen a hajón fogom Angliába vinni. Dale kormányzónak adják át üdvözletem, hamarosan látni fog. Úgy ám, mert ki ne hagyjátok azt a csúf, fekete némbert, annak meg azt üzenem, megyek és megkeresem azt az átkozott John Smith kapitányt!
Nagyot nevetett, és olyan diadalmas büszkeséggel, öntelt, pöfeteg képpel vigyorgott Jamestown telepeseire, mintha nem is ő botladozott volna a Csikahomini mocsarában, mintha nem is őt kötözték volna kínzócölöphöz a pauhetánok, és mintha máris ott gubbasztana hajóján a szép fogoly, Pokahontasz.
– Elhozom én annak a lánynak John Smith kapitányt, az istenfáját! De nagy ára lesz, nagy bizony!
Így végrendelkezett Samuel Argall kapitány, és röhögött minden hajósa. Imént azért hallották tehát Rolfe-ék a lánccsörgést: útra készült a vitorlás.
– Utána! – szakadt fel Johnnyból a kiáltás, de hát ugyan mit tehettek volna? Az egyik katona a Treasurer után lőtt, de Argall csak legyintett, válaszra sem méltatta.
Leforrázva és tétován néztek a vitorlás után. A karcsú, szép alkotmány merészen vágott néki a széles folyónak. Semmi kétség, hogy a zátonyon most is át fog kelni, hiszen Argall kapitányt minden útján a szerencse kíséri.
Összenéztek a telepesek, összenézett John Rolfe és Valdo kapitány is.
– Mi történhetett?
A választ nem ők adták meg.
Megadta Walter Buys, az elveszett muskétás, aki ebben a pillanatban indult el feléjük a föveny széléről, ahol eddig állt.
Sisakja nem volt rajta, mellvértjét köpeny takarta. Szakadt és sáros volt rajta minden, s látszott, hogy szinte tántorog a fáradtságtól.
– Valdo kapitány úr, Walter Buys muskétás jelentkezem! Végrehajtottam a kormányzó úr titkos parancsát: az éjszaka folyamán kiszabadítottam a vadak fogságából Samuel Argall kapitányt és legényeit.

TIZENKETTEDIK FEJEZET,

amelyben Tüzes Szem megismétli jóslatát • Egy hördülés
A vadon legkeményebb törvénye • Tom töprengései
A dolgok egyre jobban összekuszálódnak

– Kutyák rohantak, hatalmas kutyák! Két fejük volt, és lángolt az erdő! Emberfejük volt, és kutyafejük volt, és vonított az ég is! Szörnyű, sikoltás volt minden, vért izzadtak a fenyők, vér folyt a folyókban, fekete madarak ültek a fákon, és nyakukat nyújtogatták! Mondd, mi ez? Mondd, mi ez? Mondd, igaz-e az álom, mondd, igaz-e a jóslat, itt áll előtted Tüzes Szem, a legnagyobb varázsló, és reszket a szíve.
Hét nap telt el azóta, hogy Argall kapitány hajója, a Treasurer megszökött Jamestownból, és kifutott a tengerre.
Hét napja az őrszemek sem hoztak hírt felőle, és már senki sem beszélt róla.
De a vihar, amit ez a nagyszájú kapitány felkavart, még nem ült el.
Tüzes Szem hét napja böjtölt, hét napja csak a kövek és a vizek szellemeivel társalgott.
Most, a hetedik napon jósolt.
Fényes nappal jósolt, lángot se lobbantott. Fekete füst szállt fel a szent áldozati kőről, a pokoranszról. Fiatal hímszarvas agyvelejét dobta a parázsra, hogy megidézze a nagy Nyúlistent, a négy nagy szellem közül a legnagyobbat.
Az egész falu ott állt a hatalmas hickoryfa körül, a szent kő körül – de most csak a férfiak énekeltek.
Aztán Tüzes Szem nagyot kiáltott, és az ének is elhallgatott.
Megint lobbant a füst, halálos némaságban figyelt mindenki. Valami nagy csodára vártak, valami nagy jelenésre.
Pokahontasz megszorította a kezem. Ránéztem. Olyan sápadt volt, olyan szomorú. Szomorúságában is szép.
– Gyere, ne nézzük!
– Várj, Pokahontasz. Most nem szabad elmozdulni innen.
– Ne nézd az arcát, Tom. Tüzes Szem gyászol.
A varázsló arca fehérre volt festve. A teste is fehér volt egészen.
A szarvasvelő a parázson megégett, füstje a magasba szállt, aztán eloszlott.
Ebben a pillanatban egy suhantás, egy csattanás, majd fáradt hörgés szakította ketté a némaságot. Utolsó hörgése volt ez Fürge Szarvasnak, Tüzes Szem fiának. Az angoloktól zsákmányolt nagy karddal ebben a pillanatban vágta le fejét Komor Keselyű, a leghatalmasabb pauhetán harcos.
Szörnyű volt Pauhetán haragja, szörnyű a büntetés. Mert sorra-rendre kiderült minden, hogyan történt Argallnak és legényeinek szökése. Éppen Fürge Szarvas volt soros az őrségben, és úgymond, örömmel szemlélte foglyainkat. Úgy látta, máris közeleg a pillanat, amikor megindul a nagy leszámolás.
Hiszen ő volt az, éppen ő volt, aki minden fehér embert ki akart irtani.
Későre járt már, az őrködő Fürge Szarvas testét a fáradtság könnyű kígyóként kötötte gúzsba. Hosszú éhség után nagyon sokat evett, és az sohasem jó. Miután felváltotta társát az őrségben, körülvizsgálta a foglyokat, egyrészt, hogy nincsen-e meglazulva a kötelékük, másrészt, hogy van-e még fegyver vagy öltözék, amit hadizsákmányként magához vehetne.
De hát nem volt semmi, csak Argall letépett ruhája, amely ott hevert a kínzócölöp mellett egy kupacban.
Ám a kupac tetején egy jókora flaska is állt, és Fürge Szarvas nem tudta, mi az. Argallra tekintett, aki némán mutatta, szomjas, és inni kíván. Fürge Szarvas felvette tehát az üveget, és Argall szájához vitte. Az látszólag sokat ivott a különös italból, amelynek furcsa, erős és mégis csalogató illatát a fiatal harcos is megérezte.
Nem tudta később, mi történt vele. Azt vallotta, Argall a szemével intett, úgy kínálta az italt. Olyan szaga volt annak, hogy kínálás nélkül is megkóstolta volna.
Először egy kortyot ivott.
Valami ijesztő, rettenetes maródást érzett a torkában és a mellében. Mintha ezer róka harapdálná belül, mintha tűz lángolna a szíve helyén. Felhördült a meglepetéstől, de a fehér harcos csak gúnyosan mosolygott rajta. És akkor Fürge Szarvas, aki legyőzte a monakánokat és foglyul ejtette a fehéreket, nem akart gyávább lenni a foglyánál.
Marokra kapta az üveget, és egyetlen hajtásra kiitta, ami benne volt.
Honnan is tudhatta volna, hogy Argall csak mímelte az ivást, és egyetlen csepp sem ment le a torkán?
Mire az üveget kiitta, azt érezte, hogy a füvek és a fák emberkéi, a vizek manócskái köréje futnak, és a magasba emelik. Olyan boldog röpülés volt ez, hogy nevetni kezdett, noha addig csak ritkán nevetett.
Addig nevetett, míg egyszerre csak megfordult vele az egész világ, kavargott, forgott, és zuhant is – aztán elzuhant ő maga is.
A többiről már nem tudott.
A monakán hadifoglyok pedig nem szóltak, csak gúnyosan mosolyogtak. Hiába kínozták őket, nem árulták el, ki vagy kik voltak azok, akik a fehér foglyokat kiszabadították. Annál nagyobb lett Pauhetán haragja.. Jómagam is hiába mentegettem Fürge Szarvast, mondván, a fehérek tüzes vize minden varázsitalnál szörnyűbb, és aki abból csak egy kortyot is iszik, többé nem tudja, mit cselekszik, a nagy főnök durván rám kiáltott:
– Kígyó beszél belőled! Talán varázslók vagytok valamennyien, hogy rajtatok nem fog az az átkozott ital?!
Varázslók, varázslók. Hiszen annak tartotta még maga Pauhetán is az első fehér embereket. A durranó puskák, a robbanó ágyúk harcosa mint megannyi földöntúli erejű isten élt a képzeletében. Most is hogy csodálták, hogy félték a nehéz muskétákat, s hiába mondtam, hogy amíg puskapor, fojtás és golyó nem kerül beléjük, annyit sem érnek, mint egy letörött faág…

Tüzes Szem jósolt.
– Hova sietsz, Pokahontasz? – kérdeztem suttogva.
– A városotokba. Tüzes Szem már nem varázsló többé. A füstöt a szél szertefújja, és a kérdéseire nem felel senki. Nagy baj lesz. Megkérdezem a Dohány Atyját, miért szegte meg a szavát.
Már a falun kívül jártunk, amikor hirtelen megrángattam a karját.
– Ne menj sehová! – kiáltottam rá. – És a Dohány Atyját ne vádold. Nem te mondtad-e, hogy nem mondasz le végképp a foglyaidról? Hogy a kormányzót és a katonáit előbb-utóbb megölik a harcosaid? Nem te mondtad, hogy hős az is, aki megszökik a kínzócölöptől, mert a halál nagy ellenség?… Nem te mondtad?!
Felém fordult, megállt előttem. Oly közel álltunk, hogy nagy fekete szemében megláthattam saját tükörképemet. Komoly volt az arca, nagyon komoly. És valami addig ismeretlen, különös aggodalom vibrált a tekintetében.
– Mást is mondtam – suttogta.
Félrehajtotta, kissé vállára ejtette fejét. Olyan volt most, mint a pápista spanyol templomokban a szent Madonna képe. Szomorú megadás, gyötrődő lélek mutat ilyen arcot. Sűrű fekete haja lilás fényeket vetett a napsugárban, és ahogy sűrű fonatban keblét eltakarta, mögüle, mint nagy harangvirág, kék színével előragyogott egyetlen ékszere, a nagy gyöngy.
Azt a gyöngyöt még én adtam neki.
Azt a gyöngyöt azóta is védelmező talizmánként viselte nyakában.
– Mást is mondtam – suttogta, és most a szemembe nézett. Úgy éreztem én akkor, hogy egy ütemre dobban a szívünk.
Hogy egy ütemre lélegzünk, és egyszerre rebben a szemünk pillája is.
Egy pillanatra felkaptam a szemem, mintha csak az ég, a fák és a tavasz szépségével akarnám összehasonlítani őt.
Rekedt volt a hangom, egészen elfúlt, ahogy kimondtam:
– Azt mondtad… akkor… hogy meneküljek…
Elkerekedett a szeme, szép ívű szemöldökét felkapta, ajkai egy pillanatra bájos csodálkozással szétnyíltak, aztán azzal a vad szertelenséggel, amely minden tettét és minden szavát jellemezte, felnevetett.
Hátradobta a haját, csillogott, tüzelt a tekintete, nevetésével felverte a csendet, elzavarta a verovokomokói szörnyűség komor hangjait. Erős kis kezével beletúrt a hajamba, gyengéden megcibálta, pofozgatott vidám és kesernyés mérgében, mint ahogy kismacskák pofozzák egymást puha talpaikkal, és amikor végre én is felnevettem – hirtelen magához húzta a fejemet, homlokomat homlokához érintette, s elkomolyodva mondta:
– Mást is mondtam, drága Tom. Amióta ide jöttetek, a Nagy Szellemnek por ment a szemébe. Addig tudtuk, hogy ami fekete, az fekete, ami fehér, az fehér. És tudtuk, mikor kövessük a vadon legkeményebb törvényét.
Csak sokára feleltem.
– A bosszút – mondtam.
Elfordultam tőle, és lehajtott fejjel megindultam Jamestown felé.

A bosszú.
Az első hát Walter Buys legyen. Aki hajánál fogva akarta térdre kényszeríteni. Pokahontaszt.
Az első nyilam őt éri majd.
Fülembe csengett Pokahontasz nevetése.
Miféle nevetés volt az?
Walter Buys. Megtorlom rajta Fürge Szarvas halálát is.
De hát miért halt meg Fürge Szarvas? Miért? Az ősz Pauhetán szörnyű tervre készül. Tüzes Szem jóslata, Fürge Szarvas részegsége az aggastyánt lelke mélyéig felkavarta.
Valami készül, valami nagy szerencsétlenség.
Semmitől sem tartva igyekeztem Jamestown felé. Nem siettem, de meg sem álltam. Az elszánás hajtott, de lábamon mintha ólomkoloncot húznék.
Gyilkolni megyek.
Most nem harcban ölök majd. Nem a veszély pillanatának zaklatott lázában. Szememből nem az életét védő állat rémülete lángol. Elbújok egy fa lombjában, elbújok a ház oldalánál, elbújok egy kerítés mögött, mint a leselkedő puma, s villámként szökken majd elő íjamból a vessző.
Gyilkolni megyek.
Van más módja is a gyilkolásnak. Van más módja is…
Amikor Newport admirális flottája közel hét esztendeje felúszott a James folyón, halállal büntették azt, akit italozáson kaptak. A hajókon ki volt mérve mindenkinek a napi söradagja, a vízszegény napokban bort kaptunk, de sosem annyit, hogy attól feltépje láncait bennünk az ördög. Borral csak ünnepeken kínálták egymást a nemes lovagok, pálinka csak Watton doktornál volt, orvosság gyanánt. John Smith kapitány maga megvetette a részegséget, mások, komor puritánok lévén, istenfélelemből nem ittak; évek teltek el, s bizony senkinek sem jutott eszébe, hogy az indiánokat akár csak sörrel is kínálja. Mert később megpróbálkoztak a telepesek sörfőzéssel, kukoricabor-készítéssel, de csak hitvány lőre sikerült, pénze meg csak keveseknek volt, hogy Angliából hozassanak bort vagy pálinkát.
Ezen töprengtem, és még sok máson is, miközben bevettem magam a legsűrűbb bozótba, hogy a Jamestownba vezető titkos indián ösvényekre térjek.
A szeszfőzés az óhazában is drága mulatság. Mindenféle instrumentum kell hozzá, a francia szerzetesek játszogatnak vele, no meg az alkimisták, ha temérdek lombikjukban az aranyfőzés nem sikerül.
Jamestownba csakis tengeri úton kerülhetett pálinka. Csakis a leggazdagabbak szekrényében állhat.
Argallnál nem lehetett. A kirándulásra nem vitt magával, s azt már a monakánok elvették volna tőle…
Rolfe háza leégett, s ő amúgy sem kapható az ilyen aljas merényletre.
Dale kormányzó. A sápadtarcú Dale. Ő a megszabadult foglyok között volt.
De hát ő maga aligha vállalkozik az ilyen veszélyes kirándulásra. Katonái közül meg csak egyetlenegyben bízhat igazán… Az utat is csak egy ismeri.
Walter Buys.
Fürge Szarvas haláláért is megfizetek. Joggal fizetek.
A láthatatlan ólomkoloncok mintha egyszeriben lehulltak volna a lábamról. Megszaporáztam a lépteimet, és valósággal futottam Jamestown felé. Jól ismertem a járást, éppen a muskétás hazához jutok, ha ezen az úton megyek. Mert Walter Buys törekvő, nagyszerző emberfajta volt, aki nem elégedett meg a zsoldjával, kivitte magának, hogy családot alapíthasson, földet művelhessen, amit ugyan nem ő túrt, hanem kiadta harmadába másnak. így aztán tisztelték és félték mint a kormányzó katonáját, és irigyelték is, mert Rolfe nyomán már ő is új dohányt ültetett.
A felesége egy Angliából hozott csúf némber volt, kövér képű, apró szemű, nagyszájú teremtés. Két éve jött át az óceánon, az egyik nemesúr feleségének szolgálójaként, de az asszony elhalván, neki nem maradt más választása, mint hogy első kérőjéhez hozzámenjen. Így lett belőle Mrs. Evelyn Buys.
Ha reggel elkezdte a perlekedést, visszhangzott az egész James-part.
Buysék kellemetlen emberek voltak. Senki sem szerette őket. Ravasz, alattomos volt a szemük pillantása, és oktalan gyűlölködés, sandaság minden szavuk.
Egy kis patak partján mentem a város irányába. Egy emelkedés aljában folyt ez a patak, a város faláról a legélesebb szemű őrszem sem vehetett itt észre.
Most már nagyon közel voltam Walter muskétás házához. Egy időre megálltam a szomorú füzek lombja alatt, és füleltem. Semmi gyanús zajt, sem kutyaugatást nem hallottam, azért aztán továbbsettenkedtem.
Semmi kétség: Walter Buys csempészte Fürge Szarvas szeme elé a pálinkás butykost. Ő szabadította ki Argallt és cimboráit.
Merész tett volt, annyi bizonyos.
Tövises vadrózsabokrokhoz értem. Ezek már Buys katona földjének végét jelezték. Ide már nem jutott az alacsony léckerítésből, de Evelyn asszony a maga szúrós természetének megfelelően tövises bokrokból ültetett sövényt.
Lekuporodtam, leskelődtem.
Át kell vágnom a szántón, hogy amott a fák sűrű védelmében a házig lopózhassam.
A tövisek nem okoztak gondot. Nehezebb helyen is átvergődtem már, a karcolásokra pedig ügyet sem vetettem. Mégis délutánra állt a nap, amikor a ház mögött a magas palánkhoz érkeztem.
Belestem.
A ház vályogfalú, gerendavázas épület volt, gazdája nem követte Smith kapitány tanácsát, és nem épített orosz módra gömbfából lakóhelyet. Benn a csupasz udvaron rendetlenség és mocsok mutatta, hogy az erélyes asszonykéz sem képes helyettesíteni a férfi erejét. Mindenfelé repedt teknők, törött kancsók, meggörbült abroncsok hevertek, mintha csak az udvar sarkában magasodó szemétdomb el akarná árasztani mocskával az egész házat.
Az udvar túlsó végében ekkor megjelent Walter katona. Lomha, lassú léptekkel közeledett. Vállán hosszú rúd, a rúd két végén vödör. Vízért volt éppen a patakon. Ha később érkezem, talán már ott összetalálkozunk.
Így azonban minden úgy történik majd, ahogy elterveztem – gondoltam magamban, és egy pillantást vetettem a fejem fölött magasodó fára. Az egyik ágról éppen két vándorgalamb röppent fel izgatottan.
Még elárultok! – bosszankodtam. De hát nem kellett félnem. Jamestown fehér lakosai közül egyedül én ismertem annyira a természetet, hogy az efféle apró jel is gyanakvóvá tett volna. Walter Buys azonban ügyet sem vetett a madarakra. Belépett a házba, bekiabált valamit a feleségének a belső szobába, egy ideig matatott, a vizet öntögette, aztán egyszerre csak kilépett ismét az udvarra. A mellvértjét tartotta fél kezében.
A legkarcsúbb nyilat húztam elő a tegezből.
Ráillesztettem az íj húrjára.
Walter Buys letelepedett a ház falához, egy tányérba kevés vízzel kevert cseréplisztet töltött, és a vértet azzal kezdte fényesíteni nagy szorgalmasan.
Észre sem vettem, éppúgy beszéltem magamban, mindenféle lelkes és lelketlen dologhoz imádkozva, ahogy az indiánok teszik.
Na, te páncél – mondtam magamban –, most ereszkedj egy kissé lejjebb. A szívét akarom célba venni, éppen előtte vagy. Nyilam, nyilam, ne téveszd a célt, gonosz ember ez, kegyetlen, hideg ember ez, megérdemli a halált!
Most meghalsz, Walter Buys katona!
Sütött a nap. Vibráló, éles fények jártak az udvaron. A ház falára felfutott a repkény, és félig eltakarta a goromba falakat. Ez a katona fél kezére csavarta Pokahontasz haját. Úgy rángatta…
Ez a katona többször is rálőtt John Rolfe-ra. (Meglehet, hogy ma már tisztelettel köszönt neki.)
Ez a katona szörnyű italt csempészett a nagyszerű harcos, Fürge Szarvas elé, és a halálát okozta.
Szinte láttam Pokahontasz megalázott, meghajló alakját.
Szinte hallottam a levágott fej utolsó, szörnyű hördülését.
Kifeszítettem az íjat.
– Daddy, daddy! – hallatszott ekkor a kiáltás.
Walter Buys felkapta a fejét.
A ház ajtajából totyogó apróság, szoknyás kisgyerek mászott elő. Maszatos arcocskáján szörnyű aggodalom és igen nagy figyelem tükröződött, ahogy a ház magas deszkalépcsőin lefelé igyekezett. Walter torzonborz, szakállas képe széles vigyorra húzódott, amikor a gyereket meglátta. Figyelte erőlködését, és dörmögő szavakkal biztatta: – Csak bátran, csak bátran, Rob, hehe… hadd lássam, mit tudsz, te kis béka!
A gyerek azonban két lépcső után elfáradt. Pihenésképpen önkéntelen mozdulattal szájába kapta ujját, de ez a mozdulat elég volt ahhoz, hogy egyensúlyát vesztve hanyatt essen.
Nem esett magasról, a sikertelenség mégis sírásra fakasztotta.
Walter Buys felugrott, felkapta a gyereket, és a magasba emelte.
– Hopplá, hopplá! – Megcsókolta a kicsiny arcot, amitől a gyerek gátlástalan bőgésbe csapott. Az asszony ideges kiáltása hallatszott odabentről. A muskétás nem is felelt rá. – Hopplá, hopplá! – dobálta a kicsit. – Ne sírj, te kis béka, esel te még nagyobbat is isten segítségével…
Úgy nevetett, úgy örült, mintha maga is gyerek volna.
Ahogy magasba emelte a gyereket, meztelen felsőteste védtelenül állt nyilam előtt.
Óvatosan, hogy zajt ne üssek, és felesleges mozdulattal el ne áruljam magam, ismét kifeszítettem íjamat.
Céloztam.
Ha így, féloldalban találja a nyilam, egyenesen a szívét járja át.
Ám ebben a pillanatban egy könnyű kéz szorítását éreztem a vállamon.
És egy suttogó hang így szólt hozzám:
– Ne tedd, Nettopau. A szeretet, ha megcsúfolják, farkassá változik, és halálodig marni fogja a szívedet.
Hátranéztem.
Hűs Víz állt mögöttem.

TIZENHARMADIK FEJEZET,

amelyben háborgó lélekkel hazafelé tart • Találkozik Kis
Medvével • John Rolfe az indián faluban • „Beteg a beteget nem
gyógyítja meg”

Lehajtott fejjel mentem hazafelé. Emlékszem, egy füves tisztáson vágtam keresztül. Az elmúlt napok melegében itt máris térdig nőtt a fű, és tengeréből apró virágok villantották vidám színeiket.
Zajosan és nemtörődöm módra mentem, mintha sosem tanultam volna, hogyan is járjon a vadonbeli ember. Lépteim zajára a fű mélyéből apró madarak vágódtak a magasba: megfáradt vándorok, amelyek rejtőzve pihentek ott addig.
Seregélyek voltak. Oly nagy tömeg, hogy a nap is elsötétült, ahogy felrebbentek.
Virágokon tapostam, seregélyeket zavartam, de nem láttam, nem hallottam semmit.
Csak az járt folyton-folyvást az eszemben, hogy nem tettem semmit, és hogy nyoma sem maradt, amit elhatároztam. Jamestownnak, lám, már füstje sem látszik, és oly nyugalmas ott az élet, mintha minden rendjén menne. Most veszi fel fényes páncélját Walter Buys, a muskétás katona, és őrségre jelentkezik Valdo kapitánynál. Nemsokára megszólal a trombita, a kormányzó kilép a házából, hogy végigjárja a falakat.
S ahogy Walter elé ér, cinkosan rákacsint, érteni kell a dolgokhoz, ugyebár – mondja csendesen, és a szolgájával egy pofa pálinkát küldet ki a derék muskétásnak.
Johnnynak leégett a háza. Vajon ki építi fel? Ha a pauhetánokat hívnám, kész a háborúság, és amúgy sem értenek hozzá. A tavaszi munkák idején pedig legfeljebb egy viskóra jut majd ideje… És ki segít?
Ezekben a zaklatott napokban egyetlen szó sem esett arról, hogyan akarja megengesztelni fehér barátját Pokahontasz, amiért harcosai fáklyát dobtak a házára.
Vajon mit jósolt Tüzes Szem a szarvas agyvelejéből?
Miért kellett meghalnia Fürge Szarvasnak? Nem kedvelt engem, talán szívesen látott volna a kínzócölöpön, mégsem örültem az ő halálának.
Az a pálinka. Nagy isten, az a pálinka!…
Ahogy növekedett bennem a kétségbeesett indulat, ahogy a tehetetlenség rossz érzése tovább nőtt bennem, úgy szaporáztam a lépteimet. Végül futásnak eredtem, és vissza se néztem Hűs Vízre, noha jól tudtam, hogy követ.
Követett eddig is. Szerényen, megalázott rabszolga gyanánt, aki urát csak három lépésre követheti. Ha megálltam, ő is megállt, ha megindultam, ő is megindult.
Hűs Víz – leolvashattam beesett arcáról, csapzott hajáról és megviselt, elpiszkolódott ruhájáról – nem tért haza a falujába. Az erdőben kóborolhatott, és bizonyára tanúja volt mindennek, ami azóta a vadonban történt.
Ugyan mi keresnivalója lehetett Walter Buys háza körül, hogy éppen akkor fogja le a kezemet, amikor a bosszút akarom végrehajtani?
Futottam. Csakhogy nehéz léptekkel, fehér ember módjára. Mintha Fürge Szarvas halálával elfeledkeztem volna arról, mit is lestem el tőle.
Lüktetett a halántékom, és szemem előtt vörös és sárga karikák ugráltak.
A sírás fojtogatta torkomat.
Egyszerre csak libasorban lépkedő alakokra lettem figyelmes. A délutáni naptól megvilágított erdőszélen tűntek fel, és hogy nem békés szándékkal vonulnak így, mutatta még vörösre festett bőrük.
– Hej-hej! – kiáltottam rájuk.
Már előbb is észrevettek – ugyan mi kerülné el a hadiösvényen járó indián figyelmét? –, mert vezetőjük éppen felém mutatott. Amikor közelükbe jutottam, akkor láttam, hogy Kis Medve vezeti őket, a megskalpolt harcos.
– Siess haza! – mondta. – Nagy hírek vannak.
Lázban égett a szeme. A sebláz ellen Tüzes Szem gyógyfüvei sem használtak, amelyekkel szörnyű sebét befedte.
– Kis Medve – szóltam rá –, miért nem fekszel le vigvamodban, amíg a láz kutyái eliszkolnak rólad, és nem fújják arcodat ocsmány leheletükkel?
– Siess haza! – ismételte, mintha nem is hallaná, amit én mondtam. – Pokahontasz vár. Tüzes Szemet agyonsújtotta a Nagy Szellem. Rázuhant a szent kőre, és senki sem meri levenni onnan. Az ősz Pauhetán beszél a szellemekkel, azt hittük, elviszi a lelkét, mert vén hangján úgy sikoltozott, mint anya, ha a gyermekét szüli. Parancsot is adott. Most megyünk, hogy megfélemlítsük a paszpahigokat, a misszavákat és a csekvákat. Mások majd a vabozókat és a többieket veszik sorra.
– Mit beszélsz?! – tört fel belőlem a kiáltás. – Hiszen ezek mind Pauhetán testvértörzsei. A főnököket nagy áldomásra hívta Pauhetán a monakánok feletti győzelem örömére.
– A győzelem gyásszá változott. Pauhetán is látta a kétfejű kutyákat…
Kis Medve megtántorodott. Nagyon beteg volt, talán ki sem bírja ezt a hadi utat – gondoltam magamban. De lám csak, fűti a harci kedv, a nemes hivatás, hogy megvédje népét a megálmodott szörnyűségtől.
„Ismeretlen nép jön és leigáz” – mondta Tüzes Szem…
– Poranszke – mutatta fél keze ujjait Kis Medve.
Öt fejet kell zsákmányolni minden harcosnak. Ötöt jelent ez a pauhetán szó: poranszke.
Végignéztem a csapaton. Tízen voltak.
Hány emberből áll egy törzs? Ezek az indián törzsek és ezek az indián falvak bizony nem valami népes közösségek. Ha százszázötven harcos él egy faluban, akkor az már komoly településnek számít. Ha minden faluból ötven harcost ölnek meg – Pauhetánnak nem kell félnie attól az ismeretlen hatalomtól.
Mintha álomkóros volnék, úgy hagytam ott őket. Kis Medve még utánam szólt, mondván, a fehérek városát nem bántják, mert oda Pokahontasz engem küldött, ott én vagyok egyedül a bosszú keze.
Mentem tovább. Hazafelé. Késő délutánba hajlott a nap, megnyúltak a fák és a bokrok árnyékai, és a vöröslő fényben elcsendesült az erdő, a madarak lassan felgallyaztak.
Egyedül én vagyok a bosszú keze…
Az égen bárányfelhők álltak. Tavaszi nyugalom ült meg a tájon.
Egyszerre csak megtorpantam. Megfordultam.
Hűs Víz ott volt mögöttem. Egy fa árnyékában állt. Mozdulatlanul.
– Gyere ide! – kiáltottam rá.
Megindult. Kicsi, törékeny alakja sebesen közeledett..
Szomorú szemével várakozóan nézett rám, megfáradt arca felderült – de én ezt alig láttam, szememet elborította valami köd, arcom tüzelt, és kezem önkéntelenül lendült…
Arcul ütöttem.
– Te… te… mindent elrontottál… eredj a pokolba!

