RÓNASZEGI MIKLÓS

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

SZECSKÓ TAMÁS RAJZAIVAL

© Rónaszegi Miklós, 1984

SZÉPSZAVÚ ÖREG MESÉJE

Valahányszor az autóbusz nagy ívben a szálloda elé kanyarodott, egy öreg indián várta ott a gyerekeket, teljes díszbe öltözötten. Fején tolldísz libegett, mellén fehér őzbőr ing feszült, lábát fekete lábszárvédő fedte, és cipő helyett mokasszint húzott. 
– Nini, indián! Igazi indiánt – kiabáltak a gyerekek, és hozzá futottak.
– Indián bácsi, mutasson bölényeket!
– Kikkel harcolnak most a feketeláb indiánok?
– Nekünk is van otthon íjunk is meg coltunk is!
Az öreg indián csendesen mosolygott.
– Nincs már bölény, nagyon régóta. És nem is harcolunk. Senkivel.
– De hát miért? – nyugtalankodtak a gyerekek. – Régen, ugye, volt bölény?
Az öreg bólintott.
– Régen volt bölény. Sok bölény. És régen minden másképpen volt.
Kinyújtott karjával a messzeségbe mutatott. Tekintete közömbösen siklott el az érintetlen vadon szélén álló szállodaépület mellett. A szállodát a turisták számára építették, akiket a kíváncsiság vitt oda indiánnézőbe. Az öreg indián ujja azonban messzebbre mutatott: a ház mögött emelkedő hegyekre, a Sziklás-hegység idelátszó nyúlványaira, odébb pedig a reggeli párákban ragyogó síkságra.
– Amerre csak a szem ellát, ez a föld mind a miénk volt – kezdte. – Itt kóboroltunk, csatáztunk, űztük a bölényeket, arra, keletnek és amarra, északnak. Mindez nem is olyan régen történt, talán a nagyapám nagyapja volt gyermek még akkor. . . Annyi volt a bölény, hogy fél csordából is megéltünk esztendeig. És annyi volt az indián is errefelé, a síkságon is, meg a hegyek között is, mint égen a csillag. Itt éltünk boldogan. A magunk törvényei szerint.
– És akkor… mi történt?
– Egy napon megjelentek a fehér vadászok. Puskát hoztak és tüzes vizet, vagyis pálinkát. A puskával kiirtották a bölényeket, a pálinkával megrontották az indiánokat.
– A feketelábakat?
– Nemcsak azokat. Odalettek az irokézek, a sziúk és más, nevezetes indián törzsek. Volt idő, hogy úgy irtották az indiánokat, akárcsak a bölényeket. Fogadásból. Aztán egyszer csak elcsitultak a fegyverek, s mi leszálltunk lovainkról. Földet műveltünk, mint hajdan az asszonyok, majd fellázadtunk, majd megint földet műveltünk, és megint fellázadtunk. Nehezen tört meg az indiánok büszke népe. Nem is tört meg igazán sosem.
– A feketeláb indiánok is letelepedtek?
– Mi telepedtünk le utoljára. S nem is egy helyen. A rezervátum, mint amilyen ez is itt, védett terület. Itt nem háborgat senki, mégis úgy érezzük magunkat a szabad ég alatt, mint a karámba hajtott vadló, a musztáng. Elvándorolnunk innen nem szabad. Talán jobb lett volna csatában elpusztulni. Gyorsan és hősiesen, így lassan haldoklunk, mint a sas, amelyet nyíl talált, de meg nem ölt. Ki gyárba jár, ki földet művel, ki meg a fehér doktoroktól kér orvosságot a tüdőbajára. S van, aki a kirándulóknak mutogatja ősei öltözékét, mint én magam. Hej, hová lettek a régi vadászmezők, hová a harci dobok, a suhanó nyilak, az acélos paripák?! Mindez már a múlté.
Az öreg indián elhallgatott. A gyerekek elszontyolodva nézték a hegy lábánál sorakozó indián sátrakat.
– Sose búsuljatok – törte meg a csöndet az öreg. – Meséinkben, emlékezetünkben azért tovább élnek a régi napok és a régi harcosok.
A gyerekek körülvették.
– Indián bácsi, hogy hívnak? És mesélj nekünk! Mesélj a régi indiánokról!
Az indián bólintott.
– Szépszavú Öreg a nevem. És ha akarjátok, elmondom nektek a Sánta Bölény történetét. Jól figyeljetek!

A PRÉRIN

Elszálltak régen a vihar fekete szárnyú madarai, nem pislogtak többé villámszemükkel. Nem zörgött a magányos fák lombja a zuhogó esőben, és messze dübörögtek a rémült vadlovak is.
Elmúlt a vihar, csendesség telepedett a prérire, a pusztára.
Lassan indult az élet. Előbb egy sas röppent fel lusta szárnyalással, hogy zsákmány után kutasson a fodrozódó bárányfelhők magasából. Majd szürke farkas loholt csapzottan egyik cserjéstől a másikig, szájában fiatal nyúllal, és megbújt lakomázni a bokrok alján.
A szomjas föld hamar beitta a pocsolyákat. Friss, új füvek sarjadtak belőle. A déli nap melegében szárnyra kaptak a pillangók és a darazsak.
A pusztaság közepén, egy tölgyfától és a körülötte zöldellő bokroktól nem messze, két kis indián gyerek feküdt. Egy kisfiú meg egy kislány. A fiú csupasz hátán, a leányka őzbőr ingén még ott fénylettek az esőcseppek, még mindketten maszatosak voltak a sártól és hallgatagok a mennydörgéstől, mégis nagy terveket forgattak a fejükben.
– Oda nézz! Bölény fekszik a bokor mögött! – így suttogott a kisfiú, de nem mutatott semerre, hanem csak a szemével intett a bozótos felé.
A kislány bólogatott.
Eltátotta a száját, úgy figyelt.
Mégsem mert megszólalni, inkább a kezével mutogatott. Ezt kérdezte az indiánok jelbeszédével:
– Hívjuk a harcosokat?
A fiúcska lassan nemet intett, és magára mutatott.
– Nem. A bölényt én akarom elejteni. 
– Baj lesz, ha nem sikerül.
Észre sem vették, máris hallhatóan sugdolóztak, annyira felizgatta őket a vadászat gondolata.
– Hej, Mindigalvó, most már bánom, hogy magammal hoztalak. Nem lánynak való a harcosok iskolája, a vadászat.
– Testvérkém, Okos Hód Fia, bizony jobb lett volna, ha a fiúkkal indulsz bölény után kutatni. Vacogott a fogam, amikor az eső ránk esett, te pedig meg se moccantál. Pedig csak úgy zúgott-zengett a vihar. Még jég is koppant a fejemen. Most is félek, hátha összetapos minket az a bölény.
Az ám, a bölény! A sűrű bokor mögött valóban valami állat látszott. Ilyen messziről még azt sem lehetett jól kivenni, vajon fekszik-e vagy álldogál. De hát élőlény volt, az bizonyos, mert még-megrezzent a sűrű, ha a fejével vagy a farkával a legyeket csapkodta.
Okos Hód Fia megmarkolta kicsiny íját és a nyílvesszőt, aztán Mindigalvóhoz fordult.
– Te kérted, hogy magammal hozzalak. No, hát csak aludj, Mindigalvó, amíg én egyedül elejtem a bölényt.
Mindigalvó felhúzta kicsi orrocskáját, és morcosan összerántotta a szemöldökét.
– Hátha nem is bölény.
– Azért is bölény! Mi láttuk meg az első bölényt!
– Nem is tudod elejteni.
– Azért is elejtem. Megsebesítem... Majd aztán szólunk, hogy itt van…
Mindigalvó erre már nem felelt semmit, hanem hason csúszva megindult a bátyja után, ugyanolyan nesztelenül és észrevehetetlenül, ahogyan az igazi harcosok közelítik meg az ellenséget… Hogyha erősebben rezdült a bokor, máris megtorpantak. Jaj, nehogy megszimatolja őket a bölény! Ha elriasztják, oda a dicsőség.
A bölény azonban nyugodtan állt a lombok árnyékában, és esze ágában sem volt gyanakodni. Igaz, a szél éppen felőle fújt, így nem szimatolhatta meg a két gyerek közeledtét. Pedig azok már alig egy ugrásnyira hasaltak mögötte. Okos Hód Fia feszítette az íját, Mindigalvó pedig egy nagy követ görgetett maga előtt.
A fiú most jobbra tért, a leányka balra. Két oldalról akarták meglepni a zsákmányt. Az egyik majd belelövi nyilát, a másik hozzávágja a nagy követ.
Csak ne remegne kezük az izgalomtól! Hiszen felnőttek dolga, harcosok kötelessége a bölényvadászat. Ki látott gyereket másra vadászni, ha nem ürgére?
Egymásra pillantottak. Aztán mint a villám felugrottak mind a ketten. Okos Hód Fia kiszökkent a sűrűből, és kilőtte a nyilát, Mindigalvó pedig felemelte a súlyos követ és odazuhintotta, ahol a bölény állt.
Hanem a nyílvessző csak a levegőbe repült, a nehéz kő meg a földre esett, mert a váratlan támadásra az a bölény hangos nyihogással megugrott. Mivel pedig a bölények nyihogni nem szoktak, mert az a lovak szokása, Okos Hód Fia tüstént rájött, hogy a bölény bizony nem bölény, hanem egy derék lovacska. Nem volt rest, fürgén a hátára ugrott.

Hej, most kezdődött csak a tánc! A fiatal vadló úgy ugrált, mint egy bakkecske, mindenáron le akarta vetni magáról a lovasát. A szeme forgott, nagyokat fújt, és patáival messze elrúgta a vizes göröngyöket. Sörénye, farka lobogott, akár a zászló.
A kicsi Mindigalvó tanácstalanul topogott körülöttük. Szívesen segített volna a bátyjának, aki takaró nélkül, kantár nélkül próbált megülni a lovacska hátán. Nagy szégyen, ha egy indián gyereket földhöz nyekkent a ló, hát még ilyen csikónyi, fiatal jószág.
Vadlovat betörni mégsem a gyerekek dolga.
Nem volt más hátra: Mindigalvó nagyokat kiáltott, hogy bátorítsa testvérkéjét, Okos Hód Fiát. Okos Hód Fia pedig rémeseket ordított, hogy megriassza a lovat, a ló pedig fújt és bakkolt, hogy elzavarja mindkettőjüket. Egyikük sem akarta megunni a dolgot.
A huzakodás egy pillanatra félbeszakadt, mert a lovacska, mintha csak megadta volna magát, fura módon leült. Úgy ült le, mint a kutyák, s Okos Hód Fia majdnem lecsúszott róla. Erre aztán Mindigalvó is felbátorodott, és csúfolódni kezdett:
– Szép kis bölényt fogtál! Szép kis bölényt fogtál!
– Hallgass. Mindigalvó! – kiáltott rá a bátyja a ló hátáról. – Akár bölény, akár nem, mégiscsak magam fogtam. Híres ló lesz belőle. Ezen fogom elejteni a Sánta Bölényt!
Alighogy ezt kimondta, a lovacska ismét felugrott. De mekkorát! Kis híja volt, hogy Okos Hód Fia le nem esett róla. Hanem azt már megakadályozni nem tudta, hogy a derék lovacska vágtába ne fogjon. Egy hangos nyihogás, egy hangos (vagy inkább riadt) rikoltás, és ló meg a lovasa egyszeriben messze elszáguldott.
Otthagyták Mindigalvót a préri közepén.
A kislány nevetett. Csöppet sem ijedt meg. Hiszen ismerte az utat hazáig, és amúgy is gyalogszerrel jöttek még hajnalok hajnalán.

MEGÉRKEZÉS

Okos Hód Fia riadtan kapaszkodott a lova nyakába. Folyton az járt az eszében, hátha a Sánta Bölény nevének hallatára ugrott akkorát. Végtére is meglehet, hogy az állatok értik az emberi szót.
A Sánta Bölény neve félelmetes név volt. Az indiánok azt mesélték róla, hogy ő a bölények Nagy Szelleme, aki egy öreg, sánta bika képében a csordák előtt jár, és vezeti azokat őszi és tavaszi nagy vándorlásaik során. Nem akadt senki, aki csak egyszer is látta volna, de mindenki hitte, hogy a sánta bika ravaszabb a rókánál is, s hogyha megharagszik, messzire vezeti népét. Olyankor elmarad a bölények szokásos évi vonulása.
A lovacska elszántan vágtázott. Ez volt az utolsó kísérlete, hogy megszabaduljon kéretlen utasától.
Okos Hód Fia azonban elhatározta, ha törik, ha szakad, ezt a lovacskát ő megtartja magának. Mi tagadás, eddig nem nagyon jeleskedett a lovaglásban, sőt talán kissé ügyetlen is volt, de most, hogy sikerült lóháton maradnia, és vágta közben a riadalma is elmúlt, egyszeriben úgy érezte, talán híres lovas is válhatna belőle.
– Végre nevet is kaphatnék... – morogta durcásan. Az indiánok között ugyanis az a szokás, hogy bátor tetteik vagy feltűnő tulajdonságaik után nevezik el társaikat. Volt olyan harcos a táborban, akinek egyszerre több neve is volt. Okos Hód, a feketeláb indiánok főnöke például éppen hat névvel büszkélkedhetett. Hívták Hosszú Lábnak (mert jól futott), Szürke Farkasnak (mert elszánt vadász volt), Kemény Lándzsának és Kemény Pajzsnak (mert a csatában támadni is, védekezni is jól tudott), Villámpatának (mert nagyszerű lovas volt) és végül Okos Hódnak (mert bölcsen vezette népét).
Hanem a fiának, mert még gyerek volt, semmilyen név sem jutott. Apja után nevezték el, akárcsak a többi gyereket.
Így lett Okos Hód Fia.
– Legalább neked legyen igazi neved! – mondta hirtelen, és ahogy belecsimpaszkodott a lovacska sörényébe, felkiáltott:
– Hó! Hó! Fehér Fergeteg!
Lova ugyanis fehér volt, nagy barna foltokkal a hátán, már ahogyan-a vadlovak között ez gyakori. Másrészt az imént jókora eső zúdult a prérire, és a nagy jégveréstől egy időre hófehér lett a környék.
Nos, így lett a lovacska Fehér Fergeteg.
– Nekem vajon mi lesz a nevem? – sóhajtozott a kisfiú, már ahogy a nehéz vágta engedte.
Persze az sem tartott már sokáig. A lovacska kifáradt. Végtére úgy ítélte, mégsem lehet valami szörnyű ellenség, aki a hátára ugrott. Folyton a nyakát paskolgatja, és nyugtató szavakat sugdos a fülébe. Ismerős szagokat hozott a szél is. Az indián lovak szagát, mert már a tábor közelében jártak, jóllehet a lovak szagához emberek szaga is társult. Ijesztő emberszag, aztán tűz füstjének illata és valami szörnyű; ütemes ének.
A lovacska hirtelen megtorpant, és fülét hegyezve, szemét forgatva, egész testében remegve figyelt.
– Ne félj, ne félj, Fehér Fergeteg! Te leszel a legnagyszerűbb paripa! Bátor lovacska vagy te! Gondold meg, mi szeretjük a lovat! Sosem bántjuk!
Fehér Fergeteg megrázta a fejét, mint aki hiszi is meg nem is az ilyen szavakat, de akkor Okos Hód Fia keményen megszorította térdével az oldalát, és rászólt:
– Ne butáskodj! Hó! Gyerünk!
Fehér Fergeteg most már nem ellenkezett. Leügettek szépen a Hód-folyó partjához, ahol egy kicsiny nyírfaliget szélén a feketeláb indiánok tábora állt.
Okos Hód Fia szörnyen büszke volt a lovára. Délceg ügetéssel egyenesen a tábor közepére vezette. Nagy örömében észre sem vette, hogy a nagy tűz körül megszűnt az ének, és a táncoló harcosok sem táncolnak, hanem vigyázva figyelnek.
A tűztől pár lépésnyire ugyanis a feketeláb indiánok két híres embere állt szemben egymással.
Tüzes Szem, a varázsló és Okos Hód, a törzsfőnök.
Nagy vitában voltak.
– Csak öten táncoljanak. Öten, mint kezemen az ujj! – vélte Okos Hód.
– Sánta Bölény nagyon haragszik. A szellemekkel beszéltem. Azt mondják: minden feketeláb harcosnak az áldozati tűznél a helye. Még neked is, még nekem is! Engesztelő bölénytáncot hirdetek.
– Ha mindenki bölénytáncot jár, ki hozza majd a hírt, hogy feltűntek a bölények?
A varázsló felhúzta a vállát, és hajlott orrát fintorgatta.
– Hm. . . a szellemek azt mondják, már úton vannak a bölények.
– Elébük kell menni. El kell állnunk a vonulásuk útját. Amióta felnőttem és apáim apái is felnőttek, a bölények vonulása ősszel és tavasszal mindig ugyanazon az útvonalon történik.
– Bölénytáncot hirdetek! – hajtogatta Tüzes Szem, a varázsló, és konok haraggal pillantgatott a közelükben állókra.
Okos Hód megrázta a fejét. Haragosan libbentek a törzsfőnöki fejdísz fekete végű, hosszú sastollai.
– Vége már a tavasznak. Harmadszor változtatunk táborhelyet, utolsó téli tartalékainkat is megettük. A te szellemeid mégsem árulják el, hol találjuk a bölényeket. Ki tudja, talán szóba sem állnak veled…
Felkapta a fejét Tüzes Szem. Csak úgy villámlott a tekintete. Szörnyű haragjában elfúló hangon rikácsolt. Csontos öklével hadonászott.
Forró percek voltak azok. Hiszen a törzsfőnök is csak ritkán mer ellentmondani a szellemekkel, mindenféle titokzatos és félelmetes túlvilági erőkkel társalgó varázslónak. S ki tudja, milyen átokra fakadt volna Tüzes Szem, ha fel nem tűnik a tábor végén Okos Hód Fia…
– Azt mondod, Okos Hód, hogy szóba sem állnak velem? Jöjj a sátramba, és meghallhatod te magad is, hogyan sziszeg a szél szelleme, ha varázsfüvet szórok a lángba!
Ebben a pillanatban ért oda Okos Hód Fia. Büszkén megállította lovát az apja előtt, és örömtől ragyogó képpel várta, hogy megszólalhasson.
– Hát ezt a lovat hol szerezted? – nézett rá Okos Hód.