Verovokomokóban olyan csendesség fogadott, minthogyha a Holtak Ligetében lennék. Pedig élet volt a faluban, jártak-keltek az emberek; az asszonyok a vigvamok előtt ültek, főztek, bőröket hasítottak, vagy leánykáikat fésülgették; az öregek közönyösen néztek maguk elé, vagy elmerülten foglalatoskodtak, mokasszint varrtak, gyékényt fontak – de szólni egyikük sem szólt. Sem beszédet, sem nevetést, hangos szót sem hallottam. Ijedt, mégis büszke csendbe merült az egész falu.
Megdöbbentő volt ez a nagy csendesség.
Máglya lobogását, dobok pergését, kereplők csörgését, a harci tánc üvöltő lármáját vártam, és most magam is ijedten fordultam a házak előtt ülő emberekhez:
– Miért hallgattok?
Nem feleltek. Kifejezéstelen, mozdulatlan tekintettel néztek vissza, és én tudtam, azt jelenti ez az indiánoknál, mint a fehér embernél a vállvonogatás.
Elnéztek felettem, szemük a messzibe révedt, s mint akiket megsértett a sors, a túlvilág vagy maga a Nagy Szellem, megbántottan és keserűen vetették pillantásukat később a nagy hickoryfa felé.
A falu közepén, ott, ahol pár nappal ezelőtt magam is halálra szánva álltam a kínzócölöphöz kötözve, a szent kőre borulva hevert a szélütött öreg varázsló teteme. Senki sem mert hozzányúlni, nem volt, aki elvigye onnan, hogy a Holtak Ligetébe kísérje kivégzett fiával együtt.
Ez volt hát a szomorúság, a csendesség oka. Ezért nem hallottam harci éneket, tüzet sem láttam, noha jól tudtam, hogy hadiösvényen járnak most a pauhetán harcosok.
Körülnéztem.
Pauhetán nagy vigvamja előtt felfedeztem végre Pokahontasz alakját. És aki előtte állt, legnagyobb meglepetésemre nem más volt, mint John Rolfe, a Dohány Atyja.
– John! – kiáltottam, és futva siettem hozzájuk. – Hogy kerülsz ide?
– Követségbe jöttem – felelte, és arcán bosszankodás tükröződött –, a kis Pokahontasz azonban elfelejtette, hogy kétszer is kalumetet szívott velem, és hogy testvérbarátságot fogadtunk.
– Nem felejtettem el, Rolfe úr – vágott közbe Pokahontasz. – Te jó barátunk vagy, és ezt nem fogom soha elfelejteni.
– Akkor hát vezess Pauhetán atyád elé. – Hozzám fordult, és türelmetlenül mondta: – Biz' isten, már fél órája könyörgök neki, de mindig azt válaszolja, hogy a nagy főnök a szellemekkel társalog. Jó, hogy jössz, mert rajta kívül nem volt más tolmácsom. Tudod, hogy szeretem a kis Pokahontaszt, akár magam is indiánná lennék a kedvéért – John e szavaknál szeretettel mosolygott a komoly Pokahontaszra, ám az úgy tett, mintha nem értené a kedveskedő bókot –, de hát vitustáncot járok, ha ezt a körülményeskedő, fontoskodó indián beszédet hallom.
– Mi történt? – kapkodtam a tekintetem egyikről a másikra, és nem mertem Pokahontasz szemébe nézni.
– Sir Thomas azért küldött, hogy új szövetséget ajánljak fel Pauhetánnak. Azt kéri, hogy Fürge Szarvas ne törjön az életére.
– Fürge Szarvas meghalt, nem tudja visszavonni a szavát! – csattant fel Pokahontasz.
John megint hozzám fordult.
– Tom, beszélj vele. Ilyen furcsának még sosem láttam Pokahontaszt. Már bánom, hogy egyedül jöttem, mert könnyen lehet, hogy foglyul ejt, ha neki úgy tetszik.
Pokahontasz karba fonta a kezét, és merően nézett rám. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk. Éreztem, hogy mai kudarcomért arcomat lassan elönti a szégyen pirossága.
– Mit beszélnék vele? – kérdeztem rekedt hangon. – Ért angolul, meg tudod neki mondani, amit akarsz. Ő is szeret téged, mert tudja, hogy az indiánok barátja vagy.
– Miért Pauhetán beszél a szellemekkel? – Johnny tovább értetlenkedett. – Az a varázsló dolga.
– Tüzes Szem is halott – mondtam csendesen. – Nézd, amott az oltárkövön fekszik.
John Rolfe döbbenten nézett a hickoryfa irányába. Aztán ismét Pokahontaszra kapta a tekintetét, és halkan így szólt:
– Kedves kicsi Pokahontasz… – Barátom férfias, szép arcán őszinte aggodalom látszott. Egy lépést tett a lány felé, és a kezét nyújtotta. – Pokahontasz, jól figyelj a szavaimra! Őszinte leszek hozzád, mert a ti barátotok vagyok. Sir Thomas nagyon fél. Amióta a nagyszájú kapitány elment, szinte megőszült a haja…
Pokahontasz elfogadta John feléje nyújtott kezét. S nem eresztette el addig, amíg beszélt.
Láttam, hogy Johnt kimondhatatlan boldogsággal tölti el Pokahontasz bizalma. Féltő szeretettel, gyöngéden tartotta tenyerében Pokahontasz könnyű, szép kezét.
Valóban olyan őszintén beszélt, ahogy ezt a bizalom megkívánta. Elmondta, milyen széthúzás, veszekedés zajlik nap nap után az angolok táborában. Argall szökése után a nemesurak haragja Dale kormányzó ellen fordult. Nem tudták megbocsátani neki, hogy tudtuk és beleegyezésük nélkül indult aranyszerző útra. Váltig azon faggatják, árulja el az arany rejtekét, de ő egyre csak azzal védekezik, hogy én megszöktem tőlük, mielőtt kivehették volna belőlem a titkot. A Holtak Ligetét átkutatni anélkül, hogy a kincs pontos helyét tudnák, akkora feladat, amelyre egész Jamestown sem volna elegendő.
Történt más baj is, s az is Argallnak köszönhető. Amikor a kormányzót és a kapitányt a monakánok elfogták, hosszú alkudozás zajlott le közöttük. Kopasz Sas, a monakán főnök jelbeszéddel Dale tudomására hozta, hogy szövetséget kíván kötni vele. Dale megértette a jelbeszédet, de Argall tanácsára egyszerűen nem vett tudomást Kopasz Sas ajánlatáról, így szövegeződött meg a levél, amelynek alapján a jamestowniak fogva tartották a két monakán harcost.
Dale ugyan tüstént szabadon engedte őket, mihelyt hazaért, de már későn. A monakánokat soha többé nem sikerül majd magához édesgetnie.
Sir Thomas rossz jelnek vette Argall hirtelen távozását is. Úgy számított, hogy ha kiszabadítja nagyszájú cimboráját és társait a pauhetánok fogságából, ketten még sokra vihetik. Argall szökését Dale úgy magyarázza: a kapitány maga is fél a pauhetánok bosszújától.
Pokahontasznak ezeknél a szavaknál felderült kissé az arca. Nagy, tiszta szemében győzelmes szikrák villogtak.
– Száz halál van – mondta. – A sápadtarcú kormányzó meghalt, még mielőtt a vére omlott volna.
– Úgy van – bólintottam én is –, a félelem: halál.
– A gyávaság is az – vetette oda csöndes hangon. Lehajtottam a fejem.
John elengedte a lány kezét.
– Őszinte voltam hozzád, Pokahontasz. Most rajtad a sor.
– Mit mondjak? A kormányzó rúgta fel a szövetséget.
– De hát értsd meg! Joga volt megszöktetnie a honfitársait.
Várakozóan néztünk Pokahontaszra. A nagy vigvam belsejéből most különös, vinnyogó hang hallatszott. Aztán mély dörmögés és imaszerű ének. A kéregtető résein füst szállt a magasba. Úgy látszik, Pauhetán nagy főnök valóban a szellemekkel társalgott odabent.
– Felelj, Pokahontasz!
– Nincs mit felelnem, John Rolfe. A szellemekkel beszél Pauhetán atyánk, és sír a szívem, mert sok gonoszságot sugdosnak a fülébe. Őszinte voltál, és elárultad, milyen gyenge a városotok. Bizony, ha most összefognánk, ki tudnánk űzni titeket. – A szeme messzire révedt, majd hirtelen körbepillantott a tisztáson. Az indiánok kunyhóik előtt álldogáltak, és gyanakodva figyeltek bennünket. – Rolfe úr, te jó barátunk vagy. Siess haza, mielőtt baj ér… Csak neked mondom, és ne mondd el senkinek: jó orvosság volna nektek az új szövetség, de mégsem kell. Beteg a beteget nem tudja meggyógyítani.
Elfordult tőlünk. Odament a Pauhetán vigvamját őrző harcosokhoz. Leült egy fatönkre, és gondolataiba mélyedt. Johnny megfogta a karomat.
– Kísérj el egy darabon.
Ez volt az első hosszabb és meghitt beszélgetésünk, amióta Argall kapitány hajója megjelent a James torkolatában. Akkor hallottam hírt sok mindenről, ami időközben Jamestownban történt, s amit nektek már elmeséltem. S akkor mondtam el én is, mi minden történt velem, és hogyan lettem pauhetánná.
Amikor ennek is elmondtam a történetét, John hirtelen szembefordult velem, és mint öregebb barát a fiatalhoz, őszinte egyszerűséggel kérdezte:
– Komolyan gondolod ezt, Tom? Meglepett a kérdése, csak sokára válaszoltam:
– Komolyan, John. – És még hozzátettem: – Nem lehet magányos vad az ember. Kell, hogy tartozzék valahová.
Most ő hallgatott egy ideig. Érződött a hallgatásán, hogy meghányja-veti magában a következő kérdést:
– Nem Pokahontasz kedvéért tetted?
– Miért kérdezed ezt? Miért?
– Azt hittem, feleségül akarod venni…
Már leszállt az alkony, nem láttam az arcát. Hangjának egy parányi zöngéjéből úgy értettem, megint csak ugrat. Furcsállottam, hogy éppen most van kedve az ilyesmire, de úgy gondoltam, talán ezzel akarja rosszkedvünket venni. Felnevettem tehát. Kamaszos, hangos nevetéssel.
– Hogy jut eszedbe az ilyesmi? Pokahontasz egyre csak Smith kapitányt várja.
– Konokság ez, Tom. Kislányos konokság.
Hirtelen kezét nyújtotta, elköszönt tőlem. Azt mondta, innen már sötétben is hazatalál. Nehéz szívvel engedtem el, mert tudtam, hogy éjfél előtt nem ér haza. Isten ne adja, hogy egy kóbor nyílvessző vagy egy leselkedő vadállat megtalálja.
– Tudod, mit kért tőlem Pokahontasz? – szólt vissza még utoljára. – Hozzak neki abból az italból, amely bennünket, fehér embereket varázslóvá tesz.
Mire visszatértem, már csak egy-két vigvam előtt égett kicsi tűz. Pokahontasz még mindig a fatönkön ült. Mintha csak rám várt volna.
Fél térdre ereszkedtem előtte. Ahogy szeretők és ahogy királynők előtt szokás.
– Pokahontasz… – kezdtem – azt a muskétás katonát…
– Ne folytasd! – vágott a szavamba. – Mindent kiolvastam a szemedből. Vannak a vadonnak ilyen törvényei is: a kígyó ledobja bőrét, a medve levedli bundáját, de a kígyó kígyó marad, és a medve medve marad. A te szíved mindig a népedhez húz majd.
Olyan furcsán nézett rám, egészen közel hajolt hozzám. Akárcsak ma hajnalban, most is megláthattam szemében önmagamat, de most olyan volt ez a parányi tükör, hogy csak az árnyékom látszott benne és mögöttem az esti kis tüzek.
Mintha a világ lángolna mögöttem.
– Semmi sem igaz, kedves Tom – suttogta angolul, és most valami okból megint olyan esetlen bájjal ejtette ki hangjainkat, mint abban a régi-régi időkben, amikor még egymás anyanyelvét tanulgattuk. – Semmi sem igaz. A vadon törvényei sem igazak.
Új tükör támadt. Könnycsepp Pokahontasz szeme sarkában. S mintha kútmélyi pokolból hallanám a saját szavaimat:
– Minden törvényetek igaz. Én hiszem őket, drága Pokahontasz. Hiszem, mert szeretlek.
Megsimogattam az arcát.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET,

amelyben feltűnik Eric Bright, és nagyszerű hírt hoz
Elindulnak, de csak Pokahontasz folytatja útját • A sónik támadása
A végső sötétséget várja

Kósza Bölény foglyot is hozott.
Az volt aztán a meglepetés, arra volt igazán büszke, nem is a temérdek levágott fejre, amelyeket övükre akasztva hoztak a harcosai. Azért az egy fogolyért több csodálatot aratott, mint a nagy gyilkolásért, amelyre tizedmagával őt is kiküldte az ősz Pauhetán.
Kósza Bölény tapasztalt harcos volt. Északra küldte őt a parancs, hogy félemlítené meg a Potomacon túl lakó törzseket, nehogy köztük támadjon az, amely Pauhetán hatalmára tör.
Kósza Bölény csapata éjjel-nappal menetelt, szusszanásnyi időt sem engedett magának, és veszteség nélkül érkezett haza.
A gyerekek hozták a hírt. Az örökké bujkáló, leskelődő, vadászgató gyerekek.
Már nem emlékszem, hányadnapra történt. Esőt ígérő sötét felhők álltak a tavaszi égen, és nyirkos fehér ködök terpeszkedtek a vigvamok körül. Magam is ébren voltam éppen, két éjszaka szemhunyásnyit sem aludtam. Olyan viharok dúltak bennem, amelyekről számot adni még most is nehéz – s amerre csak fordultam, értetlen, közönyös barna arcok meredtek rám, és kérdéseim válasz nélkül maradtak.
Pokahontaszt is hiába faggattam. Ő, aki máskor nyitott könyv volt előttem, most órák hosszat hallgatagon üldögélt Pauhetán Nagy Háza előtt, és leste a kéregfalakon kiszivárgó füstöt. Nem akármilyen füst volt az, áldozati tűz égett odabenn, mert a varázsló halála után a nagy főnök vette át Tüzes Szem tisztét. Kemény böjtben, szent kábulatban leste a túlvilági lények szavát, s én nem tudtam, miért teszi, hiszen a szellemek megnyilatkoztak már előtte.
Pokahontasz édesanyja, Jó Szarvas volt az egyetlen, aki legalább ennyit mondott:
– Majd a halottak eldöntik, mi legyen…
Hiszen eldöntötték. A halottak döntötték el, de nem úgy, ahogyan Jó Szarvas hitte, és nem is úgy, ahogyan én gondoltam.
De hát akkor még azt sem tudtam, mit kellene a halottaknak eldönteniük.
Kósza Bölény leakasztott egy fejet az övéről, és magasan felmutatta:
– Nézzétek Éles Követ, a tuszkarorák főnökét!
De senki sem akadt, aki azt bámulta volna. Inkább a foglyot néztük kíváncsi tekintettel. A foglyot, akinek a fáradtságtól, az éhségtől – és talán a félelemtől is – most már jártányi ereje sem maradt. A fogoly – egy fehér ember volt.
 – A tengerparton akadtunk rá – magyarázta Kósza Bölény –, folyton azt kiabálta, hogy Nantakvod, Nantakvod!
Nantakvod – John Smith kapitánynak indián neve!
– Hah! – A percek alatt összegyűlt tömegből a csodálkozás és a reménykedés örömteli kiáltása szakadt fel.
– Nantakvod! – kiáltotta Pokahontasz, és a fogoly elé ugrott. Odaugrottam én is, és versenyezve oldoztuk le kötelékeit, hogy gyorsan lefektethessük az egyik vigvam elé, egy padra. Ott aztán végleg elhagyta az ereje, lehunyta szemét, és elájult.
– Vizet, vizet hozzatok, gyorsan! – kiáltottam.
Első zavart pillanataimban félretúrtam a férfi haját, mert azt hittem, maga John Smith kapitány, a Legbátrabb Harcos került hozzánk a sors kifürkészhetetlen akaratából. Csak később jutott eszembe, hogy Smith kapitány jól beszélte a pauhetán nyelvet, ő rögtön szót értett volna Kósza Bölénnyel, hiszen jól ismerték egymást.
Ez a szakállas, csapzott hajú, rongyos ingű, mezítlábas férfi középmagas, szikár termetű ember volt, olyasfajta, aki bőség idején sem üti meg soha a tizenöt fontot. Őszes haja és szakálla homokkal, sárral volt szennyes, mélyen ülő szeme alatt a ráncok arról tanúskodtak, hogy jóval túl jár az ifjúság évein. Ájultában is meg-megrebbent hosszú ujjú keze, látszott, hogy lázas képekkel viaskodik még mindig. Előbb hajósnak néztem, mert inas nyaka és feszes, kemény izmai erre vallottak, de hamarosan felfedeztem keze kisujjának letört körmét, és ebből láthattam, hogy lecsúszott úrféle, amolyan nincstelen lovag fekszik előttünk. A jó Erzsébet királynő idejében volt divat ifjú lovagocskák körében, hogy hosszúra hagyták növeszteni kezük kisujján a körmöt, ezzel is jelezve: urak ők, munkátlanságra termettek, és eme jogukból nem is hajlandók engedni. Sokan aztán később is tartották ezt a divatot, és lám csak, akadt olyan is, aki nehéz sorsában is hű maradt régi mivoltához. Az inak megfeszültek, az izmok megedződtek, a köröm le-letörött, de emberünkben tovább élt a vágy, hogy régi gazdagságát visszaszerezze.
Hát nem csodálkoztam azon, hogy ilyen embert sodort az én hajdani gazdám mellé a sors. Őt mindig csak kihasználták, az ő erős vállain akartak mások a magasba törni.
Úgy van, ahogy mondom, John Smith kapitánynak sosem volt hosszú körme, pedig volt idő, hogy számolatlanul állt az aranytallér a ládájában.
De hát bármit gondoltam is, az az ember, aki akkor előttünk feküdt, és ájultában értelmetlen szavakat mormogott, angol volt, honfitársam – és ismerte John Smith kapitányt.
– A Legbátrabb Harcost – rebegte Pokahontasz.
Hirtelen felegyenesedett. Körülnézett, és szeme Éles Kő levágott fején akadt meg, amelyet Kósza Bölény még mindig a markában tartott.
– Megálmodtam, hogy visszatér közénk a Legbátrabb Harcos! Ő majd igazat ad nekem! – kiáltotta, hogy mindenki hallja a szavát. – Megbánjátok még, hogy nem az én szavam után mentetek!
– Pauhetán nagy főnök beszélt a szellemekkel. Az ő szavát kell követnünk.
– Pauhetán apánk fülét fűvel tömte be az öregség. Nem jól értette a szellemek szavát.
– Pokahontasz – ugrott elő a tömegből egy öregasszony, és karmos ujjával megfenyegette –, Pokahontasz; jól vigyázz! Aki vétkezik a törvények ellen, bajt hoz a népére! Aki nem tiszteli a véneket, halál a jutalma!
– Halállal fenyegetsz, Fellegek Lánya? Azt hiszed, félek a haláltól? Hej, bárcsak láthatnám a napot, amikor sírtok utánam, amikor homokkal törlitek a könnyeteket, és azt mondjátok: „Szerettük Pokahontaszt, de gyermeknek hittük, és nem hallgattunk reá…”
Élesen zengtek Pokahontasz szavai. Kísérteties volt a kép: ebben a ködös, hűvös reggelben az ő forró szavú beszéde. Mintha gyors szél zavarta volna el Pokahontasz szívéről a minapi reménytelen bánatot, mintha a Legbátrabb Harcos visszatérésének puszta lehetősége is kicserélte volna. Most már megértettem, mi oka lehetett a falu bűntudatos hallgatásának, Pokahontasz sértett némaságának.
Pokahontasz ismét a régi volt. Szép fejét felvetette, és vészjósló hidegen mérte végig a harcból visszatérteket.
– Menjetek – intett Kósza Bölénynek –, mosdjatok, egyetek és pihenjetek! Az esti láttam-táncon majd megtudjuk, milyen hősök voltatok. Hanem Éles Kő fejét takarjátok majd le, ne lássa, hogy azok gúnyolják, akikkel az elmúlt nyáron egy kondérból ette a szent kukoricát, és akikkel egy füstöt szívott a kalumetből…
Az öregasszonyra nézett, amikor hozzátette:
– Beszéltem. S ti gondolkozzatok!
Ettől kezdve minden figyelmünket az ájult fehér ember kötötte le, aki sokáig mozdulatlanul feküdt, semmi jelét sem adva az életnek. Izgalmunkban és türelmetlenségünkben hol angolul, hol meg pauhetán nyelven szóltunk hozzá, arcát ütögettük, vízzel locsolgattuk, mellét dörzsölgettük, csak hogy magához térítsük. Közben százszor is biztattuk egymást, mondván, nem véletlen, hogy ez a férfi John Smith kapitány indián nevét emlegette: úgy lehet, a Legbátrabb Harcos valahol a Chesapeake-öbölben hajótörést szenvedett, talán betegen fekszik, és most arra vár, hogy társa a segítséget hozza.
Pokahontasz minduntalan felpattant, hol nevetett az örömtől, hol meg kétségbeesett tekintettel bámult rám, mintha attól tartana, ennek a reménykedésnek is csalódás lesz a vége – akárcsak az álomhajó feltűnésének.
– Tom…
– Hallgatlak, Pokahontasz.
– Nézd, nem ébred fel. És nem is mond semmit.
– Hagyjuk pihenni.
– Tom… ugye… ha abból az italból adnánk neki, felébredne?
Elmosolyodtam.
– Azt hiszem. Jófajta rum, még a halott tengerészt is életre kelti.
– Ugye, ugye? Megmondtam. Ó, miért hallgattál róla eddig? Miért irigyled tőlünk? A Dohány Atyja sem beszélt soha a ti varázsitalotokról…
– Hagyd el, Pokahontasz. Csak tréfáltam. Ostoba ital az. Ne higgy benne.
– Te mondtad, hogy életre kelne…
Hátradobta arcába hulló fekete haját, és elszántan nézett rám:
– Menj, és hozz abból az italból. Ha nem, én megyek…
– Pokahontasz… bolondság…
– Ó, te gyáva! Azt akarod, ugye, hogy ne jöjjön vissza a Legbátrabb Harcos? És azt akarod, ugye, hogy hajamnál fogva rángassanak? – Hirtelen indulatában egészen elsápadt. Megragadta a karomat, úgy ösztökélt, hogy tüstént elinduljak. – Menj, nem kell már a katona feje. Hozz inkább az italból. Gyorsan!
S nem is tudom, hogyan fordult volna minden, mert ugyan elszántam magam, hogy most az egyszer nem teszek Pokahontasz kedve szerint – amikor megrebbent a szakállas idegen szemhéja.
Egyszerre hajoltunk föléje. Vízzel itattuk. S úgy látszik, annak is varázsereje volt, mert végre szóra bírta.
– Nantakvod – suttogta rémülten, ahogy magához tért, és látta, indiánok hajolnak föléje.
Lefogtam rebbenő kezét, és határozottan, tagoltan szóltam hozzá:
– Nyugodjék meg. Barátok között van. Ért engem? Barátok között van.
Angolul szóltam hozzá, és ez olyan őszintén meglepte, hogy percekig csak nézett, nézett, és nem tudott szólni. Könnytáskás szürke szeme elkerekedett, és pillantása többször is rátévedt Pokahontaszra, mögöttünk a falubeliekre. Végül is hitetlenkedve ingatta a fejét.
– Hát mégis igaz? – motyogta.
– Igaz – bólintottam, mert eltaláltam a gondolatát. – Tom Savage vagyok, John Smith kapitány apródja.
– Én pedig Pokahontasz. Ért engem is, ugye? Pokahontasz vagyok. A Legbátrabb Harcos sokat emleget engem.
– Ó, igen – felelte az idegen, és ismét lehunyta a szemét. Intettem, hagyjuk pihenni kissé. Ételt hoztak, lassan evett, a sokat próbált és sokat éhezett emberek önuralmával, akik nem esnek rögtön az ételnek, hanem módjával szoktatják ismét jómódhoz a gyomrukat. S noha faggattuk, sokáig nem beszélt, mintha nem merne szólni, vagy nem hinné, hogy valóban Tom Savage-dzsel és Pokahontasszal hozta össze a jó szerencséje. Így leltük fel és így ismertük meg Eric Brightot…
Mert hamarosan megjött a szava, és megmondta, kiféle-miféle:
– Eric Bright a nevem, édes fiam. A kapitánnyal jöttem volna, csak amolyan látogatásra, mert a király meg a Társaság, hiszen tudod… Nem engedik többé Virginiába. Örülhetett, hogy az életét meghagyták. Hej, ha tudnád, mennyi mocskot kentek rá! Bevallom, én magam is hittem nekik. Mármint a vádlóinak. De csak addig, amíg meg nem ismertem magam is. Márpedig megismertem. A Hattyúhoz címzett londoni fogadóban ismertem meg… Hosszú történet. Kockáztam, ki akartak fosztani, ha a kapitány nincs ott, talán megkéselnek. Na, mindegy. Kezébe csaptam: „Hej, kapitány, nemesember vagyok, de biz' isten, a szolgája leszek ezentúl!” Csak nevetett. Jó barátok lettünk.
Pokahontasz úgy hallgatta ezeket a szavakat, mint valami kinyilatkoztatást. Ilyen csodálatosan még soha nem láttam ragyogni a tekintetét, szinte átszellemült az egész lénye, s könnyek csillogtak révetegen mosolygó arcán. Nyoma sem volt benne annak a kemény szavú, kócos démonnak, aki csak imént is szembeszállt a marcona harcosokkal és a rikácsoló vénasszonnyal. Most lány volt, szemérmes, rebbenő, piruló.
Hercegnő.
Olyan, amilyenekről csak mesékben hall az ember.
Amíg Eric Bright beszélt, egyre Pokahontaszt bámultam.
– Bizony mondom, fiú, a kapitánynál derekabb embert nem ismertem.
– De hát róla beszéljen. Kérem, róla beszéljen. Él-e vagy halott?
– Halott? – Bright most először mosolyodon el. – Már hogy lenne Smith kapitány halott? Rossz napja lesz a csontembernek, ha egyszer érte jönne… Ott ül a folyóparton, és engem vár.
– Milyen folyóparton? És miért nem jött ide?
Bright nagy nehezen felült.
– Azért nem jött, kedveském – fordult öreges bizalmaskodással Pokahontaszhoz –, mert az én John barátomnak eltört a lába. Buta dolog volt, annyi szent. Mintegy három héttel ezelőtt hajóztunk be a Henry-foknál a Chesapeake-öbölbe. Éjszaka jöttünk, és a borissza kormányosunk irányt és szelet, mindent összezavart. Mire megvirradt, jócskán fenn jártunk az északi partokon. A Dragonfly pedig, öreg bárkánk, éppen akkor tréfált meg bennünket. Az északi vizeket jól megállta, itt azonban se szó, se beszéd, kiszakadt egy palánkja, és a legcsendesebb vízen süllyedni kezdett. Elcsodálkoztam.
– A kapitány ilyen ócska hajóra szállt volna?
– Nem volt más választásunk, fiú. Nem a Társaság hajója volt ez, hanem néhány deptfordi kereskedőé. Már a kapitánynak csak ilyen megbízás jut. Na, hagyjuk, szomorú história, a fene enné meg ezt a világot!
Pokahontasz, a kedves, kicsi Pokahontasz, noha jól értette az idegen minden egyes szavát, felfogni aligha tudhatta, miért mosolyog egyik pillanatban és miért káromkodik a másikban Eric Bright. De hát én megértettem, és el is magyaráztam, hogy az én kegyvesztett, kisemmizett gazdámat micsoda epekedés űzte, hajtotta vissza az ő rajongásig szeretett Virginiájába.
– És hozzám!
– Hozzád is, Pokahontasz. Hiszen biztosan érted jött – mondtam csöndesen.
– Meghagyta nekem, hogy ha nem értik ezt a szót: Nantakvod, mondjak csak ennyit: Pokahontasz. És akkor mindenki tudni fogja, mi járatban vagyok.
Elgondolkoztam. Aztán Eric Bright nyílt szemébe néztem.
– Nem értem egészen, amit kegyelmed mesél – mondtam. – Azt mondta, hajóval jöttek, a hajó léket kapott. Most hol van?
– A hajó?
– Az. Miért nem hajóval jöttek ide? Smith kapitány tudja a járást. Térkép nélkül is elboldogul.
– Az lehet, fiam, de hajó nélkül nem. Mert itt kezdődik az a buta história, amiről előbb beszéltem. Mihelyt partra szálltunk, a kapitány a fák között barangolván lábát törte, erről egyik hajósunk hírt vitt a Dragonflyra, amelynek átkozott legényei egyszeriben vitorlát bontottak, és kereket oldottak. Merre mentek, meddig jutottak azzal a lyukas teknővel, nem tudom. A kormányos lehetett a vezérük, mert igencsak megorrolt Johnra, amiért megcsapatta. Felugrottam.
– Nem igaz! – kiáltottam. – Smith kapitány ilyet sohasem tesz!
Öreges arca őszinte megdöbbenést tükrözött. Fáradtan sóhajtott, a fejét lehajtotta, s alulról nézett rám. Szigorúan.
– Jól van, fiam – mondta. – Az ember legyen mindig óvatos, még azzal is, akit a halálból kanalazott vissza. Magam sem hittem volna soha, hogy a kapitány megkorbácsoltat valakit. De megtette. Bizony isten, megtette! Azon a reggelen… No, mert előző este azt mondta: „Hallod-e, Perry Pool – ez a kormányosunk neve –, reggel már a kicsi Pokahontaszomat akarom megölelni.”
– Ezt mondta?
– Ne legyen Eric Bright a nevem, ha nem ezt mondta, kedveském! No, ha megtudja, hogy te is várod, hej, de megörül majd! Merthogy a kormányos az éjszaka folyamán alaposan elnézte az irányt, és részeg fejjel majdnem zátonyra futtatta azt az öreg teknőt. Smith kapitány szörnyű haragra gerjedt, és saját kezével korbácsolta meg a borissza, átkozott Perry Poolt. Elhiheted, fiam, hogy így volt.
– Így már elhiszem – bólintottam komoran.
Eric Bright kifáradt a beszédben. Visszahanyatlott a lócára, és mert közben kisütött a nap, takargatni sem kellett. A tavaszi meleg láthatóan jólesett neki, és mert látta, hogy jó barátok között van, nyugodtan feküdt, és rövid időre elnyomta az álom.
– Azonnal indulunk – kezdte Pokahontasz.
– Csak ő tudja, hol a kapitány.
– Megmondta. Északon.
– Hol északon? A Pjankatank, a Rappahanock, de még a Potomac is lehet az a folyó. Talán nem is folyó, csak valami kisebb patak.
– Megtalálom. A kék szemű idegen sokára tér magához, addig nem tudok várni.
– Te mondtad. A vadon törvénye: előbb gondolkozz, azután cselekedj.
Mégis alig bírtam vele. Repeső lázában megfeledkezett mindenről, csak egyvalami űzte-hajtotta, hogy most már végre csakugyan találkozik majd a hőn szeretett Legbátrabb Harcossal. Ragyogó arccal mosolygott rám, vállamat veregette, karomat csipkedte, és féktelen, gyerekes jókedvében olyanokat rikkantott, ami inkább illett egy szerelmes süldő leánykához, mint vad törzsek uralkodónőjéhez.
Máskor is gyorsan változott Pokahontasz kedve. Lágyság és kevélység, hirtelen indulat és higgadt nyugalom jól megfért egymással az ő színes kedélyében. Előbb még vészjósló vihar volt a szeme csillogása, még előbb halálos fagy a szomorúsága, bezzeg most!
Hova lett Walter Buys bűne? Hova lett az Argall elleni gyűlölet? Hova tűnt a fenyegetés, amely Dale kormányzót még jobban megsápasztotta?
Smith kapitány itt van!
Igazán itt van!
– Gyerünk! Siessünk! Utteke, utteke!
– Ej, ne bolondozz, Pokahontasz!
– Nem örülsz. Látom, hogy nem örülsz. Ó, te önző! Csak ti tudtok ilyen önzők lenni!
– Úgy beszélsz, mint egy kényes hercegnő.
– Az is vagyok. Ti mondtatok, én vagyok az indián hercegnő.
– Tinálatok a férfi megveri asszonyát, hogy alázatos szolgája legyen egy életre.
– Hát feleségül vettél? – kiáltotta éles nevetéssel. – Hoztál-e értem szent pipakövet, bölénybőrt, medveirhát? Építettél-e házat, amelybe hazaviszel? Elkértél-e anyámtól és az ő testvéreitől, vagy elraboltál-e? – Úgy nevetett, a könnye is kicsordult. – Ó, Tom, oly furcsa, hogy én értelek titeket, és te nem értesz bennünket!
Megpofozgatott gúnyos-kedves, vidám jókedvében, orromat pöckölte, fülemet meghúzta, és egyre énekelt, kiabált:
– Itt van, itt van!
Elrohant, Kósza Bölényt faggatta, hol és hogyan lelték meg Eric Brightot. Aztán nem volt kegyelem: felrázta álmából Smith kapitány barátját, és szigorúságot színlelve, mégis fel-felnevetve faggatta:
– Beszélj, beszélj!
– Mit mondjak, kedveském? Ó, de rosszul is vagyok…
– Vezess a kapitányhoz! Ha akarod, hordágyon viszünk. Csak gyere már!
– Mr. Bright – szóltam közbe –, mondja el végre, hol hagyta magára az én hajdani gazdámat, a nagyszerű Smith kapitányt.
Homlokát ráncolta, öreges arcára őszinte aggodalom ült ki. Ránk pillantott, és motyogva, riadtan kezdte:
– Én… nem tudom. Uramisten, nem is tudom! Két napja kóboroltam már, teremtett lélekkel sem találkoztam, amikor ezek a legények elfogtak. Nagy isten, hát a tengerparton! Persze hogy ott. Ha végigmegyünk a tengerparton, biztosan rátalálunk.
– Az ég szerelmére! – kiáltottam. – Tudja kegyelmed, hogy milyen ez a part? Száz és ezer kisebb-nagyobb öble van, olyan, mint a fésű foga, és akár egy hétig mehetünk…
– Beszélj! Beszélj! – kiáltotta Pokahontasz is. – Ó, ti ostoba fehér emberek! A kapitány behunyt szemmel is visszatalálna oda, ahol egyszer elindult.
– Várjatok, várjatok, kedveskéim! – Eric Bright izgalmában a homokba kezdett rajzolni mindenféle vonalakat, amelyekkel megpróbálta felidézni a helyet, ahol John Smith kapitány a lábát törte. – Ne aggódjatok! Elláttam a lábát rendesen, felcserkedtem ám én, amikor a spanyolok jöttek Angliára. Na jó, hát kicsi öböl az. Homokos a partja.
– Sok kis öböl van, és mindnek homokos a partja.
– Patak folyik belé.
– Ezer patak ömlik itt a tengerbe.
– Nagyon magas, ismeretlen fák...
– Nézzen körül kegyelmed. Itt is olyanok állnak.
– De van ott három fa. Fura, görcsös fa. Közel nőttek egymáshoz, mégsem egy tőről fakadtak. És az ágaik egészen egymásba fonódtak.
– A Három Nővér! – kiáltotta hirtelen örömmel Pokahontasz, és boldogságában jobbról-balról megcsókolta Eric Bright szakállas, vén képét.
Most már magam is sejtettem, hol tanyázhat Smith kapitány. A tuszkarorák táborhelyétől északabbra, éppen olyan helyen, ahol a közeli Rappahanock folyó partján, a Verovokomokóból elszármazott néhány pauhetán család él. Balszerencse, bizony, hogy Eric nem lelte meg őket.
– Mondta is a kapitány, menjek csak egyenest, és ha nem értik, hogy Nantakvod, mondjak csak annyit: Pokahontasz.
– Azonnal indulunk! – Pokahontasz parancsoláshoz szokott mozdulattal intett a vigvamjuk felé. – Tom, készíts fegyvert és élelmet. Addig az orvosságos kenőcsöket hozom. Eric Bright, te velünk jössz.
Eric Bright elszontyolodva vakargatta kisujja hegyes körmével a szakállát.
– Hát megyek. Remélem, holnap már bírom majd…
– Tüstént indulunk.
Bright kétségbeesetten nézett rám. Olyan őszinte riadalom volt a tekintetében, hogy egészen megsajnáltam. Látszott, hogy a gyaloglás puszta gondolatára elhagyta az ereje, vissza is hanyatlott a lócára, és onnan mormogta: örül, hogy az a három fa az eszébe jutott, most már könnyen megtalálhatjuk a kapitányt, de hogyha azonnal felhúzzuk a legelső fára, akkor sem képes most lábra állni. Értse meg Pokahontasz, úgymond, többre jutunk nélküle, menjünk, ő majd csak meglesz itthon, hanem azt adjuk parancsba, hogy bántódása ne essék, és hogy enni adjanak neki. Ő megtett mindent, amire a kapitány kérte, és hálát ad az istennek, hogy ilyen csodálatos módon Pokahontaszhoz és hozzám elvezette. Ő bizony itt marad, s ha ezért valami baja esnék a kapitánynak, még mindig lesz idő, hogy a fejét vegyük.
– Igaza van kegyelmednek – mondtam. – Maradjon itt egy-két napig, aztán Kósza Bölény harcosai elkísérik majd Mr. Rolfe-hoz.
Ennek nagyon megörült. Fektében bólogatott. Rolfe úrról sokat beszélt neki John Smith kapitány, és mert aki Smithnek barátja, az neki is barátja, nagyon örül, hogyha majd megismerheti.
Miközben mi ketten Brighttal beszéltünk, és Pokahontasz hirtelen kedélye szerint hol indulni akartunk, hol meg tovább szőttük a beszédet, a falu közepén lassan és bizonytalanul megszólaltak az ünnepi dobok. Győzelmi táncát lejtette volna Kósza Bölény tíz harcosa, ha az ősz Pauhetán előlépett volna már a nagy vigvamból. Csakhogy nem lépett elő, úgy tett, mintha semmiről sem tudna, csupán a füst szivárgott a kéregházból és a nagy főnök monoton, különös éneke.
– Menjetek csak – motyogta Bright, és még megkérdezte: Ugye, nem azért táncolnak ezek, hogy engem megegyenek?
– Hagyja már ezt a butaságot! – nevettem. – Megmondtuk, hogy Smith kapitány barátja, és most mindenki örül kegyelmednek. A pauhetánok nagyon szerették Smith kapitányt. – Hirtelen megkérdeztem: – Mondja csak, Mr. Bright, nem találkoztak útközben a Treasurerrel?
Kérdésem annyira meglepte, hogy szempillantás alatt felült. És arca valósággal elsárgult a dühtől.
– Mit beszélsz, fiú? A Treasurer?
– Az, az. Argall kapitány hajója.
– Argall – nyögte, és levegő után kapkodott.
– Miért lepődött úgy meg kegyelmed? Ismeri talán?
– Még hogy ismerem-e? – És miközben arca a düh sárgájából a kezdődő láz piros színébe csapott át, tengerész módra kacskaringósan káromkodni kezdett, majd meg váratlanul kitört belőle az elkeseredés: – Hát ide is elhajtotta a fene azt az átkozottat! Hát nem tudok a világon olyan eldugott helyet, ahol ez a senkiházi, nagypofájú alak fel ne tűnne! Neki köszönhetem, hogy ide jutottam. Négyszáz aranyammal tartozik. Kicsalta belőlem, ki az átkozott! – Majd amikor elsoroltuk neki, hogyan és mikor tűnt fel Virginiában a nagyszájú kapitány, és mekkora felfordulást okozott, csontos ujjai ökölbe szorultak, és a felindulástól remegve mondta: – Két kezemmel tudnám megfojtani… Ó, nagy isten, mióta kergetem!
– Kár, hogy előbb nem találtunk rád – mondta Pokahontasz.
– Nagy kár – mormogta Eric Bright. Aztán elkomorodva hozzátette: – Még nagyobb kár, hogy tüstént nem indultok. Hallod-e, fiú, mi lesz, ha azt a szemét Perry Poolt összehajtja a fene Argall-lal? Visszamennek az öbölbe, láncra verik a mi nagyszerű Smith kapitányunkat, és jönnek Pokahontaszért meg az aranyért!