– Magam fogtam a prérin.
– Derék dolog. Hiszen a minap még a mi szelíd lovainkat sem tudtad jól megülni.
Okos Hód Fia nyelt egyet, és kibökte:
– Bölénylesre indultam testvérkémmel, Mindigalvóval. A zivatar után azt hittem, egy bölényt látunk, de bizony csak ez a lovacska volt… és…
– És?
– Nem akartam elmondani, hogy bölénynek néztem. De hát édesanyánk mindig arra tanított, hogy a hazugság nagy szégyen, s ezért mindig az igazat kell mondani.
– Ne is mondj soha mást, csakis az igazat! – bólintott mosolyogva Okos Hód, és értő szemmel nézegette Fehér Fergeteget. – Szép állat. Ha vigyázol rá, jó futó lesz belőle. Tégy rá szíjat, és vezesd körül! Ismerkedjen!
Mélyet sóhajtott, és körülnézett a táboron.
– Nem csoda, ha bölénynek néztétek – mondta. – Hamarosan én is bölénynek nézek majd minden bokrot, ha tovább tart ez az éhínség. Mert tudd meg, fiam, hogy ma sincs hír a bölényekről. Sánta Bölény haragszik ránk.
Fehér Fergeteg rábólintott e szavakra, már ahogy a lovak rázzák a fejüket. Az állatok nem beszélnek, de bizonyára megérezte, milyen szomorú az előtte álló ember. Vajon mi oka van rá? Hiszen olyan szép az öltözéke. Olyan fenséges. Tollkoronája majdnem a földig ér. Fehér őzbőr inget visel, amelyet vörös és kék minták szegélyeznek, és festett sündisznótüskék tesznek még díszesebbé. Furcsán libegő rojtokkal van tele az ing karja, és rojtos a fekete lábszárvédő széle is. Azokat a rojtokat már nem bőrből hasították, hanem bölények és lovak sörényéből s talán megölt ellenség hajából csomózták.
A lovacska lépett egyet, és kíváncsian megszagolta Okos Hód főnök kezét. Az pedig szelíden megveregette az orrát, és így szólt:
– Legyetek jó pajtások!

A TÁBORBAN

Lassan alkonyodott. Megnőtt a sátrak és a pusztai fák árnyéka. Hazafelé igyekeztek a harcosok. Megjöttek az asszonyok és a gyerekek is.
– Láttatok bölényt?
– Nem láttunk.
– Láttatok?
– Sehol.
Mindenkit ugyanazzal a kérdéssel fogadtak a táborban, és mindenki ugyanazt felelte.
Fehér Fergeteg a patak partján a friss füvet legelte. Olyan nyugodtan viselkedett, mintha mindig is emberek között élt volna. Megrázta a fejét, és nagy szemével rábámult Okos Hód Fiára.
„Miért búslakodtok a bölények után? Miért nem esztek füvet ti is?”
– Buta vagy – nevetett hangosan Okos Hód Fia. – Ahogyan a lovak nem esznek húst, az emberek sem esznek füvet.
„Ennyire búslakodni mégsem szabad.”
– Itt a síkságon a mi életünk a bölénytől függ. Majdnem egyedüli táplálékunk. Ha van bölény, jól élünk, ha nincs, koplalunk.
Fehér Fergeteg a patak túlsó oldaláról nagy fellegekben közeledő szúnyogokat zavarta a farkával. Ej, minek is állnak itt!
– Mindigalvó késik. Már régen vissza kellett volna érnie – csóválta a fejét Okos Hód Fia. Aztán ránézett a lovára.
– Megfogadtam, hogy te leszel a leghíresebb ló a prériken, egészen a Sziklás-hegyekig. Illő hát, hogy tanulj. Körülvezetlek a táborban, ahogy apám mondta.
Úgy is tett. Szorosan Fehér Fergeteg mellett lépkedett, és közben szelíden beszéli: hozzá:
– Feketeláb indiánoknak neveznek bennünket, mert a lábszárvédőnek szánt bőröket megfüstölve feketére festjük. De nézz csak körül! Bőr a tipi, vagyis a sátor, bőr a kantár, bőr a mokasszinunk, vagyis a lábbelink, bőr minden zsákunk és ruhánk. Ingünk és a csecsemők bölcsője puha szarvasbőr. Bölénybőr, szarvasbőr… Hanem a dolgaink között lóbőrt ritkán látsz. Lovainkat csak a végső szükségben vágjuk le, de akkor már mi is velük pusztulunk.
Fehér Fergeteget mintha meghatották volna ezek a szavak, mert csendesen lépegetett, és figyelmesen pislogott. Igazán úgy tett, mint aki ismerkedik a környezetével.
Volt is mit látnia.
A bölénylesről érkező emberek serényen munkálkodtak. Egy helyen új sátrat állítottak az asszonyok (a sátorverés az asszonyok dolga) – új család érkezett ugyanis a hegyek felől. Gyorsan ment a munka. Gúlába rakták a hosszú tartópóznákat, összekötözték őket, vékony lécekkel körberakták, majd az így elkészített kúp alakú favázat színes bölénybőrökből összevarrt palásttal borították.
Két hosszú póznával jókora hasítékot lehet nyitni vagy csukni a sátor tetején. Azon a nyíláson át távozik el a füst, és szűrődik be a világosság.
– Nézd csak a sátrakat! A legtöbbje három sávra tagolódik. Fenn a sötét mező az eget jelképezi. Benne a világos karikák a csillagokat. Alul azok a fűrészes, hullámos vagy szabálytalan minták hegyeket, folyókat vagy éppen kanyargós vándorutat jeleznek. A kettő között, világosabb mezőben mindenféle mintát és alakot látsz. Csillagok, állatfejek, titokzatos jelek, azok mind a sátor lakóinak sajátos jelvényei.
Fehér Fergeteg nagyot fújt, és megrázta a fejét. Szokatlan volt a kantár. Okos Hód Fia azonban másképp értette:
– No persze, sok ez a tudomány egy csikónak. Nem is mesélek tovább.
Két sátor között az alkonyi nap fényében öreg ló állt. A hátán keresztbe kötve két sátorpózna, azon meg egy nagy batyu. Mivel az indiánok a kereket és a kocsit nem ismerték, így vonszoltatták holmijukat az állatokkal.
A két ló megállt egymással szemben. Fülüket hegyezték, fejüket rázták.
Okos Hód Fia azt képzelte, talán bizony beszélgetnek.
„Hogy hívnak, fiacskám?”
„Fehér Fergetegnek. Hát téged?”
„Nekem nincs nevem. Volt, de már elfelejtettem.”
„Nehéz az a batyu?”
„Könnyebb húzni, mint a hátamon vinni.”
„Szegény. Nehéz a munkád, és még csak neved sincs.”
„Ne sajnálj! –dobbantott az öreg ló. – Egyszer majd te is megöregszel.”
Okos Hód Fia megrántotta a lovacska zabláját. Továbbmentek.
– Apám leghíresebb lova volt. Szélvésznek hívtuk. Megérdemelte a nevét. Tiszteld nagyon! – mondta csendesen, de a tekintete megint nyugtalanul fürkészte a tábor szélét.
Hol marad Mindigalvó?

Bántotta, hogy magára hagyta a testvérkéjét. Képes ám, és nevéhez híven átalussza az egész napot. Aztán, ha az éhség meg a hideg már hazakergetné, talán el is téved.
Nagyot sóhajtott, és néhányszor erőteljesen végigsimította a lova hátát.
– Hallod-e, Fehér Fergeteg, ismét felülök rád, de most meg ne ugorj, ne is száguldozz, mert meg kell keresnünk a testvéremet.
Biztató szavakat mondogatva, szép lassacskán ismét felkerült a hátára. A lovacska kicsit reszketett, a fejét kapkodta, de máskülönben nem lázadozott. Úgy látszott, megbékélt a sorsával.
– Jól van, jól van – mondogatta Okos Hód Fia, és erősen fogta a kantárt. – Induljunk, de csak lassan ám!
Megindultak volna, hanem akkor Fehér Fergeteg mégiscsak szökkent egyet. Megrémült ugyanis a rettentő zsivajgástól, amivel egy csapat gyerek nekik rontott.
– Jé, sose láttuk még ezt a lovat! Hol szerezted?

– Hallgassatok! Nem látjátok, hogy mennyire ijedős még?
– Hol szerezted? Hol szerezted?
– Magam fogtam.
A gyerekek csodálkoztak, fejüket csóválták, mint akik nem hiszik a dolgot.
– Tréfálsz – mondta egy nagyobb fiú.
– Ha nem hiszitek, kérdezzétek meg a testvéremet, Mindigalvót! Ő is ott volt.
– És most? Hol van?
Hiszen ha azt Okos Hód Fia tudta volna! Bánta is ő most, akármit gondolnak róla a többiek, még arra sem bólintott rá, amikor arra kérték, mesélje el a lovacska befogásának történetét.
Folyton csak az alacsony dombokat fürkészte, ahonnan fel kellett volna tűnnie Mindigalvónak.
Nemcsak aggódott, félt is egy kicsit. Hiszen Mindigalvót az ő gondjára bízta anyjuk, Szelíd Őz. Ha a kislány eltévedt, bizony őt okolják majd.
Annyira elgondolkozott, a szíve annyira megtelt féltéssel és szomorúsággal, hogy észre sem vette, elhallgatott körülötte a gyerekcsapat. Majd hirtelen nagy kuncogásra, nevetésre riadt. Valaki megfogta a kezét.
Mindigalvó volt.
A kislány egészen más irányból érkezett, mint ahogyan Okos Hód Fia várta.
Mosolygott, de a haja csapzottan hullott a homlokába. Nagy, fekete szeme riadtan pislogott.
– Testvérkém, testvérkém – suttogta. – Valamit el kell mondanom.
Leugrott a lováról Okos Hód Fia, és szeretettel megsimogatta a kislány haját.
– Ne félj!
– Már nem félek. De nagyon megijedtem.
– Mi történt? Mondd el!
A gyerekek elfutottak, mert a tábor közepén újból fellángolt az áldozati tűz, és a varázsló kiáltozása hallatszott.
– Nagy a veszély… – suttogta Mindigalvó. – Én láttam…
– Bölényt láttál?
– Nem, nem… – Mindigalvó hangja elcsuklott.
– Meséld el gyorsan! – szólt ekkor Okos Hód Fia. – És ha valóban fontos, mondjuk el apánknak.
Mindigalvó bólintott. Nagyot sóhajtott, és már mesélte volna, mit élt át a nap folyamán, amikor a sátrak között váratlanul felhangzott édesanyjuknak, Szelíd Őznek hívó szava.

A MENEKÜLÉS

Okos Hód, a feketeláb indiánok főnöke a varázsló sátrában ült. Mellette Tüzes Szem kuporgott.
Együtt figyelték az áldozati tűz imbolygó lángocskáit.
– Nem először vagy a sátram vendége, Okos Hód – kezdte halkan a varázsló. – Sok-sok nappal ezelőtt, amikor ezt a tüzet meggyújtottam, itt ültél te is, és itt ültek a törzs öregjei is. A csavart nyelű szent pipából szívtunk valamennyien.
– Úgy volt – bólintott Okos Hód.
– Ez a tűz azóta sem aludt ki. Éjjel-nappal vigyázok rá. Beszéltem a szellemekkel.
Okos Hód elgondolkozva bólintott.
– Beszéltél. Ha mondod, bizonyosan beszéltél velük.
– Sánta Bölény haragszik. Nem tudni, miért. De én mindent megtettem… Engesztelő bölénytáncot hirdettem.
– Bölényt mégsem találunk! – csattant fel Okos Hód szava.
Egészen közel hajolt Tüzes Szemhez. Eltakarta előle a lángok fényét úgy, hogy koromfeketének látszott mindkettőjük arca.
– Tüzes Szem, jól figyelj! – mondta szigorúan. – Elrendelheted az újabb bölénytáncot, de bizony mondom, ha mától ötödszörre nyugszik le a nap, és bölény még mindig nem lesz… bizony más varázslót keresünk.
A varázsló felugrott.
– Okos Hód, hát mégis kételkedsz bennem! Jól vigyázz, nehogy rajtad bizonyítsam be a varázserőmet!
Okos Hódnak pillája se rebbent erre a fenyegetésre.
– Tüzes Szem, szeretnék hinni a varázserődben. Tudom, hogy te vagy a feketeláb indiánok leghíresebb és legfélelmesebb varázslója. De vigyázz, mert az én másik nevem Kemény Lándzsa! És fogadom, ha az életemre törsz, leterítelek, mielőtt egyetlen szót is szólhatnál a szellemeidhez.
A varázsló ráncos, csúnya arca egészen eltorzult a dühtől. Keze ökölbe szorult, és alig hallhatóan sziszegte:
– Megszégyenítettél már nemegyszer, Okos Hód. Törzsünk harcosai is kételkednek már a varázserőmben.
– Győzd meg őket, Tüzes Szem!
– Engesztelő bölénytáncot rendelek, de követelem, hogy még egyszer le ne állítsd!
– Táncoljanak hát annyian, mint a két kezem ujja! De a többiek bölénylesen járjanak!
– Legyen hát! Váltsák egymást a táncban!
– Jól van. A bölénytánc sok minden és semmi. Mert úgy vélem, hogy bölény kóborol a pusztán tánc nélkül is elég, csak meg kéne lelnünk.
A varázsló felhördült.
– Okos Hód, te nem hiszel a szellemekben? Légy átkozott! Légy átkozott! – kiáltotta magánkívül, majd lehiggadt kissé. Kitépett a hajába tűzött színes tollak közül egyet, és a tűzbe dobta. – Esküszöm a Nagy Szellemre, hogy azon a napon, amelyen megszűnik az éhínségünk, mert fegyvereink elé kerülnek a bölények… hát azon a napon a te fiad nincs többé!
A törzsfőnök riadtan kapta fel a fejét.
„Így akarod hát kiengesztelni Sánta Bölényt?” – kérdezte volna, de Tüzes Szem akkor már kiugrott a sátorból.
– Bölénytánc! Bölénytánc! – vijjogott a hangja, és nem lehetett tudni, vajon nem nevet-e.
A kelő hold felé emelte két csupasz, sovány karját, úgy kiáltozott.
A hosszan elnyújtott kiáltás elhangzott a folyópartig, ahol a gyerekek éppen Okos Hód Fiát faggatták a lováról. Nem csoda, hogy tüstént ott hagyták testvérével együtt, hiszen minden gyerek szereti nézni a bölénytánc forgatagát.
Mi tagadás, Okos Hód Fia szívesen elmesélte volna a lófogás történetét, ha éppen nem aggódik annyira Mindigalvó miatt. A lelke mélyén el is szomorodott kissé: holnapra már senki sem hallgatja meg, holnapra már senki sem beszél arról, micsoda nagyszerű hőstettet hajtott végre, így azonban senki sem viheti hírét, milyen szépen beszélte el a lófogás történetét. Az indiánok között ugyanis nagy erény ám a szép és meggondolt beszéd!
Valamelyik esti, nagy tábortűznél eltáncolhatná, hogyan fogta el Mindigalvóval együtt Fehér Fergeteget. Láttam-táncot a harcosok is járnak. Nagy gyönyörűség az a nézőknek is, meg annak is, aki újrajátszhatja hőstetteit.
Most csak a parti fáknak és bokroknak beszélhetne.
– Mi történt hát? – biztatta Mindigalvót kissé türelmetlenül.
Végképp lement a nap, az ég gyorsan sötétült. Egyre fényesebben ragyogott a hold. Fénye megcsillant a folyó vizén.
Tam-tatam-tatam-tam-tam… – hallatszott a bölénytáncra hívó dobok tompa pufogása.
– Anyánk már szólított, beszélj gyorsan!
Okos Hód Fia mérgesen felfújta magát. Legszívesebben jól elfenekelte volna a húgát, vagy a haját húzta volna meg – de hát egy fiúhoz nem méltó, hogy lányt megüssön! Egy fiú készüljön arra, hogy majd az ellenséggel viaskodjék, és ne a lányokat verje, akikből majdan édesanyák lesznek.
– Csak bajt csinálsz, Mindigalvó – szidta hát verés helyett. – Biztosan elaludtál, és valami rémeset álmodtál., De legalább el tudnád mondani!
– Igaz, kissé elaludtam, mert nagyon elfáradtam a bölénylesen meg a zivatar miatt is. Elaludtam egy kicsit az éhségtől is. Olyan éhes vagyok… Gondoltam, elmegyek a cserjés felé, ahol talán valami tavaszi gombát találok. Olyan melegen sütött a nap. Leültem a cserjés szélén, gondoltam, eső után majd csak kibújik a földből egy-két gomba. Nagy öröm volna, ha bölényt nem is, de gombát találok.
– Mondd tovább, mondd tovább! Mi az a veszély?
– Ahogy ott üldögélek a cserjés szélén, eszembe jutott, hogy csak mégis jobb volna, ha reggel jönnénk gombázni. Felálltam hát, hogy hazajöjjek, és akkor egy hangot hallottam.
– Miféle hangot?
– „Gyere csak ide, gyere csak ide...” Az a hang úgy dörmögött, mint egy öreg medve. Olyan mélyen hangzott, mint amikor Tüzes Szem, a varázslónk a szellemekkel beszél. Először semmit sem láttam. A sűrűből szólt valaki. Testvérkém, én úgy megijedtem, mert azt hittem, magával a Sánta Bölénnyel találkozom. Mozdulni sem mertem, hanem csak nyöszörögtem a félelemtől.
– Mert folyton félsz… mindig félsz – mondta Okos Hód Fia, pedig most neki is végigszaladt a hideg a hátán.
– Te is féltél volna. Mert abban a pillanatban a sűrűből előlépett két ember. De nem a mi harcosaink. Nem is a sziúk vagy a varjú indiánok közül… nem. A fejükön széles karimájú valami… az arcuk meg szakállas… a bőrük sápadt… és vicsorogtak… röhögtek… jaj… elfutottam…
Elhallgattak mind a ketten. Okos Hód Fia magához szorította húgocskáját, mint aki szörnyű veszedelemtől óvja.
– Szakállasok… – ismételte – fehér bőrű, szakállas emberek. Emlékezz csak, apánk egyszer beszélt róla, hogy a síkságokon túl, a sziúk és az irokézek táboraiban fehér bőrű idegenek járnak… félni kell tőlük.
A feketeláb indiánok akkoriban még nem találkoztak fehér emberrel. De tudtak róla. Kóborló, vadászó indiánok, ellenséges törzsekből fogságba esett harcosok hozták a hírt, hogy messze, napkeleten kőből épült nagy táboraik vannak, durranó, tüzet okádó cső a fegyverük, és olyan italuk van, amitől az ember a szellemekkel beszél.
– Futásnak eredtem – hadarta Mindigalvó –, de nem hazafutottam, hanem nagy kerülőt tettem. Elfutottam egészen a Kopasz Fáig, és még a köves dombot is megkerültem.
– Jól tetted, Mindigalvó. De most már siessünk! Elmondjuk az egészet apánknak.
Tam-tatam-tatam-tam… – hallatszott a dobszó egyre hangosabban.
Okos Hód Fia megigazította fején a borzbojtot (csak a legderekabb fiú viselheti, akárcsak a legbátrabb harcos a három vagy annál is több sastollat), azzal megindult az áldozati nagy tűz felé.
Dobogott a szíve. És mindenféle gondolat forgott a fejében.
Butaság ez a bölénytánc – tépelődött. – Addig járják a harcosok, amíg az őrszemek bölényt nem jeleznek. Akkor bezzeg Tüzes Szem kijelenti, hogy kiengeszteltük a haragos szellemeket. Ha meg nem találunk bölényt, mindig mondhatja, hja, hja, még mindig haragszanak a szellemek.
Megcsóválta a fejét. Elhatározta, megmondja apjának, vessen véget a bölénytáncnak, és gyorsan költözzenek tovább, mert Mindigalvó fehér embereket látott.
De mire a nyírfaliget utolsó bokrát is elhagyta, és eléje tárult a máglyafényben ragyogó tábor, már inába szállt a bátorsága. Ugyan ki mer ellentmondani Tüzes Szemnek, a híres varázslónak? Ezer halál annak a büntetése.
Mindigalvó elosont mellőle, mert észrevette édesanyjukat. Okos Hód Fiát azonban lenyűgözte a látvány. Fehér Fergeteget egy fához kötötte, majd belépett a tipik által határolt nagy körbe. Középen hatalmas máglya égett, körülötte félmeztelen harcosok rohantak körbe-körbe, miközben hajladozva, meg-megroggyanva, hosszan elnyújtott hangon énekelték az engesztelő dalt. A harcosok imbolygó árnyéka a környező fák lombjára vetődött, és úgy tűnt, mintha az egész erdő, az egész folyópart, talán az egész föld is a feketelábak nagy bajáról énekelne, és a bölénytáncot járná.
Hirtelen kemény kéz ragadta meg.
Felkapta a fejét.
Apja, Okos Hód állt előtte.
– Fiam – suttogta. – Azonnal gyere velem! Anyád már hívott! Miért nem siettél hozzá?
Együtt futottak a tipijükhöz. Odabent édesanyja és Míndigalvó zokogott.
– Nagy fiú vagy már – kezdte Okos Hód. – Tüstént szedelőzködj! Néked adom íjamat. Talán ki tudod már feszíteni. Felkapsz a lovadra, és elhagyod a tábort. Napkeletre menj! Minél messzebb, ahol már nem ér el Tüzes Szem varázsereje.
A fiú értetlenül kapkodta a fejét. Tekintete hol apjára, hol meg a sírva, gubbasztó Mindigalvóra esett.
– Apád megfenyegette Tüzes Szemet – magyarázta most édesanyja, Szelíd Őz. – A varázsló pedig-a nagy tűznél mindenki füle hallatára megesküdött, hogy bosszúból elemészt téged.
– Amely napon feltűnnek a bölények, Okos Hód Fia nincs többé, ezt mondta – bólintott gondterhelten Okos Hód. – Menj hát, fiam! Menekülj! A Nagy Szellem segítsen utadon! Vigyázz, ne találkozz a varjú törzzsel, régi ellenségeinkkel, mert megölnének! Tűrd keményen az éhséget és a fáradalmakat! Hogyha eltelt az ötödik nap, visszatérhetsz. Addigra ártalmatlan lesz a varázsló, arra szavamat adom.
– Apám, úgy teszek, ahogy parancsolod. De más veszély is van…

– Tudom. Mindigalvó mindent elmondott. Óvakodj hát a sápadtarcúaktól is! De ne félj tőlük...
Okos Hód meggyújtott egy kicsiny taplót, kivájt nyírfatokba helyezte, legyen mivel tüzet gyújtani a fiának a pusztán. Odaadta neki legkedvesebb íját is, Szelíd Őz némi élelmet és bölénybőr takarót készített. A takarót Mindigalvó óvatosan Fehér Fergeteg hátára terítette.
Okos Hód Fia akkor megölelte apját, anyját és kistestvérét, majd a lovára kapva csendben elhagyta a tábort.
Amikor az őrszemeken túljutott, hirtelen vágtázni kezdett, és eszeveszett iramban száguldott neki a tágas prérinek, ki a nagyvilágba. Az őrök nem kiáltottak utána, nem is vették űzőbe, azt hitték, Tüzes Szem küldött valakit nagy hirtelen a bölénylesen járó harcosokhoz.
A feketeláb indiánok táborában pedig égett a máglya, szóltak a dobok, és táncoltak a harcosok egész éjjel és még másnap este is.

A SÁPADTARCÚAK

Arrafelé, ahol a Hód-folyó a Kopasz Fa és a köves dombok felé kanyarodik, két fehér ember ült a magas fűben.
Fehérnek ugyan csak némi jóindulattal lehetett nevezni őket. Hiszen bőrüket is, ruhájukat is vastagon takarta a por és a piszok. Arcukat sűrű szakáll fedte, orruk alatt bozontos bajusz sötétlett, részegen villogó szemük széles karimájú kalap alól leselkedett a világba. A derekukon széles öv, az övön hatalmas pisztoly hirdette, hogy senkitől sem félnek. Kettőjük között jókora batyu terpeszkedett, annak a nyílásából pálinkásüveg kandikált kifelé.
Azt az üveget hol az egyik, hol a másik fickó emelte a szájához.
– Ha így folytatjuk, elisszuk a készletünket – krákogott az egyik.
– Hát aztán. Addig igyunk, ameddig van mit!
– Mit cserélünk majd a vademberekkel?
– Maradt… Gyöngy, baltafej… tudom is én.
Hallgattak egy sort. Mereven bámultak a világba. Kutyarossz kedvük volt.
– Azt mondod, „tudom is én”. Azért mondod, mert nem tudod. Azért nem tudod, mert nem a tied! A pálinka közös, de a többi az enyém!
– Már megint kezded, Fred!
– Te kezded mindig, Ted!
Megint hallgattak. Túl sokáig. És közben többször is ökölbe szorult a kezük.
Hosszú hetekkel azelőtt indultak útnak valamelyik messzi városból, ahol igencsak kitelt a becsületük. Akkor is rosszkedvűek voltak, de legalább reménykedtek. Utolsó pénzükön vettek két lovat, két pisztolyt, és két batyura való csecsebecsével, pálinkával megrakodva nekivágtak a világnak. Azt tervezték, felcsapnak aranyásónak, persze olyan helyen, ahol előttük fehér ember még, nem járt.
– Az indiánok tudják, hol az arany.
– De nem mondják meg.
– Majd kicsaljuk belőlük.
Naphosszat azt tervezgették, milyen gazdagok is lesznek, ha egyszer kezükbe kerül a kincs.
– Bányát nyitunk.
– Aranyat mosunk.
– Az könnyebb munka.
– Legkönnyebb az volna, ha egy nagy zsák kibányászott aranyra lelnénk.
Így kocogtak egyre ismeretlenebb tájak felé, ahol a síkság egyhangúságát már kisebb-nagyobb dombok és hegyek, ligetek és erdők tördelik meg. Könnyen haladtak, hiszen mindketten aránylag jól ismerték az indiánok nyelvét, és vigyáztak arra, hogy mindenhol jó barátnak mutatkozzanak.
Egymással azonban sehogy sem voltak jóban. Ted egyik este részegen aludt el, és elfelejtett béklyót tenni a lova lábára. Az amúgy is makrancos, neveletlen jószág nyergestül, kantárostul, sőt batyustul úgy elbitangolt, hogy sosem látták többé. Akkor azon vitáztak, hogy a megmaradt lovukra hogyan üljenek. Felváltva-e vagy egyszerre mindketten. Fred, akinek megmaradt a lova, joggal tartott attól, hogy ha Ted egyedül ül a nyeregbe, hát sarkantyúba kapja a buta jószágot, és megszökik.
Ezért ketten ültek az egyetlen lóra, ami aztán az öreg jószágnak nem tetszett. Nem tetszett Tednek sem, ezért az utolsó éjszakán – éppen a nagy zivatar közelgett – szépecskén elvágta Fred lovának lábán a béklyó kötelét. Ha nekem nincs, neki se legyen! – gondolta magában. A vihar elől éppen vadlovak csapata dübörgött át a pusztán, Fred lova gondolt egyet, és mert a villámoktól amúgy is megrémült, a ménessel tartott.
A két fickó így maradt magára. Ted kajánul mosolygott magában. Csak ő tudta, hogyan veszhetett el a Fred lova is. Fred ellenben arra számított, hogy Ted egy napon olyan részegre issza le magát, hogy ő könnyűszerrel megszökhet tőle.
Az utóbbi napokban már éheztek is. Mindketten mihaszna csavargók lévén, még a vadászathoz sem értettek, pisztollyal lőttek a nyúlra, és mert célozni sem tudtak, teméntelen golyót elpazaroltak.
– Mi lesz, ha bajba jutunk?
Rongyosan, piszkosan bandukoltak hát tovább. Csak az éltette őket, hogy előbb-utóbb aranyat találnak.
– Akkor aztán gazdagok leszünk.
A zivatar elmúltával behúzódtak a sűrűbe, ott szárítkoztak. Láttak egy-két indiánt is, akik nagy sietve tovanyargaltak a síkság mélye felé.
– Ilyenkor vonulnak a bölények. Azokra lesnek.
– Várjuk meg, amíg lakomázni nem kezdenek! Ha teli a hasuk, mindjárt barátságosabbak.
– Addig éhen halok – dörmögte Ted.
Mi mást tehettek volna, vártak. Álmosítóan párás volt a levegő. A nagy eső utáni forró napsütésben fű, fa, virág csak úgy gőzölgött.
Fred hirtelen előrehajolt, megragadta a társa karját: figyeljen ő is.
– Megvan a vacsoránk – súgta. – Valami közeledik. – Övéhez nyúlt, és előkapta forgópisztolyát. Halkan felhúzta a kakast.
Füleltek. A zörgés most elhallgatott.
– Arrafelé…
– Uhum.
Fred felemelte a fegyvert, vaktában akart lőni a zaj irányába, szerencsére azonban Ted, aki elővigyázatosabb volt nála, kidugta fejét a sűrűből.
Azonmód leütötte a társa karját.
– Ne lőj, te bivaly! Egy gyerek az.
– Gyerek, gyerek… de indián gyerek! Nem kár érte.
Ted összevonta a szemöldökét. Az ilyen beszédet még ő sem szerette.
– Olyan ostoba vagy, hogy a csizmám talpa hozzád képest professzor. Ha lelövöd, tüstént elfognak az indiánok, kínzócölöphöz kötnek és agyonvernek, ami csöppet sem egészséges. Ha ellenben összebarátkozunk ezzel a kislánnyal, talán elvezet az aranybányához, anélkül, hogy a törzsfőnökkel meg a többi kemény legénnyel alkudoznunk kellene.
A fel-feltámadó szél zúgása, a lombok zizegése volt az oka, hogy Mindigalvó semmit sem hallott ebből a szörnyű társalgásból. Ámbár hogyha hallja, akkor sem érti.
– Figyelj és tanulj! Így kell ezt csinálni! – szólt Ted nagyképűen, azzal szélesre igazított mosollyal kilépett a sűrűből.
Hívogatóan intett Mindigalvónak.
– Gyere csak ide, gyere csak ide! – hívogatta a kislányt.
Mellette Fred vigyorgott.
– Gyere ide, te kis indián béka… gyere, galambom, hát meséld cl nekünk, hol a csudában találhatnánk egy zsákra való aranyat…
Szegény kis Mindigalvó szörnyen megijedt a két torzonborz alaktól. Felugrott, és rémülten futni-kezdett.
– Hej, állj meg!
– Hej, hát elfut, hát elfut!
– Állj meg!
– Na, te nagyokos! Így kell ezt csinálni? De én elfogom, el én, ha addig élek is!
Fred nekilódult, és öles ugrásokkal űzőbe vette Mindigalvót, aki minden erejét összeszedve futott. Az indiánok nemcsak gyorsan, nagyon kitartóan is futnak, így aztán nem sok időbe telt, és Fred, a szakállas csavargó végképp lemaradt a kislány mögött. Mindigalvó azonban nem elégedett meg annyival, hogy lerázta üldözőjét. A szitkozódó fehér ember hiába állt meg, hiába rázta öklét tehetetlenül, és hiába hívogatta vissza szép szavakkal – Mindigalvó bevetette magát a cserjésbe, majd belegázolt a folyó hideg vizébe, és csak jóval messzebb lépett ismét

partra. A Kopasz Fát és a köves dombot is megkerülte, csak azután futott hazáig.
Szegény kicsi Mindigalvó! Dehogyis tudta ő, hogy a két fehér nem ért a nyomkövetéshez. Még egy kisebb gyerek is túljárt volna az eszükön.
Fred hamarosan visszafordult. Eszébe jutott, hogy nem jó Tedet magára hagyni a batyuval, amely most már egyedüli vagyonkájuk.
Sietett vissza. Pisztolyát ismét elővette, mert pálinkagőzös fejében mindenféle rémképek kavarogtak, hogy mire visszaér, eltűnik Ted és vele az élelmiszeres zsák is, benne a mindenféle csecsebecsével.
Így ért vissza rejtekhelyükre s lám, micsoda meglepetés! Ted is, a zsák is a helyén volt.
Ted a szemébe húzott kalapja alól vigyorgott rá, és nagy kényelmesen visszafeküdt a fűre, mint aki szundikálni kíván.
– Elfogtad azt a kisgyereket?
Fred csúnyán fintorgott.
– Ne bánkódj! Holnapig bírjuk csak ki! Akkor bemegyünk a táborba. Úgy vélem, a feketeláb indiánok sátrait látom. Szót értünk majd velük.
Fred rosszkedvűen huppant le a fűbe. Igazán sajnálta, hogy nincs oka lepuffantani Tedet. Egy idő múlva gyanút fogott, ugyan miért vigyorog a társa olyan elégedetten. Meglopott, meglopott – gondolta. Beletúrt a zsákba, de abban bizony mindent a helyén talált. Ital, kenyér és csecsebecse. No meg a táborverés apróságai: sátorlap, bogrács, miegyéb.
Mitől van olyan jókedve? – morfondírozott késő éjszaka is, amikor már az álom kerülgette.
Ted valóban jókedvű volt. Amíg ugyanis Fred az indián kislányt kergette, ő bizony belekotort abba a zsákba. Kedve lett volna kereket oldani vele, kedve lett volna egy csomó dolgot ellopni belőle – de nem tette!
Megelégedett egyvalamivel. Aminek az eltűnését Fred majd észre sem veszi.
Egy kicsi rézgyűrűt emelt ki a zsákból, és zsebre vágta.