Sokat tapasztalt ember volt ez az Eric Bright. Nem a virginiai vadonságban, hanem a tenger kemény iskolájában tanulta meg, hogy minden küzdelem az agyak játéka is.
Következtetése vérfagyasztó volt. Megbolydult képzeletünk már azt latolgatta, vajon okkal-e vagy ok nélkül emlegette Argall, amikor a James folyón nagy hirtelen vitorlát bontott, hogy Smith kapitány keresésére indul. Hátha már előbb találkozott Perry Poollal?
De ezt már nem Brighttal tárgyaltuk meg. Őt a faluban hagytuk, Jó Szarvas gondjára és Kósza Bölény őrizetére bízva, azzal, hogy másnap vagy harmadnap vezessék fehér barátunkat Jamestownba, hogy összetalálkozhassék John Rolfe-fal, hírt adván egyúttal Smith kapitány valóságos megérkezéséről is.
Mert nagy újság volt ez. Nagyszerű meglepetés. Még nagyobb elégtétel.
Ahogy alkonyra fordult az idő, s mi ketten némi elemózsiával felszerelkezve elhagytuk Verovokomokót, csak erről beszélgettünk. S mind a ketten megegyeztünk abban, hogy olyan csúnyán összekuszálódtak itt a dolgok, hogy csak Smith kapitány hozhatja helyre.
– Tom, én megmondtam neked, bosszút akarok. Azt követeltem, hogy üssünk rajta Jamestownon. Kíméljük meg két barátunkat, téged meg Rolfe urat, de mindenki más vesszen!
(Nem tudom, miért – vagy éppenséggel jól tudhatom –, abban a pillanatban Walter Buys képe jelent meg gondolataimban. És szinte éreztem Hűs Víz kezét, ahogy lefogja a karomat… )
– Nem hallgattak a szavamra – folytatta Pokahontasz –, Tüzes Szem ostoba jóslatát Pauhetán apánk is megismételte. Láttad Éles Kő fejét…
Ezt mondta Pokahontasz, és nemcsak a sértett büszkeség beszélt belőle. Fiatal lány volt még, de máris uralkodásra termett. A maga sorsánál is jobban aggódott népe életéért. Amikor a jóslatot emlegette, többször is reám pillantott, és a ki nem mondott kérdésre én némán rábólintottam. Abban a jóslatban volt valami igazság. Tüzes Szem álmában azok az óriási kutyák – lovakat jelentettek, és a kétfejű kutyák – lovas harcosokat.
Csakhogy a pauhetánok nem ismerték a lovakat. Az Újvilágba fehér ember vitt először lovat. Ma már tudom, hogy Észak-Amerikában a nagy spanyol felfedező, De Soto engedte szabadjára nagyszerű arab paripáit, amikor pánikszerűen hajóra szállt a Mexikói-öbölben. De hát a Mexikói-öböl szörnyű messze van Virginiától. S ide mi, angolok, nem hoztunk lovat igen sokáig, mert tapasztalásból tudtuk, hogy ezen a mocsaras-ingoványos helyen semmi hasznát se vennénk.
Honnan rémlett fel Tüzes Szemben az óriási kutyák képe?
Nem tudom.
Valamikor meséltem Pokahontasznak a lovakról. Pokahontasz tehát tudta, hogy a jóslat – rólunk szólt.
– Nem hittek nekem! Pauhetán apánk meg akart ölni, amiért tiszteletlenül a szavába vágtam…
Ránk borult az este. Még nem voltunk messze Verovokomokótól, mert vargabetűvel meg kellett keresnünk a Pamunkey gázlóját, amelyen átvágva útnak eredhettünk volna észak felé. Nagy út állt előttünk, és mi nagyon siettünk. Azért is szereltük fel magunkat szárított szarvashússal meg némi hallal, mert a vadászattal sem akartuk az időt tölteni.
Gyorsan, csak gyorsan a Három Nővér fához! Ki tudja, mi van John Smith kapitánnyal? Talán sebláz gyötri… Talán…
Ránk borult az este.
Nem akasztott meg utunkban. Akkor már magam is úgy tájékozódtam az éjszakai erdő sötétjében, mintha csak napsütötte réten járnék. Nincs annak semmi különös tudománya, egyszerűen sokat kell járni az erdőn, hogy az ember otthonosan mozoghasson benne.
– Pszt…
Pokahontasz jelezte, hogy ne tovább. Megtorpantunk mind a ketten, és lélegzetünket is visszafojtva füleltünk.
Megint megcsodálhattam nagyszerű érzékeit. Bármit is csinált, és közben bármennyire is lekötötték a gondolatai, minden kicsi neszre, szokatlan mozgásra felfigyelt.
Az éjszakai sötétbe borult erdőben egyelőre csak halk kuvikolást hallottam, ugráló állat surranását, kabócák fel-felhangzó cerregését és messziről, a folyó partjáról a békák veszett kuruttyolását. Ám mind e sokféle zaj – a csendet képviselte mégis. Zajos volt az éjszakai erdő, mégis hallatlan csendesség és nyugalom érzetét keltette bennem.
S ebben a zajos csendességben Pokahontasz felfedezte – a csendes zajt.
Ütemes sustorgást. Vízben gázoló lábak zaját.
– Peja. Gyere – súgta, és letért az ösvényről.
Pár lépés után már az erdő szélén voltunk. És elláttunk a folyóig.
– Ott.
Talán kétszáz lépésnyire tőlünk egy csapat férfi kelt át a vízen. Hadiösvényen járó harcosok lehettek, libasorban mentek, hogy a partra érve ismét egymás nyomába léphessenek, megtévesztve ezzel a nyomolvasó őrszemeket.
Kétszer megszorítottam Pokahontasz kezét: „Kik ezek?”
Kezem fejére ujja végével egy karikát rajzolt. Annyit jelentett: „Nem tudom.”
Nem jó szándékkal voltak, annyi bizonyos. A víz gyenge fénylésében is látszott, hogy íjakkal, dárdával vannak felfegyverkezve. Nem is a mieink voltak, hiszen az erdőnek ez a része már nagyon közel feküdt Verovokomokóhoz, a mieink itt már zajosan közeledhettek volna.
Ellenség.
Feszülő idegekkel, ugrásra készen figyeltünk.
– Tom – hajolt egészen a fülemhez Pokahontasz –, siess vissza, és verd fel Verovokomokót. Én továbbmegyek.
– Nem teheted. Ezek is fentről jöttek. A karjaikba futsz.
– Ne félts. Majd vigyázok. A Legbátrabb Harcost meg kell találnom. Talán máris bajba került.
– Nem mehetsz egyedül.
– Nem hagyhatjuk, hogy rajtaüssenek a falun.
– Menjünk vissza mind a ketten.
– Minden perc drága.
– Hátha nem is Verovokomokóra mennek…
A sötétben is láttam, villan a szeme. Megrántotta a karomat, és dühösen sziszegte:
– Ó, te ostoba! Jár a szád, mint egy vénasszonyé! Csináld, amit mondtam!
Egy szempillantásba sem telt, eltűnt mellőlem. Szava sem volt többé hozzám, biztosan tudta, hogy visszasietek, és fellármázom a falut. S valóban úgy tettem, ahogy parancsolta. Nagy óvatosan osontam visszafelé, újra megtéve a nagy vargabetűt, hiszen a rövidebb ösvényen éppen az ellenség igyekezett előre.
Kik lehetnek? S vajon miért lopakodnak az éjszakában?
Csak az első kérdésre nem tudtam válaszolni. A másodikra annál inkább. Hiszen nem véletlen, hogy csakis Kósza Bölény csapata érkezett haza. A legtávolabbra ő ment, mégis ő ért haza legelőbb. Mi lett Kis Medvével, Szarvas fiával, Fületlen Pumával és a többiekkel? Egy őrült jóslat és egy szerencsétlen parancs végrehajtóival?
Kik ezek az éjszakában lopakodó harcosok? Vabozók, tuszkarorák, paszpahigok, a felbőszült baráti törzsek? Vagy éppen a monakánok?
Most már rohantam. Átrohantam egy tisztáson is, azt sem bánva, ha észrevesznek, mert minden perc drága volt, és a könnyebb, rövidebb úton járva jócskán megelőzhettek.
Hirtelen megálltam.
A verovokomokói örömtűz fénye és a dobok vidám hangja már idáig szűrődött. Ahogy kikukkantottam az erdő szélén, és átnéztem a tavalyi kukoricaföldek fölött a falu irányába, a tűz fényét éppen Pauhetán nagy vigvamja zárta el szemem elől. Hatalmas árnyéka, melyből lassan szállt ég felé a füst, olyan volt, mint valami nyári melegben gőzölgő óriási teknősbéka.

Az ősz Pauhetán zavaros imáit mormolja odabent. Most már sohasem jön többé a népe közé, most már soha nem látja senki ennek a nagyszerű aggastyánnak szálegyenes alakját.
Mintha meghalt volna… 
Kilódultam a fák közül, hogy a földeken végigrohanva, riadó kiáltással vessem magam a táncolok közé. Tudtam, hogy egymagám hangja nem volna elég az öröm féktelen zaját lecsillapítani, ezért arra számítottam, hogy kikapom valamelyik pauhetán kezéből a csörgőt, vagy más ütemet verek a dobokon, egyre csak kiáltozva, ordítva, sírva: „Marraruf, marraruf! Ellenség, ellenség!”
Mondom, kiszökkentem a fák közül.
– Nyughass! A jelre várj…
Valaki utánam ugrott, és a földre rántott.
Akkorát dobbant a szívem, majd kiszakadt a helyéből.
Az erdőszélen körös-körül ugrásra készen kuporogtak az imént látott harcosok. Lándzsáikat a földre helyezték, és nyilaikat feszítették. Nem láthattam harci színeiket, nem tudhattam, vajon a bosszúálló paszpahigok vagy az elkeseredett tuszkarorák voltak-e, akik nyomon követték a hazaigyekvő Kósza Bölényt.
 Jó volt ez a sötétség. Eltakarta őket, de rejtve maradtam én is. Hasra vágódtam, és mozdulatlan maradtam. A harcos, aki imént utánam nyúlt, azt hitte, közéjük tartozom, s most elengedett.
Nincs menekvés. Már arra sincs mód, hogy felverjem a falut.
Ha most felkiáltanék, nem hallanák meg, és nyomban végem volna.
Ki sem törhetek közülük. Az éjszaka támadó indiánok között nagy törvény a katonai fegyelem. Amíg a jel fel nem hangzik, mindenki mozdulatlanul vár. Jaj annak, aki előbb támad, vagy aki csak megmozdul!
Saját társai nyilazzák agyon.
Örülhettem hát a sorsnak és ismeretlen társam jóindulatának, hogy máris nem pattant hátamba egy nyílvessző. Ám bennem nem a hála, hanem a düh buzogott rettentő erővel. Mert most is, mint életem során már annyiszor, tehetetlen szemlélője voltam egy nagy tragédiának, íme, itt vagyok, ellenség között és ellenség gyanánt, amott meg halálra szánt barátaim – s nem tudom megmenteni őket.
Úgy láttam, nincs szabadulás, ha csak egy módon nem.
Tegezemből nyílvesszőt húztam elő. Óvatosan íjamra helyeztem. Nem volt gyanús ez a mozdulat, hiszen mások is felvont íjjal várakoztak, mellettem az ismeretlen harcos is így várakozott fél térdre ereszkedve egy bokrosodó fiatal fa tövében.
Aztán, mint a villám, volt a mozdulatom!
Felugrottam, megfordultam, és nyilamat rálőttem.
Mégis későn.
Mert éppen abban a szempillantásban, ahogy én felugrottam, felugrott mindenki. És abban a szempillantásban a falu túlsó feléről eget verő, vijjogó ordítás harsant az erdő széléről, és mindenfelől nyílvesszők százai pattantak vakon az ég felé, hogy hatalmas ívben átrepülve a házak felett, a tűz körül táncoló sokaságba hulljanak.
Mellettem a harcos nyila nem röppent ki.
De hát mi volt ez a kis győzelem a nagy vereséghez képest!
A magasból hulló váratlan nyilak szörnyű kavarodást keltettek Verovokomokóban. Egyszeriben bőszült ordítással és riadt sikoltásokkal telt meg az éjszaka. A tollas vesszők az éjszakai égből zuhantak alá, és az első pillanatokban szörnyű megdöbbenést keltettek. A támadók, maguk is az őserdő babonás hitű, egyszerű emberei, jól kihasználták ellenfeleik félelmét. A lecsapó nyílvesszők keltette riadalomban harsant fel a támadó indiánok csataordítása. Egy szempillantás alatt vad csataordításban, vijjogó süvöltésben tört ki az erdő. Mintha minden fája-bokra életre kelt volna, mintha reppenő fekete denevérek surrannának ki éles sikoltással a meginduló lombos árnyékokból – rázúdult az erdő Verovokomokóra, a pauhetánok legnagyobb falvára.
A bosszú jeleivel ékesített ruhátlan harcosok előrerohantak. Minden oldalról körülvették a falut, és most egyszerre zúdultak reá. Veszettül lődöztek nyilaikkal, vadul hadonásztak csontkéseikkel, és meg-megforgatták, ütésre suhintották hajlított buzogányukat, a híres tomahaukot.
A győzelmi tűz is nekik kedvezett. Kósza Bölény harcosai éppen kalandjukat mesélték a tűz körül – szavak nélkül mesélték, „láttam-táncot” járva –, és őket bámulta ártatlan elcsodálkozással az egész falu. Egy seregben volt mindenki, az égből zuhanó nyilak közéjük csaptak, és amikor rémülten szerteszét futottak volna, éppen a támadók fegyvere elé futottak.
Megkezdődött a szörnyű kézitusa. A kezek és a lábak, a feszülő testek, a vérző testek nagy kavargása. A csataordításba egyre több fájdalmas ordítás vegyült, haldoklók hörögtek, győztesek rikoltoztak, tüzes kakas repült két-három házra is, s a gyúlékony kéregkunyhók most, mint óriási fáklyák, még nagyobb fénnyel világították be a csata színterét.
Előrerohantam.
Az ellenség sorában rohantam, magával ragadott ez a bőszült lendület, de az ellenség sorát ritkítottam utolsó percig. Az előrerohanókat hátulról nyilaztam le, talán tíz harcost is felbuktattam így, de hát mi volt ez? – semmi. A tehetetlenség és a kétségbeesés végképp elvette eszemet, a harc hevében szinte el is felejtettem Pokahontaszt, John Smith kapitányt – mert egyre csak azon voltam, hogy miképpen tudnék halálos csapásokat mérni a lesből támadó sónikra.
Mert ahogy idevetődött a lángok fénye, és eldőltek mellettem a halottak meg a sebesültek, a testükre festett jelekből, nyilaik tollából felismerhettem őket. A sónik voltak, Nagy Ököl népe.
Ki volt ez a Nagy Ököl? Egy a sok közül, aki vampumövet cserélt és szent pipát szívott az ősz Pauhetánnal.
Kik voltak a sónik? Hegyi indiánok, akárcsak a monakánok, ők azonban idehúzódtak a mocsarak világába, és szövetségre léptek, testvérséget fogadtak a pauhetánokkal.
Vajon merre késik Kiáltó Varjú, akit a sónik megtizedelésére küldött Pauhetán?
A Nagy Házra esett a pillantásom.
Borzasztó látvány volt ez a ház. Hallgatott, noha körülötte egekig csapott már az őrült hangzavar; hallgatott, noha körülötte ömlött a vér, törött a csont. Csendesen füstölgött ez a ház, a szent ima halk mormogását elnyomta az öldöklés zaja.
Ezt a házat a támadók nem bántották. Csak a tűz körül állókat mészárolták, s bizony könnyű dolguk volt, mert Kósza Bölény hazatért csapatán és a nagy főnök testőrein kívül nem volt fegyverforgató férfi Verovokomokóban.
Egy időre mintha megfordult volna a hadiszerencse. Az első ijedségükből magukhoz tért pauhetánok veszett dühvel estek neki a sóniknak. A gyerekek is belesodródtak a harcba, köveket ragadtak, azokkal hajigálták a küzdőket, az asszonyok pedig puszta kézzel parazsat ragadtak ki a tűzből, és vércsevijjogással hajították a támadók felé.
Mégis elhullottak, egyik a másik után, mint mikor kasza suhan a fű felett, s én gyors és váratlan csapásaimmal hiába mentettem meg egymás után háromszor is Kósza Bölény életét, végül látnom kellett, hogyan döfi át nyakát egy nyílvessző, és hogyan omlik előttem a földre.
A halál falva lett ezen az éjszakán Verovokomokó. S áldhattam a sorsot, hogy legalább Pokahontasz elkerülte ezt a borzalmat. Mert a rajtaütés sikerült. Szörnyűségesen sikerült. Mint partra csapó hullám, olyanok voltak a támadó sónik.
Aztán eltűntek ismét.
Egyszer csak észrevettem, hogy vakon vagdalkozom, de ellenséget nem találok. A falu közepére sodródtam addigra, éppen a nagy hickoryfa alatt álltam meg, s közelemben a nagy totemoszlop madárfeje vigyorgott egykedvűen.
Hideg veríték csapott ki a homlokomon.
A jajgatás, az egész szerencsétlen, nagy tragédia mintha nehéz kőként zuhant volna rám. Amerre csak néztem, vonagló haldoklókat, fejetlen tetemet, vérző sebeket, rángatózó karokat és lábakat láttam. A halálos verejték párája, a patakokban ömlő vér keserű szaga felkavarta a gyomromat. A jajongás és hörgés zaja agyamat feszegette már, és mintha önkívületemben tenném – mert valóban önkívületben voltam ennek a lidérces éjszakának rettenetes látomásától –, megindultam Pauhetán háza felé.
Nem tudtam, mit akarok tenni. Ma már tudom, hogy megöltem volna Pauhetánt, beteljesítve rajta a bosszú és a harag ítéletét. Emlékszem, minden lépésemmel nőtt bennem a felháborodás: a ház hallgatott. Sértetlen volt. Szent füst és lassú ima szűrődött kifelé.
Ebben a pillanatban a felgyújtott és most villanva összeomló vigvamok fényében egy futó alakot pillantottam meg.
– Bright!
A harc hevében róla egészen megfeledkeztem. Most visszafordult. Csak egy szempillantásra fordította felém az arcát, de tekintetében így is felfedezhettem az eszelős rémületet.
– Bright…
– Ne… ne… – Két tenyerét elém feszítette, mintha látomás volnék, és menekülni akarna tőlem. Hiszen valóban félelmes lehettem: csapzottan, véresen, öles ugrásokkal rohantam feléje, és arcomra még mindig a harc vicsorgása torzult.
Eric Bright meggörnyedten állt, szeme rémesen forgott, aztán egy hördüléssel belecsapott a levegőbe, sarkon fordult és elrohant.
– Bright! – ordítottam harmadszorra, és utána vetettem magam.
Minden óvatosságról megfeledkezve, a holtakkal és a sebesültekkel mit sem törődve rohantam Bright után. Attól féltem, zavarodottságában kárt tesz magában, vagy egy visszamaradt sóni megöli.
A tűz fényköréből kikerülve hirtelen szakadt szememre az éjszaka vaksötétje… Tudtam a járást, de sokáig nem voltam képes megkülönböztetni a fákat és a lombok mélyében az apró, világosabb foltokat. Bright fehér inge sem világított semerre.
Találomra bevetettem magam a fák közé. Megpróbáltam kitalálni, vajon rémületében merre vehette útját, és folyvást a nevét kiáltoztam.
– Bright! Eric Bright, álljon meg! Én vagyok, Tom Savage!
Nem válaszolt, de kínzó köhögése elárulta.
– Álljon meg!
– Te vagy, fiú? – kérdezte végre.
– Én vagyok hát! Ne tartson semmitől.
– Nem mentetek el? A lány?…
– Pokahontasz elment. Egyedül is megtalálja Smith kapitányt.
A szemem lassan szokott hozzá a sötéthez. És felfedezni véltem Bright ingét is, de valahogy furcsán, mélyen, mintha elvágódott volna, és most egy fa tövében feküdne. A hangja azonban magasabbról jött. Ettől a fura, döbbenetes látványtól szorongó félelem lett úrrá rajtam, noha tudtam, hogy csak felzaklatott érzékeim űznek velem bolond tréfát.
– Várjon! – nyögtem. – Odamegyek.
– Szörnyű volt – húzta el a hangját, mintha maga is látomásokkal viaskodna. – Olyanok ezek, mint az ördögök. Ilyen vérengzést! Uramisten! Gyere, fiú, jó, hogy visszajöttél… Micsoda vérengzés… Fejetlenül támolyogtak a halottak...
– Várjon. Megyek – motyogtam ismét, és amit már régen nem tettem, ágakkal, gallyakkal veszkődtem, hogy továbbjuthassak.
Ebben a pillanatban azonban egy hatalmas ütés ért a tarkómon.
Még hallottam a saját nyögésemet, még átvillant az agyamon, hogy most végünk van mindkettőnknek, mert a következő áldozat Eric Bright lesz – aztán sötétség borult reám.

Azt mondtam nektek, olyan voltam én, akár az acél. Minél több ütés ért, annál jobban megedződtem.
Ezt a hatalmas ütést hogyan éltem túl? – máig sem tudom.
Arra eszméltem, hogy a déli nap szemhéjam résein lopja be vakító fényét, testemen nagy hangyák mászkálnak, és nyakamig, szájamig merészkednek, hogy véremet nyalogassák.
Estemben tavalyi avarba zuhantam, mely félig ellepett, és a száraz levelek alatt bő zsákmánya lettem az ocsmány rovaroknak.
Nem tudom, meddig feküdtem így: ébren és mégis tehetetlenül. Lassan próbáltam mozgatni végtagjaimat, mintha csak külön-külön akarnék megbizonyosodni sértetlenségükről. De a legkisebb moccanásra is őrült zűrzavar támadt kicsiny rabtartóim között, nagy nyüzsgéssel rohantak le rólam, és ott csíptek, ahol értek. S talán jó is volt ez a sok mérges csípés, amelytől máskor óvjon meg az ég, mert felébresztette bennem a már-már kialvó életösztönt, és gyors menekülésre késztetett. Emlékeztem, hogyan halt meg három indián fiú, amikor a férfivá avatás szertartásaképpen naphosszat mozdulatlanul feküdtek az erdő mélyén, s a vörös hangyák halálra marták őket.
Megfordultam, feltápászkodtam. Se karom, se lábam nem fájt, sebet sem éreztem magamon, amikor azonban felemeltem a fejemet, oly erős fájdalom hasított agyamba, hogy egy pillanatra ismét elvesztettem az öntudatomat.
Nyögve, zihálva, az erőlködéstől sírva tápászkodtam fel. Mélyeket sóhajtottam, úgy éreztem, hogy a friss levegővel az életet szívom magamba.
Brightot kerestem, de nem találtam. Ha meg nem halt, biztosan elvonszolódott valamerre, és most ott küszködik a véggel, vagy támadóink magukkal cipelték. Olyan kába voltam, hogy csak később vettem észre, milyen lassú minden mozdulatom, és hogy hosszú percekig nézem véres-sáros kezemet, anélkül hogy tudnám, mit nézek.
Hangok szűrődtek hozzám az erdőszéli nagy tisztásról. Jajongás és zokogás hangjai. Akik túlélték az éjszakai rajtaütést, most visszalopakodtak, és halottaikat siratták.
A halál falujából szűrődtek hozzám ezek a hangok, oly messziről, hogy csak a szívemig értek, az agyamig nem. Támolyogva megindultam, de nem tudtam, hogy nem a falu felé megyek. Szaporán szedtem a levegőt, fejemben a szaggató fájás egyre erősödött, lila és piros karikák táncoltak a szemem előtt.
Egyre csak a földet néztem. Mintha egy idegen lába lépne…
Később meg, mintha részeg volnék, dúdolni kezdtem. Valami rég elfelejtett gyermekkori bölcsődalt dúdoltam egészen halkan.
Magamat vigasztaltam vele.
Egy patak szélén találtam magam. Lezuhantam az iszapba, szinte belefeküdtem a vízbe, és hagytam, maguktól mossák meg arcomat a kicsi hullámok.
Mohón ittam a vizet. Jólesett. A hűs víz egészen átjárt, s nyomában száraz meleggel cirógatott a napsugár.
Átláboltam a patakon, kábán, támolyogva mentem. Egy tisztás közepén ismét kicsúszott lábam alól a talaj, szétvetett karral hanyatt estem. Virágok közé hullottam, jó szaguk édes takaróként borult rám, és én éreztem, amit még soha, hogy mikor hagyom itt a földet, és mikor lépek át az álom világába.:
Most elalszom – mondtam magamban. És hallottam Pokahontasz suttogó hangját:
– Vigyázz az álmaidra…

TIZENÖTÖDIK FEJEZET,

amelyben ismét Jamestownba vezeti a történet fonalát • John
beadja a derekát • Az egyetértés éjszakája • A kürtös jövevényt jelez

Nem vagytok egyedül.
Sohasem vagytok egyedül.
Ott feküdtem egymagamban és félhalottan a nagy erdő tisztásán, de már elindultak felém, kinyúltak értem, törődtek velem. Már jóval előbb olyan elhatározásra jutottak Jamestownban, amely az én további sorsomat is eldöntötte.
Tudnotok kell, hogy John Rolfe, a Dohány Atyja, azon az estén baj nélkül hazaért. Nem támadta meg sem ember, sem állat, és a kapuőrség is tüstént felismerte. Kérdő tekintetek fogadták, ahogy az erőd kapuján belépett, de faggatni senki sem merte. Látták rajta, hogy rossz hírt hoz.
Sir Thomas Dale is csak ennyit kérdezett:
– Nos?
John legyintett. Fáradt volt és izgatott. Veszélyes küldetésben járt, és a veszély tudatára csak most ébredt rá igazán. Verovokomokóban barátságtalanul fogadták, ami őszinte aggodalommal töltötte el. Pokahontasz szomorúsága, furcsa zárkózottsága meg egyenesen kétségbe ejtette.
– Mr. Rolfe – kezdte Dale –, megismétlem, hogy nagyon hálás vagyok kegyelmednek, amiért erre az útra vállalkozott.
– Hiába jártam – mordult fel John.
– Akkor is. Nekem ez nagyon sokat jelent.
Sir Thomas azon az estén ugyanis már nem volt Jamestown kormányzója. A hiábavaló aranykutatásnak súlyos következményei lettek. Argall megszökött, és a kormányzótanács úgy vélekedett, hogy Sir Thomas súlyos mulasztását köteles megtorolni. Akik eddig sunyi módon meghunyászkodtak előtte, most jó okot láttak a támadásra. Dale valósággal összeomlott. Ő maga is bevallotta: azért szabadíttatta ki Argallt, mert azt várta, az erélyes kapitány majd őt is tisztázza a kormányzótanács előtt. Csakhogy a kapitány jobbnak látta, ha gyorsan vitorlát bont. Sir Thomas benne maradt a csávában.
– Most mit tegyek? – futott Rolfe-hoz.
– Akassza fel magát! – Rolfe éppen nem tréfának szánta, amit mondott.
– A telep sorsáról van szó.
– Sir Thomas, ez nagyon szánalmas hazugság.
Dale sápadt arca kipirult. Sokkal jobban félt, semhogy kikérte volna magának a nyilvánvaló sértést. Rolfe pedig sokkal ingerültebb, semhogy időben abbahagyta volna:
– Emlékezzék csak, mi volt az első teendője, amikor idejött! Elfogatta Tomot, mintha közönséges bűnöző lett volna. És mit követelt tőle? Hogy lopná vissza a Pauhetánnak küldött koronázási ajándékokat. Vallja csak be, különösen a mosdótálra és a kancsóra fájt a foga, hiszen ilyesmit valóban csak királyok birtokolnak odaát az óhazában. Tom akkor megszökött, de nyugta sosem volt. Hozzám is csak titokban járt…
– Kérem… kérem…
– Ne mentegetőzzék! Akkor éppúgy nem törődött a telep sorsával, mint amikor az aranykutató útra indult. Honnan tudott annak az aranynak a létezéséről? Csak kitalálta? És éppen eltalálta? Ej, a fene egye meg!… Mit akar tőlem? A házam leégett, a nagy munka, amit itt végeztem, maholnap a kutyának sem kell. Virginia dohánya?… Néhány marha kisüti, hogy aki dohányzik, az ördöggel cimborái, és akkor én megsüthetem az egészet.
John olyan elkeseredett volt, hogy már nem is tudott igazán haragudni Dale-ra. Világéletében azt vallotta, csak különb emberek ítélhetnek másokon. S lám, a kormányzótanács ítélt Dale felett, noha a tanácstagok sem – voltak különbek Sir Thomasnál.
– Mit akar?
– Kérek. Azt kérem, Mr. Rolfe, próbálja kiengesztelni azt a lányt. Tudom, hogy ezek a vadak milyen komolyan veszik az adott szót. Az a lány megfenyegetett.
– Fenyegetés?… Kegyelmed úgy beszél, mint aki egészen ártatlan…
– Mindent helyrehozok. Nagyon hálás leszek. Meglátja, Mr. Rolfe, nagyon hálás leszek.
Olyan esdeklőn nézett Rolfe szemébe, hogy az én hiszékeny, derék barátom rábólintott. Annál inkább, mert. a kormányzótanács is hasonló kéréssel ostromolta:
– Kegyelmed szót érthetne a vadakkal. A telep sorsát tartja a kezében. Sir Thomast a legelső hajóval Angliába küldjük, őfelsége ítélkezzék felette. Ezt megmondhatja Pauhetánnak is. De hát le kell szerelni a bosszút. A vadak vérszemet kapnak, és akkor végünk.
Ez igaz volt. Rolfe sem akarta – nem is akarhatta – a telep pusztulását. Márpedig ha szabad utat engednek az indiánok bosszújának, a többi erdei törzs is követi a példát. Semmi kétség, hogy Argall személyében a fehérek követték el az első hitszegést – ám az is igaz, hogy Jamestown falai az indiánok számára sokféle titkos és csodálatos kincset rejtegettek. Fejszéket, fűrészeket, acélkardokat és a sérthetetlenség csodálatos vértjeit. John belátta, hogy a fegyverek meg a vértek elajándékozása mégiscsak hiba volt.
– Utóvégre nem történt semmi. Jött egy bolond angol, és foglyul akarta ejteni Pokahontaszt. Nem sikerült neki… ezzel minden rendben van.
Vagyis hiába van az igazság az indiánok oldalán, bizony számolni kell a nagyratörő és messzire tekintő Pauhetánnal is. Nem volt okos cselekedet, bizony nem, mert evés közben jön meg az étvágy. John Smith, a nagy kapitány igazán jó barátja volt az indiánoknak és Pauhetánnak. Mégsem ajándékozott neki ágyúkat, noha az ősz nagy főnök többször is kérte rá. Most, hogy eredménytelen útjából hazatért, ez a gondolat már nyomasztó súllyal nehezedett John lelkére. Minden józanságára és higgadtságára szüksége volt, hogy egy hősködő gesztussal ne magamagát okolja a dolgok elfajulásáért. Hiszen éppen a pauhetánokkal való szövetséget akarta menteni, amikor nem orozta el jogos hadizsákmányukat.
Még azon az éjjelen a kormányzótanácsnak is beszámolt tapasztalatairól. A nemes lovagok elhűlve hallgatták, milyen zavaros, feszült helyzetet talált Verovokomokóban. Semmi kétség, hogy az indiánok valamire készülnek. A Pokahontasz szabadságán esett sérelmet csak a vér torolhatja meg. Nyilvánvaló, hogy nemcsak Dale-t és katonáit, hanem egész Jamestownt halálra ítélték. Csakhogy a várost máshonnan is veszedelem fenyegeti. II. Jakab király valóban törvényt hozott a dohányzás ellen, de nem tudni bizonyosan, vajon a dohánytermesztést is fel akarja-e számolni. A kettő nem ugyanaz – vélték a törvények ismeretében jártasabbak –, őfelsége büntetheti a dohányzókat, de aligha fogja büntetni azokat, akik a dohányt termesztik, eladják, és hasznuk után adót fizetnek a királyi kincstárnak. S ebben már-már meg is nyugodtak volna, ha John nem figyelmezteti őket arra, hogy az elmúlt évek és évszázadok során sok esztelen intézkedést szült már a vallási vagy hatalmi elfogultság, nem nézve olykor sem az egyén, sem a közösség érdekét és jogait.
– Nagyon igaz, amit mond, ugyebár – heveskedett a maga körülményes modorában Dale. – Nem szabad a magunk feje után magyarázni a törvényt, mert könnyen lépre mehetünk. Úgy vélem…
– Én meg úgy vélem, hogy kegyelmed ne vélje sehogy! – csattant fel egy rekedt hangú, bozontos szemöldökű lovag, bizonyos Sir Daniel Weston. – A kormányzó úr nem kormányzó többé, és attól tartok, igencsak megüti majd a bokáját, amiért tudomást se vett a kormányzótanácsról.
Dale hosszú arcán dühös-gúnyos mosoly suhant át:
– Talán mert nem akartam önt kísértésbe vinni, Sir. Hallgassák meg, amit mondok. Letettek a hivatalomról, és elhatározták, hogy az első hajóval hazaküldenek. Mi a vád ellenem? Hogy a magam szakállára kutattam a titokzatos aranykincs után. Talán el akartam orozni? De hát mivel bizonyítják? Na ugye? A másik vád: szabad kezet adtam Argall kapitánynak, hogy elfogja Pokahontaszt, és ezzel elmérgesítettem az indiánokkal való jó viszonyunkat. De hát honnan tudják, hogy valóban nem a király küldte-e Argallt? Elképzelhető, hogy az ország trónörökösét foglyul ejtvén, Anglia hatalmát meg akarja erősíteni itt Virginiában. Ehhez mit szólnak, uraim? Mert engem ugyan vádolhatnak, ugyebár, de gondolják meg: őfelsége egy napon arról kap majd hírt, hogy ideát nem jól mennek a dolgok. Miattunk nem sikerült Angliába csalogatnia Pokahontaszt, és ráadásul egymással is, az indiánokkal is torzsalkodunk. Mit mond majd őfelsége: nincs szükség erre a Jamestownra. Hasznot eddig is csak a dohányából láttunk, és a dohányzást amúgy is meg akarjuk tiltani…
Lehet, hogy Dale rossz politikus volt, és nemegyszer hebehurgyán viselkedett, ám hogyha kellett, csavaros észjárásával alaposan megzavarta társait. Jamestown nemes lovagjai most is riadtan néztek maguk elé. Úgy érezték, bármit is határoznak, helyrehozhatatlan ostobaságot követnek el.
– Legalább az az arany megvolna! – nyögte Weston. De hát nem volt semmiféle arany, és minden más is veszni látszott, amit a telep eddig elért. Aggodalmas és várakozó tekintettel néztek Johnra, aki komoran és hallgatagon ült közöttük. Forrt benne a méreg, amiért ismét és ismét csak az arany körül forog a vita. S forrt benne a méreg máskülönben is. Weston szavaira csak tiszteletlenül felmordult, és undorral kiköpött.
Weston a kardjához kapott. Az arca egészen eltorzult a dühtől.
John nem mozdult. Rebbenéstelen, szörnyű szemmel nézett Westonra.
A kormányzótanács tagjai lehajtották a fejüket.
Hosszú percek teltek el ebben a feszült, dühös és bűntudatos némaságban.
– Urak – kezdte halkan John –, úgy vélem, hogy Sir Thomast csak akkor küldhetik Londonba bármiféle váddal, hogyha az ő hibáit helyrehozzák és újakkal nem tetézik. A nagyszerű John Smith kapitány bölcs gondolatát, hogy legyen egy angol emberünk az indiánok között, kegyelmed, Sir Thomas, nem értékelte semmire.
– Ez igaz, ez igaz – bólintott szaporán Peter Warren, és mintha csak eltalálta volna John gondolatát, hozzátette: – írjunk egy nyilatkozatot, amelyben visszafogadjuk Jamestown polgárai közé Tom Savage-et, továbbá parancsba adjuk, hogy az eltűnt gyarmat titkos kincse miatt őt senki se merje zaklatni.
Westonnak még mindig a kardja markolatán volt a keze. Csak akkor vette le, amikor a nyilatkozat és a parancs elkészült, és ő is aláírta. És úgy látszik, hogy a sorsuk miatti aggódás meg a félelem valóban bölcs gondolatokra sarkallta őket, mert Richard Buck tiszteletes – aki a jó Robert Hunt elhunyta után szolgálta itt Isten dicsőségét, és mentette Jamestown lakóinak lelki üdvét – egyszerre csak így szólt:
– És a hittérítés?… Ha most szólok, a szemrehányás nekem is szól. Hányszor ostoroztalak titeket vasárnaponként a szószékről? Mit tettetek, hogy megindíthassam végre a vadak megtérítését? Semmit. Mert köztetek is igen sokan vannak, akik, horribile dictu, Isten urunk létezésében sem igen hisznek. De hát nem látjátok, hogy északon a franciák és délen a spanyolok, mihelyt partra szálltak, tüstént a hit magvait szórták el?
– És terjesztették olyan kegyetlenséggel, hogy az egész világ elborzadt. Tiszteletes uram, királyunk parancsa, hogy kereskedjünk a bennszülöttekkel…
– De hát kereskedtek-e? Terjeszkedik-e Jamestown? A város nő, de új település sehol. Féltek a bennszülöttektől, mert nem ismeritek a lelküket, és nem is akarjátok megismerni…
– Uraim – vágott közbe John –, mit tettek azért, hogy hercegnőhöz méltóan vendégül lássák Pokahontaszt? Semmit. Három éve, hogy elment innen John Smith kapitány, és Pokahontaszt azóta csak az én házam látta vendégül, hogyha Tom vagy az indián vadászok kíséretében erre járt.
– Úgy van, úgy van – bólintott Dale, és bűnbánó arcokat vágott.
– Hej, Mr. Rolfe, kegyelmed az imént megsértett! Meddig várjak?…
– Még egy ideig, Sir Daniel. Ha rendbe jönnek a dolgok, biz' isten, kiállok kegyelmeddel pisztolyra vagy kardra, ahogy tetszik, a fene egye meg!
– Csakhogy én…
– Parancsolom, hogy nyughasson! Az ég szerelmére, Weston, kegyelmednek elment az esze! Dugja vissza azt a kardot, mert…
– Mert templomban nem párbajozunk, bajban nem keverjük a bajt, és most már elég legyen ebből! Megvan Tom Savage felmentése és védelme. Azt az indián lányt meg kéne keresztelni. Úgy ám, igaza van Buck tiszteletes úrnak! És még nyernénk is rajta. Hiszen, ha megkereszteljük, ugyebár, uraim, akkor már nem bánhat vele senki úgy, mint jogtalan vademberrel. Nem fogolyként, hanem valóban hercegnőként kísérhetnénk Angliába. És akár igaz, akár nem, amit Argall mondott, emelné Jamestown hírét odahaza, hogyha egy valóságos indián hercegnőt kísérhetnénk őfelsége elé.
Dale kimondta, és most valamennyien csillogó, megenyhült szemmel tekintettek rá. Nem mondott újat, ez a gondolat már nemegyszer fölmerült Jamestown lovagjaiban. Valamennyien jól emlékeztek még arra, miként mentegette odahaza az első kormányzótanács a telep kudarcait. Minthogy sem aranyat nem sikerült találni, sem a legendás „északnyugati átjárót” nem lelték meg, kitalálták, hogy egy hatalmas indián birodalom közepébe cseppentek, és nagy szó, úgy ám, igen nagy szó, hogy ennek a birodalomnak a királya, egy bizonyos Pauhetán nevezetű uralkodó megengedi néhány angol letelepedését ezen a földön.
És csak magunk közt legyen mondva, II. Jakab király lenyelte ezt a mesét, s nemcsak ő, hanem a Londoni Virginia Társaság főrészvényesei is odahaza a londoni tőzsde környékén, így került sor Pauhetán megkoronázására, amely miatt oly sokat bosszankodott Smith kapitány, de amit mégis végrehajtott, mert jó katonaként nem akarta fegyelmezetlenséggel tovább bonyolítani a telep sorsát.
– Meg kell keresztelni Pokahontaszt – rebegte lelkesülten Buck tiszteletes.
– Angliába kell kísérni. Főúri pompával. Vendég gyanánt. És persze biztosítani azt is, hogy visszatérhet.
– No, mit szól ehhez, Mr. Rolfe? Mit szól ehhez? He?
– Előbb is eszébe juthatott volna, kormányzó úr.
– A kormányzó úr nem kormányzó. Határozat van rá. Miket beszélnek itt?…
– Sir Daniel, kegyelmed ma már sokat ivott. Kérem, nyugodjék meg.
– Ha a dolog sikerül, őfelsége talán némi haderőt is rendelkezésünkre bocsátana. Gondolják meg, néhány ezres haderővel az egész partvidéket uralmunk alá vonhatnánk. A vadak észre sem vennék.
– Meg kell keresztelni Pokahontaszt!
Ettől a gondolattól valósággal megrészegültek. Akárcsak Weston, aki valóban sokat ivott, és még most is vérgőzös szemmel méregette Johnt. Egyre csak az új ötletet dédelgették, és elmondták százszor is, miféle nagy előnyökkel járna, ha az indián leányt megkeresztelve mint Virginia valóságos uralkodóját kísérhetnék II. Jakab elé. Hát még hogyha maga Pokahontasz kérné a dohánytermesztés engedélyezését! Hát még hogyha maga kérné a nagy helyőrség kiküldetését! Vajon hogy lehetne megnyerni Pokahontaszt, vajon miért is nem törődtek ezzel már eddig is?
Olyanok voltak, mint nagy terveket szövögető kisgyerekek. Még Westont is elragadta a hév, és a végén elfeledkezett a sérelméről.
– Jó gondolat volt… ez a mentesség. Jó gondolat. Csakis ez a Tom Savage tudhatná megnyerni Pokahontaszt a mi céljainknak.
– Annak idején is a lány mentette meg Jamestownt a pusztulástól.
– Az ám, akkor John Smith még itt volt. Most ugyan kinek a kedvéért állna a fehér telepesek mellé?
– Hej, urak, higgyék el, csakis Tom Savage lehetne a megmentőnk!
Azt azonban csak nem tudták eldönteni, mitől is tartanak jobban. Attól-e, hogy az indiánok egy napon megtámadják Jamestownt, és a földdel teszik egyenlővé – megtehetnék, biz' isten, ezek a falak nem védenének meg bennünket –, vagy pedig attól félnek-e jobban, ami Jamestown összeomlása után odahaza Londonban várna rájuk.
– A deptfordi rakodóparton vágná le fejünket a hóhér.
– Engem a Towerben végeznének ki.
– Ez marhaság. Már megbocsásson, tisztelem a kegyelmed családját, tudom, hogy nagy érdemeket szereztek a spanyolok elleni harcokban, de hát nem mindegy az?
– Nem. Nem csoda, hogy nem értékeli…
– Az istenért, már megint egymást marják?!
– Ott tartottunk, ugyebár, hogy Tom Savage segítségével Pokahontaszt Jamestownba kell invitálnunk. Nagy reverenciával fogadjuk majd, és rávesszük, hogy vegye fel a keresztséget.
Peter Warren, a bölcs és higgadt Peter Warren, aki jól ismerte már a különféle iratokból és megmaradt másolatokból Jamestown történetét, előlépett. Amit mondott, nagyon meglepő volt, mégis nagyon természetes.
– Milyen jó is volna – kezdte csendes hangon, amivel egyszerre magára terelte a hangoskodók figyelmét is –, milyen jó volna, ha végre tudnánk hajtani azt a régi tervet, amire John Smith kapitány annak idején nem volt hajlandó. Azt ugyanis, hogy Pokahontaszt közülünk valaki… feleségül vegye.
Csend lett. Az arcokon a töprengés méla vonásai jelentek meg. Dale hosszú arca még jobban megnyúlt, és szeme a számító, tervezgető ember hunyorgatásával válaszolt:
– Feleségül… Az indiánok között és a mi törvényeink szerint is… hm… az asszony köteles azt tenni, amit az ura parancsol…

Ide jutottak hát azon az éjjelen. Nagy tervek és nagy elhatározások éjjele volt, és mondhatom, hogy sem azelőtt, sem azután olyan jól meg nem értették egymást Jamestown nemes lovagjai. És most már tudom, hogy amikor Richard Buck tiszteletes Dale töprengő szavait megtoldotta: – Feleségül. Ó, igen! De kár is, hogy ez a Tom Savage csak közrendű ivadék… – az én John Rolfe barátom nyílt, férfias arcán egy messze tekintő, különös mosoly jelent meg.
De hát ezt a mosolyt nem vette észre senki, erről a mosolyról csak én tudok. Hogyan? Elmondom majd azt is.
Ám semmi sem megy olyan simán, ahogyan elképzeljük. Hiába számoltak a kormányzótanács tagjai a háborús veszéllyel, hiába határozták el, hogy John Rolfe, most már katonai kísérettel, újra elindul Verovokomokóba, és átnyújtja nekem – kicsi senkinek, közrendű ivadéknak – a visszafogadó és mentesítő levelet, hogyha hajnalban megszólalt Jamestown kürtje, és az őrálló katonák egy csapzott hajú, reszkető indián leányt kísértek a templom elé.
– Ez a vadember-lánya Mr. Rolfe-fal kíván beszélni – mondta a katona.
– Hűs Víz, mi van veled? Mi történt?
Hűs Víz kétségbeesett tekintettel nézett a templom kapujában megjelenő Johnra. Egész testét zokogás rázta, ahogy kezét nyújtva így kiáltott:
– Dohány Atyja! Segíts! Verovokomokót megtámadták a sónik! Mindenkit megölnek! Mindenkit!
A meglepetés és a csalódottság dühös kiáltása szakadt fel az emberekből. John a reszkető Hűs Vizet karjára kapta, és Dale hívó szavára a kormányzó házába sietett vele.
– Hűs Víz, kicsi lányka, mit beszélsz?
– Mindenkit megölnek… Mindenkit… Nagy harc van. A harcosok szerteszét mentek, a sónik megrohanták a falut… Dohány Atyja, mentsd meg Tomot!

Ezért mondom hát, nem vagytok egyedül.
Sohasem vagytok egyedül.
Ott feküdtem egymagámban és félhalottan a nagy erdő tisztásán, de már törődtek velem, kinyúltak értem.
Elindultak, hogy felkutassanak.
Huszonöt jól felfegyverzett katonával indult el John Rolfe Verovokomokóba, hogy megbizonyosodjék Hűs Víz híradásáról, megmentsen engem, ha életben talál, és végül rendbe hozza Pauhetánnal a város dolgát.
A csapat erőltetett menetben sietett az indián lány által ismert csapásokon.
Hűs Víz szótlan volt, Rolfe kérdéseire csak ritkán válaszolt, noha megértette őket, hiszen ő is megtanult tőlem angolul, akárcsak Pokahontasz. Csakhogy most más kötötte le a figyelmét, szeme izgatottan pillantgatott körbe a tájon. Engem keresett.
Keresett és megtalált. Egyszerre csak kiugrott a csapatból, rohanvást sietett hozzám, és amikor mellém ért, hangos sikollyal borult fölém. Könnyeivel mosta arcomat, csókjaival melengette hűlő ajkamat, riadt, remegő kezével simogatta hajamat és mellemet, így próbált életre kelteni.
A többiek odasiettek, hogy megnézzék, élek-e vagy halok, de Hűs Víz vadul rájuk kiáltott, elzavarta őket.
– Hagyjátok – intett Rolfe a többieknek, és pár lépést hátráltak.
Nagy kört alkottak, és éber szemmel lestek, vigyázva füleltek. mindenfelé, mert ellenséges, nagy csend volt az erdőn, és ez a csend meg a tisztás közepén az én testem – rosszat jelentett.
– Csókolja… – suttogta Walter Buys.
Bizony, éppen ő volt – ott állt John mellett –, aki megbotránkozva és háborogva nézte, mit művel Hűs Víz.
– Csókolja… egy halottat csókol. Micsoda ocsmányság! Ezért kéne kipusztítani minden vadembert erről a földről!
Hűs Vízről most levedlett minden félénkség, minden együgyű mélaság. Vad lett, határozott, célratörő – földöntúli hatalmakkal is szövetkező.
Akárcsak Pokahontasz.
S valóban volt hatalma, mert a fehér katonák puszta pillantására is meghátráltak, amikor kezével ismeretlen varázsjeleket írt a levegőbe, mind elhitték, hogy a szellemeket hívja segítségül, és akkor is békén hagyták, amikor ráhajolt fejemre, és kendőjével letakart mindkettőnket.
Titokzatos, félelmetes szertartás volt. Úgy mondják az indiánok, hogy a varázsló – hiszen ezt a szertartást egyedül ő végzi – lelkéből ad a betegnek. Lelkéből adott Hűs Víz is nekem, amikor ajkaimat kezével összezárva, orromon át erőteljesen tüdőmbe fújt. És megtette ezt nem egyszer, többször is, egészen addig, amíg fel nem szakadt belőlem az első sóhajtás, amíg lélegzeni nem kezdtem, és szívem rendes ütemben dobogott.
Akkor felkelt, egy darabig üdvözült arccal nézett, majd intett Johnnak:
– Vigyük tehozzád, Rolfe úr. Most már minden rendben van.
Három nap és három éjjel ápoltak még, itattak nehéz teákkal, kenegettek balzsamos kenőcsökkel, aggódtak értem, és megnéztek napjában százszor is. Buck tiszteletes úr imádkozott az ágyamnál, Hűs Víz betegséget űző mondókákat dúdolt, mindenféle égi hatalmakat mozgósított, hogy át ne csalogassák lelkemet a maguk világába.
A harmadik napon aztán megszűnt bennem az a nagy sötétség, amely eddig fogva tartott. Oly hirtelen szakadt le rólam, hogy ébredésemkor szinte magam is meglepődtem: hol vagyok, miért fekszem ágyban, miért állnak körül aggódó arccal, és ugyan mi bajom lehet, hogyha semmi bajom?
– Smith kapitány visszatért. Itt van Virginiában.
Jóformán ki sem nyitottam a szememet, ezek voltak az első szavaim. Nem is csoda, ha elsőnek el sem akarták hinni, amit mondok. Azt hitték, még mindig félrebeszélek, aminthogy magam is meglepődtem, hogy íme, magamhoz térek, és úgy látszik, kutya bajom többé. Sem fájdalmat nem érzek, sem sötétséget nem látok, s amint a szememet kinyitom, ismerős, ám mégis idegen látvány fogad.
– Smith kapitány visszatért!
Fejem fölé nem a vigvamok kéregteteje borult. Durván ácsolt nagy fagerendák alkották itt a mennyezetet. Közepéről nehéz láncon keresztbe illesztett két deszka függött, a deszkákon félig elégett gyertyák sorakoztak. A szoba végében kandalló ásított, körülötte a falon edények lógtak, távolabb szőrmék, trófeák, fegyverek és páncélok fedték a falakat. A két ablak között díszes pohárszék állott, benne százféle finom fűszer apró üvegecskékben. Az asztalon metszett poharak, nagy kancsó teli borral és hevenyén odavetve egy hosszú nyelű gyertyakoppantó. Sir Thomas Dale háza.
– Smith kapitány visszatért – ismételtem harmadszorra, és most már egyenesen szemükbe néztem azoknak, akik ágyam lábánál aggódó tekintettel vigyázták ébredésemet.
Négyen voltak. Négyen négyféle ember. Legelöl John Rolfe állt, jó barátom, a Dohány Atyja. Mellette Sir Thomas Dale, Jamestown kormányzója. Mögöttük pedig Peter Warren és Richard Buck tiszteletes úr nyújtogatta a nyakát.
– Isten hozott, fiú! – rikkantott boldogan Johnny, és fél térdre ereszkedett az ágyam mellett. – Csakhogy visszakecmeregtél a túlvilágról! Három nap és három éjjel úgy feküdtél itt, mint aki meghalt. Ha a szíved nem dobogott volna, talán eltemetünk.
– Nincs már nekem semmi bajom.
– Jó, jó, csak pihenj. És ne törődj semmivel. – Együttérzően mosolyogtak. Úgy tűnt, mintha még Dale is szívén viselné gyógyulásomat. Buzgón bólogatott Johnny szavaira, és vihorászott hozzá.
Izgatottan fordultam Rolfe-hoz:
– Értsd meg, semmi bajom. Nem beszélek félre. A kapitány visszatért. Komolyan mondom.
Nem tudom, mi tett rájuk nagyobb hatást. Az-e, hogy magamhoz tértem, vagy az, amit újságoltam. Amikor végre elhitték, hogy nem az ájulásból ébredő ember zavaros mondatait hallják, hanem nagyon is igaz hírt kaptak, elkerekedett a szemük, egymásra néztek, majd megint rám, végül szinte egyszerre szóltak, és egyszerre hajoltak fölém.
– Mit beszélsz?! – kiáltotta a leghangosabban John.
Elmondtam, hogy tűnt fel Verovokomokóban Eric Bright, és milyen hírt hozott Smith kapitányról. Egyikük sem ismerte a Bright nevet, de megegyeztek abban, hogy három év nagy idő, azalatt sok barátja támadhatott a nagyszerű kapitánynak. Aggodalommal hallották, mi történt hajójával és ő magával, továbbá, hogy Pokahontasz milyen veszélyes útra vállalkozott. Amikor pedig elmeséltem az éjszakai sóni támadás történetét, egészen elborzadtak a gondolatra, hogy valahol az erdők mélyén talán az indián hercegnő is áldozatul eshetett a vérszomjas bandának.
– Bright is eltűnt – mondtam. – Annyira megzavarta a félelem, hogy nem ismert fel. Egyszerre ért bennünket a támadás. Neki nyomát sem találtam. Foglyul ejtették, vagy a tetemét hurcolták tovább, nem tudom.
Johnny elgondolkozott.
– Adja isten, hogy még őt is megtaláljuk! Most fontosabb dolgunk van. Sürgősen meg kell keresnünk Smith kapitányt és Pokahontaszt.
– Jól mondja, barátom – lelkendezett Dale, és hosszú arca újabb mosolyra derült. – Ha sikerül Smith kapitányt is megnyernünk… nahát, az pompás lenne!
– Adja isten, adja isten! – szipogott Buck tiszteletes. Kifárasztott a beszéd, egy pillanatra el is vesztettem eszméletemet. Amikor ismét felnyitottam a szemem, John aggódó tekintetével találkoztam.
– Jól vagy?
– Jól. Annyira, hogy éhes is vagyok.
– Nagyszerű! Hohó, ez nagyszerű! Hej, te fiú, ha az a kis indián leányka meg nem talál, most már a kukacok lakmároznának rajtad.
– Indián leány? Kicsoda?
– Hűs Víz. Ő hozta a hírt, ő talált meg, ő gyógyított meg. Mindjárt hoz majd enni is…
Elhallgatott, furcsán nézett rám. Dale, Buck és Warren, akik most a szoba másik sarkában vitatkoztak éppen, felém fordították a fejüket.
– Mi van veled, Tom?
Nem feleltem.
Beszéltek, és én csak hallgattam. John tekintetét láttam magam előtt, és abból a tekintetből őszinte nyíltság, a jóra fordult ügy feletti őszinte öröm sugárzott.
– Tom – hallottam ismét a hangját –, mi van veled? Miért sírsz?
Kinyílt az ajtó. Hűs Víz lépett be. Kerek, kedves képén betegvigasztaló, gyengéd mosoly fénylett. Nagy tálat hozott, rajta mindenféle étellel: pecsenyével, gombával, hallal. Az indiánok szokása, hogy minden betegüket még betegebbre etetik, most azonban igazán kívántam az ételt, jólesett a gondoskodás.
Hűs Víz letérdelt az ágyam mellé.
Nem szólt semmit. Felemelte kezemet, kezébe fogta és megcsókolta…
Akkor már szinte nem is hallottam John riadt kérdését, mert ismét rám tört a kábult gyöngeség.
– Tom… Tom, miért sírsz?
Nem mertem Hűs Víz szemébe nézni.