AZ ÁLOM

Rövid pihenőkkel egész éjszaka vágtázott Okos Hód Fia. Igyekezett minél távolabb kerülni a tábortól, ahol már nem éri utol Tüzes Szem varázsereje.
Nem kímélte Fehér Fergeteget, de hát annak sem kellett ám az ösztökélés. Csikó módra nagyokat ugorva, mégis szélsebesen vágtázott arrafelé, amerre a Hód-folyó és a Tej-folyó összetalálkozik, és mindkettő délnek kanyarodik. Talán azt hitte a lovacska, hogy itt a szabadság. Hátán az emberi lény is vele tart, együtt keresik meg az elvesztett ménest, s ki tudja, Okos Hód Fiából is derék lovacska válik majd…
Fehér Fergeteg úgy vágtázott, ahogy erejéből tellett, s csak akkor állt meg minden tagjában reszketve, amikor felpiroslott előttük a szép tüzű hajnal.
Okos Hód Fia az álmosságtól, fáradtságtól tántorogva egy fa alatt fekhelyet keresett magának. Errefelé már megsűrűsödtek a fák és a bokrok. Nem messze egymástól tölgyek és diófák nyújtogatták évszázados ágaikat, távolabb is dimbes-dombos volt a táj. Csend ült a fák alatt, csak egy rigó fütyült valahol. A lombok között selymes pókháló fénylett a napsütésben.
Okos Hód Fia hosszú féken a fához kötötte lovát, halk szavakkal nyugtatgatta, nyakát veregette, aztán ledőlt a fűbe.
Nyomban elaludt.

…és mintha már órák hosszat aludt volna, frissen talpon termett. Nagynak és erősnek érezte magát. Igazi harcosnak. Fehér őzbőr ing feszült rajta, amelynek hosszú rojtjai sejtelmesen lobogtak a forró szélben. Az ingre belül piros bábu volt varrva, és hozzá egy lovacska ábrája, ahogy az a felnőtt harcosoknál szokás, akik ingük belső felére varrják hőstetteik képét. Ez hát az ő első, nagy hőstette. Büszkén felnevetett, és a szemével Fehér Fergeteget kereste, amely csillogó ködökből bukkant most elő, és oly szelíden, oly könnyedén közeledett hozzá, hogy a patája dobbanását sem lehetett meghallani.
– Okos Hód Fia, ülj a hátamra…
Okos Hód Fia tudta, hogy Sánta Bölény elejtésére indulnak. Felugrott a lova hátára, és Fehér Fergeteg máris szélsebesen vágtázni kezdett. Egész vihart kavart maga körül. Aztán váratlanul a magasba emelkedtek, a felhők és a villámok fölé. Máris ott termettek a Sziklás-hegyekben, a Lófej-sziklán is túl, ahol már magas bércek és mély szakadékok váltakoznak.
Okos Hód Fia egyszerre csak a földön találta magát.
Fehér Fergeteg eltűnt.
Tehetetlenül széttárta a karját. Nem volt kezében az íj. Övéhez kapott, a kése sem volt nála.
És mindenfelé fehér hótakaró fehérlett. Hó fedte a szürke és vörös sziklákat, a sötétzöld fenyőket. Nagy pelyhek hullottak az égből, és puhán megragadtak a lombokon. De feltámadt a szél, és a fehér téli világ kavarogni kezdett. A kavargásban eltűntek a mérhetetlen erdők, és megfeketedtek a sziklák mélyei.
Okos Hód Fia ott állt a kavargó szélben, a hideg télben, a sötétedő éjszakában. Megborzongott. Valahonnan lomha, fekete tömeg indult feléje.
Megfagyott benne a vér. Rémülten rohant az erdő felé, de a fák közül Sánta Bölény öklelt elő. Rohant a sziklákhoz, de a barlangokból Sánta Bölény bicegett elő.
– Nem félek tőled! Nem félek tőled! – kiáltotta kétségbeesetten.
– Amely napon feltűnnek a bölények, Okos Hód Fia nincs többé! – fújta Sánta Bölény.
– Nem félek tőled! Nem félek tőled! – visszhangozták a magas hegyek.
– Hogyha eltelt az ötödik… az ötödik nap… Öt nap gyorsan eltelik… – dörögte- Sánta Bölény.
És valóban. A nap iszonyatos gyorsasággal átszaladt az égen, és lebukott a Sziklás-hegyek mögé. Aztán ismét felkelt, és ismét lehunyt. Öt nap telt el hirtelen.
Az ötödik napon dübörögve feléje rohant Sánta Bölény.
Okos Hód Fia azonban nem mozdult.
És íme, mintha megkövesedett volna köztük a levegő, alig kéznyújtásnyira a bölény megtorpant.
Ekkor meginogtak a sziklák, recsegve dőltek a mélybe a szálas fenyők, és zuhantak ők is, mind a ketten.
Körülöttük forrón süvöltött a szél.

…Hangos nyögéssel ébredt Okos Hód Fia. Vége volt a fáradt, zaklatott álomnak. Derék lovacskája, Fehér Fergeteg ott állott fölötte, és orrával az arcát lehelte.
Talán azt szimatolta, él-e még!
Kis gazdája a forró, rekkenő napon feküdt. Nem csoda, hogy kóválygott a feje, amikor talpra állt, és eleség után kutatott a batyuban.
– Apám nem így parancsolta, mégis a Sziklás-hegyek felé fordulok – suttogta.
Fehér Fergeteg nem kérdezte, hogy miért, ő mégis válaszolt.
– Álmot láttam. Azt álmodtam, hogy megleltem Sánta Bölényt. És tudod, mi azt tartjuk, amelyik állattal álmában találkozik az ifjú, azt a valóságban is el kell ejtenie. Az lesz majd a totemállatja, annak szelleme őrzi majd egész életében. Arról kapja egyik nevét is…
A lovacska nagy, sötét szemével kíváncsian nézett Okos Hód Fiára. Mintha mondaná: igen ám, de totemállatot csak a férfivá avatás előtt választanak és ejtenek el az ifjak. Hol vagy te még attól! Kicsi vagy még, mókusbőrrel takarózhatsz.
De hát nem szólt semmit, hogyan is szólhatott volna? Békésen megindult, és amennyire a hosszú szíj engedte, békésen legelt.
Okos Hód Fia óvatosan körülkémlelt. A földre hasalt, odaszorította a fülét. Fülelt, nem hall-e közeledő zajt. S megnyugodott, hogy közel és távol csendesség veszi körül.
Híres, bátor harcos az ő apja. Majd csak elintézi Tüzes Szemmel…
Erre a gondolatra aztán felvidult. Vidámságában csak testvérkéje, Mindigalvó hiányzott neki – s ettől megint elkomorodott.
A fehér emberek vajon ijesztgetik-e még?
Lóra kapott, és előbb északra indult, hogy aztán nagy kerülővel nyugatra forduljon. A Sziklás-hegyek irányába.
Álma nem hagyta nyugton. Próbálta megfejteni úgy, ahogyan az álmok magyarázatát a táborban, az öregektől hallotta. Valami köze lesz Sánta Bölényhez, a bölények nagyszelleméhez, ebben már biztos volt. De vajon mit jelent a hóesés, mit jelent a zuhanás?
Maradt meg egy kérdés, amit önmaga előtt is szégyellt.
– Hallod-e, lovacskám, én bizony elfelejtettem, vajon a Bölénykőnél vagy a Lófej-sziklán túl találkoztam-e álmomban Sánta Bölénnyel.
A préri szélén állt ugyanis egy hatalmas magányos szikla. Hogyan került oda, senki sem tudta. Formája a bölényre emlékeztetett. Vándorlásuk során ha ehhez á sziklához érkeztek a feketelábak, mindig nagy ünnepséget rendeztek.
A Lófej-szikla ellenben a hegyek között magasodott. A varázslók odajártak remetéskedni.
– Gyorsabban, Fehér Fergeteg! Estére a Bölénykőnél legyünk!
De hát a ló mégiscsak kényesebb, mint az ember. Meg kellett állni: igyon, legeljen, pihenjen kissé.
Okos Hód Fia nyíllal lőtt egy galambot, mert az anyjától kapott pemmikánnal – az erdei bogyókkal összefőzött és megszárított bölényhússal – takarékoskodni akart. Csakhogy a végén a galamb húsát is nyersen rágcsálta. Nem mert tüzet gyújtani, mert eszébe jutott, hogy a füst elárulná.
Akárhogy is volt, az idő mégis elrepült, és mire be-alkonyodott, az északi dombok közelében jártak.
A nap leszállt a láthatár mögé, és Okos Hód Fiában furcsa érzés támadt. Azt várta, hogy a nap hirtelen megjelenik majd a keleti égbolton, éppen úgy, ahogyan álmában történt. Az este azonban nyugodtan terpeszkedett a prérin. Feltűntek a csillagok, gyönge fényükkel bevilágították a pusztaságot.
Milyen jó is, hogy itt a közelben nincs se fa, se bokor! A fák és a bokrok árnyékot vetnek, és az árnyékok mindig félelmetesek.
Jaj, mi történik, ha megjelennek a szellemek, és elviszik őt valami ismeretlen és szörnyű világba? Mi lesz, ha megjelennek a sápadtarcú emberek, akikről annyit mesélnek az öregek, de akiket még sosem láttak? A fehér emberek rosszabbak a szellemeknél is.
Óvatosan fülelve, szemét tágra meresztve nézett körül az éjszakában Okos Hód Fia. Hasra feküdt hirtelen, mert úgy vélte, a távoli göröngyök talán lopakodó varjú indiánok. Felpillantott a lovára, és átfutott rajta a csodálkozás, milyen szelíd az ő vadlova. Fura dolog – noha apjától hallotta, hogy a vadlovak méneseiben sokszor találnak egészen kezes állatokat. Hm, hm, megcsóválta a fejét, aztán még csak annyi ereje volt, hogy magára húzza bölénybőr takaróját, és elaludt.
Arra ébredt, hogy megint csak hasára süt már a nap. Nagy szégyen az, hiszen az indián gyerekek mindig korán és frissen ébrednek. Abban versenyeznek, ki szalad le hamarább a folyóra fürdeni. No lám, nem jöttek a szellemek. Talán nincsenek is.
A szakállas fehér emberektől sem kell félni.
A lova ott állt előtte. Békésen harapdálta a füvet.
– Ejnye, hát már megint legelsz? Olyan kövérre hízol majd, mint Tüzes Szem felesége.
Fehér Fergeteg felkapta a fejét. Nyakán, hátán a bőr megremegett, ha legyek szálltak rá. Csupa szemrehányás volt a tekintete.
,,Amíg te aludtál, én őrködtem feletted. Észre sem vetted volna, ha Sánta Bölény megjelenik.”
– Jó, jó, kis lovacskám. És ha megjelent volna?
„Hát…”
– Na ugye. Legelj csak! Ha most hirtelen megjelenne a bölények nagyszelleme, Sánta Bölény… Vajon megrémülnél-e fújó prüszkölésétől, rémes morgásától?
„Hát te?…”
Mivel az egyoldalú vitát Okos Hód Fia nem tudta folytatni, felnevetett.
– Buta lovacska vagy, beszélni sem tudsz! – mondta hangosan, azzal a hátára pattant, és kiadta a parancsot: – A Bölénykőhöz!
Mire a nap delelőre hágott, újból dimbes-dombos, fás, ligetes helyre érkeztek. Ez már a Bölénykő vidéke volt. Okos Hód Fia lehunyta a szemét, hogy vissza tudjon emlékezni az álmára. Igen, igen, ezen a helyen járt akkor is. De hát álmában gyalogosan járt. Most sem illik lóháton mennie.
Mindent úgy, ahogyan álmomban… mindent úgy, ahogyan álmomban – ismételgette magában, hiszen az indiánok valóságnak tartják az álmukat.
Körülnézett. A táj csendes és kihalt volt. Csak a varjak keringtek a magasban. Furcsa. Milyen sok madár. Vajon miért röpdösnek annyian?
Megkérdezi majd apját, mit jelent, ha egy helyen sok varjú kering.
A messzeségben észrevette a Bölénykövet. Magányosan és hatalmasan árválkodott egy puszta terület

közepén. Addig még néhány domb és jó pár horpadás.
Jobb kéz felől sűrű cserjés. Vajon mi lehet ott a domb mögött? Ahol az a sok madár kering.
– Hallod-e, Fehér Fergeteg, nem teszek a lábadra béklyót. Hátha szükségem lesz rád. Méghozzá sietősen! De arra kérlek, maradj tisztes távolban, és ha füttyentek, fuss hozzám!
Kezébe vette az apjától kapott íjat, hátára kapta a nyílvesszős tegezt, majd ügyesen lehuppant a földre. Úgy tett, ahogy a fiatal indián harcosok, akik ha eljárták már a híres naptáncot, és ezzel férfivá avatták őket, hadiösvényre lépnek. Felnőtt harcosokként vonulnak valamely ellenséges törzs földjére. Olyankor csupa szem és csupa fül valamennyi. Ág nem roppanhat az erdőn, béka nem ugorhat a pocsolyák szélén, nyúl nem futhat át a füves tereken, hogy észre ne vennék. Éberség és óvatosság vezeti lépteiket.
Éberség és óvatosság vezette most Okos Hód Fiát is.
Meg-megállva osont a csipkebokrok és a nyírcserjék között. Oly óvatosan lépegetett, mintha minden lábujja külön életet élne.
Álmában itt járt… vagy hol is…?
De hiszen álmában hófödte hegyek vették körül! Akkor hát tovább kell mennie. Messzire. A Szikláshegyek közé. Ahonnan bizony öt nap elmúltával sem ér majd vissza. Apja, anyja azt hiszi majd, hogy elveszett. Megsiratják.
Csak Mindigalvó bízik majd abban, hogy visszatér.
Hófödte hegyek. Persze. Tovább kell mennie. Miért is állt meg itt? Csak az idejét vesztegeti. Mindennek úgy kell lennie, ahogy álmában történt.
Megállt. Halk dobbanást hallott. Hátratekintett.
Fehér Fergeteg állt mögötte.
– Vissza! Megmondtam… – suttogta lovának izgatottan.
Éppen egy sűrű, alig áttörhető, bokros helyen álltak. Itt még a préri állandóan fúvó szele sem volt érezhető. Remegett a levegő a hőségtől. Okos Hód Fiának kiütött a verejték a homlokán.
– Mit akarsz hát? Vissza! Majd, ha füttyentek. Ej, buta ló…
A lovacska felhúzta az ínyét. Felhorkant. Aztán váratlanul megbökte az orrával. Mintha csak mondaná:
„Menj csak. . . előre!”
Okos Hód Fia akkor szótlanul átlépett egy vakondtúráson, széthajtotta egy bokor ágait, amelyen túl nagy, kerek tisztás következett.
A tisztás közepén hatalmas, vörös kőszikla meredezett magányosan.
A Bölénykő.
És csodák csodája… A szikla tövében egy valóságos bölény állt.
Ősöreg állat. Nyakán a sörény egészen ősz.
A fiúnak elakadt a lélegzete. Szívét a torkában érezte dobogni. A következő pillanatban aztán úgy megijedt, hogy legszívesebben elfutott volna. Annyira kisfiúnak érezte magát, mint talán soha. Ó… hol van ő még attól, hogy harcossá, vadásszá legyen? Mit akarhat ő a vadászmezőkön? Hogy is gondolhat arra… hogyan is fogadkozhatott, hogy elejti…
Kimondani sem merte… gondolni sem merte…
Egész testében remegett. Érezte, hogy vacog a foga.
Mert az az öreg bölény ott a szikla tövénél ekkor megmozdult. Pár lépést tett.
Sánta volt.

A VARÁZSITAL

Mi történt a táborban, amióta Okos Hód Fia elvágtatott?
Ez az éjszaka is úgy telt, mint hosszú idő óta minden éjszaka. A törzsfőnök és a varázsló vitája után újból fellángolt a nagy áldozati tűz, a harcosok újrakezdték az engesztelő bölénytáncot, a kör szélén ülő asszonyok pedig továbbra is sóhajtozva ingatták a fejüket, miközben dohánylevél szárát és édes hársfavirágot rágcsáltak.
Táncolt a varázsló is, s csak olyankor hagyta abba, ha messzi portyáról újabb harcosok vágtattak a táborba.
– Láttatok-e bölényt? – kérdezte.
– Nem láttunk… nem láttunk… – hangzott a felelet.
– Táncoljatok ti is! Ha fáradtak vagytok is, táncoljatok! Hamarabb kiengesztelődik Sánta Bölény Szellem.
A holtra fáradt harcosok pedig beálltak a körbe, és táncoltak hajnalig, vagy amíg össze nem estek. Szegények, még büszkék is voltak, hogy fáradhattak a haragos szellem jóindulatáért. Okos Hód is táncolt, ne higgye senki, hogy a törzsfőnök nem keresi a bölényszellem kedvét. Ámbár aludni úgysem tudott volna. Aggasztotta népének sorsa. Aggasztotta a fiacskájának sorsa.
Olykor Tüzes Szem táncát figyelte. De a varázsló kerülte az ő pillantását.
Olykor ki-kilépett a táncolok köréből, hogy halk parancsokat adjon. Szavai nyomán lóra kaptak néhányan, és messzi bölénylesre indultak.
A gyerekek már régen nem lesték a táncolókat. Elálmosodtak, el is aludtak. Anyjuk a sátor mélyébe vitte őket, és betakargatta puha medvebőrrel. Ott aludtak mélyen, talán a szusszanásuk sem hallatszott.
Úgy aludt Mindigalvó is. Még nem tudta, hogy hajnal hasadtával milyen nehéz óráknak néz elébe. Aludt, és közben újraálmodta, hogyan fogta el az ő bátor testvére Fehér Fergeteget, a szelíd lovacskát. Vidám és szép álom volt, a lovacska mókásan ugrándozott, és mondott is valamit, csakhogy ő azt nem értette.
Nyugodtan aludt Mindigalvó. Még nem tudta, hogy akaratlanul is elárulja majd a testvérét.
Korán felpattanta szeme. Kíváncsian kukkantott ki a sátor nyílásán.
Ám ijedten dobbant a szíve, amikor észrevette a két torzonborz, ismerős alakot.
Az apja előtt álltak.
Okos Hód nem sokkal előbb ugyanis megparancsolta két harcosának, hogy az őrszemek vonalán túl is fésüljék át a tábor környékét. A harcosok eredménnyel jártak, hamarosan a táborba kísértek Fredet és Tedet.
Jöttükre elhallgatott a dobszó, abbamaradt a tánc. Az indiánok körülállták a jövevényeket. Az asszonyok és a gyerekek is előbújtak a sátrak mélyéről. Mindenki a két fehér embert bámulta.
Hiszen volt is rajtuk mit bámulni.
A feketeláb indiánok még sosem láttak ilyen széles karimájú, furcsa kalapot, még sosem láttak kockásán szőtt inget, zárt nadrágot és nehéz csizmát. Pisztolyt sem láttak még, nem tudták hát, hogy a két ember derekán, a széles bőrövön mit rejt az a háromszögletű bőrtok.
Szakállas embert sem láttak még, hiszen az indiánok között nincs szakállas ember.
A két csavargó arca nem volt fehér, legfeljebb sápadt. Nap égette, nap cserzette a képüket, nem sokban különböztek hát az indiánoktól. Hanem amikor alázatoskodva lekapták a kalapjukat, bizony ijesztő látvány volt egyiknek a fehér homloka, másiknak a fehér, kopasz feje.
Ahol a kalap védte, ott látszott igazán a fehér bőrük.
Láttukra felzúgtak a feketeláb harcosok. Nem tudták, hogy a fehér emberek között mi a szokás, azt hitték, koponyára emlékeztető fehér homlokukkal ijesztgetni akarja őket a két idegen.
Azok ketten pedig azt hitték, talán eltúlozták a nagy alázatosságot, és visszacsapták fejükbe a kalapot. Így aztán helyreállt a nyugalom, de a tábor lakói a maguk szokása szerint máris elnevezték őket Fehér Homloknak és Fehér Fejnek.
A Fehér Homlok nevet Ted kapta. Ő volt a fiatalabb.
A Fehér Fej nevet pedig Fred kapta. Ő volt az idősebb. Borissza, vén zsivány.
Amikor a kicsi Mindigalvó kidugta fejét a sátruk nyílásán, a kölcsönös üdvözléseken és a kölcsönös csodálkozásokon már régen túl voltak a tábor lakói és az idegenek.
Okos Hód hangja éppen szigorúan csattant:
– Nem szeretem a csavaros beszédet! Kérdeztem! Feleljetek!
A kislány elámult azon, hogy a két idegen, ha akadozva is, de indián nyelven válaszol. Igaz, igaz, hiszen előző nap is indián nyelven hívogatták őt.
– Barát vagyunk! Hehe… Békével jöttünk. Nevem Ted, ő neve Fred. Könnyű megjegyez.
Okos Hód összevont szemöldökkel, gyanakodva nézte őket.
– Miért jöttetek?
– Hatalmas, fehér király… parancs! Ő szigorú, kegyetlen! – hazudta Fred, de a hangja annyira hamis volt, hogy nevettek rajta.
– Dicső királyunk parancsol, keressem arany. Mondta, hogy ti… parancsolta… vezessetek aranyhoz… bizony, a mi király szigorú – bólogatott Ted.
Okos Hód bólintott. Mintha egy kis mosoly bújt volna meg a szája szögletében.
– Okos Hód a nevem. Népem törzsfőnöke vagyok. És nagyon szigorú… – mondta csöndesen. – Ellenséggel ellenség, jóbaráttal jóbarát vagyunk. Barátaink, akik békével jönnek, nem ólálkodnak a táborunk körül. Ti a cserjésben bujkáltatok…
Újabb nevetés támadt. Nincs annál vidámabb dolog, mint ha egy hazug embert szaván fognak az igazak. Az indiánok különösen szeretik az ilyesmit, így aztán nincs is közöttük hazug ember.
Mindigalvó ezúttal csöppet sem volt álmos. Kíváncsian fülelt: vajon mit válaszol erre a két sápadtarcú idegen.

Azok csak hebegtek, habogtak. A végén Ted kivágta magát:
– Hát… – kezdte alázatosan hajlongva. – Fehér király szigorú. Fehér harcos… ló nincs. Elvesztettük. Nagy szégyen. Enni sincs. Szégyen. Fehér harcos barát… mégis bujkálja.
– Nagy szégyen. De a legjobb harcossal is megesik, hogy bajba kerül… – mondta Okos Hód, és körülnézett a tábor lakóin. – Bajunkat, hibánkat szégyellhetjük, de eltitkolnunk nem szabad.
A két fehér ember a szakállát vakargatva bólogatott. Egymással a maguk nyelvén beszéltek, amit senki sem értett. Ki tudja, talán még veszekedtek is, mert igencsak hadonásztak meg kiabáltak, de hát lehet, hogy a sápadtarcúak beszéde ilyen. Az indiánok vártak, mire jutnak azok ketten.
Bezzeg, ha tudták volna, hogy min vitatkoznak! Mert Fred éppen ezt rikácsolta:
– Golyót beléjük! Sok szörnyű vadember! Ezek megölnek bennünket!
Ted így felelt:
– Ne ordíts, te nyavalyás! Nekünk arany kell. Majd csak kicsaljuk belőlük.
– Az a vénember lehet a varázsló. Lőjük le, mindjárt megnő a tekintélyünk.
– Bolond. Inkább elő a pálinkát!
– Ez már beszéd. Megkínáljuk a törzsfőnököt is?
– Hogyhogy megkínáljuk?! Az egészet neki adjuk.
Fred dühösen forgatta a szemét, de végtére is igazat kellett adnia Tednek. Pálinkával talán többre mennek.
Okos Hód türelmesen kivárta a vita végét. Fürkésző szemmel figyelte a két csavargót, és szavak nélkül is megértette, hogy rosszban sántikálnak. Hiszen az indiánok értik a jelbeszédet, s vajon akad-e olyan ember, aki indulatos szavakat mond anélkül, hogy arca-keze ne mozogna hozzá?
Hirtelen megszólalt:
– A mi törzsünk már régóta éhezik – mondta. – A bölények vonulására várunk. Ha meglesz a vadászat, ti is lakomázhattok. Aztán menjetek békével. Ha a királyotok aranyat kerestet, hát csak keressétek. Minekünk nincs. Tudom, mi az arany, de nekünk nincs. Lovat is kaptok majd…
Ted lehajolt, és bontogatni kezdte a batyuja száját.
– Dicső főnök, köszön neked barátságért. Csereberébe tessék. Varázsital. Erő és bátorság.
Azzal a csavargó előhúzta utolsó előtti pálinkás butykosukat, és nagy alázattal átnyújtotta Okos Hódnak.
Okos Hód átvette az üveget, de nem fogadta el. Továbbadta Tüzes Szemnek.
– Ha varázsital, a varázslónkat illeti. Majd ő megmondja, örülnek-e neki a szellemek. Harcosaimban ital nélkül is van elég erő és bátorság.
A kicsi Mindigalvó nem értette. Ugyan miért nem fogadja el édesapja azt az üveg varázsitalt? Hátha mégis igaz, amit a torzonborz, fehér homlokú emberek mondanak… Tüzes Szem még erősebb és még bátrabb lesz tőle. Varázsereje is nőni fog, annyira, hogy az a varázserő a távolból is elpusztítja majd…
Végére sem ért a gondolatnak, ijedtében máris előugrott a sátorból. Odafutott apjához, és belecsimpaszkodott a karjába.
– Nem, nem! Hát hiába menekült el az én testvérem, Okos Hód Fia?

ÁRULÁS

– Hóó…! – A tábor népéből egyszerre tört fel a megdöbbent kiáltás. Hiszen valamennyien hallották, miként fogadkozott a varázsló: „Azon a napon, amelyen megszűnik az éhínségünk, Okos Hód Fia nincs többé!”
– Mindigalvó, Mindigalvó! – kiáltott kétségbeesetten Szelíd Őz.
Okos Hód nem szólt a lányára. Csak a szeme villant szomorú szigorúsággal.
– Mit is mondtál, kicsikém? Álmodtál valamit? – kérdezte egy öregasszony.
Mindigalvónak elakadt a hangja. Előbb apjára, anyjára pillantott riadtan, aztán a két torzonborz alakra nézett, majd pedig Tüzes Szemre, aki üdvözült mosollyal tartotta kezében az imént kapott üveget s benne a tüzes vizet.
– Én… én álmodtam – nyögte végül, de most már lesütötte a szemét. Érezte, hogy hazudik. Most hazudnia kell! És nagyon szégyellte magát.
– Mit álmodtál? – kérdezte Tüzes Szem.
Mindenki közelebb lépett, valósággal körülvették.
– Szépen beszélj! – intette az öregasszony. – Tudhatod, hogy a mi népünk mindig nyugodtan és értelmesen beszél.
Tudta, hát hogyne tudta volna Mindigalvó. Hiszen a nagy mesélések is arra voltak jók, hogy megtanulják, miként mondják el szépen, érthetően, amit akarnak, vagy ami történt velük. Most azonban nem tudta, mit is mondjon. Elárulta, bizony elárulta, hogy a testvére megszökött.
– Okos Hód Fia igazán elmenekült? – kérdezte most recsegő, csúnya hangján Tüzes Szem, a varázsló. És még mielőtt választ kapott volna, a körülálló harcosokhoz fordult. – Halljátok meg, testvéreim, az igazat. Dicső törzsfőnökünk, Okos Hód valóban elmenekítette a fiát varázshatalmam elől. Bizony hisz az én varázserőmben. És ha elmenekítette, bizony nem akarja kiengesztelni Sánta Bölényt, a bölények szellemét. Azt akarja, hogy továbbra is éhezzen a feketelábak büszke népe. Márpedig, ha így van, nem méltó arra, hogy továbbra is törzsfőnök legyen! Beszéltem!
Halálos csendesség támadt e szavakra. Minden szem Mindigalvóra meredt, de most már senki sem merte tovább kérdezni az álmot. Úgy értették a varázsló szavait, hogy áldozatként követeli Okos Hód Fiát. Márpedig az okos, bátor kisfiút mindenki nagyon szerette.
Tüzes Szem ekkor kihúzta a fehérektől kapott üveg dugóját. Szájához emelte a flaskát, és nagyot kortyolt belőle. Az a szörnyűséges ital valóban „tüzes” volt. Égette a torkát kegyetlenül, de hát nem lett volna varázsló és nem a híres Tüzes Szem, ha undorodva kiköpi. Éppen csak egy kicsit köhintett, majd nagyot nyelt, és rekedt hangon ordította:
– Nem látom Okos Hód Fiát! Hova tűnt? Elmenekült! Csakhogy az én varázserőm utoléri ám, akárhol van!
– Elég legyen, Tüzes Szem! – kiáltott most Okos Hód. – ínségben van a népünk, és te mégis acsarkodsz! Hiába minden varázslatod, bölényeket mégsem látunk! Inkább arra volna gondod, mit eszünk holnap!
– Hová menekült a fiad?! Féltél a bosszúmtól? Hehe! Hiszen megtudom én mindjárt, hol a te fiad!
Azzal aztán mondta a magáét! A fehér emberektől kapott tüzes víz furcsát tett vele! Mint amikor varázsfüveket szór az áldozati tűzbe, és füstjüktől eszét veszti, olyan volt most is. Tántorogni kezdett, visítva nevetett és fogadkozott, hogy akármilyen messze menekült is Okos Hód Fia, az ő varázsereje utoléri.
A két sápadtarcúval most senki sem törődött. Pedig azoknak ugyancsak járt a szemük, lestek jobbra, lestek balra, és füleltek erősen. Megértették, hogy valami nincs rendjén az indián táborban, s azt a maguk javára akarták fordítani.
– Igenis, álmot láttam! – kiáltotta most éles hangon Mindigalvó, mert elhatározta, életében egyszer hazudni fog, csak hogy megmentse a testvérét. – Azt álmodtam, hogy az én testvérem kicsi lován elindult… Szép fehér ing volt rajta, kezében pedig az íj, amelyet apánktól kapott, és északra tartott. Északra! A Bölénykő felé. Mert el akarja ejteni Sánta Bölényt!
– Micsoda álom, hahaha! – A varázsló hadonászva, kiáltozva körülfutotta a tüzet. – Okos Hód Fia nincs többé, Okos Hód Fia nincs többé! Most hát tudom, merre menekült. A varázserőm utoléri… utoléri…
– Arra felelj, hol vannak a bölények! – dörrent rá Okos Hód hangja.
Pillanatnyi csend támadt. Vajon a varázsital és Tüzes Szem régi varázsereje…
És íme, mintha csak az ő válasza lett volna! Az erdő széléről hangos kiáltás harsant:
– Bölények!
Fújtató lován a táborba vágtatott egy harcos azok közül, akiket előző nap északra küldött Okos Hód.
– Feltűntek a bölények! Iszonyú nagy csorda! Sose láttunk akkorát! – kiáltozta.
Mintha csak elfújták volna, szempillantás alatt vége lett a bölénytáncnak, és vége a vitának is. Nyihogó paripák ágaskodtak, a harcosok íjukért, lándzsáikért rohantak, az asszonyok izgatott kiabálással kapkodták össze bőrfejtő és húskaparó késeiket, a gyerekek féktelen örömükben visítva ugrándoztak. Egyetlen kiabálás, ordítozás lett az egész tábor.
Vonítottak a kutyák, mintha nyúznák őket.
Futtában kaptak lovukra az indiánok, és vágtattak a hírnök jelezte irányba. Az asszonyok, gyerekek hada később követi őket, ki gyalog, ki lóháton.
Kiürült a tábor.
(Az a két torzonborz, fehér ember ámulva nézett körül. Imént még foglyok voltak, most meg senki sem törődik velük?)
A harcosok élén száguldott Okos Hód és Tüzes Szem. Lovuk nyakára hajoltak, szemük a messzeséget fürkészte. A világért sem néztek volna egymásra. Ezért nem látta Okos Hód a varázsló arcán azt a győzelmes mosolyt… ezért nem látta Tüzes Szem a törzsfőnök arcán azt a másik mosolyt.
– Okos Hód! – kiáltotta a varázsló. – Megvannak hát a bölények. És megtaláljuk a fiadat is!
Okos Hód nevetett magában. Örült, hogy Mindigalvó az álmáról beszélt, és hogy ő keletre küldte a fiát.