TIZENHATODIK FEJEZET,

amely Pokahontasz útját követi • A nagy eső • A kurjongató
vadász • Milyen tavasz ez? • Futó Kutya adta a legtöbbet

Tudni akarjátok, mi lett Pokahontasszal?
Elmondom azt is.
Miután elvált tőlem, lement a folyóhoz, és mert óvatosságból nem akart a gázlóhoz térni, átúszott a mélyebb meder felett. Lassan úszott, hogy zajt ne csapjon. Többször a víz alá is merült, hogy fejének árnyéka fel ne tűnjön a víz csillámló felületén.
Pokahontasz óvatos volt. Tudta, hogy most ez a legfőbb törvény.
Nem aggódott Verovokomokóért, mert biztosra vette, hogy időben felverem a falut. Sejtette, hogy mi lehet a lopakodva haladó harcosok szándéka, s talán még némi elégtétellel is nézhette az ellenség jöttét: lám csak, megmondta időben, mi lesz majd a szörnyű parancs vége. Amikor Tüzes Szem meghalt, és Pauhetán maga esett a szent önkívületbe, hogy a szellemek szavát megértse, a jóslat ugyanaz volt: ismeretlen ellenség támad, amely a pauhetánok hatalmát a vízesések alatt, az egész Chesapeake-öbölben megtöri. Pauhetán akkor adta a parancsot: meg kell tizedelni minden szomszédos törzset. Azokat is, amelyek testvérséget fogadtak, azokat is, amelyek nem. S mert minden testvérség ellenére sokszor civódtak egymással a szomszédos falvak, a pauhetánoknak különösen kedves volt ez a jóslat. Egyszeriben felszabadította őket minden eddigi eskü alól, jogossá tette minden háborgásukat, annál is inkább, mert hiszen Tüzes Szem fia, Fürge Szarvas is egy ilyen szomszédos törzsbeli lánynak, paszpahig anyának gyermeke volt.
Amikor Pauhetán kihirdette parancsát, a nagy, örömteli zsivajgásban hiába süvöltött Pokahontasz vészjósló hangja:
– Magad támasztod az ellenséget! Nem két, de száz feje lesz a szörnyeteg kutyáknak! Ránk tör majd az öböl minden bosszúálló harcosa, és vége lesz a hatalmadnak, Pauhetán!
A szálfatermetű aggastyán ellökte magától legkedvesebb lányát.
– Verjétek agyon a fehérek szukáját!
– Te magad vetted fel törzsünkbe a Legbátrabb Harcost és Nettopaut.
– Sor kerül rájuk is.
– Amikor engem foglyul ejtett a nagyszájú kapitány, bezzeg néhány baltával kiengesztelhettek volna. Akkor én mondtam: harc kell. Most én mondom: tegyétek le a tomahawkot!
– Verjétek agyon! Még nem tiéd a szent pipa, még nem tiéd az imatoll sem. Nem vagy törzsfőnök… Nem is leszel. Pusztulj a szemem elől! És ti, harcosok, menjetek, teljesítsétek a parancsot!
Így indult el Kis Medve, Kósza Bölény és a többiek. Ezért süllyedt mély szótlanságba, nagy szomorúságba a szép Pokahontasz.
Mindez azonban csak emlék volt már… Ahogy a folyó túlsó partján belevetette magát a sűrű erdőbe, és a vaksötétben is gyorsan osont célja felé, úgy érezte, hogy a közelgő nagy katasztrófából egy kivezető út van: amely Smith kapitányhoz vezet.
Most már csak a Legbátrabb Harcos neve tartotta benne a lelket.
Igaz volt az álom.
Egész éjszaka ment. Hajnalban holtra fáradva, elcsigázva bevetette magát egy tölgyerdőbe, amely alacsony dombokat fedett, és jó búvóhelyet kínált a magányos vándornak. Gyakorlott szemmel olyan helyet keresett magának, amely a vadcsapásoktól is távol esik – hogy indián vadász meg ne közelítse. Így bukkant rá egy szarvas vackára. Jöttére kis gidájával együtt jókora anyaállat ugrott fel onnan. Amikor már zajuk sem hallatszott, lekuporodott a bokor alá, a szarvasgida helyére, és rövid, mély álomba zuhant.
Finom zörgésre ébredt. Reggel volt, magasan állt a nap. Körülötte az avarban kicsi madarak turkáltak szaporán.
Gombát keresett, azt ette. Elment a folyóig, vizet ivott rá. Nem sokat időzhetett az evéssel, sietnie kellett. Átúszott a folyón – és csak a parton vette észre, hogy térdéből ömlik a vér. Egy éles kagylóhéj hasította fel a lábát, éppen a térde alatt. És áldhatta a szerencséjét, hogy nem keresztbe vágta el az inat, mert akkor lépni sem tudott volna.
Így azonban csodálatos akaraterejével legyőzte fájdalmát. Szidta a folyó „kisemberkéit”, amiért nem vigyáztak rá jobban, aztán gyógyfüveket keresett, és elmagyarázva, elimádkozva a környező világnak, mi dolga van, kihez készül, ellátta a sebét. Kis ideig sántikált, de ahogy párat lépett, a fájdalom is megszűnt, a vérzés is elállt.
Úgy tervezte, hogy messze elkerüli majd az indián falvakat. Nem tudta, hol sikerült, hol nem a pauhetán csapatok rajtaütése, de annyit biztosra vehetett, hogy a sértést és a hitszegést sehol sem hagyják majd bosszulatlanul.
Egy helyen lehet csak biztonságban. És éppen a Három Nővér-öböl közelében, ahol egy pauhetán falura lelhet – ha ugyan megvan még.
Amíg Futó Kutya falvába nem ér, jó lesz, ha elkerüli az embereket.
Ezért aztán nagy kerülőket tett, olykor órák hosszat rejtőzött, mert az erdő sokféle jeléből arra következtetett, hogy a közelben emberek tanyáznak, vagy éppen harcosok vonulnak.
Nem volt béke a vízesések alatt. Megbolydult az egész öböl. Messziről harci dobok zaját hallotta, máskor majdnem útjába került egy zajtalanul, libasorban lépkedő csapatnak. A harcosok teste vörösre és feketére volt festve, és szemük köré a harc ijesztő mintáit húzták.
Minden csapat délre tartott. Verovokomokó irányába.
Tizenöt-húsz-negyven harcos.
Pokahontasznak torkában dobogott a szíve. Szörnyű sejtelem állította meg.
„Vissza kell fordulnom! – Most már kiáltott benne a hang. – Meg kell mentenem a népemet! Vissza kell fognom a leütő kart!”
És elképzelte, hogyan egyesül majd a bosszúszomjas törzsek minden csapata. Új vezér támad majd közöttük. Vajon ki lesz az? S megrohanják Verovokomokót, a szomszédos pauhetán falvakat, és felégetik valamennyit. Pauhetánt azonban nem bántják. Mindenki tudja már – mert fecskeszárnyon jár a hír –, hogy Tüzes Szem helyett ő lett a varázsló. Márpedig az szent ember, azt nem bántják soha a hadakozó ellenfelek.
Keresik majd: hol van Pokahontasz?
Pokahontasz elfutott – mondják –, gyáva rókaként vízmosások mélyén rejtőzik, és nem áll ellen nyilak zúgásának, tomahawkok csapásának, pedig csak egyet kell kiáltania, és minden elnémul.
Most az ősz Pauhetán is hallgatna rá. Mindenki követné a parancsát!
A pauhetänok, a paszpahigok, a vabozók, a sónik, mind-mind. Talán még a monakánok is.
Vajon mi lett Tommal és az angol idegennel? Vajon mi lett Hűs Vízzel?
A fehérek tábora, Jamestown áll-e még? Lehet, hogy minden harag őellenük fordult, és felégették a fehérek csúnya vigvamjait?
A Legbátrabb Harcos vajon mit szól majd hozzá?
És vajon hogy fogadja őt?
S lám, lám, hiába tekintett vissza Verovokomokó felé Pokahontasz, a szíve tovább hajtotta, hogy minél gyorsabban a Három Nővér-öbölhöz siessen. Három nap és három éjjel ment. Az utolsó éjszakán már az ő fiatal, szívós szervezete sem bírta tovább. Még annyi ereje volt, hogy egy fa odvába behúzódjék, aztán elnyomta az álom. Meddig aludt, nem tudta meg soha. Lehet, hogy egy órát, lehet, hogy egy egész napot. Arra ébredt, hogy iszonyú mennydörgés, villámlás remegteti a világot, ömlik az eső, s zuhog befelé. Nagyobb baj volt, hogy a víz nemcsak felülről támadta nyugvóhelyét. Ahogy körülnézett, éjszakai sötétséget látott – szurokfekete felhők suhantak félelmes gyorsasággal a fák koronája fölött –, és ebben a kísérteties sötétségben valóságos óceán vette körül.
Olyan mélyen aludt, hogy észre sem vette a vihar kitörését. A felhőszakadás megduzzasztotta a közeli patakot, amely kicsapott medréből, és kavargó hullámokkal öntötte körül a terebélyes fát.
Pokahontasz kilépett alvóhelyéről, és feljebb kapaszkodott.
Három mókus menekült előle, de nem sokáig. Egy ág hajlatában megkapaszkodtak, és nem törődtek azzal sem, hogy az emberlány éppen melléjük telepszik.
– Ne féljetek – mondta nekik Pokahontasz. – Ahogy jött a vihar, úgy el is megy. A fekete madarak pislognak még, mennydörög a hangjuk, zuhog a könnyük, de aztán elrepülnek, és kisüt a nap.
Csakhogy a nap sokára sütött ki. Mire felszakadtak a magasba szökkent fekete felhők, már csak vörös sugaraival integetett a földre.
A tenger felől közelgő dagály még jobban megemelte a vizet.
Addigra Pokahontasz már a keblén melengette a reszkető állatokat. Azok hol a hátán, hol a nyakán bújtak meg, és most ezzel a teherrel kellett továbbkapaszkodnia, a nagy fa magasabb ágaira, hogy az örvénylő hullámoktól megóvja magát.
A fa olykor-olykor megremegett. Egy erősebb szélrohamra recsegett ropogott a törzse. Ám ahogy a nap kibukkant, a szél is megnyugodott. Előbb elcsendesedett, majd egészen elállt. Pokahontasz a magasból figyelte a vizet. A tengerré lett patak oly gyorsan apadt, hogy éppen emiatt nem lett volna tanácsos átúszni. A visszavonuló víz – amelyet szinte magába szívott a tenger – lassú, nehéz örvényeket vetett, és tudja azt minden természetjáró ember, hogy az effajta örvénylés ellen nincs erő.
Pokahontasz várt. Nézte a vizet, és közben elképzelte, vajon mekkora áradás támadt a Három Nővér-öbölben. Vajon a Legbátrabb Harcos képes volt-e sebesülten kimenekülni az áradatból?
– Pusztulj innen, csúnya víz!… Jaj neked, ha megölted őt! Jaj neked!
Ott töltötte az éjszakát a fa tetején. Szemhunyást sem aludt.
Hajnalra lement a víz, de még várnia kellett. A kis dombokig mindent iszaptenger borított. Szerencsére szél támadt, meleg, erős szél, amely a tavaszi nap segítségével délre felszikkasztotta a talajt. Akkor lemerészkedett a fáról, elbúcsúzott kis védenceitől, és továbbindult. Most először nyúlt a magával hozott élelemhez: szárított halat rágcsált, és a dombokon túl, ahová már nem ért a rövid áradás, forrásvizet ivott rá.
A tengerpart felé húzódott. Most már nem sok választotta el a Három Nővérnek nevezett fa öblétől. Számíthatott rá, hogy nemcsak ő indult útnak, hanem a Legbátrabb Harcos, John Smith kapitány is otthagyta helyét. Hiszen hajósai visszatérhettek, indiánok is meglelhették; száz és egy oka lehetett, hogy ne maradjon abban az öbölben.
Máskülönben nagyszerű hely volt az az öböl. Megbújásra különösen jó. Aki tüzet nem rakott, vagy vigyázott arra, hogy a tűznek nagy füstje ne legyen, hosszú ideig meglehetett ott anélkül, hogy a felfedezéstől tartania kellett volna. Annál is inkább, mert azon a helyen megszakadt a nádas, és a sűrű nagy erdő majdnem a tengerig futott le. Keskeny homokpart választotta el a tengert az erdőtől, és az öböl két, magas bozóttal teli karja messzire benyúlt a vízbe.
– Hó… hó… Heeejj!…
Pokahontasz éppen egy kicsiny homokdombra kapaszkodott fel – hasonló volt ez ahhoz a homokdombhoz, amelynek tetejéről az álmok hajóját először pillantotta meg –, amikor messziről hívó kiáltást hallott.
Megfordult. Az erdő mélyén – olyan messze, hogy a rajta álló vadászt csak parányi pontnak látta – egy másik kopasz domb emelkedett. Onnan jött a kiáltás. (Hosszan és elnyújtva, mert tudnia kell mindenkinek, aki szabad térségen messzire akar szólni, hogy a gyors beszédet megeszi a távolság.)
Pokahontasz figyelt. Várta az újabb kiáltást. Aztán gyorsan körbesiklott tekintete az erdőn. Azt hitte, lestek rá, most körül akarják fogni, és a kiáltás talán az addig megbúvó harcosoknak szól.
Az erdő és a tengerpart nyugodt volt. Sehol egy lélek.
– Hóóó… heejj!
Pokahontasz felemelte a karját. Üdvözlést intett, és egy félkörös mozdulattal azt is jelezte, hogy „sietek tovább”.
Az a távoli vadász azonban mintha nem látta volna ezt a mozdulatot. Tovább kiáltozott mélyen zengő, hatalmas hangján. És ezt igen furcsának találta Pokahontasz. Erdőjáró ember ekkora távolságra csak nagy okkal kiált: ha veszély van, vagy újságolni akar valamit, vagy éppen nagyvadat vert fel, amelynek futásáról akarja tájékoztatni társát.
Csakhogy annak mind megvan a külön szava, külön jele.
Ez a vadász nem akart semmit. Jókedvében kiáltozott talán, ami mindennél furcsább volt. Pokahontasz továbbment. Nem tudta, mire vélje a vadász kiáltását, mert még akkor is hallotta, amikor őt már régen elnyelte a sűrűség.
– Hóó… hejj!
Mégiscsak kár volt a tengerhez húzódnia. A Rappahanock folyó hatalmas tölcsértorkolatát itt, a legszélesebb helyen nem úszhatta át. Jó félnapos gyaloglásába tellett, amíg egy felsőbb szakaszon olyan helyet talált, ahol félig gázolva, félig úszva átvergődhetett rajta. Mire a túlsó partra ért, alaposan elfáradt. Kagylókat keresett, de csak egy álmos teknősbékát talált, amely már nem menekülhetett előle: az ebédje lett. Egészen kis tüzet rakott, ámbár rossz lelkiismerettel, mert a felhőszakadás után csak nedves gallyakat talált, s a füst könnyen elárulhatta.
Szükség volt az óvatosságra. A tuszkarorák földjén járt, és azok most bizonyára bosszúra éhesen vigyáznak minden gyanús jelre. Evés közben tehát folyvást körbejárt a szeme, többször felugrott a tűz mellől, és belefülelt az erdő zúgó csendjébe, kileskelődött a vízre is, vajon nem tűnik-e fel egy idegen kenu.
„Milyen tavasz ez? – kérdezte magától Pokahontasz. – Máskor tele van az erdő vadászokkal, gyűjtögető asszonyokkal, máskor már a földeket művelik, a vizeken halásznak. Nemsokára itt a nagy halvonulások ideje, és még senkit sem láttam, hogy nádvesszőből kerítést font volna a vízbe.”
Amikor elindult, újra csak azon tépelődött, vajon mi lett velem és Eric Brighttal, és vajon mi lett Verovokomokóval. Minduntalan eszébe jutott Éles Kő levágott feje, és olyankor rossz érzés szorongatta a torkát.
Aki úton jár, ezer kétség a társa.
Nagy nyárfaerdőn vágott keresztül. Annyi vadat látott, akár puszta kézzel vadászhatott volna. Ilyenkor ismerkedtek a világgal a madarak fiókái és a négylábúak kölykei.
Estébe hajlott a nap, amikor halkan a nevén szólították:
– Pokahontasz…
Egy fiatal pauhetán őrszem ugrott le előtte a fáról.
– Te vagy az, Nyúlfül? – mosolygott a suhancra Pokahontasz.
– Magadban jöttél? Tuszkarorát nem láttál?
– Őket lesed?
– Kósza Bölény elküldte egyik harcosát a hírrel, de Futó Kutya főnök nem akarta elhinni. Azt mondja, az öregség elvette Pauhetán atyánk eszét.
– Úgy van, Nyúlfül. Szomorú, de ez az igazság.
Nyúlfül elgondolkozott.
– Nagy baj lesz – mondta.
– Egy vadásszal találkoztam. Egymagában állt egy domb tetején, és ordítozott ész nélkül. Vajon ki lehet az?
A suhanc felnevetett.
– Biztosan Nagy Kondért láttad… Ó, az most nagyon boldog, sokat ivott…
Pokahontasz nem kérdezte meg, mit ivott Nagy Kondér. Továbbsietett, mert mielőbb beszélni akart Futó Kutyával. Egész csapat élén akarta felkeresni a Legbátrabb Harcost. Talán hogy megmutassa: nem gyerek többé, hanem népének uralkodónője.
Itt most már óvatoskodás nélkül mehetett tovább. Errefelé Vikokomokó falvának földjei terültek el. Tavalyi kukoricások között vezetett az útja. Aztán megint erdő következett, majd másfajta földek: burgonya-, paradicsom- és dohányföldek kicsiny kockái szaggatták meg itt-ott a vadont.
Öreg este lett, mire Vikokomokóba ért.
A falu szokatlanul zajos volt. Máskor ebben az időben már régen elcsendesednek a nappali lárma hangjai, mindenki aludni tér, hacsak fel nem rázza őket nyugalmukból valamely ünnepi szertartás, harci készülődés vagy győzelmi vigalom.
Most bőszült kurjongatás, önfeledt ordítozás, vidám éneklés hallatszott mindenünnen.
Csakhogy nem égett a nagy tűz. Nem hallatszott sem kereplő, sem dob. Miféle ünnep ez?
A kurjongatás, kiabálás a vigvamok mélyéből hallatszott.
Pokahontasz végigsietett a kunyhók közötti ösvényen.
Az egyik vigvamból sötét árnyék csapódott ki, és imbolyogva útját állta.
– Hát te? Hát te? Hát te?… – motyogta, és nagyot fújt.
– Engedj utamra! Futó Kutyához megyek.
– Futó Kutya… hough! Vén ember!
– Főnököd ő, te pimasz!
– Hohó, én a Nagy Szellemmel beszéltem ám!
Pokahontasz közelebb lépett.
– Három üveg varázsitalt adott. Három üveg… Egy üvegért annyi hódprémet adtam, mint ötször a két kezem ujja. Meg ugyanannyi hermelint.
– Varázsitalt… ki adott?
– Hát ő… a kapitány.
– A Legbátrabb Harcos?! – tört ki Pokahontaszból az örömteli kiáltás. – Itt van a Legbátrabb Harcos?! Engedj, engedj!
Eric Bright még azon sopánkodott, miért hagyta minden rumjukat John Smith kapitánynál. De hát így van ez: amin sopánkodik az egyik ember, a másik annak örül. Pokahontasz örült, hogy Smith kapitány megtalálta Futó Kutya népét, és lám csak, nem sajnálta tőlük a varázsitalt sem, amit pedig mindenki más eltitkolt előle eddig.
Továbbsietett.
A faluban egyedül Futó Kutya vigvamja előtt égett tűz. A tűz előtt többen is támolyogtak, csak Futó Kutya és felesége, Alvó Kagyló ült csöndesen. A szapora lángokat figyelték.
Futó Kutya, Pauhetán nagy főnök legfiatalabb testvére sem volt már fiatal ember. Ezer ránc barázdálta arcát, a háta meghajlott, keze-lába reszketett; bizony vénebbnek látszott, mint aggastyán bátyja. Egy hajdani csatában késsel vágtak az arcába, annak a sebhelye még ma is torz vigyorra állította a száját. Annak idején sokáig Nevető Kés volt a neve, de ezt a nevét nem szerette, és nem nyugodott, amíg újat nem szerzett helyette. Végül nehéz párviadalban megölt egy irokéz főnököt, és felvette annak a nevét, így lett Futó Kutya.
Vigyorgó képét most Pokahontaszra emelte. Egy darabig szótlanul bámulta, aztán rekedt hangon csak ennyit mondott:
– Vártunk.
– Megjöttem, Futó Kutya. Sok hírt hozok, jót is, rosszat is. De a legjobbat ti mondhatjátok. Hol van a Legbátrabb Harcos?
Futó Kutya a tüzet nézte, és nem válaszolt. Úgy illett volna, hogy Pokahontasz kivárja, amíg ismét megszólítja őt. Türelmetlenségében mégis odafordult Alvó Kagylóhoz:
– Futó Kutya főnököt apámként tisztelem. Bölcsessége az esztendők erdejében nőtt. Mégis úgy tesz, mintha nem ismerne.
– Ne zavard – suttogta Alvó Kagyló. – A szellemekkel beszél.
– Ő is kapott a varázsitalból?
– Ő kapta a legtöbbet. Törzsfőnök, neki több jár. Még ajándékba is kapott egy egész üveggel.
– És mit adott cserébe?
Az öregasszony benyúlt a medvebőr takaró alá, és egy hosszú nyakú üveget vont elő. Nézte egy darabig, vizsgálgatta, mennyi van még benne. Aztán ráhunyorított Futó Kutyára, aki már nyúlt az italért.
– Sokat adott cserébe. Futó Kutya híres főnök, úgy illett, hogy többet adjon. Nagy boldogság ez… Kóstold meg te is.
Most hirtelen elhallgatott Alvó Kagyló, és kifejezéstelen arccal nézett maga elé. Az ital mámora megrohanta, s látszott, hogy ilyenkor egészen elveszíti kapcsolatát a körülötte való világgal.
Futó Kutya nehézkesen felállt.
– Miért nincs itt a Legbátrabb Harcos? – kérdezte Pokahontasz. – Italát isszátok, de őt nem látom.
– A hajón van…
– Az úszó házon van.
– Elment?! – tört fel a kiáltás Pokahontaszból.
– Úszó ház jött. Hajó… sok szakállas ember. Nagy nevetés volt… hah… sokat adtam cserébe. Nagyon sokat. – Hirtelen támadt fontoskodással hajolt Pokahontaszhoz. – Vidrát, hermelint, nyestet, a három nagy medvebőrt és öt frissen ejtett szarvast… meg… hah… téged.
Pokahontasz egy pillanatig megütközve hallgatott, aztán felszabadult benne a nevetés. Boldog, mély hangon nevetett, úgy mondta:
– Kár volt a többiért… a kapitány csupán engem is elfogadott volna.
Futó Kutya hunyorgott. Dőlt belőle a rum éles szaga, s nagyon elégedettnek látszott.
– Vártunk… – mondta ismét, és ezt még sokszor megismételte. – Vártunk.
– Vezess hozzá!
Az öreg elvonta Pokahontaszt a tűztől. Úgy látszott, az esti hűvösség lassan kijózanítja. Átkarolta a lány vállát, vigyorgó képével egészen közelről vizsgálgatta Pokahontasz haját és szemét, majd mintha titkot súgna neki, így szólt:
– Megyünk… Vártunk, most megyünk. Szavamat adtam, hogy odaviszlek. De igyál. Kóstold meg. Ha csak egy kortyot iszol, a túlvilágon érzed magad, és az ősök szellemei vezetnek tovább… Bölcs leszel, hatalmas leszel. Meg kell ismerned a szellemek szavát. Maholnap te leszel minden indián nagy főnöke.
És Pokahontasz, a drága, kedves, nagyravágyó Pokahontasz rábólintott a szavára. Hogyne akarná megismerni a szellemek szavát, a fehérek titokzatos varázsitalát, ő, aki már kislányka korában is népének nagy főnöke kívánt lenni, aki Pauhetánnál nagyobb hatalomra vágyott, aki nem félt a mesék Lebegő Fejétől, és letörte a szent hajnali kukoricát is – csak hogy varázserejét megismerje. Elleste a varázslók tudományát, az égnek, a víznek, a földnek és a szeleknek a tudományát, megtanulta a fehérek nyelvét és írását – hát hogyne akarta volna megismerni a fehérek csodálatos varázsitalát is.
Az üvegért nyúlt, amit Futó Kutya tartott eléje, szájához emelte, és közben intett, hogy tüstént induljanak Nantakvodhoz, a Legbátrabb Harcoshoz.

TIZENHETEDIK FEJEZET,

amelyben már John Rolfe oldalán, az angolok csapatában lépked
Tom Savage • Elgondolkoztató beszélgetés • A faluban senkit sem
találnak • Az a belső hang • Egy megdöbbentő hír és a nagy
ráeszmélés

Máig sem tudom, mi okuk volt rá, hogy ünnepséget rendezzenek.
A templomba invitáltak, s ott Sir Thomas Dale kormányzó mindenki szeme láttára adta kezembe az írást, amelynek értelmében soha senki sem zaklathat többé „az elveszett gyarmat” aranyai miatt. Továbbá soha senki sem kérheti számon eddigi tetteimet, és Jamestown városa ismét teljes jogú polgárává fogad. Ha úgy kívánom, későbbi elszámolásra segítséget is adnak, hogy az őserdőből akkora területet irthassak, amekkorát meg tudok művelni vagy műveltetni.
Komoly arcot vágtam, de csak a tisztesség kedvéért.
– Nekem adják az aranyakat, amelyek sem az övék, sem az enyéim. És ugyan mit tettem, amire olyan nagylelkűen fátylat borítanak?
– Nem kívánhatod, hogy Sir Thomas bocsánatot kérjen – súgta John.
Türelmetlen voltam. Felesleges időhúzásnak éreztem a körülményeskedő beszédet meg a nyilvános ceremóniát is. A templom előtt ugyanis egy kürtös és egy dobos adta tudtára a kolónia minden tagjának, hogy Thomas Savage „visszatért”.
Akkor már indulásra készen állt a csapat. Huszonöt állig felfegyverzett ember, hogy Pokahontasz nyomán felkeresse a Három Nővér-öbölben John Smith kapitányt. S jóllehet Hűs Víz is odavezethette volna őket, szédelegve és gyengélkedve magam is felkerekedtem, hogy mielőbb láthassam hajdani szeretett gazdámat. Bátran nekivághattam az útnak, mert csak egy részét akartuk gyalog megtenni. Verovokomokóba készültünk, hogy megnézzük, maradt-e ott életben valaki, megkeressük a szerencsétlen Eric Bright tetemét, vagy hírt kapjunk róla, és végül megtudjuk, él-e vagy meghalt Pauhetán, a vízesések alatt lakó törzsek nagy főnöke.
Jamestown nagy vitorlás bárkája ezalatt kifut a tengerre, majd felfelé igyekszik a Pamunkey folyón. Ha lehet, feljön egészen Verovokomokóig, ahol valamennyien hajóra szállunk, és vitorlával igyekszünk a Három Nővér-öbölbe. Ez az út azért is látszott alkalmasabbnak, mert elkerülhettük az esetleg ellenséges szándékkal portyázó törzseket, másrészt megtakaríthattuk a folyókon való sok átkelés minden vesződségét.
– Te könnyen átlábalsz vagy átúszol a folyókon – mondta John. – De a katonák legtöbbje nem tud úszni. Az indián csónakokra meg nem számíthatunk.
Verovokomokóba tehát gyalogszerrel indultunk. Útközben Hűs Víz karjára támaszkodtam, ha elfogott a gyöngeség, és ő mindannyiszor ezt mondta:
– Tom… kedves Tom. Jobb volna, ha pihennél. Fordulj vissza…
Zajos volt a csapat. Legzajosabb maga Dale kormányzó, aki folyvást tépelődött, tervezgetett, és hol Buck tiszteleteshez, hol Johnhoz fordult valamilyen kéréssel vagy megjegyzéssel.
– A kis Pokahontaszból azóta felnőtt hölgy lett, ugyebár… És milyen szép hölgy. Nem értem, mi akadálya volna a házasságnak.
– Például az, hogy a kapitány már nem él…
– Vagy az, hogy megnősült. Ami voltaképpen ugyanaz! – Buck tiszteletes úrnak nem volt jó véleménye a házasság szentségéről.
Később a dohányról folyt a szó. A dohányról, amellyel Virginia megcsinálhatná a szerencséjét.
– Meg kell értetni őfelségével, hogy a dohányzás betiltása hatalmas veszteséget jelent a kincstárra.
– Mr. Rolfe, ha lelkekről van szó, őfelsége nem nézheti az anyagiakat.
– És az ital? Az italozást miért nem tiltja el királyunk? Pedig a mámor több bűnt szült már, mint amennyit a dohány valaha is fog.
Választ nem kapott, John tehát folytatta:
– Arra kellene törekednünk, hogy a virginiai dohány éppen olyan fogalom legyen, mint a borok között a spanyol alecantei vagy a magyar tokaji. Ezeket úgy emlegetik az emberek, mint utolérhetetlen remeket.
– A kegyelmed dohányát is, Mr. Rolfe. Higgye el.
– A londoni tőzsdén mégis elkeverik mással.
– Ez nem biztos. Jó pénzt adnak érte, kegyelmed gazdag ember. Nem lehet oka panaszra.
– Nemcsak a magam dolgáról van szó, ezt már eldöntöttük.
– Úgy van, úgy van, örülök, hogy végre megértjük egymást. A többi már a kis Pokahontaszon múlik.
Ott vánszorogtam közöttük. Egyik karommal Hűs Víz vállára támaszkodtam, másikkal Walter Buys muskétás erős karjába kapaszkodtam.
(Higgyétek el, hogy így volt: éppen Walter muskétás támogatott azon az úton. Dale kormányzó rendelte segítségemre, és mindenki megcsodálta emberségüket.)
Mondom, hallgattam a beszédet, és nem szóltam. Abban bizakodtam, hogy a többi valóban Pokahontaszon múlik majd. Ismertem a „nagy tervet”, és még azzal is tisztában voltam, hogy Johnny a lelke mélyén abban bizakodik, hátha mégiscsak megnősült időközben Smith kapitány.
De hát minek is tagadnám, én magam is abban bizakodtam.
– Pokahontaszért jött – sóhajtottam. – Alig várta, hogy találkozzék vele.
– Attól ugyan még nős lehet – nevetett éles hangon a kormányzó.
És talán minden jól ment volna, mert láthattam, hogy azt az írást komolyan veszik, és kisebb gondjuk is nagyobb annál, semhogy az aranyak után tudakozódjanak. Úgy vélték, itt az ideje a telep dolgát tisztába tenni, mert bizony az indiánoknál is jobban féltek II. Jakab királyunk haragjától és a Londoni Virginia Társaság számonkérésétől. S magam is elhittem, nincsen semmi megvetendő abban, amire most készülnek.
Ha Smith kapitány feleségül kérné Pokahontaszt, az én kedves indián barátnőm, a vadon törvényeiben gondos oktatóm a szépség, a hatalom és a bölcsesség mellett a boldogság örömét is meglelné. A házassággal Jamestown helyzete is biztonságosabb lenne, az angol kereskedők a Chesapeake-öböl egész partvidékét szabadon bejárhatnák, és hogy a békével nem élnének vissza, azt éppen a kapitány biztosítaná.
Ám – mintha csak az én gondolataimat folytatta volna – egyszerre csak megszólalt Sir Thomas:
– Tanulmányoztam az indián szokásokat, már amennyire módom volt rá. Ami a férjes asszony helyzetét illeti, majdnem azonosak az elképzeléseik a miénkkel. Nálunk a feleség urának tekinti férjét, köteles engedelmeskedni neki, mindenhová követni és így tovább. Az indiánoknál hasonlóképpen. Ha egy napon a kis Pokahontaszt elfogná egy monakán harcos, és asszonyául a falujába vinné, szava sem lehetne többé… és attól kezdve a monakánok uralkodnának a pauhetánok felett, ugyebár…
Kivontam karomat Buys karjából, és elengedtem Hűs Vizet is. Odafordultam Dale-hez:
– Téved, kormányzó úr. Az a monakán harcos nem vihetné falujába Pokahontaszt, mert ő sosem tűrné, hogy parancsoljanak neki. Pokahontasz más, mint a többi indián lány… és köszönje, kormányzó uram, istennek, hogy Pokahontasz nem maradt Argall foglya. Köszönje a véletlennek, hogy a törzsek közötti háború közbejött. Jamestownból kő kövön nem maradt volna…
Dale felkapta a szemöldökét. Igyekezett tréfára fogni a dolgot:
– Annál is inkább, mert házaink főképpen fából épültek, hehehe!
John azonban látta, hogy elborul a tekintetem, és vad gyanakvással méregetem őket. Hozzám lépett, és átkarolta a vállamat.
– Nyugodj meg, Tom… Szavamat adom rá, hogy ha Smith kapitányt nem találnánk meg, vagy éppen megnősült volna, a kis Pokahontaszunkat soha semmiféle jogtalanság nem érheti. Velünk gyűlik meg a baja, aki még egyszer a szabadságára tör, vagy aki nem tiszteli úgy, ahogy királynőt szokás.
– Köszönöm, John. Bízom a szavadban. Mert sokszor csak egy szón múlik, hogy minden visszájára forduljon.
John Rolfe, az én erős, gazdag és szépember barátom szélesen nevetett. A nevetése megnyugtatott, már magam is azt hittem, csak gyengeségem szülte előbbi indulatosságomat. Vidáman és magabiztosan nevettem.
– Egyre azonban számíts, Johnny – folytattam. – Ha arra kerül a sor, és Pokahontasz nem tudna választani kettőnk közül, akkor párbajozunk.
John tovább nevetett. Nem válaszolt, megveregette a hátamat.
A csapat a legrövidebb úton igyekezett Verovokomokóba.
A társalgás később abbamaradt. Mindenki a saját gondolataival volt elfoglalva, a meleg rátelepedett az emberekre. Meleg párákban szürkéllő mocsarak között haladtunk, ösvénytelen, vad vidéken, mégis oly könnyű csapásokon, hogy Dale, akit a Csikahomini mocsárban már jól megjárattam, nem győzött álmélkodni:
– Nahát, fiatal barátom, ez igen, ez igen! Itt akár kocsival is közlekedhetne az ember.
– Ha kocsival nem is, lóval mindenképpen, meg kellene gondolni.
– Tiszteletes uram, irreális ötlet… Lovakat hozni az óhazából, szörnyű drága mulatság. Odalenn délen a spanyolok áthoztak ugyan néhányat, de visszavinni már nem tudták őket. A lovat gondozni kell, járatni, futtatni, etetni. A hajón szűk a hely, vihar támad, a ló ijedős jószág, könnyen megvadul. Ha vatta között hozzák, nyugodt vízen, a fele akkor is elvész. A többit meg itt eszi a moszkitó… a mocsárban lábát töri, belesüpped, miegymás…
– Vagyis gyalogoljunk csak tovább?
– Az apostolok lován.
– Van más megoldás is. Ahhoz azonban Jamestownnak erősnek és tekintélyesnek kell lennie.
– És mi az a megoldás? – kérdeztem.
– Ha néger rabszolgákat hozatunk.
Ahogy Verovokomokó közelébe értünk, egyre többet pislogtak rám. Tudtam, hogy a Holtak Ligete meg az aranykincs jár a fejükben (Walter Buys váltig biztatott, hogy csak támaszkodjam rá, ha akarom, a hátára is felvesz szívesen), de senki sem merte egyenesen megkérdezni tőlem, vajon melyik út vezet oda.
Én meg nem szóltam. Ha csak annyit mondok: „Nézzétek, amott, az ingoványos részen túl is emelkedő a Holtak Ligete, és hogyha hunyorogtok, a fák között meglátjátok Pauhetán otromba ágyát, amelyet királyunk küldött neki” – ez az egy mondat felmentette volna őket adott szavuk alól.
Nem szóltam, mondom, de gyakran pillantottam a Holtak Ligete felé. Nem látszott ide, de tudtam, hol van az a nagy fa, amelynek felső ágai között jókora odúban rejtőzik az egyrőfnyi hosszú, arasznyi széles ébenfa ládikó.
És benne a kincs.
A szabadban éjszakáztunk, nem akartunk estére érkezni a faluba. Ki tudja, milyen állapotok fogadnak, hátha éppen az ellenség karjába szaladnánk. Letelepedtünk hát egy rejtett bozótosban, és erős őrség mellett, néma csendben, tábortűz nélkül töltöttük az éjszakát. Reggel aztán új erőre kapva siettünk tovább, és néhány órai gyaloglás után megérkeztünk az ősz Pauhetán „székvárosába”, a Pamunkey-parti Verovokomokóba.
Megérkeztünk – és nem találtunk senkit.
A csapat bambán állt, mi ketten – Hűs Víz meg én – körbeszaladtunk az ismerős vigvamokba. Mindegyikbe benyitottunk, de nem találtunk senkit.
Sem halottakat, sem pedig élőket.
Mintha csak lázálom lett volna az az éjszakai támadás, és a falu népe csak felkerekedett volna, hogy más vidékre költözzék.
Csakhogy a vigvamok a helyükön voltak.
A totemoszlop sem tűnt el.
Innen eltakarítottak minden halottat, aztán eltávozott mindenki – de a falut nem adták fel. Lakói még visszatérnek.
De hát vajon miért mentek el? És hová mentek?
Pillantásom a Nagy Házra esett, Pauhetán vigvamjára. S abban a pillanatban a meglepetés kiáltása tört fel belőlem.
A kéregfalak résein füst szivárgott.
Intettem Johnnak meg a többieknek, akik felhúzott kakasú puskákkal és pisztolyokkal vigyáztak, nehogy váratlan támadás érje őket a halál falujában, azzal nagy ugrásokkal Pauhetán házához rohantam.
Félrerántottam a gyékényajtót. A külsőt is, aztán a belsőt.
Sűrű, fehér, jó illatú füst csapta meg arcomat. Gomolyogva szálldosott, betöltötte a fél henger alakú nagy kéregházat, végigömlött a falak mellett a keskeny lócákon, amelyeken békés időben és nagy ünnepeken az előkelőségek és Pauhetán feleségei ülnek.
Középen, közvetlenül a nagy főnök trónusszerű kerevete előtt, díszes veretű réztányéron néhány fahasáb parázslott. Nem égett, mert ez a mocsári fa soha nem ég lánggal, mindig csak parázslik. Ha illatos füveket szórnak rá, sokáig ontja jó szagú füstjét.
Pauhetánt kerestem – de nem találtam.
– Ő sincs itt… – fordultam hátra, ahol a nyitott ajtón betódult utánam John, Buck és Dale meg néhány katona. – Érthetetlen, hogy hova lettek. Ha a támadó sónik rabságba viszik őket, lerombolják és felégetik az egész falut. A támadás után várható volt. De hát nem ez történt. Az egy-két leégett házon kívül semmi nyoma a pusztításnak, a halottak sehol… látszólag minden rendben.
Elgondolkoztam.
– A környéken sem láttunk senkit.
– Mit gondolsz, hova lettek?
– Nem tudom. Máskor minden haláleset hosszú gyásszal és nagy halotti torral jár. Most semmi nyoma a tragédiának, és maga Pauhetán sincs itt. Mindennél sürgősebb tennivalójuk akadt, s ebben bizonyára megint a szellemek tanácsát követték.
– És persze Pauhetánt, aki vezeti őket. A vén aggastyán ugyancsak ért az emberei nyelvén. – Buck tiszteletes szakértő szemmel vizsgálódott körül a vigvamban.
– Nincs más hátra, siessünk a Három Nővér-öbölbe. Attól tartok, hogy Smith kapitány bajban van.
Egy akarattal tüstént továbbindultunk. A tenger felé siettünk, végig a Pamunkey nádasokkal szegélyezett, sík partja mellett. Csak annyit nézelődtünk, amennyi utunkba került, így is észrevehettük: nemcsak az emberek tűntek el, hanem Verovokomokó minden' kenujának is lába kelt. Egyetlen csónakot sem láttunk, hacsak annak nem tekintem azt a tört palánkú roncsot, amely már évek óta magányosan hevert egy szomorúfűz alatt.
Hiába siettünk, a bárkát aznap már nem találtuk. Megint csak a szabad ég alatt tanyáztunk le, sátor és tűzrakás nélkül, csak úgy a puszta földön hálva. A katonák zúgolódtak, átkozták az indiánokat, és azon fogadkoztak, hogy ha tehetik, kiirtják valamennyit, amiért nincs egy szemhunyásnyi nyugtuk sem tőlük. A kormányzó nagyon félt, és amikor Buck tiszteletes még kora alkonyatkor elővette kicsi úti bibliáját, hogy egy szakaszt felolvasson belőle, közbeszólt:
– Kérem, ma hagyjuk el. Az indiánok megneszelnek bennünket.
Később Johnhoz fordult:
– Támadás esetén kegyelmedre ruházom a parancsnokságot. Cselekedjék belátása szerint.
Majd meg hozzám:
– Mr. Savage – rekedt hangjában szokatlan tisztelet bujkált –, támadás esetén számítunk rá, hogy őfelsége hű alattvalójaként használja fel nyelvtudását, és meghálálja elnéző jóindulatunkat.
De hát az éjszaka csendben és baj nélkül telt el, és másnap a reggeli órákban feltűnt a nagy bárka, amely jó széllel és baj nélkül érkezett idáig.
A bárkát három ember kezelte, indiánt ők sem láttak, ámbár – úgy mondták – nem is volt idejük, hogy a bozótokat lessék. Pedig a munkájuk neheze csak most következett. A huszonöt ember súlya alatt peremig süllyedt az ormótlan vízi alkotmány, amely nem emberek, hanem kukorica, zöldség és hal szállítására készült. Annak meg ugyan mindegy, lassan vagy gyorsan halad-e a folyókon. Éppen ezért fedélzete sem volt, aminek a katonák örültek, mert így csak a fejük látszott ki a vastag palánk mögül.
– Vitorlát!
A rövid árboc megreccsent, amikor az erős szél belekapott a sárga ponyvába. A bárka megdőlt, majd felegyenesedett, és előbb lassan, aztán egyre gyorsuló iramban megindult célja felé.
A parti szél meg az apály visszahúzódó hullámai a következő napon simán kisodortak bennünket a Pamunkey tölcsértorkolatából.
Az a bizonyos belső hang pedig azt súgta nekem: most kezdődik.
De hát nem az erdő csendjében figyeltem rá: körülöttem zúgott, harsogott minden. A szél süvöltött a köteleken, zúgott a vitorla szélén, az emberek lármáztak, a vértek csörrentek, és a bárka orra egy-egy magasabb hullámról visszazuhanva, dörrenve csattant a vízen. Ilyen zajban, amikor még a nap vakítóan sziporkázó fénye, az égen rohanó fehér felhők is mintha csak harsonák és dobok hangját hoznák, aligha figyelhettem arra a bizonyos belső hangra.
Csak annyit éreztem, hogy repeső várakozással dobog a szívem, és dehogy törődtem azzal, hogy ami következik, vajon jó-e vagy rossz.
A bárka orrában álltam. Az orrsudárra hajolva figyeltem a messzeséget. Mellettem John állt. Másik oldalamon Hűs Víz riadt arcocskája fénylett a ráeső vízpermettől.
– Ülj az árboc tövéhez – mondtam neki –, ott kevésbé érzed a hullámzást.
– Nem félek – mondta, és hősiesen mosolygott. Egy időre elhagytuk a partot, mert keresztbe átvágtunk a régi térképeken Gosnold Baynek nevezett hatalmas öblön, amelynek közepén járva az ember csak keskeny csíkot lát a parti erdőkből.
– Nem vagy beteg?
– Nem, nem – rázta a fejét. – Te vagy beteg. Rád kell vigyázni.
– A tengertől mindenki megbetegedhet. Nem igazi betegség az, de még az erős katonákat is leveszi a lábukról.
Könnyen beszéltem, sose tudtam, mi az a tengeribetegség. Bezzeg a büszke, vasas katonák közül nem is egy ott ökrendezett a bárka palánkjánál, és piszkította a tenger kék vizét.
Meg kell hagyni, Dale kormányzónak jó ötlete támadt. Hogy kevesebb legyen a betege, munkára fogott mindenkit: a kis vitorlát most már evezők is segítették, s lám csak, a jó szél meg az emberek ereje csodát tett: az ormótlan jármű nekilendült, és parádés gyorsasággal vágott át az öblön, kora délutánra már megközelítve a Point Wardnak, Őr-foknak nevezett földnyelvet.
– Messze van még az az öböl? – faggatott John.
– Nem tudom. Gyalogszerrel mégis könnyebb az út. Így nem tudjuk átvágni a földnyelveket, és még a homokzátonyokat is kerülgetnünk kell.
– A mindenségit! Legszívesebben odarepülnék.
– A kapitányhoz? – kérdeztem kötekedve.
Hetykén mosolygott.
– A párbajunk… – kezdtem.
– Biztos vagy abban, hogy győznél?
A partot figyeltük, oly merően, hogy folyvást könnybe lábadt a szemünk. De hát nem láttunk mást, mint öblöt öböl mellett, kis patakokat és nagy folyókat, amelyek messzire kihordták iszapos vizüket a nyílt vízbe. A végeláthatatlan erdőség sok helyen majdnem a sós tengervízig húzódott, csupán annyi fövenyt hagyva csupaszon, amennyit az apály és a dagály játéka már nem engedett át. Utolért bennünket az éjszaka – csodálatosan tiszta, nyugodt éjszaka volt –, és megint kidobtuk az úszóhorgonyt, hogy hajnalig egy helyben várakozzunk. John meg jómagam akár éjszaka is hajóztunk volna, mert tudtuk az irányt, és nagyjából ismertük a part vonalát is (annak idején Smith kapitány készített róla nagyszerű, pontos térképeket), Dale azonban félt a zátonyoktól, s főképpen attól, hagy a sötétben elhaladunk az öböl előtt anélkül, hogy felismernénk.
Kezdetben parázs vita folyt arról is, vajon a partok közelében vagy a nyílt vízen állapodjunk-e meg. A parton éjszakázni veszélyes volt, ebben mindenki egyetértett, csakhogy a partközelben éppúgy utolérhetett bennünket egy kenutámadás, mint a nyílt vízen az ormótlan bárkára veszélyes nagy hullámzás vagy váratlan szélvihar.
Ezen az éjszakán egy szélvédett partmélyedésbe húzódtunk, amely öbölnek aligha volt nevezhető, mert csak észak felől védte a hullámveréstől egy kiugró homokpad. Kidobtuk a horgonyt, és sokáig csendben füleltünk. Kezdetben minden kis neszezésre izgatottan kapták fel fejüket a katonák. A közeli part és az éjszakai tenger változó zajai között nehéz volt nyugalmat találni. A lombok zúgása, az állatok váratlanul felhangzó kiáltozása, aztán a bárka ringása, a tőke alatt a víz tocsogása, amelyet mély dobbanássá növelt a hajótest – folytonosan vigyázó kémlelésre késztette őket. De nem sokáig bírták az erős őrséget, mert hamarosan hátravetették fejüket, és a csillagokat kezdték bámulni messzire tekintő, mélázó szemmel. S miközben képzeletük a felhőtlen égbolt ragyogó Tejútján kalandozott, hirtelen rájuk zuhant az álom, és elaludtak úgy, ahogyan éppen találta őket: páncélosan, sisakosan, az evezőkre borulva vagy a bárka mélyén kuporogva.
Csak én maradtam ébren. A várakozás izgalma és valami fura bizonytalanság nem hagyott nyugodni.
Most hát itt volt a magány és a nyugalom ideje, figyelhettem volna a belső hangra, de lekötötte a figyelmemet sok minden más is.
A mélykék égen oly közel látszottak a csillagok, hogy közelinek és távolinak sorját akár a kezemmel tudtam volna mérni. Úgy tűnt, mintha az egész földkerekség is a Tejútnak csak piciny polgára volna, amely sziporkázó társai között csöndesen halad előre az idő végtelenjében…
Ez a hatalmas föld mily kicsiny – és e kicsiny földön mily parányok vagyunk.
Pillantásom a bárkában kuporgókra esett. John lehetetlenül összekuporodva ült az árboc tövében. Mellette Dale kormányzó feküdt elnyúlva, és időnként fel-felhorkant. Dale mellett testőre, Walter katona kuporgott szerényen, minél kisebbre húzva össze magát, ám észrevettem, hogy a kormányzó takaróját – talán szándékkal, talán álmában – lassan lehúzta gazdájáról, és maga burkolózott bele.
Mily parány az ember…
Kinéztem a vízre. Feketén csillogott. A homokparton, amely halottfehéren világított a csillagok és a fogyó hold keskeny karéjának fényében, nagy, sötét foltok mozogtak. Teknősbékák másztak ki a partra. Talán tojásaiknak kerestek alkalmas fészket.
Messzire beláttam a szárazföldre is. Az a hosszú homokpad egészen csupasz volt, mögötte az erdő mélyebben kezdődött, és azon túl a nagy feketeségben már csak…
… egy fény villant!
Megrázkódtam.
Éreztem, hogy egész testemet elönti a forróság.
Az a messzi fény még egyszer felvillant.
S nem tudom, miért, arra gondoltam, csalóka az éjszaka világa, mert a fényeket messzibbnek mutatja, az árnyékokat közelibbnek valóságos helyzetüknél. Azt a fényt most oly messzinek látom, pedig talán egészen közel van.
Indián jelzőtűz lobog valahol.
Az én népem üzen.
És már tudtam, mi ez a nyugtalanság bennem.
Folyton Pokahontasz szavai jutnak az eszembe: a kígyó levedli bőrét, mégis kígyó marad; a medve eldobja irháját, mégis medve marad… De elhessegettem a szavait, mert van más is, amire gondolnom kell. Azt mondtam Johnnak: kell, hogy az ember tartozzék valahová. S lám, hiába fogadott vissza Jamestown városa, én már nem ide tartozom.
Miért vagyok hát itt?
A tűz fellobbant, majd elaludt, szabályos időközökben takarták el és engedték szabadon. Kis idő múltával már összerakhattam a jelzések értelmét:
„Békére hív a nagy főnök.” „Pokahontasz...” „Futó Kutya falvába jöjjetek!”
A jelzéseket nem a tenger irányába küldték, oldalvást láthattam a tűzre, ezért a jelek néha összezavarodtak. De amit így elolvastam, az is elég volt ahhoz, hogy határozzak.
Csakhogy mindez agyamnak világos és megfontolt következtetéseiből adódott, és nem a belső hang szava volt, amire most figyeltem.
Mintha az a belső hang egészen elnémult volna.
Vagy mégsem?
Hűs Víz csöndesen alvó, kicsiny alakjára esett a tekintetem, és a takarót, amelyet az én számomra hozott, lassan lehúztam magamról, és óvatosan reá terítettem..
Aztán lassan, hogy zajt ne csapjak, megerősítettem övemen a kést. Nincs szükségem más fegyverre – gondoltam, íjam és nyilam meg a Johntól kapott karabélyom is az orrsudár alatt hever.
Felálltam. Nem mozdult senki. Aludtak.
Akkor felléptem a palánkra, s oly hangtalanul, ahogy csak tudtam, fejjel a vízbe fordultam.
A víz hideg volt, megborzongatott, de néhány húzás után már meleg áramait is éreztem.
Amikor lenyúló kezem a homokot érte, felálltam, és a szárazra gázoltam.
A bárka feketén és némán ringott mögöttem a vízen.
Csak egy pillantást vetettem rá, többet már vissza sem fordultam.
És mintha álmodnék, olyan futólag gondoltam rá, hogy Hűs Víz velük van, ő majd megmutatja, merre találják a Három Nővér-öblöt, nekem mennem kell, mert úgy szól a törvény, hogy ha a nagy főnök összehívja népét, minden harcosnak ott a helye.
És Pokahontasz? És John Smith kapitány?
Ha békére hív a nagy főnök – nem kell őket sem félteni. Ott lesznek mind a ketten.
Mégis siettem. És nyugtalanságom nem szűnt sehogy sem. Mintha csak az a belső hang ösztökélt volna…

– Ki vagy?
– Nettopau. A pauhetánok törzséből.
Három harcos állt előttem, egy kicsiny patak túlsó partján, és nyilaikat, íjaikat feszítették rám.
– Megölünk – mondta a vezetőjük, egy sebhelyes arcú, fiatal harcos.
Karba fontam a kezem, és nevettem.
– Nem először halok meg. Vagy nem hallottátok a híremet? Nettopau vagyok, aki nem menekült el a kínzócölöp alól, és akit hiába csaptak meg a sónik…
– Megölünk – ismételte a sebhelyes arcú. – Pauhetán nagy főnökre rossz álmot bocsátott a Nagy Szellem. Titeket kell kiirtanunk, mert ti vagytok a vijjogó vész. Mennydörgő kezetek messzire ér, de nem vagytok halhatatlanok.
– Hát öljetek meg – bólintottam. – Pokahontaszhoz, megyek, ő vár rám, mert testvére vagyok a pauhetánok törzsében. Haragját majd ti látjátok.
A harcos rám nézett, sokáig vizsgálgatott. Aztán fejét ingatva, mint aki csodálkozik és értetlenül vesz tudomásul valamit, megszólalt:
– Te semmiről sem tudsz?
– Miről tudhatnék? Verovokomokót megtámadták a sónik, mert szívükben gyűlöletet ébresztett a rossz jóslat. Aztán a fehérek táborába kerültem.
– Te magad is közéjük tartozol.
– Te melyik törzshöz tartozol? – kérdeztem, noha láttam a tollain és a testére festett jelekről is, hogy a szaponik törzséhez tartozik.
– Látod rajtam, szaponi vagyok.
– De a pauhetánokhoz tartozol. Mert a nagy főnök vampumövet cserélt a törzsed főnökével, és mert téged felvettek a pauhetánok nagy testvériségébe.
– Úgy van.
– Mit akarsz hát? Az én nevem Nettopau, a Jó Barát. Ezt a nevet Tüzes Szem, a meghalt varázsló adta nekem.
Farkasszemet néztünk. Sokáig nem szóltunk.
– Megölünk. Ez a parancs.
– Pokahontaszhoz megyek.
– Pokahontasz fogoly.
Mintha összeborult volna felettem az ég, és tüzes villámok szaggatták volna égető tüzükkel a szívemet. Könnybe lábadt a szemem, elöntött a forróság, és mit sem törődve feszített íjaikkal, ölni vágyó kedvükkel, átugrottam a patakot, és megragadtam a harcos két karját.
– Mit beszélsz? Pokahontasz fogoly?
– Pauhetán minden harcost magához hív, hogy kiszabadíthassuk. Nagy baj van.
– Vezess hozzá! Azonnal vezess! Aztán megölhettek, széttéphettek, összetörhetitek csontjaimat… ej, hát vezess már hozzá!
– Pauhetánhoz?
– Pokahontaszhoz.
– Fogoly. Hozzá nem vezethetlek. De megmutatom, hogy hol van.
Mintha álomkóros volnék, úgy mentem közöttük. És mintha csak a belső hang figyelmeztetne, mintha csak az vezetne, magamtól is tudtam az irányt. A Három Nővér fájának öbléhez irányítottam lépteimet, és azon vettem észre magámat, hogy már nem a sebhelyes arcú vezeti a harcosokat, hanem magam vagyok a vezetőjük, és szörnyű indulatommal egymagam vágok utat a sűrűben. Úgy rohantam előttük, alig tudtak követni, és kirántottam késemet, ha veszett indulatomban bokrok és indák állták az utamat. Dehogy kerestem én az indián ösvényeket, dehogy kerülgettem én a gonosz bozótosokat, keresztül-kasul vágtam mindenen, mert egyre csak egyetlen mondat dörömbölt, zúgott és zakatolt a szívemben: Pokahontasz fogoly!
Kinek a foglya, meg sem kérdeztem. Hiszen lehetett volna a sónik fogságában, lehetett volna Futó Kutya őrizetében.
Miért éppen az öböl felé vettem az utamat?
A harcos nevét sem kérdeztem. Miért is kérdeztem volna?…
Megmondta, egyik embere, aki így szólt hozzám:
– Napkeltétől figyeltünk. A Nagy Víz felől jöttél, éppen onnan, ahová őrségül rendelt minket az ősz Pauhetán. Okos Hód vett észre, és örülj, hogy nem öltünk meg azonnal.
Okos Hódhoz fordultam:
– Futó Kutya nem tudta megvédeni Pokahontaszt?
– Futó Kutya már halott. A nagy főnök saját kezével törte össze csontjait, amiért elárulta Pokahontaszt.
– Elárulta… – hűlt el bennem a vér. – Nantakvod, a Legbátrabb Harcos sem védte meg?
– Nantakvod? – Okos Hód úgy ismételgette ezt a szót, mintha sosem hallotta volna. Megálltam, és az arcába kiáltottam:
– Nantakvod! A Legbátrabb Harcos! Aki a Három Nővér fájának öblében várt rá! Hát nem emlékszel? Ő volt a nagyszerű fehér katona, akit minden törzs a testvérévé fogadott.
Okos Hód nem felelt. Úgy nézett rám, mint eszelősre szokás.
– Pokahontasz fogoly – mondta csendesen, és intett, folytassam az utat. Alkonyatra járt már az idő, amikor összehozott velük a szerencsém. És tudtam, merre járunk. Vikokomokót megkerültük, és néhány óra múltával már elérhettük a Három Nővér-öblöt.
Itt most olyan sűrű erdő állta utamat, hogy valóban minden indián tudományomra szükség volt, hogy akadálytalanul haladhassak benne. A cédrusok törzsénél magasan állt a víz, kidőlt fákon törtettünk keresztül, és körülöttünk csak a-nagy piros virágok világítottak az alkonyi sötétbe merült sűrűségben.
Aztán egyszerre csak végére értünk az erdőnek.
Az öböl partján voltunk.
Ahogy az utolsó bokrokat is félrehajtottam, a lenyugvó nap szomorkás fényeiben még beláthattam az öblöt.
Az esti fényben egy hajó állt a vízen.
Először azt hittem, Perry Poolnak, a részeges kormányosnak hajója, aki visszatért kapitányához, talán azért, hogy urául elismerje, talán azért, hogy foglyul ejtse.
Csakhogy ez vadonatúj hajó volt. Frissen fénylettek bronzkapcsai, szürkén világítottak felcsavart vitorlái, és új festésének vidám színeit ebben az esti szürkületben is jól kivehettem.
A Treasurer állt az öböl közepén.
Samuel Argall hajója.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET,

amelyben viharként csap le ellenségeire • A kapitány alkudozni
kezd, és előadja fura filozófiáját • A küzdelem tovább tart
„Egyszer mindenki rajtaveszt, kapitány!”