Kiszáradt, repedezett földön kopogott a lovak patája, mely szinte nem is érintette a talajt a rettentő rohanásban. Az ürge fészke, a vakondok túrása be sem szakadhatott, máris tovaröppent felette a súlyos teher. A lovak orra kitágult, fogukat vicsorgatták, sörényük vadul lobogott a forró pusztai szélben.
Mint a kőlavina kopogott, dübörgött a csapat.
– Az én fiamon nem fog semmiféle varázslat…
Tüzes Szem gúnyolódni akart, de a lovak, mintha szoborrá dermedtek volna, hirtelen megtorpantak. Fülüket hegyezték, és izgatottan szimatoltak a szélbe.
– Közel vannak a bölények – mondták a harcosok.

FEHÉR HOMLOK

Kiürült a tábor.
Az a két sápadtarcú – Fehér Homlok és Fehér Fej – csakhamar észrevette, hogy még sincs egyedül. A táborban maradtak az öregek, a kisgyerekek és néhány asszony is.
Ahogy Fred egyet lépett, elébe állt egy mosolygó indián.
– Fehér Fej testvér, a vendégünk vagy. Okos Hód, törzsünk főnöke úgy határozott, hogy lovat ad nektek. Bizonyára azért indultál, hogy kiválaszd a megfelelőt.
Fred visszacsapta kopasz fejére a kalapot, és készségesen vigyorogva sziszegte:
– Ó, naná… Izé! Főnök dicső. Szigorú fehér örül. Hohó! Mit röhögsz, Ted?
– Csak mosolygok, Fred. Hogy a mi nagyhatalmú királyunk egyrészt nem létezik, másrészt, ha létezne, páros lábbal billentene ki az udvarából…
– Légy szíves, beszélj indián nyelven, mert még utóbb gyanút fognak.
– Ez igaz... Barátom örül. Köszönjük lovaitok. Kérlek, testvér, igyekszel legjobb lovakat választanol.
– Megteszem! – bólintott az indián, és intett Frednek, hogy kövesse.
Ted magára maradt.
Kíváncsian fordult a törzsfőnök sátra felé.
Úgy sejtette – s nem is tévedett –, hogy az a bájos kislány, aki az imént riadtan elbújt a sátorba, előbb-utóbb ismét megjelenik.

Szegény kicsi Mindigalvó valóban rémült volt. Úgy dobogott a szíve, majd kiugrott a helyéből. Bűnbánó tekintettel nézett az anyjára. Szelíd Őz azonban csöppet sem volt haragos, meg se szidta, amiért beleszólt a felnőttek szavába. Inkább megsimogatta a fejét, és halk hangon mondta:
– Okosan beszéltél, kislányom.
Mindigalvó csöppet sem hitte, hogy okosan beszélt. Az édesanyja csak vigasztalni akarja. Hiszen elárulta a testvérét. És ráadásul hazudni kényszerült.
Egy időre visszabújt a medvebőr alá, és azon töprengett, az ő helyében a testvére vajon hogy viselkedett volna. Okos Hód Fia kemény kis legény, ő aztán nem ijedne meg a torzonborz Fehér Fejtől meg attól a vigyorgó Fehér Homloktól. Hát még Tüzes Szemtől! Attól aztán semmiképp!
Mindigalvó azonban mindig és mindentől félt. Talán még a saját kiskutyájától is, amellyel naponta játszott, és mint a pólyás babákat, mindenféle szalaggal tekerte körül, hogy a kis kutyus se mozdulni, se ugatni nem tudott kedvére.
– Na, várj csak, várj – jutott eszébe a kutyuska, és gyengéd kézzel kibontotta a pólyából. – Hiszen nem vagy te kisbaba.
Megsimogatta, megvakargatta a füle tövét (azt a kutyák nagyon szeretik), aztán rápaskolt, hogy menjen, futkározzék kedvére.
Kezébe fogta a testvére fehér őzbőr ingét, és vizsgálódva forgatni kezdte.
– Anyácskám, édesanyám!
– Mit akarsz, kislányom?
– Hova varrjam?
– Az ing belső oldalára. Hiszen tudod, a hőstettek képét oda kell varrni, hogy tovább bátorítsák a harcosokat.
Szelíd Őz kicsi bőrdarabokat adott a lányának. Pirosra festett menyétbőrök voltak. Kicsi késével vágja ki belőlük Okos Hód Fiának és Fehér Fergetegnek a képét. Aztán varrja azokat az őzbőr belső felére.
Mindigalvó bólintott. Édesanyja edényeket, pecsenyesütő nyársakat és hússzárító rudakat készített elő, de látszott, maga sem tudja, menjen-e az ura, Okos Hód után, vagy várja be a vadászatról hazatérőket a táborbeli lakomára.
– Felmálházom a lovakat – mondta, és eltűnt a folyópart felé, ahol a tábor lovai legelésztek.
Mindigalvó megint bólintott, és kézében a fehér őzbőr inggel meg a piros menyétbőr darabokkal kiült a sátor elé. Egy lapos fadarabot vett elő, ráfeszítette a bőrt, és ha ügyetlenül is, de nagy igyekezettel megpróbálta kivágni belőlük Okos Hód Fiának és Fehér Fergetegnek a képét.
Gyerekcsapat futott el előtte. Hívogatták:
– Mindigalvó, gyere velünk! Futunk a vadászok után. Segítünk a nyúzásban!
Mindigalvó nemet intett. Dehogy megy, dehogy megy, hiszen varázsinget varr a testvérének!
A testvére alakja egészen jól sikerült, hanem a lovacska figurája már kevésbé. Nem is ló az, inkább bölény. Az egyik lába mintha rövidebb volna…
Észre sem vette Fehér Homlokot, aki szélesen mosolyogva lépett hozzá.
– Kicsi lány…
– Jaj!
– Ne fuss el, kicsikém! Te vagy törzsfőnöki lány… na, szépen, bátran. Én jóbarát. Érted? Jóbarát.
Mindigalvó bólintott, és megint csak riadtan dobogó szívvel, ámde bátorságot mutatva nézett a fehér emberre.
„A testvérem biztosan nem félne...” – mondogatta magában, és szúrós szemmel nézett.
– Kicsi lány… hm. Nem bántok… apádnak beszéltem. Aranyat keresünk. Érted? Kicsi lány!
Mindigalvó tágra meresztette a szemét, és a fejét rázta.
– Arany. Arany. Nézd csak… – Ted a zsebébe nyúlt, és elővette a kicsi rézgyűrűt, amelyet előző nap lopott ki a Fred zsákjából. – Látod-e? Na, ugye. Hát ilyen… arany. Ismersz ilyent?
– Igen – bólintott Mindigalvó.
– Na ugye, ugye. Legyen szép gyűrű bátor kislánynak! Tessék, nekednek adom. Mutasd ujjad! Így ni! Szép. Hű, hű, nagyon szép! Most te vagy legszebb kislány egész tábor benne. Bizony, aranygyűrű!
Mindigalvó először riadtan, aztán haragosan, tétován, a végén már örömmel mosolygott. Megvidámodva nézte, forgatta ujján a dísztelen, sima kis rézgyűrűt.
Nagyon tetszett neki.
– Nem féled tőlemtől! Ugye?

– Nem.
Ted nevetett. Jóakaratúan pislogott, és igyekezett nagyon barátságos képet vágni. Óvatosan megsimogatta a kislány arcát, és még sokáig dicsérgette a rézgyűrűt.
– Ilyen csak neked!
Mindigalvó a fejét rázta. Örült a gyűrűnek, de hát nem igaz, hogy csak neki volna.
– Ugyan, kinek még? – kíváncsiskodott Ted, és olyan arcot vágott, mint akit nem is érdekel igazán, kinek van még ilyen sárgán csillogó gyűrűje a táborban.
– Fehér Galambnak, anyánk testvérének.
– Nahát? És ő kapta?
Mindigalvó nyugat felé mutatott.
– A hegyekből hozták.
– Fehér ember? Sokan?
– Nem. Olyanok, mint mi.
– Arrafelé sok arany? Ugye?
Mindigalvó félrehajtotta a fejét. Azt ő bizony nem tudja. Egy pillanatra átfutott rajta a gyanakvás, hátha ez a Fehér Homlok rosszban sántikál, amiért olyan sokat kérdez tőle. Csakhogy a torzonborz fehér ember úgy tett, mintha már nem is kérdezne többet. Vállát vonogatta, legyintett, majd megint és megint szélesen mosolygott.
– Hogyha vége vadászat… lakomázás… én kérem apád, Okos Hód főnök, vezessen, ahol sok arany van meg.
Mindigalvó bólintott, Ted felállt, és ő is megindult a lovak felé, amerre imént Fred eltávozott. Csak úgy félvállról hátraszólt:
– Aztán majd te is velünk. Vezetel, tudod, utat… amerre az arany…
Mindigalvó bólintott. Velük megy, persze… ha apja, anyja megengedi. Kislányokat ilyen útra nem visznek magukkal. De hát szép is volna. Az utat persze nem tudja. Honnan is tudná?!…
Megrázta a fejét. Tednek azonban többet ért az előző bólintás. Azt olvasta ki belőle, hogy ez a kis indián leányka nagyon is jól ismeri az aranylelő helyekhez vezető utat, csak hát óvatos és ravasz ám, mint minden indián. Összevissza bólogat… jó, jó, te kis vakarcs, beszélünk még másképp is…
Barátságosan integetett Mindigalvónak, aztán futásnak eredt. Sietős léptekkel átvágott a táboron. Ahogy a sátrak közül kiért, a széles folyó partja tárul elébe. Amott a zöld füvön legelészett egy seregnyi ló. A feketeláb indiánok tartalék lovai.
Egy mély lombú fűzfa árnyékában szép indián asszony málházott éppen két lovat. Ted felismerte benne a kislány édesanyját, de ügyet sem vetett rá, mert a cimboráját kereste nyugtalan tekintettel. Azt várta, ott támolyog majd a vén iszákos a folyó partján, és vidáman paskolgatja a lovak nyakát. Helyette a mosolygós képű legény tűnt fel, aki most lelkesen integetett.
– Fehér Fej jó lovat választott. Most kipróbálja, hogy esik rajta az ülés. De ezt nem értem.
– A fehér ember… nyerget tesz lovaknak háta. Párnát. Bőrből. Érted?
Tednek csöppet sem tetszett, hogy nem látja a társát. Nyújtogatta a nyakát, hátha felfedezi a fák mögött, aztán a tábor felé figyelt, hátha feltűnik alakja a sátrak között. Amit az indiánnak a nyeregről mondott, csak félig volt igaz, Fred nyereg nélkül, csak szőrén is jól megült minden lovat. Kipróbálásra tehát semmi szükség sem volt…
Hm, hm. Ted gondterhelten várakozott, és a legény biztatására maga is válogatni kezdett a lovak között. Ám egyre nyugtalanabb lett, a végén aztán hagyta a lovakat, mert eszébe jutott az útizsák, amelyet az imént könnyelműen a törzsfőnök sátra előtt hagyott… Sarkon fordult hát, hagyta az indiánt a lovaival, és futva igyekezett vissza a táborba. Még ekkor is Fredet kutatta, hátha feltűnik a tipik között.
Fred azonban sehol sem volt.
Ted akkor már rosszat sejtett, ám a valóság még annál is rosszabb volt.
Nemcsak Fred tűnt el. Eltűnt a zsák is.
S velük együtt eltűnt a kicsi Mindigalvó.

SÁNTA BÖLÉNY

Ne hagyjuk magára oly sokáig Okos Hód Fiát!
Kisfiú létére egyedül kóborol a pusztában.
Utoljára a Bölénykő közelében láttuk, ahol éppen egy sűrű bokor ágait hajtotta szét, és a széles tisztás közepén megpillantotta azt a bicegő, vén bölényt…
Talán éppen a sánta bölényt.
Ő lesz az… – gondolta, és megremegett az izgalomtól.
Moccanni sem volt ereje, csak nézett, nézett, a szája meg szégyenszemre sírásra görbült.
Hiszen nem fél ő a bölényektől!
Éppen csak ettől…
Ez a bölény vénséges vén, acélizmú bika volt. Nyaka alatt ezernyi ráncba zsugorodott már a vastag bőrlebernyeg, rövid sörénye egészen megőszült, dülledt szeme és nedves, fekete orra körül legyek rajzottak. Farkával néha az oldalát csapkodta, csülkeivel a földet kapálta…
– Nem félek tőled… nem félek tőled… – suttogta Okos Hód Fia.
Mégis félt. Bizony félt. Ujjai már elzsibbadtak, úgy szorongatta apjától kapott íját. Szeme előtt tüzes karikák táncoltak, s észre sem vette, óvatosan lekuporodott a földre. Kavics szorult a mokasszinba.
Csend lett a cserjésben.
Mintha a bogarak és a szitakötők mind elszöktek volna e különös helyről, ahol álom és valóság, varázslat és szándék mesésen így összetalálkozott.
Okos Hód Fia reszketett. Érezte, hegy lefut fejéből a vér.
Majd egyszerre csak minden megváltozott. Oda a félelem, oda a reszketés, és minden mintha csak álom volna…
Jaj!
Halkan zörrent egy ág. Meleg leheletet érzett a vállán.
Felnézett.
Te vagy az? – kérdezte gondolatban, hiszen sóhajtani sem mert.
„Én – rázta a fejét Fehér Fergeteg, és nagyot fújt, mintha csak valóban mondaná. – Na mi lesz, te hős vitéz?”
„Félek.”
„Mindigalvót bezzeg gúnyoltad. A gyerekek előtt szívesen hősködtél.”
„De ez a bölény… sánta. Talán éppen ő Sánta Bölény!”
A lovacska fülét hegyezte. Hátán megrándult a bőr.
„Sosem fogod elejteni…”
Okos Hód Fia szinte hallotta ezeket a szavakat, noha csak a néma, szótlan gondolatok kavarogtak a fejében. Mintha valami űzné, kergetné, hogy hajrá, ne félj, mire vársz!
Egyszerre csak mélységes mély háborgás támadt fel benne. Látta éhes pajtásait, apjának aggódó, szigorú arcát, a varázsló kaján vigyorgását. Látta a harcosokat is, akik hazatérve fáradtan is beállnak a körbe, és a dadogó dobszóra még sokáig táncolják az engesztelő bölénytáncot.
Miféle hatalom hát ez a bölény, hogy engesztelnünk kéne?! – rikoltott benne a harag.
A legyek sem félnek tőle! Ott zümmögnek az orrán!
Okos Hód Fia abban a pillanatban nem törődött többé azzal, milyen kicsi gyerek ő, s azzal sem, hogy mi lesz a kaland vége. Szökkent egyet, és máris a lova hátán termett. Megnyomta térdével az oldalát, és egy hősies elhatározással kiugratott a sűrűből.
A szokatlan zajra felkapta fejét a vén állat.
Előbb csak mozdulatlanul, mereven nézte a közeledő alakot.
Aztán, hogy a lovas nem torpant meg, lecsapta fejét, és mellső két lábával ugrott egyet, mintha csak el akarna rohanni hirtelen.
Mégis maradt.
Okos Hód Fia hangos rikoltozással vágtatott el mellette. Vágta közben rálőtte fehér bojtos nyilát. Hanem az íjat, amelyet apjától kapott, alig tudta kifeszíteni, így aztán a nyílvessző erőtlenül röppent, és éppen csak beleakadt a sánta bölény bőrébe.
Arra volt csak jó, hogy felingerelje az állatot!
Rettentő pillanatok következtek!
A vén bölény mérgesen fújt, megérezte benne a gyengébb ellenfelet, és öklelési közelségre várta.
Amikor a második nyílvessző is beleakadt a nyakába, egy rövid, de nagyon erős mozdulattal felvágta a szarvát. Ez a döfés elkésett ugyan, de Fehér Fergeteg lábát mégis fájdalmasan megszúrta.
A lovacska felnyihogott, a szemét forgatta, és riadtan ugrott egyet.
Akkor zuhant le a hátáról Okos Hód Fia!
Ezer szerencse, hogy nem a bölény elé esett!
A felbőszült állat menten agyontaposta volna.
Így azonban egy szempillantásra elterelődött a figyelme, már-már a lovat fogta volna űzőbe, és ez elég volt, hogy a fiú talpra ugorjon, és futásnak eredjen.
A bölény meg utána!
Ha sánta volt is egyik lábára, a behemót állat futni azért tudott!
Ha bicegett is, három lábát szaporán szedte.
Okos Hód Fia hiába száguldott öles ugrásokkal, hogy elérje a lovát, mielőtt a sebesen kocogó állat a szarvára venné, a távolság egyre fogyott közöttük. Hiába támadt furcsa dobogás-dübörgés, hiába csörtetett elő a bozótból százával a bölénytehén, hogy valamitől megriadva rémülten rohanjon el a közvetlen közelükben, a feldühített sánta bölényt semmi sem térítette el céljától.
Már ott csattogott a csülke a fiú mögött!
Még egy pillanat, és könyörtelenül végez vele!
Okos Hód Fia egy hirtelen mozdulattal oldalt vetette magát.
A hatalmas állat elrohant mellette, ő pedig abban a szempillantásban sarkon fordult, és ahogy csak erejéből tellett, visszarohant a lovához.
– Fehér Fergeteg, Fehér Fergeteg! – kiáltozta kétségbeesetten.
A lovacska egy helyben állt. Vadul nyihogott. Combjából vastagon ömlött a vér.