Így szóltam Okos Hódhoz és harcosaihoz:
– Testvéreim! Halálra szántatok, és én nem félek tőle. Hallottátok a híremet.
– Hallottuk – bólintott most már Okos Hód.
– Várjatok itt rám. Kiszabadítom Pokahontaszt.
Okos Hód a fejét rázta:
– Felszöksz a hajóra, és velük tartasz. Fehér ember vagy te is, nem hiszünk neked.
A sírás fojtogatta torkomat. Hirtelen dühömben mellbe vágtam.
– Okos Hódnak neveznek, mégis butább vagy, mint Mkó, a medve, ha felébred téli álmából! Ennek az úszó háznak a kapitányát egyszer már majdnem megöltem. Addig nem halok meg, amíg ez nem sikerül!
Kinéztem az öbölre. Olyan csendes volt, olyan nagyon csendes.
A Treasurer tatján csak egyetlen kicsi ablak fénylett. A kapitány kabinjának ablaka.
– Hol van most Pauhetán nagy főnök? – kérdeztem.
– Az Álomszikla tisztásán. Ismered… Holnap, amikor a nap az ég közepére ér, ott kezdődik a nagy tanácskozás.
Legyintettem.
– Szó, szó, szó… Ez a sok szónoklás fog 'megölni titeket. Siessen egyik harcosod Pauhetánhoz. Nettopau azt üzeni, jöjjön minden harcosával a Három Nővér-öbölhöz. Vagy kiszabadítom Pokahontaszt, vagy magam is meghalok. Akárhogy lesz, itt a helye minden törzsnek… Ne beszéljetek, mint a vénasszonyok, hanem cselekedjetek!
Nem vártam meg a válaszát, nem törődtem azzal sem, hogy hátulról talán egy nyílvessző vág belém. Egy kézmozdulattal búcsút intettem nekik, aztán kiosontam a fák közül, és a mély estébe borult parton a vízhez siettem. A homok megsüppedt talpam alatt, amikor megálltam,, hogy még utoljára szemügyre vegyem a hajót, és felidézzem magamban régi hajóséletem sok tapasztalatát.
Tudtam, mit kell cselekednem.
Ha a Treasurernek. csak egy vitorlája is ki volna bontva, a szarvkötelek egyike minden bizonnyal a vízig lelógna, így azonban csak a kormány felől közelíthettem meg a hajót, nem volt más mód, hogy felkapaszkodhassam, csakis a nehéz kormánylapát bilincsei, amelyeken egyszer már megjártam a magam útját Newport admirális hajóján.
Belegázoltam a vízbe. Ráfeküdtem, és csöndesen úszni kezdtem.
Mégis vigyázni kell.
A hajó feketén magasodott a vízen. Cirádás tatja valóságos palota gyanánt emelkedett hetykén a magasba. Könnyű járású, délceg hajó volt ez, karcsú törzse nem ült meg nehézkesen a vízen, mint a spanyol gályáké és mint az angol galjónoké. Drake Aranyszarvasára emlékeztetett a formája, bár kisebb volt
Arra gondoltam, amennyivel kisebb a hajó, annál nagyhangúbb a kapitánya.
Samuel Argall! Az átkozott!
Most már mindent értettem.
Egy meglepetést mégis tartogatott a hajó, és nem tudtam, hogy ez a meglepetés végleg eldönti majd az életem sorát. Mert mondottam én nektek, a dolgok valamiképpen mindig összefüggnek, és ezeknek az összefüggéseknek vékony szálain bizony úgy vergődünk mi, mint a pók hálójába esett légy.
Lebuktam a víz alá, hogy fel ne fedezzen az őrség.
Oly sokáig maradtam víz alatt, ameddig csak bírtam. Hiába nyitottam ki szemem a víz alatt, csak a sötétséget láttam.
Aztán felvetettem a fejem, és addigra már közvetlenül fölöttem féket ellett a tatemelvény.
Miért ilyen csöndes ez a hajó?
Kinyúltam a vízből, megragadtam a kormánylapát legalsó bilincsét.
Lábamat nekifeszítettem a lapát víz alatti, iszamos élének, és megpróbáltam feltornázni magam. De megcsúszott a lábam, valami fel is hasította a talpam, és én megint visszazuhantam.
Miért ilyen csendes ez a hajó? – kérdeztem magamtól.
Felfelé figyeltem egy darabig. A kormányállásban – ott, ahol a kormánylapát rúdja a tatemelvény alá befut – nem látszott senki.
Most egy dobbanás hallatszott és egy rekedt ordítás.
Mint aki dühében az asztalra csap.
Félretettem minden óvatosságot. Elképzeltem, hogy Pokahontasz megkötözve, kiszolgáltatottan áll Argall előtt, aki talán egész Virginiát követeli rajta. Elképzeltem nemesen szép arcát, amint véresre tépi a korbács, mint annak idején az átkozott James Brumfield korbácsa tette. Meg kell szabadítanom Pokahontaszt, és ebben nem lehet senki és semmi az akadály.
Valósággal kiszökkentem a vízből, felhúzódzkodtam a kormánylapát tengelyén, biztos támasztékot kerestem az egyik bronzbilincsen, végül megkapaszkodtam egy díszes peremdeszkában. S miközben lábam meg-megcsúszott, egyik kezemmel óvatosan tovább tapogatóztam, olyan helyet keresve a szegélyen, amelybe erősen megfogódzva fellendíthetem magam a kormányállásra.
Az utolsó pillanatban mégis meggondoltam magam. Mert lehet, hogy észrevettek, csendben várnak, és agyoncsapnak éppen akkor, amikor átvetem lábamat a korláton. Ezért hát egy lépéssel elértem az alsó raktárablakok egyikét, majd megragadtam a kapitányi kabin alján díszelgő sárkánygyík fejét, és kihúzódva a hajó oldalára, az erkélyszerűen kiugró tatemelvény védelmében lépésről lépésre vonszoltam tovább magam a hajótest felső vízvonalának peremén.
Csak addig volt nehéz dolgom, amíg az árbocmerevítő kötelek nagy pávaszemeit el nem értem. Ott már csak egy lendülettel kellett a fokokra fellépnem, gyakorlott mozdulattal felrohantam a kötélfokok létráján, és miközben szemem éberen körbevillant, kiléptem a hajó fedélzetére, éppen a kapitány ajtaja előtt.
A hajó néptelen volt. Sehol a legénység, sehol egy őrszem. Csak odabentről hallatszott a jól ismert handabanda:
– Az istenfáját itt hagytak, hát itt hagytak! És miért hagytak itt, mert rád vártam, te baromállat! Mit gondolsz, imádsággal tarthatom ezeket az átkozott vadembereket? Isznak ezek, mint a gödény, az isten minden pálinkája sem volna elég nekik! Na jó, ez sikerült! Hej, nagyszerűen sikerült! A vén királyukkal jó vásárt csináltam. Néhány liter vizezett rumért annyi szőrmét adott, hogy egy esztendeig sem tudom elmulatni az árát Londonban. És volt esze hozzá, hogy leitassa azt a büszke kis némbert, Pokahontaszt is. Hahaha, nahát, a hasamat fogtam a röhögéstől, amikor felvezették ide! Támolygott, olyan részeg volt, és egyre azt kérdezte: „Hol van a Legbátrabb Harcos? Hol van a Legbátrabb Harcos?” Mondom neki, na ugye, libuskám, amit egyszer Argall kapitány elhatároz, az úgy lesz, ha a fene fenét eszik, akkor is! Azt mondja, hol van Nantakvod. Menj csak, ott van a kisraktárban, a káposztáshordóba dugtam, ott lesz a te helyed is, amíg haza nem érünk. Hahaha, az istenfáját, ha hallottad volna, hogy visított, hogy kiabált, amikor megtudta, hogy kelepcébe csaltuk! Majd szétrángatta az ajtót, van ereje, az istenfáját, áttettem a lőporkamrába, ott elcsendesedett.
– Nagyszerű lány az, kapitány – mondta egy mély, fáradt hang.
– Mi a fene, még csak az kell, hogy egy szerelmes majmot is hazavigyek! Hej, Bill, Bill, nagy marha vagy te!
Egy időre elhallgatott a kapitány és a társa is. Halk koppanást hallottam, ahogy a poharakat az asztalra tették. Csöndesen, hogy véletlenül se üssek zajt, az ajtóhoz lopakodtam. Most csak arra vártam, hogy Argall ismét valami hosszú beszédbe kezdjen… Tudtam, hogy saját szavai annyira megrészegítik, se lát, se hall olyankor. Talán sikerül észrevétlenül benyomnom kissé az ajtót.
Szívem a torkomban dobogott. Övemen kezem ügyébe igazítottam késemet, hogy alkalmas pillanatban egyetlen mozdulattal kiránthassam, aztán olyan óvatosan, ahogy csak tudtam, megmarkoltam az ajtó kovácsoltvas gombját.
– Hej, Bill, az istenfádat, ha csak egy nappal hamarabb jössz! Itt hagytam volna a fele bandát, főjenek a fazékban, bánom is én, aztán neki a tengernek!
– Nem jöhettem, kapitány, értsd meg.
– Mi a fene dolgod volt? Mondd, mit csináltál ilyen sokáig? Az első éjszakán úgy vártunk, mint a Messiást. Aztán jött az a reszketeg vénember, hogy nem ebben állapodtunk meg. Hogy csak látogatásról volt szó, nem fogságról. A vénség térdre esett előttem, úgy könyörgött…
– Hogy értetted meg? Nem is tudsz a nyelvükön.
– Ej, Bill Croft, hát hülyének nézel engem? Már hogyne érteném, hogyha hadonásznak, ordítoznak, „Pokahontasz, Pokahontasz” – ismételgetik, és mutogatnak a kamra felé, hogy nyissam ki, és engedjem szabadon. A fejét rázta, integetett, hogy nem összekötözött kéz és így tovább.
– Mit csináltál vele, kapitány?
– Előbb csak kirúgtam, de eljött megint, és a parton rengeteg vadember jött össze, a vízen meg kenukkal vettek körül, mindnek a kezében égő nyílvessző, na, mondom, ennek fele se tréfa. Ha közéjük lövetek, akkor is én húzom a rövidebbet. Mert ez az agyalágyult Bill Croft, ez a rumoshordó vén zsivány, ez az átkozott komédiás nem jön. Itt vagyok a pácban, na, Argall, mondom, befellegzett, ez a Pokahontasz lesz a véged, mennykő esett volna a londoni uraságokba! Felhívtam hát az öreget, adtam neki egy nagy vaskondért, akkorát, hogy egészben főhetnél meg benne, meg gyöngyöt, tükröt, mifenét az asszonyának. Akkor meg úgy megjött a barátkozó kedvük, hogy partra hívtak, mutatták, nagy lakomát csapnak. Én meg mondtam, gondolhatod, mit: na, pusztuljatok, koszos vademberek! De hát nem jöttél, azok meg sértődötten forgatták a szemüket, el kellett küldenem azt a hamvába holt Bobot tíz emberrel…
– És a többi?
– A többi? – Argall hangján érződött, hogy elönti a méreg. Kétszer is rávágott az asztalra, és szinte ordította: – A többit utánad küldtem, te átokfajzat! De marha voltam, biz' isten, hogy ilyen sokáig itt rostokoltam miattad!
Kis csönd támadt, és az előbbi hang – oly ismerősnek tűnt ez a hang – csöndesen megszólalt:
– Nem engem vártál, kapitány. Hanem ezt, ni.
– Nono… azért bíztam ám benned.
– Dehogy bíztál! Azt hitted, meglógok. De hát mondd: hova lógtam volna ebben az istenverte országban?
– Nagy ember vagy, Bill Croft. Hogyan találtad meg?
Ekkorra már résnyire kinyitottam az ajtót. És szerencsém volt, mert a víz motozása a hajó mélyéből meg a saját szavuk zaja elterelte figyelmüket a parányi reccsenésről. gondom, kinyílt előttem az ajtó, és én a függőmécses sápadt, vörös fényében tisztán láthattam mindkettőjüket. És ahogy rájuk esett a pillantásom, előbb elhűlt bennem a vér a meglepetéstől, majd olyan veszett düh fogott el, amilyet csak ritkán éreztem életemben. A kopasz Argall kapitány két ráncos kezét nekifeszítette az asztalnak, hátratámaszkodott a székén, dölyfös, rumtól mámoros képpel hallgatta az előtte ülő szavait. Aki pedig előtte ült, Bill Croft, nem más volt, mint – Eric Bright!
 Elzsibbadt az arcom a visszafojtott indulattól, éreztem, hogy a fogam is vacog, és nyirkos a kezem, amellyel nagykésemet előhúzom övemből.
Két ok is visszatartott még.
Az egyik Croft elbeszélése volt.
A másik: egy rőfnyi hosszú, arasznyi széles, fekete ébenfa ládikó, amely közöttük állt az asztalon.
A kincs! Az elveszett gyarmat kíncse!
– Beadtam a mesét a két kölyöknek – kezdte Croft. – Azt mondtam, Eric Bright vagyok, ez a név akkor jutott eszembe, mert nálam a pillanat szüli az ihletet, mint minden nagy művésznél. Tettem magam, mintha járni sem tudnék, és meséltem, meséltem Smith kapitányról, ami csak eszembe jutott. Sok szép mese jutott az eszembe, a végén magam is elhittem, hogy jó barátja vagyok, és hogy együtt hajóztunk ide az öbölbe. Szegény Smith kapitánynak még a lábát is eltörtem a mesében, csak hogy mihamarabb megszabaduljak a két gyerektől. Mondhatom, majdnem bakot lőttem, az a Tom Savage átkozott gyanakvó fajzat, nem akarta elhinni, hogy Smith kapitány megcsapatta Perry Poolt.
– Ki az a Perry Pool? – bambáskodott Argall.
– Tudja a fene! Nem elég, hogy kitaláltam?
– Hahaha, az istenfáját! Nagy ész vagy, Bill!
– Nono, nem ment olyan simán a dolog! Mert a két kölyök eltűnt, a vadak meg körbevigyorogtak, mint akik csudamód kedvelnek. Hát nem tehettem mást, szép nyugodtan ettem és aludtam. Később körbeszaglásztam, és mutogatással próbáltam kérdezgetni, merre van Jamestown. Amikor megtudtam, sejtettem már, hol lehet a Holtak Ligete. Jó szimatom van, elhiheted, amikor Southampton grófjának kincstárát kiraboltam, akkor sem tudtam többet, de mentem a szag után. Jó szaga van az aranynak, meg valamiféle delejes erő is lakozik benne, engemet mindig megragad.
– Nagy ész vagy, Bill. Az istenfáját! – Argall szeme ragyogott a gyönyörűségtől. Megsimogatta a ládikót, és a zárjával babrált.
– Hagyd el, kapitány, már próbáltam. Nem megy. Kulcs kell hozzá.
– Van itt néhány kulcs. – Argall figyelmét most a láda kötötte le. Elővett egy nagy karikát, mindenféle kisebb-nagyobb kulcs lógott rajta. Egyiket a másik után próbálgatta. De a kulcscsomó nehéz volt, szétnyitotta hát a karikát, és úgy próbálgatta a kisebbjét.
– Mondd csak tovább.
– Meséljek, mi, és nézzem?…
– Hát mit csinálnál?
Croft szeme kidülledt az izgalomtól, ahogy Argall motozását figyelte. Közben mégiscsak mesélt. Elmondta, hogyan törtek rá Verovokomokóra az indiánok, hogyan sikerült kikerülnie a vérengzést, egyik vigvamból a másikba osonva, végül pedig halottnak tettetve magát. Semmi kétség, merész ember volt ez a Bill Croft.
Merész és aljas.
– Mondom, agyonvágtam magam is egy-két indiánt. Hogy kicsodát, nem néztem én bizony, nem tudom, ki volt ott az ellenség, és ki a jó barát. Indián, indián – mondtam –, pusztuljatok. Ha láttad volna, csak bámultak rám, nem értették, mit csinálok, én meg… hát mondom, aki csak elém került. De mit tesz isten, visszajött az a Tom Savage!
– Aha, aha – motyogta Argall, és a kulcsokkal babrált.
– Mondom, egyszerre csak előttem termett az az istenverte Tom Savage. Hanem őt már könnyen elintéztem. Mint aki eszét vesztette, rohantam előre, az a bamba szamár pedig még vigasztalt. „Jövök már, jövök már” – mondta, amíg alaposan fejbe nem csaptam. A többi gyerekjáték volt. Hajnalban, mintha zsinóron húznának, úgy mentem a legnagyobb fához a Holtak Ligetében. Egy kis mászás… no, csak a vademberek meg néhány marha angol nem találja meg azt a kincset, amikor ott van az ember szájában. Jó, ha nem az ölébe pottyan.
– Könnyen jár a szád – mordult fel Argall. – Nem te voltál a mocsárban, és nem is téged kötöztek kínzócölöphöz.
– Mert éppen láncon ültem a hajód mélyén, Sam. Ezért persze külön fájdalomdíj jár…
Argall köpött egyet. Csöndesen nevetett. Megtalálhatta a megfelelő kulcsot, mert ráncos kezét jelentőségteljesen rátette az ébenfa ladikéra, amelynek tetején nagy hasadás jelezte az időjárás és a múló idő romboló munkáját.
– Elég a beszédből, Bill! – horkant fel. – Itt a nagy pillanat, cimbora. Kalitkában a madár, és kezemben az arany is, az istenfáját! Megemlegetik Virginiában azt a napot, amikor Argall kapitányt idehozta a fene!

Akkor már arasznyira volt nyitva az ajtó. Úgy álltam ott mostanáig, mint a szobor, csak a szívem kalapált szörnyűségesen a dühös indulattól. Argall utolsó szavaira berúgtam az ajtót, és lecsaptam máris, elsőnek éppen Croftra, az átkozott Croftra, aki olyan rútul rászedett mindkettőnket. Beleadtam minden erőmet abba a döfésbe, megértitek talán, hogy akkor igazán gyilkolni akartam. De Croft ezúttal nem volt olyan elesett, mint amilyennek Eric Bright képében mutatta magát. Szempillantás alatt elvetődött, oly ügyesen, hogy késem csak a vállát érte, noha így is mély és súlyos sebet szakított rajta. Ám ugyanakkor a dülledt szemű Argall ösztönös mozdulattal felém lökte a nehéz ládikót, és mert első lendületemben az asztalra zuhantam, a láda valósággal lesodort onnan. A padlóra estem, de az asztalt is magammal rántottam, eltorlaszolva vele a kijárást, mert felfordultában valósággal beékelődött az ajtó és a kabin fala közé. Croft ekkor már rám ugrott, két térddel vetődött a mellemre, és megroppanton volna, ha a gyorsaságot és a harci ösztönt nem az erdő vadjaitól tanulom. Jól megtanultam a vadonnak ezt a törvényét is, hogy a magad harcát vívd meg küzdelem közben, és ne várd be soha az ellenfél csapását; így hát olyan rugalmasan és olyan erővel, ahogy csak fiatalságomtól és dühömtől tellett, félrecsaptam magam, és kezemet kinyújtva, késemmel fogadtam. Fájdalmas ordítás jelezte, hogy komolyan megsebesült, de hogyan és miképpen, azt már nem láthattam, mert arcom elé Argall vaskos, nehéz karja csapódott. Acélos erővel nagyot rántott a fejemen, és közben hallottam vad horkanásait. Kétségbeesetten beleharaptam karjába, de nem úgy, ahogy fehér ember viaskodás közben a vad harapását utánozza, hanem olyan erővel, ahogy magam is a nyers húst szoktam tépni, ha kóbor vadászatok idején sem időm, sem kedvem nincs, hogy megsüssem az elejtett szarvast. Argall gonosz vérét éreztem ajkamon, lábammal vadul hátrarúgtam, és már talpon is termettem, hogy első szorításából kiszabadulva, egyetlen csapással kioltsam a függőmécsest.
– Az istenfáját! – ordított Argall a ránk szakadó sötétségben, mert tüstént átlátta, hogy a sötétség csakis nekem kedvez. Bárhová ütök vagy döfök, csakis ellenséget találhatok, míg ők egymást is könnyen megsebesíthetik. Vad verekedés támadt. Mintha csak őrjöngő fenevadak volnánk, téptük és martuk egymást, óvatoskodás nélkül ugorva és szörnyű robajjal zuhanva egymás hegyen-hátán, vak, vad és reszkető csapásokat osztogatva. Vinnyogva, hörögve, puszta kézzel marakodtunk, mert a kés egy zuhanásnál kihullott a kezemből, és a sötétben hiába kaptam utána. Verítékes testünk nehéz párája betöltötte a kis szobát, miközben már sivító lihegéssel szedtük a levegőt, és utolsó, megmaradt erőnkkel végzetes csapásokat kerültünk ki.
Gyilkos küzdelem volt ez, szörnyűséges tusakodás, de nem sokáig tartott, mert őket a bor zsibbasztó mámora, engem régi sebeim fájdalmai és gyengeségem rohant meg.
Croft visítva hörgött, Argall fújtatva szuszogott, s éreztem még mindkettőjük ütését is, ám olyan gyenge volt már, hogy lepke sem múlt volna ki alattuk. Mondom, éreztem az ütést, mert elfordulni már nem volt erőm, és ekkor ránk szakadt a kimerültség lihegő némasága… a kis kabin egyszerre csendessé vált, a sötétség üressé.
Utolsó mozdulatommal lekuporodtam. Olyan kicsire húztam össze magam, amennyire csak tudtam, miközben lázasan tapogattam magam körül a padlót, hátha megtalálom elejtett fegyveremet. Kés helyett azonban csak egy földre esett hajóműszert, a kereszttolókás Jákob-botot találtam, amellyel a kapitányok a csillagok magasságát mérik. Könnyű léc volt, fegyvernek semmiképpen sem elég.
– Agyonlövöm! – sziszegte Argall. – Agyonlövöm!
Croft nyögött:
– Megszúrt az átkozott!
– Azt mesélted, agyonvágtad.
– Az isten verje meg!
Hallgattak. Csak a zihálásuk, fáradt, kapkodó zihálásuk hallatszott a csöndben. Én magam is nehezen szedtem a levegőt, de igyekeztem minél jobban elfojtani mély sóhajtásaimat. A szívem vadul ugrált, a halántékom lüktetett, hallottam, hogy Argall a sötétben felhúzza egy pisztoly ravaszát, és tudtam, hogy küzdelmünk utolsó pillanatai következnek.
Csend.
Croft mintha meghalt volna.
Argall halkan káromkodott. Várt. A sötétben nem tudott tájékozódni, matató keze dühösen csapkodta a térképtartó szekrény ajtaját.
– Ne lőj! – nyögte Croft.
– Hol vagy, az istenfáját?!
– Az… ablak alatt… nem is tudom.
– Hova lett ez a fickó? – Hirtelen felordított: – Tee! Megöllek, teee! Széthasítom a fejedet!
Félelmesen csattant a hangja, majd szétvetette visszhangzó erejével az egész hajót. Régen talán felugrottam volna tőle rémületemben.
Argall éppen erre számíthatott, mert olyan hirtelen hallgatott el, mintha csak valami a szavát szegte volna. Ebből a túlzott hallgatásból sejtettem, hogy lélegzetét is visszafojtva fülel.
A legkisebb zaj elárulhatott.
Félig térdelve kuporogtam a földön. Egyik kezemben már a Jákob-botot szorongattam, a másikkal éppen most érintettem meg egy éles és hideg pengét. Az asztalról leesett kés volt, Argall könnyű étkezőkése.
Lágyan mozduló ujjakkal körültapogattam, majd nesztelenül felemeltem azt is.
– Bill… – Argall rekedten suttogott.
– Ne lőj, Sam.
– Ne óbégass! Meg kell találni a fickót. Csak nem ugrott ki az ajtón?
– Dehogy ugrott! Az asztal elzárta…
Megint idegtépő csend. Kimeredt szemmel bámultam a sötétségbe, hogy a legkisebb mozgást is észrevehessem, de a kapitányi kabin ólomkarikás ablakán nem tudott behatolni az éjszaka szegényes világossága.
– Te… te fiú…
Hallgattam.
– Hallasz engem?
Beleharaptam ajkamba, nehogy készségesen ráfeleljek.
– Na, mindegy, fiú, akár hallasz engem, akár nem. – Argall halkan beszélt, mert továbbra is a moccanásomra várt. – Tudod mit, borítsunk fátylat mindenre. Ennek a marha Billnek jól elláttad a baját, mit akarsz még? A fene egye meg, látod, mégis te voltál az erősebb! Hallod, nagy szó ez, nagy szó, az istenfáját! Argall kapitány nem szokott egyezkedni, de nem ám! De hát bolond én se vagyok, ilyen nagyszerű fickóval már nem vehetem fel a versenyt. Kétszer is elbántál velem, harmadszorra a fűbe harapnék. – Hallgatott kis ideig. – Tom Savage… Hallasz engem, fiú, vagy meghaltál? Te Bill, lehet, hogy a fiúnak vége, én meg csak imádkozom itt neki, hehehe!
Mintha maga is elhitte volna, hogy ájultan vagy talán holtan heverek a lábuk előtt, felszabadultan heherészett. Bill fájdalmas nyögése és a nagy csendesség azonban megint megriasztotta.
– Ide hallgass, Tom Savage – kezdte újra, most még halkabban. – Tudom, hogy a pokolba kívánsz mindkettőnket, de hidd el, Argall kapitány sem gonoszabb, mint ez a világ körülöttünk. Aztán te sem vagy ám jobb, ne hidd. Hm… Tudod, fiú, szeretem a pénzt, nem tagadom. Láthattad, hallhattad, soha nem tagadtam el, miért jöttem, és mit akarok. Az én számomra vagy fehér, vagy fekete minden. Úgy kéne, hogy ki mit választ, az legyen a világ rendje. Aztán meg olyan ember vagyok én, fiam, hogy előbb odaütök, aztán ha úgy nem megy, az eszemhez nyúlok. Csakhogy benned emberemre akadtam. Sem erővel, sem ésszel nem győzlek, akkor hát egyezkedünk. Fele-fele, és nincs harag többé.
Megint elhallgatott, de én nem szólaltam meg, nem moccantam, most már pislogni is alig mertem, nehogy felfedezzen.
– Mondom, fele-fele… Ne hallgass, te, ne nézd hülyének az embert, az istenfáját! Hallod-e, ez az utolsó szavam, aztán elfogy a türelmem. Az pedig, jól tudod, mit jelent… Tudod mit, egyezzünk másképpen. Szeretem az aranyat, ne vedd bűnömül, nem én találtam fel. Hát aztán? Te pedig azt a lányt szereted. Ha rám hallgatnál, inkább a pénzt választanád, ha két kézzel szórod, akkor is tovább tart, mint a szerelem. De hát amikor ilyen fiatal voltam, mint te, én is azt hittem, a szerelem minden… – Bánatosan sóhajtott, mint akinek valami régi, fájdalmas emlék nyomja a szívét. – Vidd a lányt, a pénze meg itt marad.
Feltűnően csattogtatta a pisztolyát, oda is koppantotta a padlóhoz, mint aki leteszi a fegyvert.
– Itt a fegyver is… most már elegem van az egészből… Csapj a kezembe, fickó!
Elérkezett a pillanat, hogy cselekedjem, az óráknak tűnő, feszültséget végre meg kellett törnöm, mielőtt világosságot gyújtanak.
Most már Croft is hallgatott. Mintha vége lett volna.
Olyan óvatosan, ahogy csak fáradtságtól reszkető kezemmel képes voltam, felemeltem a Jákob-botot, és csuklóból hajítva, a kabin túlsó sarkába dobtam.
A koppanásra szinte ugyanabban a pillanatban iszonyú dörrenés felelt. A ravasz Argall elsütötte nehéz pisztolyát, de lövését nem nyugtázta más, mint a golyótól most már végzetes sebet kapott Croft utolsó kiáltása.
A fegyverből kicsapó láng Argallt is megvilágította.
Éppen csak annyi időre, amennyi alatt késemet teljes erőmből feléje vághattam.
Mi volt utolsó szava, nem tudom, talán szokásos káromkodását ismételgette, aztán hangja artikulálatlan makogássá torzult.
Hallottam, hogy eszeveszett dühvel csapkod maga körül, majd hirtelen abbahagyja, zörög és matat, aztán fájdalmas, könyörgő vinnyogás tör fel belőle.
Oly furcsa és idegen volt ez a hang, egészen megriasztott. De akkor már tudtam, hogy a harc eldőlt. Vártam még egy ideig, aztán állandóan ugrásra készen, óvatosan odatapogatóztam hozzájuk. Argall tehetetlenül feküdt az ágya lábánál, ahol addig meghúzódott, reszkető kezével – mert tudta, hogy világot akarok gyújtani – övéből elővette a kovát, a taplót meg a lőporszarut. Egy kezem ügyébe került réztányérra kevés puskaport öntöttem, és a kova szikrájával lángra lobbantottam. Hirtelen villant fel a fény, rövid ideig lángolt, de ez elég volt, hogy megkeressem és egy szeletke papiros lángjával újra meggyújthassam a mécsest.
Rettenetes képet mutatott a kapitányi szoba. Mindenfelé törés-zúzás nyomai és vérfoltok. A falat borító díszes szőnyegek leszaggatva, a poharak összetörve, a nehéz asztalok felfordítva. Minden egymás hegyen-hátán, és minden romokban.
Samuel Argall, a nagyszájú kapitány félrebicsaklott fejjel ült előttem a padlón. Ömlött szájából a vér, és végigfolyt széttépett ingén és ruháján.
Sebe nem volt halálos – de eldöntötte sorsát. Ha akarom, sem tudtam volna pontosabban eltalálni gégéje alatt a torkát.
Érthetetlen szavakat hörgött, miközben riadt, esdeklő tekintettel figyelte arcomat. Elszorult a torkom, mert észrevettem, hogy a kezét kétségbeesett erőfeszítéssel összeteszi, mint aki az életéért könyörög.
Felnyaláboltam, és az ágyára fektettem.
Nem tudtam, mit tegyek a sebével. Egy darabig szánalommal néztem, aztán így szóltam hozzá:
– Egyszer mindenki rajtaveszt, kapitány!

Olyan voltam, mint a részeg – higgyétek el. Faltól falig támolyogtam a fáradtságtól, a mécsest majdnem elejtettem.
De nem pihenhettem addig, amíg Pokahontaszt ki nem szabadítom. Elindultam hát, hogy megkeressem. Nem lesz nehéz dolgom – gondoltam –, hiszen ismerem a hajókat, és tudom, merre vannak a fogdául használt raktárhelyiségek.
A hajó mélyébe nem vethette őt Argall. Annál becsesebb fogoly volt.
Maga is említette, hogy a lőporkamrák egyikébe zárta. Biztosan ott van még most is.
Lebotorkáltam a falépcsőn az ágyúfedélzetre.
Itt sem volt teremtett lélek a legénység közül. Mintha kísértetek hajóján volnék, úgy dongott a lépésem.
– Pokahontasz! – kiáltottam.
Vártam a választ. Szavát vagy örömteli dörömbölését. Füleltem, vajon merről hallom a kiáltását, és szinte elképzeltem, hogyan fog majd szeles boldogsággal a nyakamba ugrani: „Tudtam, hogy eljössz értem, Nettopau!”
A hajó azonban csendes volt, és engem elfogott az aggodalom Pokahontaszért. Hátha kárt tett magában, mert nem bírta elviselni, hogy mégis rabszíjra fűzik. Hátha maga Argall ölte meg, hátha Futó Kutya valamelyik harcosa oltotta ki életét egy óvatlan pillanatban, hogy megbosszulja rajta az öreg törzsfő halálát?
Az ágyúk között előrefutottam. De az első kamra kilincse szabadon nyílt, nem volt benne senki. Aztán, mint aki eszét vesztette, visszafutottam, végig a hajó hosszában, hogy megnézzem a hátsó kamrát is.
Annak az ajtaja tárva-nyitva volt. Egyszerű zárját lefeszítve a földön találtam. S megtaláltam mellette mást is. Egy nagy kék üveggyöngyöt, amelyet valamikor én ajándékoztam neki, és amelyet azóta is talizmánként a nyakában viselt.
Felemeltem a gyöngyöt – és elfogott a sírás.
Hiába volt hát minden? Pokahontasz megszökött, mielőtt megszabadíthattam volna…

EPILÓGUS,

amelyben már semmi másról nem lesz szó,
mint az örök kérdésről: mi történt azután?
Még egy villanás: mily nagyszerű lélek volt Pokahontasz