– Gyerünk! – a fiú felugrott rá, és vágtába kapta. Fehér Fergeteget nem nagyon kellett biztatni. Menekült volna amúgy is.
De már újabb öklelésre egészen melléjük ért Sánta Bölény…
Hogyan száguldottak át a sűrűségen anélkül, hogy Okos Hód Fiát egy ág le nem sodorta? Hogyan volt képes kifeszíteni apja íját annyira, hogy a kilőtt nyílvessző tolláig beleszaladt a bölénybe, amely vadul száguldott utánuk? Azt bizony később sem tudta elmesélni!
Csak azt látta kábuló szemmel, ahogy hátratekintett, hogy már nem futnak egyedül, hanem egy rengeteg bölénycsorda szélén száguldanak, és körülöttük egyre-másra buknak fel a bölénytehenek.
Az ő nyílvesszője pedig mintha csak megsokasodott volna… egyszerre csak teméntelen színes nyílvessző fúródott a Sánta Bölény hátába, amely hirtelen megtorpant, és rángva a földre omlott.
Eget verő, diadalmas kiáltás harsant fel a pusztán.
– Hoó… Hoó! A Sánta Bölény…!
Okos Hód Fia előtt lassan elsötétült a világ.
A lova megtorpant. .
Ő maga lassan lecsúszott a hátáról, aztán elomlott a fűben.
Elájult.
Amikor magához tért, apja hajolt föléje.
– Kelj fel, fiam! – mondta. – Hős kisfiam!
Felnyitotta a szemét. Pár lépésnyire tőle ott feküdt a sánta bölény teteme, amely olyan volt a beléje fúródott teméntelen nyílvesszőtől, akár egy sündisznó. Színes és tarkabarka kép volt ez, hiszen jó szokás szerint a feketelábak táborában minden harcos más-más színű tollat erősített a nyílvesszője végére, hogy később, a zsákmány elosztásáról ne legyen vita.
A sánta bölényt azonban mindegyikük el akarta ejteni, ezért mindegyikük belelőtt egy nyilat.
– Az én fiam ejtette el! – szólt fennhangon Okos Hód.
A harcosok nevetve bólogattak.
Mindenki szerette Okos Hód Fiát.
Még javában folyt a vadászat, de a nagyján már túlvoltak.
A harcosok még űzőbe vettek egy-egy bölényt, hogy hosszú dárdáikkal elejtsék, de akadt már nem kevés, amelyet futni engedtek. Ahol a zsákmány elbukott, ott is darabolták fel. Bőrét az asszonyok nagy zsivajgás és nevetés közepette lefejtették, a nagy húsdarabokat pedig gondosan összehordták. Egy részéből ott helyben sül majd a pecsenye, más részét a táborban maradt öregek és betegek kapják, megint más részét pedig tartósítják: abból készül a híres indián konzerv, az erdei bogyókkal összefőzött, megszárított pemmikán.
Egyetlen nagy kavarodás volt a préri. A sok ember ide-oda járt, méregették, dicsérték egymás zsákmányát, és persze kinek-kinek segítettek is a nyúzásban meg a darabolásban.
Egyedül a Sánta Bölény teteméhez nem nyúlt senki.
Ki tudja, holtában is mekkora még a hatalma, talán rossz néven is venné, ha késsel érintenék. Amúgy is vénséges vén állat. A húsa kemény és rossz szagú, faggyús. A bőre száraz, a bundája vedlett.
Így hát inkább csak csodálták, nézegették, tisztelettel körüljárták és méregették, hogy kinek-kinek a nyílvesszője milyen mélyre szaladt benne.
A sánta bölény tetemétől pár lépésnyire nagy tüzet raktak.
Lakomához készülődött a feketelábak népe, s ha lassan gyülekeztek is – lassú és nehéz munka ám a nyúzás meg a darabolás –, azért akadtak nem is kevesen, akik örömükben körültáncolták a vén bölénybika tetemét.
Előkerültek a dobok.
Süljön csak ki a hús, legyen teli a gyomor, hamarosan táncra perdül mindenki!
Megjöttek a gyerekek is. Az indián gyerek szabadon kószál erdőn és mezőn, attól ugyan senki sem óvja. Hanem vadászat vagy harc idején elő nem fordulhat, ha jót akar! Nem is kerül elő, hanem megbújik a sátor mélyén, amíg csak a zűrzavarnak vége nincs. Most is előkerültek, akik eddig anyjuk oldalán meg nem jelentek volna. Jöttek egyenként és jöttek csapatosan, s először mindegyik Okos Hód Fiát kereste, aki éppen a lovacskáját ápolgatta.
– Hohó! Hej! Azt mondják, te ejtetted el ezt a vén bikát!
– Hát… én is. Meg mindenki. Úgy jó, ha mindenki!
Okos Hód Fia nem akart hencegni. Kicsit bántotta is, hogy a felnőtt harcosok folyton rámosolyognak, és fűnek-fának mondogatják: a nagy bölényt ő ejtette el.
Egyvalakit várt, akinek az egészet szívesen elmesélte volna – a testvérkéjét, Mindigalvót. De hiába leste, nem volt a gyerekek között.
A nap már magasan járt az égen.
Már lobogott a nagy tűz.
Okos Hód Fia még kissé kába volt az eséstől meg a nagy ijedtségtől. Jólesett, hogy apja átkarolja a vállát, miközben fennhangon beszél a harcosokhoz:
– Ünnepeljetek, ünnepeljetek! Szép napunk van! Apáink és nagyapáink apái sem láttak ekkora bölénycsordát, mint amellyel ma találkoztunk. Nézzétek, amerre csak a szem ellát, bölények fekszenek. Vége már a hosszú éhezésnek. A bőség napjai jönnek!
Lett erre újabb vidám kiáltozás, ismét megzendültek a dobok, felhangzott az ének.
Aztán mintha csak elvágták volna, hirtelen halálos csend támadt.
Olyan csend, hogy csak a szél fúvását meg a tűz fölött sülő húsok sercegését lehetett hallani.
Az ünneplő tömeg szélén egy magas, hajlott hátú alak jelent meg.
Tüzes Szem volt. A varázsló.
Nem szólt, nem kért helyet, mégis utat nyitottak neki.
Lassú léptekkel közeledett a tűzhöz, ahol a leterített vén bölény előtt Okos Hód főnök meg a fia várt rá.
Megállt előttük, és sokáig hallgatagon nézte őket.
Arca furcsán komor és átszellemült volt. Váratlanul felemelte a kezét, és fennhangon így kezdte:
– Amit megjósoltam, íme, beteljesedett…
De nem folytathatta, mert Okos Hód keményen rászólt:
– Ne merj a fiamhoz nyúlni! Hős az én fiam, mert elejtette Sánta Bölényt, akinek haragjától te is féltél. Ezt a gazdag lakomát az én fiam szerezte törzsünknek, és nem a te varázslatod!
És hogy senkinek semmi kétsége ne legyen abban, amit mondott, még hozzátette:
– Az én fiam megelőzött téged! Az én fiamon nem fog a varázslatod!
Felzúgott erre a tömeg. A harcosok összevonták szemöldöküket, az asszonyok arcuk elé kapták kezüket. Attól tartottak, a varázsló hátha mégis képes arra, hogy tüzes szemének egyetlen, átható pillantásával agyonsújtsa Okos Hód Fiát.
Ám ekkor olyasmi történt, amire senki sem számított. A varázsló felnevetett.
Éles hangon, mégse haragosan.
Az örökösen haragvó, gyűlölködő és fenyegetőző Tüzes Szem – nevetett. A szemén még látszott ugyan, hogy tanácstalanul rebben körbe, de a szava már barátságos volt.
– Úgy van, ahogy mondod, Okos Hód! Hanem az én jövendölésem mégis beválik!
És a pisszenéstelen csendben fennhangon kiáltotta a körülöttük állóknak:
– Emlékezzetek, mit mondtam: amely napon feltűnnek a bölények, Okos Hód Fia nincs többé! De hiszen tudjátok ti is… aki a nevét elveszti, arról mondjuk, hogy nincs többé… Ezért mondom nektek, noha ez a fiú még igen fiatal, veszítse el régi nevét. Ne legyen többé Okos Hód Fia! Ezentúl legyen a neve – Sánta Bölény!
Így kiáltott, és körbetekintve megismételte utolsó szavait, hogy mindenki értse.
Aztán kezet nyújtott Okos Hód főnöknek.
No hiszen, ilyet se látott még a feketeláb indiánok népe!
Hogy a törzsfőnök meg a varázsló nagy örömükben egymás hátát veregessék! A riadt várakozás csak lassan oldódott, de hamarosan mindenki tapsolt és nevetett. (Mégis hatalmas varázsló Tüzes Szem, ha képes a haragot barátsággá változtatni!)
Talán még békepipát is szívnak majd, mintha két törzs barátkozott volna össze.
– Sánta Bölény, Sánta Bölény! – hangzott az örömteli kiáltozás.
Azon nyomban megkezdődött a lakoma, a pusztai nagy dínomdánom. Szállongott a pecsenye finom illata, zengett az ének, mindenki boldog volt, és mindenki a törzsfőnök fiát ajnározta.
Az ő boldogságához azonban még ketten hiányoztak. Az egyik: édesanyja, a másik: testvére. Leste is őket, feltűnnek-e végre, hiszen a tábor felől folyvást érkeztek újabb meg újabb csoportok a vadászat színhelyére. Ki gyalog jött, ki meg lóháton, a gyerekek futva, az idősebbek megfontolt léptekkel. A gyerekek izgatottan mesélték, mi történt a táborban. Elmondták, milyenek a sápadt arcú emberek. Hogy varázsitalt hoztak, és hogy aranyat keresnek. Végre Szelíd Őz is megérkezett.
A fia hozzáfutott.
– Anyám, anyám! Valóra váltottam a szavamat! Új nevet is kaptam, mintha máris felnőtt harcos volnék! Ezentúl Sánta Bölénynek szólít majd mindenki.
Szelíd Őz magához ölelte. Könny csillant a szemében.

– Büszke vagyok rád, kisfiam. Légy mindig bátor és kitartó… De tudom én, hogy még nálam is büszkébb Mindigalvó! Az ám, hová bújt?
– Mindigalvó?
– Éppen a te ingedet varrta a sátrunk előtt. Mire a folyótól visszaértem, már sehol sem volt. Bántott, hogy a többi gyerekkel futott ide, ahelyett hogy megvárt volna.
Okos Hód Fia – azazhogy most már Sánta Bölény – nyelt egyet. Szívét és torkát elszorította valami rossz érzés.
– Nem… is… láttam Mindigalvót – motyogta. Gyorsan hozzátette: – Talán valamelyik tűznél segít. Segít a nyúzásban. Persze!
Szelíd Őz mosolygott.
– Menj, és keresd meg. Hadd legyen itt, amikor eljárod a „láttam-táncot”, és elmeséled, hogyan ejtetted el a vén bölényt!
A fiú bólintott. A lovához futott. Fehér Fergeteg halk horkantással üdvözölte. A sebe már nem fájt, nem is vérzett, hiszen a varázsló parancsára gyógyfüvekkel dörzsölték be.
Sánta Bölény felugrott rá, megnógatta kissé, és odaléptetett vele Szelíd Őzhöz.
– Megyek és megkeresem Mindigalvót. De addig nem táncolok, addig nem is mesélek, amíg őt még nem lelem!
És ezt olyan komolyan mondta, hogy az édesanyja csodálkozva nézett utána, ahogy kis lován elkocogott a kisebb tüzek felé.

FEHÉR FEJ

Fehér Fej, vagyis a kopasz Fred, csuda ravasz embernek tartotta magát. S mivel sehogy sem volt kedvére az indiánok vendégbarátsága, még kevésbé Ted társasága, úgy döntött, hogy mindkettőtől megszabadul.
– Azt az aranyat egyedül is megtalálom – mormogta magában, miközben bozontos szakállát vakargatta.
Ahogy a folyópartra ért a fiatal harcossal, egy ideig ide-oda ténfergett a lovak között. Hamar megállapította, hogy az indiánok szeretik ugyan az állataikat, de sem a tenyésztésükhöz, sem a tartásukhoz nem értenek. Minek is értenének? Van elég vadló a prérin, csak fogni kell belőlük. Igaz, ő sem sokat értett hozzá, de hát a végén csak kiszemelt egy jókötésű, jó járású, barna foltos paripát, amely eléggé szelídnek látszott, hogy szőrén is megülhesse, és eléggé eleven is, hogy a kitartásában megbízzék. Megpaskolta a nyakát, megsimogatta, megveregette a hátát, szólt is hozzá, és amikor látta, hogy nem kapkodja a fejét, nem is toporzékol, lassan felült a hátára.
Rávigyorgott az indián legényre.
– Körbejárok. Kipróbálom.
Előbb a folyóparton ügetett föl és alá, aztán befordult a sátrak közé. Óvatosan léptetett az üres sátrak között. A tábor egyre üresebb lett, az utolsó gyerekcsapat is elfutott, amerre a vadászatot sejtették, hogy ott legyenek a nagy lakomán. Ahogy Fred körülnézett, alig egy-két tipi előtt üldögéltek öreg bácsikák és nénikék, akik várakozóan mosolyogtak a világra. Várták a vadászatról hazatérő fiatalokat.
A kopasz csavargónak egyszerre csak parányi, sárga fény villant a szemébe.
Egy pici gyűrű villogott a napfényben.
– Hazug, ravasz indián kutyák! – káromkodott, és óvatosan leszállt a lováról. – Még hogy nincs aranyuk! Nincs ám a nyavalyát, amikor még a kölykeik ujján is ott csillog!
Dúlt-fúlt, az agya meg járt, akár a motolla.
Lassan settenkedett Mindigalvó felé. Attól tartott, megint elfut előle. Csakhogy a kislány most már nagyobb bizalommal volt a sápadtarcúakhoz, hiszen Fehér Homlok jó embernek bizonyult. Mosolyogva nézett Fehér Fejre, amikor az egészen a közelébe ért.
– Gyűrű… gyűrű… szép, hehe… – nyögte Fred, mert mérgében még azt a néhány indián szót is elfelejtette, amit tudott.
Mindigalvó biccentett, és örömmel mutatta kincsét.
– Szép.
– Szép, hehe… és te fejedben… megvan, ott hol találjad! Hehe! Arany, hehe! Gyűrű, hehe! Érted? Te és én elmegyünk oda, ahol ez van.
A kislány bólintott. Akármilyen furcsán beszélt is a csúnyábbik sápadtarcú, annyit megértett belőle, hogy ugyanazt mondja, amit a társa. Hogy mihelyt mindenki hazatér a vadászatról, elindulnak a hegyek közé. Aranynézőbe. Bólintott hát, de nem értette, miért villan akkorát a torzonborz sápadtarcú szeme, és miért vigyorog olyan szörnyűségesen.
– Szóval még te is tudod, hol az arany? A drágalátos apád azt hazudta, hogy nincs. Na megállj, te kis béka, többé nem futsz el előlem!
Mindezt persze nem indián nyelven mondta Fred, Mindigalvó azonban megértette, hogy szörnyen dühös valamiért. Bátyuskájának szarvasbőr ingét elejtve, rémülten felugrott, hogy elfusson.
De már késő volt.
Fred egyszerűen felnyalábolta, majd durva kézzel pofont adott neki.
A kislány félájult volt az ijedtségtől. Sírni sem tudott, csak hüppögött. Hiszen az indián szülők sosem verik meg a gyermeküket.
A vén csavargó feldobta kicsiny foglyát a ló hátára. Aztán felnyalábolta a zsákot, amit Ted ott hagyott, azzal ő is felpattant az állat hátára. .
– Na, te vén gebe! – morogta. – Most mutasd meg! Mindigalvó halálra váltan ült a ló hátán. Mögötte Fehér Fej morgott és szitkozódott. A ló vágtázni kezdett. Mindketten ijesztően dülöngéltek a hátán. Mindigalvó már-már arra gondolt, mi volna, ha lerántaná támadóját, aztán rájött, a sápadtarcú igencsak biztosan üli meg a paripát.
– Hó… hóhó! – Fred vigyorgott, és barátságosan kiáltozott. A közelben ugyanis két őrszemet vett észre. A legények szomorúan üldögéltek, szívük szerint inkább a vadászat helyén lettek volna. De hát a kötelesség – kötelesség, s az alól még az indiánok sem vonhatják ki magukat.
Látták ugyan Mindigalvót, ahogy a sápadtarcú előtt a ló hátán ül, és észrevették azt is, hogy nagyon hallgatag, mégsem gondoltak semmi rosszra.
Az volt a dolguk, hogy a táborhoz közelítő ellenséget ügyeljék.
A táborból bárki eltávozhat. Ha barát megy, az ő dolga. Ha ellenség – hát annál jobb.
Így aztán integettek utánuk, de nem állították meg őket.
Fred elégedetten röhögött.
– Indián kutyák! Mégis enyém lesz az arany.
Később lelassította a lovat.
– Merre? – kérdezte Mindigalvót. És amikor a kislány nyöszörögve, rémülten ingatta a fejét, ráordított.
– Te béka, merre arany? Mutasd! Merre?
Az tétován arrafelé mutatott, amerre a távolban már a Sziklás-hegyek kéklettek.
– Képzelem, mennyi kincsről tudtok! Hiszen meg is fojtalak, ha oda nem vezetsz. – Hirtelen indiánra fordította a szót. – Gyűrű. Arany… érted. Vezess! Siessünk!
Újabb vágta következett. Mentek árkon-bokron át, sokáig egyenest a hegyek irányába.
Mindigalvó fázott. A félelemtől borzongott, mert a tavaszi nap máskülönben jó melegen sütött.
Magas, virágzó fűtengerben gázolt a ló. Színes lepkék szitáltak a szélben. Egy távoli zsombékon nyuszi hegyezte a fülét, és komolykodva nézett.
A kislány nem értette, miért olyan dühös a torzonborz sápadtarcú, miért nógatja olyan türelmetlenül a lovát, és miért szorítja őt vasmarokkal, hogy lélegzeni is alig tud. Ravasz ember, gonosz ember – gondolta, és nőttön-nőtt benne a félelem. Bánta, hogy elejtette bátyja őzbőr ingét. 