Ne kérdezzétek tőlem, hogyan és miképpen feszítette fel börtönét a nagyszerű Pokahontasz.
Nincs abban semmi hihetetlen, hogy ez az indián leány, akiben szépség, erő, szabadságvágy és okosság csodálni valóan kiteljesedett, nem adta meg magát a sorsának. Amikor már nem használt dühe, nem használt könyörgése, és tapasztalnia kellett azt is, hogy Futó Kutya is végképp elárulja, vaksötét börtönében addig keresgélt a számára idegen és sosem használt szerszámok között, amíg alkalmas ékkel le nem feszítette az ajtó zárját.
A többi már gyerekjáték volt – akár tartózkodott a hajón valaki, akár nem. Így történhetett, hogy az eltűnésem felett méltatlankodó, kissé megszeppent csapat éppen feleúton vele találkozott.
Hajnalban ugyanis, amikor észrevették az eltűnésemet, és hiába faggatták Hűs Vizet, Dale kormányzó elrendelte, hogy a csapat szárazon folytassa útját. Hűs Víz járt ugyan a Három Nővér-öbölben, de nem volt biztos, hogy a víz felől felismeri-e. Bizonytalan szavaiból azt vették ki, hogy útjuk célja nem lehet messzebb félnapi járásnál, és ha erősebb iramot vesznek, talán hamarabb is odaérnek.
A katonák örültek, hogy mozoghatnak, szíves örömest elhagyták a bárkát, amelynek az lett a feladata, hogy a part mentén haladjon tovább, és alkalmas jelre kössön ki az öbölben.
Nekivágtak hát a parti fövenynek, buzgón talpaltak, még énekre is volt kedvük. Dale nem bánta, most nem akadékoskodott, de meghagyta, hogy mindenki húzza fel puskájának, pisztolyának kakasát, és ha megtámadnák őket, senki se várjon a tűzparancsra. Attól tartott, hogy eltűnésem valamiféle csapda kezdetét jelenti.
– Nem jelent az jót, ha Tom Savage eltűnik… – motyogta, emlékezve a mocsárban átélt kalandjára.
Parancsa életrevalónak bizonyult: a tüzelésre kész fegyverek magabiztossá tették embereit, akik vakmerően és vérszomjasan pillantgattak körül.
Buck tiszteletes elgondolkozva csóválta a fejét, és miközben szorgalmasan talpalt a többiekkel, jelentőségteljesen vizsgálgatta bibliáját, úgymond, egyetlen fegyverét.
Csak John nem tudott napirendre térni eltűnésem felett. Előbb dühösen kiabált a megrettent Hűs Vízzel, majd megsajnálta a kicsi, kétségbeesett leányt, és szelíd szavakkal faggatózva próbálta megtudni tőle, ismerte-e a tervemet, és vajon hova mehettem. De Hűs Víz egyre csak zokogott, és nem mondott mást, mint hogy Nettopaunak a fejében veszett kutyák marakodtak, és azok elől a vízbe vetette magát.
John elgondolkozott:
– Hiszen nem csoda, ha Tom megzavarodott. Elgondolni is szörnyű, mi minden történt vele az elmúlt időkben.
Mentek hát tovább, és most már senki sem beszélt rólam. A katonák danolásztak, azt sem sokáig. Mire delelőre hágott a nap, valósággal szédelegtek a forróságtól, mintha nem is acélból, hanem ólomból volna, a sisakjuk és a vértjük, ömlött a veríték a testükről. Mégsem vetkőztek neki (így mégis könnyebb a páncél, mint ha kézben viszi az ember), és csak nagyon rövid pihenőt tartottak.
– Gyanús… gyanús… – ismételte Buck. – Éjszaka felriadtam, és mintha fényjeleket láttam volna. De lehet, hogy csak a csillagok voltak. Isten tudja. Úgy megyünk Smith kapitány elébe, mint akik a Messiást várják… pedig lehet, hogy éppen ő várja a szabadítóit.
Egy széles földnyelven vágtak keresztül, az erdőség itt egészen hátrahúzódott a tengertől.
Úgy érezték magukat, mintha sivatag közepén vánszorognának, pedig hát fél mérföldre sem volt tőlük a hűvös sűrűség, és fölötte esőt ígérő gomolyfelhők gigantikus halmaza merevedett az égen, különös mennyei katedrális gyanánt.
Ám egyszerre csak angol szavak ütötték meg a fülüket.
A dombháton túl valaki izgatottan kiáltott:
– Kerítsd!
Aztán egy másik hang ordított:
– Ne hagyd kitörni!
– Arra, arra!
A kiáltásra előbb megtorpantak, aztán egymás nyomában rohantak fel a dombra.
Meghökkentő látvány tárult a szemük elé.
Homokdombok alkotta hatalmas teknőben szakállas, ingujjra vetkőzött angolok rohantak egy indián lány után. A lány, könnyű és fürge teremtés, gazellaként szökkent előlük, hol jobbra, hol balra csalogatva maga után a nehézkesen mozgó, de a vadászat lázától őrjöngő hajósokat. Fehér őzbőr ruhája szinte beleveszett a homok színébe, csak kibomlott fekete haja mutatta útját. Az angolok közül a legfürgébbek igyekeztek messzire előreszaladni, hogy aztán összezárva előtte a kört, foglyul ejthessék. De hát ügyetlenek voltak, a lány mindig talált rést a hajtók között, ahol újra meg újra kitörhetett. A küzdelem mégis egyenlőtlennek ígérkezett: a hajtóvadászat az angolok győzelmével végződött volna, mert a lány már többször felbukott, és látszott, hogy erejének végén jár.
– Pokahontasz! – tört fel a kiáltás Johnból. Abban a pillanatban már tüzelt is.
Pisztolyának robbanó hangja jeladás is volt: a katonák, akik órák óta a várható csata feszültségében éltek, nem nézték, hogy honfitársra lőnek-e vagy ellenségre. Szinte egy időben ropogott a lövések sorozata, a nehéz muskéták pálcáját le sem szúrták a homokba, hanem mellből lőttek, és aztán a fegyver tusa hanyatt vágta őket. Akkor már rohantak lefelé, mint a vihar. Száguldó orkánként zúdultak az életben maradt hajósokra, és szinte egyetlen szempillantás alatt lefegyverezték őket.
Kik voltak? Nem mások, mint az a tíz ember, akit Argall kapitány Bill Croft felkutatására küldött.
Észrevették, meglepték és el akarták fogni a hajóról megszökött Pokahontaszt.
– Mi köze hozzá?! – ordított Bob, a nyegle katona, John arca előtt hadonászva az öklével. – A mi foglyunk az a lány, hallja-e? Az istenfáját, három társamat agyonlőtték! Panaszt teszünk a királynál, hogy egy mocskos indiánért angol hazafiakat irtanak!
John úgy vágta szájon a katonát, hogy véresen zuhant a porba.
Pokahontaszt pedig felemelte, mellére ölelte:
– Pokahontasz, kedves kis Pokahontasz!
– A Legbátrabb Harcos nem tért vissza… – Pokahontasz könnyben úszó szemmel nézett fel Johnra. – Csapda volt a hír, és engem Futó Kutya eladott. Egy üveg rumért adott el, átkozott legyen a varázsitalotok mindörökre!
John megsimogatta Pokahontasz arcát, letörölte könnyeit, és becézve szólt hozzá:
– Kedves, nyugodj meg… Lásd, azért jöttünk, hogy megszabadítsunk.
– Másodszor szabadítasz meg, Dohány Atyja...
– Barátságban akarunk élni veletek, és megvédünk mindenkitől. Megvédlek, kicsi Pokahontasz. Hallgass rám…
Úgy mondják, hogy Pokahontasz akkor sokáig nézett John szemébe, oly sokáig, mintha csak a gondolataiban kutatna.
S higgyétek el, nem kételkedem abban, hogy valóban mondta, amit mondott: mert úgy ismertem én őt, jobban, mint önmagamat. Tudom, mi játszódott le akkor az ő büszke szívében, amelyen oly nagy sebet ejtett a csalódás. Ismertem az ő változó kedélyeit, tudhatom, milyen lehetett a hangja. Kemény, mint ág reccsenése, és lassú, mint kivágott cédrus halálos dőlése.
– Most már én akarok a királyotok elé menni. Mert ha Pauhetán apánk elismerte őt királyául, ismerjen el ő is engem e föld királynője gyanánt! Harcosokat viszek, viszem a szent kalumetet és a szövetség szent vampumövét is. Én megyek elébe, ha oly ostoba, hogy nem tudja, miképpen szokás uralkodót vendégségbe hívni!
Angolul beszélt Pokahontasz. Mindenki értette a szavát.
Senki sem mert közbeszólni. Szoborként álltak körülötte, és hallgattak.
Kibontakozott John öleléséből, és méltóságteljesen nézett körül.
– Megmondom király uratoknak, hogy szövetséget hozok. S ha nem kell a szövetség, megölöm őt… Megölöm… – ismételte komoran, aztán Johnhoz fordult: – Dohány Atyja, a te házadat miattam égették fel, és te mégis megmentettél engem. Bizony, kétszer mentettél meg a veszett kutyáktól. Kérj hát tőlem bármit, és én teljesíteni fogom, ahogy törzsfőnökhöz illik.
Akkor John Rolfe, nemesúr, Jamestown leggazdagabb embere, akit a Dohány Atyja néven tiszteltek a bennszülött indiánok, letérdelt Pokahontasz előtt.
– Felégették a házamat. Kétszer megszabadítottalak. Hadd szabadítsalak meg harmadszorra is az átkozott, nagyszájú kapitánytól. A hősi tett jutalma te magad légy, Pokahontasz. Légy a feleségem, keresztelkedj meg, és én úgy kísérlek majd Angliába, ahogy a legnagyobb királynőhöz illik…
Messzire révedt Pokahontasz szeme (ó, hadd higgyem én, hogy messzire nézett!), s csak ennyit mondott:
– Úgy legyen!

Most már leteszem a tollat. Nézzétek, reszket a kezem.
Hiszen vége van már a történetnek. Véget ért már a hajón, amikor Argallt végképp legyőztem… és amikor Pokahontaszt nem találtam.
Végtelen, hosszú mese az élet, barátaim!
De hát az ember véges elméje mindig a végtelent kutatja. Meghúzódva idő és tér határain belül, mindig azt kérdezi: mi van azután?
Mi történt azután?

Ahogy erőmből tellett, magam kutattam át a hajót, hajnal felé pedig a fedélzetre hívtam Okos Hódot meg az embereit: segítsenek.
Az indiánok félve lépkedtek a titokzatos, hatalmas úszó ház nyikorgó falépcsőin és sötét útvesztőiben.
Pokahontaszt sehol sem találtuk.
– Örülj neki, Nettopau! Pokahontasz méltó arra, hogy csodáljuk. Megszökött a nagyszájú kapitánytól.
– Valami azt súgja, sosem látom többé.
– Meghalt?
– Lehet, hogy meghalt, lehet, hogy él… elvesztettem.
Még egyszer benéztem a kapitányhoz. Ugyanúgy feküdt az ágyán, ahogy otthagytam, nehezen vette a levegőt, de a vérzés mintha már elállt volna. Egy pillantást vetettem Bill Croft tetemére, aztán szótlanul felvettem a ládát – a kis kulcs még mindig benne volt –, és kimentem társaimhoz. A hajó kis lélekvesztője a vízen volt, beszálltunk, és a partra eveztünk.
Okos Hód harcosai tüzet raktak, egyikük elment, és hamarosan három vadkacsával tért vissza. Ettünk. Aztán előkerült a pipa, és szokás szerint körbejárt. Okos Hód felém nyújtotta. Elfogadtam. Ebből megtudhattam: letettek arról, hogy megöljenek.
– Nettopau – fordult hozzám a fiatal harcos –, menj el, mielőtt Pauhetán ideérne.
Nem feleltem. Hallgatagon néztem magam elé.
Később megjelent néhány indián. Akik előbb hallották üzenetemet, egyenest ide jöttek. Néhány szót szóltak Okos Hódhoz, felém intettek meg a hajó felé, de kérdéseikre Okos Hód csak annyit felelt: Pokahontasz megszökött, és én legyőztem a nagyszájú kapitányt. Jöttek más csoportok is, akik nem szóltak hozzánk és a többiekhez sem, hanem némán lekuporodtak a tisztás túlsó végében, és óvatosan, ellenségesen méregettek bennünket.
Bizony, Pauhetánnak legékesebb szavait kell majd használnia, ha újra életre kívánja hívni a Chesapeake-öböl nagy törzsszövetségét.
– Mondd meg nekik, Okos Hód, hogy fehér harcosokat várok. Nem harcolni jönnek, a barátság és egy új szövetség vampumövét hozzák. Hihetsz nekem, mert a Dohány Atyja is velük tart.
Okos Hód összevonta szemöldökét.
– Beszélsz a nyelvükön. Mondd meg te magad.
– Nincs szavam, Okos Hód. Azt hittem, itt találom Nantakvodot, a Legbátrabb Harcost. Azt hittem, megszabadíthatom Pokahontaszt…
Legyintettem csak, és ő megértette, miért nincs szavam. Déltájban aztán egészen megelevenedett az öböl. A közeli Vikokomokó bűntudatos népe özönlötte el a fövenyt, és némán mutogatott a Treasurer, a halál hajója felé.
Egyszerre csak Hűs Víz tűnt fel a fák között. Észrevett, és egyenesen hozzám futott.
– Tom, kedves Tom! – mondogatta angolul.
– Egyedül jöttél? – kérdeztem.
– Jön a Dohány Atyja is meg a sápadtarcú kormányzó. Pokahontasz is velük van.
Lefutott arcomból a vér.
– Tom, kedves Tom!
Sejtettem, mi történt. Hűs Víz szavait úgy hallgattam, mint aki jól ismert történetet hallgat. Mire a végére ért, már úgy kiégett a lelkem, mintha nem is én volnék egyik szereplője annak a történetnek.
– Hűs Víz – szóltam hozzá, és kezembe fogtam kis kezét. – Most egyet tehetünk Pokahontaszért. Meg kell akadályoznunk a harcot. Fogd ezt a ladikot, rejtsd a kis batyudba, és húzódj félre vele. Ne akadjon meg rajta Dale kormányzó szeme.
Úgy tett. Én pedig felálltam, körbejártam az öblöt, és így szóltam a várakozókhoz:
– Nagy szövetség készül.
– Miféle?
– Pokahontasz a Dohány Atyjának asszonya lesz. Átmegy a Nagy Vízen, hogy megfenyítse a szakállas királyt.
– Hosszú nyelven beszélsz.
– Majd meglátjátok.
– Minden fehér embert megölünk. Téged is.
– Ne hadonásszatok úgy, mint a vízbe esett légy. Várjátok meg Pauhetán parancsát.
Mire zenitre ért a nap, Pauhetán megérkezett. Nagy udvartartásában minden törzsbeli harcos ott lépkedett testőre gyanánt. Arra gondoltam, valóban varázslat kellett ahhoz, hogy ilyen hamar ismét a maga oldalára állította régi barátait. Vagy ki tudja?… Szövetségnek és barátságnak más a súlya és értelme itt a vadonban. Más törvényei volnának?… Vagy éppen ugyanazok?
Úgy álltam Pauhetán elé, mint aki csodálja is, megveti is egyszerre.
Elmondtam mindent, amit Hűs Víztől hallottam.
Az ősz nagy főnök most még soványabb volt, mint bármikor. Mintha eleven csontváz ülne a trónuson.
Nem válaszolt a szavaimra. Összehúzott szemmel nézett egy ideig. Aztán felemelte tollkoronával ékes, büszke fejét, és csontvázujjaival kísérete felé intett.
– Uttomatomakkin, legbölcsebb testvérünk. Te leszel majd lányunk kísérője az idegen király országában, mert meghajlunk valamennyien Pokahontasz bölcsessége előtt, ha valóban úgy van minden, ahogyan Nettopau mondja.
– Sebesült a szívem, Pauhetán atyánk. De az igazság olyan, mint a hajnal. Eljön akkor is, ha nem várjuk – feleltem.
– Uttomatomakkin, vágj egy botot, és tégy rovást rajta, valahányszor idegen arcot látsz a nagy király országában. Tudni akarom, hány harcosa van.
– Egy bot nem lesz elég. És Uttomatomakkin élete kevés, hogy mind felvésse az idegen arcokat.
– Szívesen látnálak Pokahontasz oldalán – mondta ekkor Pauhetán. – Jó harcos vagy és jó vadász. Bölcs és szelíd. Nettopau vagy, Jó Barát. De hát Pokahontasz szíve más. Az ő neve azt jelenti: Hajnali Öröm, és tudod, hogy a hajnal mindig a delelő ragyogására vágyik.
– Így igaz – bólintottam.
– Különben csak a különb győzhet – mormogta még Pauhetán, a Chesapeake-öböl indiánjainak nagy főnöke. Aztán jelt adott a táborverésre és a nagygyűlés előkészítésére. Letelepedtek az indiánok a Három Nővér-öböl környékén, majd meg padokat ácsoltak, és hatalmas négyszögbe állították, hogy legyen hol elhelyezkedniük a törzsek előkelőinek.
A négyszög közepén tüzet gyújtottak, és sokáig rakták rá a gyantás ágakat.
Akkor érkezett az öbölhöz John Rolfe és a jamestowni csapat.
Előbb azt hitték, csapdába estek, de még idejében eléjük futottam.
Pokahontasz kivált a csapatból, és a gyűlés főhelyére ült.
Pauhetán a varázslónak helyét foglalta el.
– Pokahontasz – suttogtam. – Pokahontasz, mit tettél velem?
– Menj, Nettopau. Menj. Más ösvényen járunk…
Ez történt hát. Ennyi történt; kinek is mondjam, hogy a nagygyűlés miről határozott? Újra vampumövet cseréltek a törzsek, és elhatározták, tíz harcos és öt szolgálólány kíséretében átküldik a hajón Pokahontaszt a fehérek királyának országába. A kormányzó térdre esett Pokahontasz előtt, és szívére tett kézzel megesküdött rá, hogy nemcsak az ura, ő maga is elkíséri majd. Mert királynőhöz az méltó, hogy a kormányzó is elkísérje.
Pokahontasz szeme ismét fénnyel lett teli, amikor maga előtt látta térdepelni a gyűlölt sápadtarcú kormányzót.
Hát még amikor elébe hozták Bill Croft tetemét!
Hát még amikor meglátta az örök némaságra kárhoztatott nagyszájú kapitányt!
Úgy nézett Johnra, mintha mindezt neki köszönhetné.
Úgy nézett le népére, mint akinek útja a csillagokba visz.
Az ősz Pauhetán úgy határozott, Jamestown fehér telepeseivel akkor köt majd új szövetséget, ha Pokahontasz visszatért a nagy király országából. Mert ha Uttomatomakkin kevés rovást ejt a boton, a nagy király nem méltó a szövetségre.
Elszorult a torkom, amikor az aggastyán szavait hallottam. Szánakoztam gyermeteg bölcsességén.
És már lakomához készülődött a megbékélt és megvidámodott tömeg, amikor a tisztás széle felől egyszerre csak Walter muskétás futó alakja tűnt fel.
Dale kormányzóhoz lépett, valamit átadott neki.
– A ládikó! – kiáltottam fel, és elborult a tekintetem. A ládikó! Az elveszett gyarmat titkos kincse!
Ha láttátok volna örömtől ragyogó képüket! Mohón kinyúló kezüket. Ahogy egyszeriben megfeledkeztek mindenről, szövetségről, Pokahontaszról, istenről és az egész világról.
A megbomlott rendben vidáman tereferélő, lakomához készülődő indiánoknak fel sem tűnt, mi történik a fehérek hirtelen összezárult kis csoportjában.
– Walter Buys muskétás! Szolgálatai jutalmául őrmesterré léptetem elő. – Sir Thomas Dale úgy tartotta kezében a ládikót, mint anya tartja karján a csecsemőt. – John Rolfe uram – folytatta –, noha a ládikó tartalma felett a király és a kormányzótanács dönt, ígérem, hogy illő jegyajándékot kap belőle.
John Rolfe, a Dohány Atyja azonban nem hallhatta a kormányzó ígéretét. Éppen előttem állt. Szétvetett lábbal győzködött velem, hogy lefogja felemelt késemet és visszatartson.
– Engedj! Engedj, ha mondom!
– Tom, elment az eszed!
– Mit ér az írás? A nagy szavak! Elvettétek az aranyat!
– Tom, nyughass már! Nem a tiéd az az arany, mi gondod vele?
– Tiétek sem!
– Úgysem akartad megtartani!
– Hitszegő lettél magad is! Mintha csak Argallt hallanám: kalitkában a madár, és kezedben az arany… De Argall is megjárta!
Küszködtem vele, valósággal birokra keltünk. Haragom már ellene is irányult. Úgy éreztem, semmi különbség közte és a zsivány Argall között, akinek nyomorékká tett torkát Buck tiszteletes ápolgatta a hajón.
– Tom… tedd le azt a kést. Tedd le. Ez már komoly, Tom. Hát ez a barátság?
– És a te barátságod?
– Elment az eszed!
– Te, te átkozott! Így csapjátok be majd az egész világot!
Hirtelen kemény kezek ragadták meg a vállamat. Két katona elrántott Johntól. Dale vörösre gyúlt arcát láttam magam előtt.
– Mi bajod van, fiú?
– Megszegték a szavukat! Kegyelmed is, kormányzó uram!
– Pofont érdemelnél, hallod-e?!
– Elcsalták tőlem Pokahontaszt… – Hangom elfúlt a keserűségtől.
– Tőled? Hát mi vagy te, ki vagy te? Mi jogon tartasz igényt Virginia királynőjére? Egy garasod sincs…
– De nincs ám! – röhögött Walter Buys őrmester. – Úgy bizony!
– És az írás? – ordítottam. – Nem ezt ígérték!
– Hanem azt, hogy téged az aranyak miatt zaklatni nem fogunk. Hát nem is zaklattunk, fiú. Tőled egy szóval sem követeltük, ezt elismerheted. Annak a kis indián féregnek pedig nem adtunk semmiféle írást. Ugyebár… Ezért aztán ne említsd többet az aranyakat, mert velem gyűlik meg a bajod!
Meglódítottak, de nem bántottak. Úgy tettek, mintha a világon sem volnék, hacsak annak nem veszem kárörvendő röhögésüket, miközben a hajóra vitték az aranyat.
A vadon törvényei.
Hány törvényét tanultam meg a vadonnak? Napestig tudnám sorolni. Nagy és bölcs törvények ezek – engem mégsem tettek sem naggyá, sem bölccsé. Olyan maradtam, amilyen voltam. Szegény és szomorú.
Hogyha Hűs Víz akkor nem oson utánam, nem szegődik mellém, talán sohasem tudom meg, hogy lehetek más is.
A vadon legigazibb törvényét éppen őtőle tanultam.
Hát ne hagyjatok még magamra! Tudjátok meg, mi történt azután!
Hűs Víz utánam jött, hallgatagon és alázatosan követett, mint mindig. Én pedig megfordultam, és így szóltam hozzá:
– Gyere közelebb, nem bántlak.
Vállára tettem a kezemet, úgy mentünk tovább.
Virginiában szép a tavasz. Virágosak és illatosak az esték. A nap lassan lenyugszik, az ég tele lesz parányi bárányfelhővel, a fák alatt megnő a sötétség, és a nagy tisztásokon töméntelen esti virág bontja ki fehér szirmát.
Ahogy a virágtengerben lábaltunk, és beszívtuk a jó szagú szelet – megnyugodott a szívem.
Hűs Víz pedig, mintha csak megérezte volna, így szólt hozzám:
– Nevess, Tom.
– Nincs kedvem, kicsi Hűs Víz.
– Te erős vagy, a lelkedet sem tudják megölni.
Vállára tett kezemet ajkához húzta és megcsókolta. Nem hagyta, hogy elhúzzam onnan, az arcával cirógatta.
– Nevess.
– Butaság. Hagyj békén.
– Pokahontasz miatt fáj a szíved…
– Miért kérded, ha tudod?
– Mert ha igazán szeretted, örülj az örömének.
Patak partjára értünk. Leheveredtünk. Hanyatt feküdtem a fűben, és néztem, hogyan festi pirosra a felhőbárányok bundáját a nap.
– Igazad van, Hűs Víz – mondtam nagy sokára. – Szerettem Pokahontaszt. Örülnöm kell, ha boldognak látom.
– Akkor hát nevess.
– De hát vajon boldog lesz-e?
– Az ő boldogsága a hatalom.
– Miért nevessek, ha gúnyolódnak rajtam? John Pokahontaszt csókolgatja, és nevet, ha eszébe jutok. A többiek ott ülnek a Treasurer kabinjában, és nyitogatják a ládát. Megvan hát a kincs! Az ő kincsük! Nekik őriztem. Mi más dolga lehet egy árva kis senkinek, egy leköpni való, aljas kis embernek, mint hogy őrizgesse a nagyurak aranyát? Hidd el, Hűs Víz, nem is az arany bánt, hanem a kudarc. Oly sokat szenvedtem, annyit küszködtem – most gúnyolnak…
– Hátha nincs kedvük hozzá'? – kérdezte anyáskodva és vigasztalva. Fölém hajolt, meglegyintette arcomat, és egy hirtelen csókot lehelt rá.
– Mi ronthatná a kedvüket? Erősek és ravaszak. Aljasak. Ugyan… Egy mesét ismerek csak, amelyben a rablók kezében homokká lett az arany. De hát az mese.
Hűs Víz kerek kis képe felderült. Motyóját kezdte bontogatni, közben egyre mondogatta:
– Nevess, Tom. Kedves Nettopau, nevess. A nevetés gyógyít, és neked beteg a lelked.
– Hagyd abba.
– Ide nézz!
A kis batyu utolsó szárát is kibontotta, és elkezdett nevetni. Kislányos, éles nevetése volt, kópésan kacsintott hozza. Úgy nevetett, hogy a könnye is kicsordult. A nyakamba borult, arcomat simogatta, szememet csókolgatta, és féktelen, rajongó boldogságában addig nevetett, amíg vidámsága magával nem ragadott.
– Féltem, hogy a ládikót elveszik tőlem. Sok gonosz ember van köztetek, az a katona a leggonoszabb, és biztosan észreveszi. Úgy is lett, ahogy sejtettem. Csakhogy addigra én már kinyitottam a ládikót, és kavicsot meg homokot töltöttem beléje. A kulcsát pedig messzire hajítottam… Nevess már, Nettopau… nevess, én édes szerelmem!
Elképzeltem, milyen képet vág Dale kormányzó, elképzeltem, hogyan borítja el a szégyen pírja John arcát, elképzeltem, hogyan forgatja szemét az ágyban Argall kapitány, és hogyan veti a keresztet Buck tiszteletes.
Most már én is nevettem. Teli szájjal, szélesen.
Mert a batyuban arany csillogott! Az elveszett gyarmat aranya!
– Jó vagy, Hűs Víz. Igazán jó vagy…
Ennyi hát az én megpróbáltatásaimnak és nagy szerencsémnek a története. Sokáig kóboroltunk az erdőben, abból éltünk, amit az erdő adott. Közben a Treasurer visszahajózott Jamestownba, ahol Pokahontaszt ünnepélyesen megkeresztelték, és ő örök hűséget fogadott Johnnak. Sajnáltam őt, mert szörnyű ruháinkba bújtatták, szűk cipőinkkel nyomorították, és megtanították hallgatni meg keresztet vetni. Esztendő is elmúlt, mire felkerekedtek, és áthajóztak Angliába.
Akkor mentem be először Jamestownba. Úgy mentem be, mint idegen, és közönyösen fogadtak. A ládikó sorsáról mindenki beszélt. Isten büntetését látták benne, hogy Dale homokot talált arany helyett. A ládikót meg is találtam: a szemétdombra hajították, onnan csentem vissza.
A kincsről senkinek sem szóltam. Később nagyon fellendült Jamestown. Egy-két esztendő leforgása alatt négyezerre gyarapodott lakosainak száma, és a dohánytermesztéssel nemhogy felhagytak volna, hanem még fejlesztették is. Azokban az években a város utcáit is dohánnyal ültették be, csak hogy ki tudják elégíteni a hazai keresletet.
Én is megpróbálkoztam vele. A kezdéshez Peter Warrentól kértem kölcsönt, hogy meg ne szimatolják: valójában gazdag vagyok. Minthogy Jakab királyunk nem tiltotta be a füstölést, magam is jó sikerrel termesztettem a dohányt, és időben törleszthettem Warren kölcsönét.
Lesz-e szövetség a pauhetánokkal vagy sem, addigra már senki sem törődött ezzel. Az idő elmosta Pauhetán nagy hatalmát, az aggastyán hamarosan meghalt, és az északról beözönlő irokézek meg a durván terjeszkedő Jamestown elől felhúzódtak a hegyekbe a megmaradt törzsek.
Néhány évtized még, és a pauhetánokat végképp elfelejtik Virginia lakói.
A nagy fellendülés éveiben aztán mindenki olyan tehetős lett Jamestownban, hogy az én gazdagságomon senki sem csodálkozott. Még sajnálkoztak is, amikor hajót vásároltam, azzal a céllal, hogy hazatérek és végleg letelepszem.
– Miért nem marad ideát? A lehetőségek hazája ez.
– Dolgozni mindenütt lehet – mondtam.
Amikor Angliába érkeztünk – két kisfiammal és feleségemmel, a kedves Hűs Vízzel –, hajómat három nagy halászbárkára cseréltem. Azzal jártam a tengert, és hamarosan én lettem Dél-Anglia leggazdagabb halászmestere.
Pokahontasz sorsáról csak itt kaptam hírt.
Az indián hercegnő tíz harcos és öt szolgálóleány kíséretében lépett Anglia partjára. Azt mondják, már a hajóút alatt búskomor volt. Senki másra nem mosolygott, csakis a gyermekére, akit az ő kérésére Thomasnak kereszteltek. Amikor azt látta, hogy a parton sem a király, sem a nemesurak nem várják, körül sem nézett a csodálatos házakon, a töméntelen népen, hanem Johnhoz fordult, és ajkát biggyesztve, halkan így szólt:
– Hazugok vagytok.
És tudjátok meg azt is: találkozott álmainak lovagjával, a legendás hírű John Smith kapitánnyal! Akiért a hatalmát eljátszotta, akiért ezt a szörnyű kálváriát megjárta!
Azt mesélték, amikor meglátták egymást, oly sokáig és oly hallgatagon néztek egymás szemébe, hogy kínosan feszengtek mindazok, akik körülöttük álltak. John Rolfe sápadtan elfordult, és mogorván biggyesztette ajkát.
De hát Pokahontasz nemhiába volt királynő és bölcsebb a bölcseknél. Magára talált, és mielőtt a kapitány szólhatott volna, parancsoló hangon ezt mondta:
– Amikor idegenként hazámban jártál, kapitány, az ősz Pauhetánt atyádnak nevezted. Most én vagyok itt vendég gyanánt, idegenül, ezért ezentúl én is atyámnak nevezlek, és úgy akarom, hogy te gyermekednek hívj.
Így tett pontot a maga regényének végére Pokahontasz, Virginia virága.
Később bemutatták az udvarban is. Nagy újság volt az „indián hercegnő”, de hát azért nem vették komolyan. Jakab király soha nem beszélt vele, és szövetséget se kötöttek. Ezen sem csodálkozott már, megrendülést sem mutatott. Kísérője és tanácsadója, Uttomatomakkin is hamar megunta, hogy telerója a magával hozott botot.
Pokahontasz tökéletes angol lady lett. Részt vett a többi udvarhölggyel együtt Ben Johnsonnak, a híres drámaírónak maszkjátékaiban,
De szomorúsága nem hagyta el. Nagyon keveset beszélt. Akkor is csak az urához szólt, és boldogtalanná lett John Rolfe-hoz.
Pár év múlva tüdővész vitte sírba, mint a legtöbb indiánt, aki nem bírta Angliának ködös éghajlatát. A halál bizony nem nézi, rabszolgát vagy hercegnőt látogat-e meg.
Sosem találkoztam vele.
Az ura később visszatért Virginiába. Nagyon gazdag és tekintélyes ember lett, a fia pedig örökölte apjának nemcsak vagyonát, hanem anyja okosságát és, szépségét is.
– A neve a tiéd – mondta csendesen Hűs Víz.

Hűs Víz, te kedves, drága asszony, szerető feleség! Hűs Víz voltál az én életemben valóban. Oltottad szomjamat, hűsítetted homlokomat.
Amikor letelepedtünk, a plébánosnak azt mondtam, Hűs Víz meg van keresztelve, de elveszett az erről szóló írás. Borissza, kedélyes ember volt, csak legyintett, kiállította a keresztlevelet, és lelkünkre kötötte, hogy szorgalmasan eljárjunk az istentiszteletekre, nehogy a gonosz lelkűek acsarkodjanak reánk.
Egy napon pedig felkerekedtünk Hűs Vízzel, hogy Londonba menjünk.
Londonba, szülővárosomba, szánalmas gyermekségem városába.
– Mennyi ház… – ámuldozott Hűs Víz, és riadtan karolt belém. – Valóságos erdő!
– Vadon – nevettem. – Ez is vadon.
– Ezt akarta látni Pokahontasz?
– Smith kapitányt akarta látni. Vele akart találkozni.
– Azért volt hát minden?
Róttuk az utcákat, bámultuk a bámulnivalókat. Megmutattam Hűs Víznek a Temzét, a Hidat, a Szent Pál-katedrálist és mögötte a zsibvásárt.
– Ez is vadon – suttogta. – Vajon miféle törvényei vannak? A szemébe néztem. Benne megláttam magamat. Tisztán és egyszerűen, mint ahogy tiszta és egyszerű volt Hűs Víz tekintete.
– Édes szerelmem – mondtam neki. – Mindegy, hogy házak erdejét látod vagy fák sokaságát. Mindegy, hogy friss, virágillatú levegőt szívsz-e vagy sötét kémények ocsmány füstjét. Vadon ez is, vadon az is, és mindenütt csak egy törvény él: az egyetlen törvény…
Mellemre hajtotta a fejét, és rábólintott a szavaimra:
– Az ember keresi a boldogságot.