Annak belső oldalán már ott díszlik a Fehér Fergeteg képe. A hőstett képe erőt ad.
Bátorságot is.
Vajon a testvére félne-e?
S ettől a gondolattól Mindigalvó lassanként visszanyerte kicsit a bátorságát.
Nincs olyan baj, amiből ne volna menekülés! Ha más nem, hát a múló idő mindig változást hoz. Hiszen a természet is azt mutatja: éjszakára nappal, téli hidegre nyári meleg jön. Buta ember, aki a reményét elveszti.
A kislány már mosolygott.
A feketeláb indiánok a préri és a dombvidék határán éltek. Egyformán otthonosak voltak a füves pusztán és a sűrű erdőkben, így hát Mindigalvó tudta, ha így haladnak egyenes irányban, a magas fűben vágtázó ló a letaposott fű mély nyomát hagyja maga után. Aztán ha már átkeltek a vízen, ott amúgy is a lapos erdő következik. Serényen munkálkodó, okos, kicsi hódok világa. A derék kis állatkák különös, nagy fészkeikkel elzárják a patakok, folyócskák útját, zavaros világot teremtve a vadonságban annak, aki nem ismeri az erdő világát.
Ott talán elszökhet majd ettől a gonosz embertől.
– Arra – mutatott megint a hegyek felé.
– Aha – dörmögött Fred. Váratlanul lépésre fogta a lovát, fél kézzel benyúlt a zsákba, kihalászta onnan az utolsó pálinkás butykost. Dugóját a fogával húzta ki, amit aztán rondán ki is köpött. Az üveg alján árválkodó italt benyakalta, majd az üveget elhajította. Folyton a távoli hegyeket fürkészte, és a maga nyelvén időről időre csúnyákat mondott.
– Mégis enyém lesz az arany…
Vágtáztak tovább és egyre tovább. Mígnem véget ért a virágszőnyeg, a talaj lejtett és váratlanul ott hullámzott előttük a folyó.
A kéklő vízben világos csík jelezte, hol sekély a meder, vagyis hol a gázló, ahol akár gyalogszerrel is át lehet jutni a túlsó partra.
– Gyerünk – morogta Fred, és gondolkodás nélkül belehajtotta lovát a vízbe.
Mindigalvó most már nem félt. A túlsó parton, ha így haladnak tovább, egyre ingoványosabb lesz a talaj, hamarosan lóról kell szállniuk, és eljutnak a hódok országába…
A ló szügyig ereszkedett a jéghideg vízbe. Riadozott, kapkodta a fejét, de az újabb meg újabb ösztökélésre végül is egyhuzamban átjutott, és szépecskén felkapaszkodott a kissé meredek partra.
Ekkor Fred körülnézett. Vissza is tekintett.
– Arra… – mutatott az erdő felé Mindigalvó.
– Kis béka, kiteker nyakadat, ha nem hallgatol. – Majd pedig a maga nyelvén szitkozódni kezdett. – Volna eszed, mi, hogy ingoványos erdőbe csalogass? Hát engem se gólya költött, te! Kis ravasz! Az én eszemen túl nem jársz. És nézd amott a rétet, amelyen átjöttünk! A nemjóját, micsoda nyomot hagytunk!
Fred mérgében megrántotta a ló zabláját.
– Gyerünk, vissza a vízbe!
Hát ott léptetett tovább a folyó szélén-úgy, hogy az állat patája folyton a vízbe taposson. Sokáig járatta így a lovat, majd egy újabb gázlón visszasietett az előző partra.
– Így ni, most majd elveszti a nyomomat.
Tedre gondolt persze. Mert eszébe sem jutott, hogy az indiánok is követhetik. Azt hitte, az indián szülőnek ugyan nem fáj, ha elvész egyik vagy másik gyereke.
Mindigalvó csöndesen mosolygott.
Jól értette, miért olyan büszke a sápadtarcú. De hát most csak az bántotta, hogy majd mezítláb kell lennie. Kicsi mokasszinját ugyanis alkalmas helyen lerugdosta a lábáról.

AZ ÜLDÖZÉS

Sánta Bölény, a feketeláb indiánok legifjabb harcosa – aki már saját nevet is kapott – vadul vágtázott a tábor felé.
Fejében még vadul zsibongtak az imént hallott szavak.
– Két fehér embert fogtunk.
– Aranyat kerestek.
– Ott láttuk a testvéredet a sátor előtt.
– Fehér Fej nagyon dühös volt ám!
– Apád lovat ígért a sápadtarcúaknak.
– Nem jött utánad Mindigalvó?
– Hé, ismered-e Okos Hód Fiát?
– Nem ismerem – felelte. – Az én nevem Sánta Bölény!
Mégsem volt kedve tréfálkozni. Ahogy körüljárta a tüzeket, megbizonyosodhatott, hogy a testvére nem jött utána a táborból.
Már ugyancsak delelőre járt a nap, amikor a tábor őrszemeit elérte.
– Hé, te?
– Mindigalvót keresem. Láttátok-e?
Berobogott a néptelen táborba. Ott aztán találkozott végre azzal, aki a legtöbbet tudhatta. A fiatal harcos már csöppet sem mosolygott, hanem aggodalmasan pislogott.
– Hé, Okos Hód Fia!
Sánta Bölény nem bánta, hogy még a régi nevén szólítják. Itt a táborban még nem tudhatják, micsoda nagy öröm érte.
– Hallod-e, fiú, nem láttad azt a két sápadtarcú idegent?
– Nem én. Hát te láttad-e Mindigalvót, a testvéremet?
A legény csak intett, hogy nem látta. Aztán a fejét csóválva magyarázni kezdte:
– Okos Hód főnök lovat ígért nekik, hát gondoltam, válasszanak egyet. Választottak is. Én meg gondoltam, hátha nekem is adnak legalább egy kortyot a tüzes vízből. Nem adtak. Helyette szépen elvitték a két lovat. Megszöktek, pedig apád, a főnök még beszélni akart volna velük… De úgy tudom, mást nem vittek el...
– Nem ám, éppen csak az én testvérkémet, Mindigalvót!
Sánta Bölény keserűen nézett körül. Most aztán merre?
Lám, lám, a szép bölényvadászat, a nagy hőstett mit sem ér, ha közben szomorúság szorítja az ember torkát. Mit is akartak azok a sápadtarcú emberek? Aranyat. Igen, igen, ő is tudott róla, hogy a hegyek felől néha testvér törzsek jöttek, és puha, sárga fémből csavart gyűrűket, apró lemezkéket mutogattak. Arany. Hm. Csontból sokkal szebb gyűrűt lehet faragni, nem is beszélve arról a nyakláncról, amelyet a szirti sas karmaiból fűznek, és amelyet csakis a törzsfőnök viselhet.
– Mit gondolsz, merre mehettek?
– Aranyat kerestek.
– Akkor hát a hegyek felé?
– Meglehet.
– Velem tartasz?
– Bevárom apádat. Szégyenszemre bevallom majd butaságomat.
Nincs más hátra, egyedül megy. Végtére is az ő dolga, hogy megtalálja a testvérét.
Megindult hát, amerre a hegyek látszottak. A tábor szélén lópaták nyomait kereste – ehelyett újabb őrszemekbe botlott.
– Hej, láttátok-e a testvérkémet?
– Láttuk ám! A sápadtarcúval lovagolt.
– Merre?
– Arra. A dombok felé… Hé, állj meg! Volt-e sok bölény?
– Mint égen a csillag. Annyit ehettek majd, amennyit akartok!
Az őrszemek tapsoltak, nevettek örömükben. És megkérdezték:
– Hát Tüzes Szem nem bántott? Azt ígérte, hogy amely napon a bölények megjelennek, Okos Hód Fia nincs többé.
– Nincs is! Mert ezentúl Sánta Bölény a nevem! A vén bikát én ejtettem el! Én is!…
Így rikkantott búcsúzóul, mert igaz érdemeinket emlegetni nem dicsekvés.
– Fergeteg, Fehér Fergeteg! Lássam, mit tudsz! No, a lovacskának sem kellett több biztatás. Élvezte a vágtázást, megint ide-oda ugrándozott, mint ahogyan a kiscsikók, ha játszi kedvük támad.
Sánta Bölénynek is virágosabb kedve lett, mert észrevette ám a talajon Fred lovának nyomait. A nagy eső után jól látszottak a patkolatlan állat patáinak félholdjai!
Vágta, vágta!
Úgy érezte, máris elkésett. Ha testvérkéjét elrabolták azok a félelmetes sápadtarcúak, és hogyha Mindigalvó nem tudja őket az arany nyomára vezetni, talán még meg is ölik.
Félelmetes sápadtarcúak? Kifélék, mifélék? Szőrös az arcuk, fehér a fejük, térdig érő mokasszinban (csizmában) járnak, fegyverük nincs, csak valami görbe vascső csillog az övükben. Tüzes vizet kínálnak, azt állítják, hogy a bátorság lakozik benne… S lám csak, mégis gyermeket rabolnak!
Sánta Bölény örült, hogy a szülei mit sem sejtenek. Örüljenek csak, hogy vége a hosszú éhezésnek! Örüljenek a nagy lakomának, és hogy szent a béke a törzsfőnök meg a varázsló között!
Hol van Mindigalvó?
Kicsi testvérem!
– Hajrá, Fergeteg! Gyerünk, gyerünk, ne pihenj, lovacskám!
Dehogy pihent, dehogy pihent!
A nyomok úgy vezették Sánta Bölényt, mintha zsinóron húznák. Igazán könnyű volt követni a gyermekrabló nyomát.
Meddig vágtázott így, ki tudja. Egyszerre csak végtelen, virágos mező tárult a szeme elé. És a virágos mezőben sötét árok… ott gázolt át rajta Fred lova.
Hahó! Hiszen ezek a sápadtarcúak mit sem értenek a vadon törvényeihez! Mit sem tudnak arról, hogy ha hadiösvényen járunk, hogy ha ellenség elől menekülünk, első dolgunk a nyomaink eltüntetése legyen. Az indián, akár lovon jár, akár gyalog, sosem hagy maga után könnyen felismerhető nyomokat. Gyakorlott nyomkereső legyen a talpán, aki követni tudja, merre ment.
Meg aztán – virágokat legázolni, milyen csúnya dolog. Megsebezni a természetet, csúnya bűn.
A fű között pálinkásüveg csillogott.
Sánta Bölény leugrott a lováról, az üveghez lépett és felemelte. Beleszagolt.
Förtelmes, csípős bűz csapott az orrába. Köhögnie kellett tőle.
Ez volna a tüzes víz, amely a bátorságot hordozza?
A fiú vállat vont. Undorodva dobta el az üveget. Egy gödörbe dobta, földet rugdosott rá.
Azzal továbbindult. Most már nem kellett sokáig lovagolnia, mert a frissen tört ösvény egyenest a folyóhoz vezetett. Ott megállt és körülnézett. Megpróbálta kitalálni, hogy Mindigalvó elrablója hogyan gondolkozhatott.
A nyomok egyenest a vízbe vezetnek, a menekülő tehát átsietett a gázlón.
Nosza, kövessük…
A másik oldalon azonban egy helyben sűrűsödtek a nyomok. Itt bizony a lovát forgatta, és talán felismerte, milyen ostobán cselekedett, amikor látható nyomot hagyott maga után.
Sánta Bölény előrehajolt, és a lova nyaka mellől nézte, figyelte a talajt.
Ha a menekülő nyomot akar veszíteni, a vízben gázol. A folyó vize hamar elmossa a legmélyebb nyomot is.
Akkor hát a sápadtarcú is így tett. De vajon felfelé vagy lefelé indult-e?
Körbe-körbe tekintett, és egyre nyugtalanabb lett. Dehogy törődött vele, hogy a déli nap égeti a hátát, dehogyis gondolt rá, hogy fényes nappal is gyilkos kedvű szúnyogok zizegnek ruhátlan testén.
Merre vitték Mindigalvót?
Kicsi testvérem, merre vagy?!
Először lefelé követte a folyó sodrát. Nem talált semmit. Megjegyezte hát, hogy meddig jutott, aztán visszafordult. Gyerünk, nézzük felfelé a partot! Nem lehet, hogy semmi nyomra ne akadjon. Ha a szökevény a vízben gázoltatott is, mégis kell, hogy legyen…
Micsoda?
A parti fövényben nedvesen és már-már a víztől is elragadva a kislány egyik mokasszinja hevert.
Az indiánok egyetlen bőrből szabják ki lábbelijüket, amelyet levelesen ráhajtanak a lábfejre, és vékony szíjakkal varrnak össze, hogy a formáját megtartsa. Az előbb vízbe áztatott, majd a varrás után megszárított és megmerevedett bőr megtartja a láb alakját. Az így elkészült sarut aztán színes fonalakkal vagy a borz tüskéivel díszítik. Tartós és kényelmes holmi, s nagy előnye, hogy mindenki saját maga készítheti el.
Sánta Bölény leugrott a lova hátáról, és felemelte a kicsi mokasszint. Közben a talajt vizsgálta. A szeme végigsuhant a parti fákon és bokrokon is. Hátha rejtőzik ott valaki.
Mert gyanús, bizony gyanús, hogy aki a vízben járatta a lovát – egyedül volt. A sápadtarcúak ketten voltak – itt meg csak az egyiknek lova járt. A másik vajon hol maradt?
Hát majd csak kiderül. Nézzük csak! Aki itt a vízben járatta a lovát, időről időre mégis a szárazra kényszerült. Amott egy nagy szikla hever, félig belelóg a vízbe. Aki ki akarja kerülni, az vagy úsztatja a paripáját, vagy pedig visszaléptet a partra.
No lám, itt vannak a nyomok! A szökevény a parti homokban kerülte meg a sziklát.
Sánta Bölény, aki ma reggel még a gyermekes Okos Hód Fia névre hallgatott, lelkes örömmel követte a frissen lelt nyomokat.
Aztán hirtelen megtorpant.
A homokban ott hevert Mindigalvó másik mokasszinja.
A nyomok pedig visszavezettek a vízbe.
A fiú megállt, vizsgálódva körülnézett. A folyó vizében íme itt a másik gázló.
A szökevény tehát újból visszaúsztatott a folyó jobb partjára.
Azon túl már kisebb dombok emelkednek. És sűrűsödik az erdő.
Sánta Bölény visszakapaszkodott a lova hátára, és belegázolt a vízbe.
Abban a pillanatban az erdő felől sosem hallott, szörnyűséges csattanás hallatszott.
Mint amikor tavasz közeledtével a befagyott tavak jege megszakad: valami csattant, és messzire hangzott...!
Pisztolylövés volt – a legelső, amely megzavarta a természet békéjét ezen a tájon.

JÓ TESTVÉR

A szörnyű dörrenésre Fehér Fergeteg rémülten nyihogva felágaskodott.
Aznap már sok megpróbáltatás érte a kedves lovacskát. Érzékeny fülére volt a legkényesebb, s effajta hangot még sosem hallott. Nem csoda, hogy megvadulva vetette magát a jéghideg vízbe, majd a gázlón átjutva felrohant a túlsó partra.
Sánta Bölény a nyakát veregette, a sörényét simogatta.
– Nyughass, nyughass, nincs semmi baj!
Attól a nagy dörrenéstől azért ő is megijedt. El sem tudta képzelni, mi dörrenhetett az erdő közepén, de nagy bátran arrafelé tartott, hiszen a nyomok is arrafelé vezettek.
A sápadtarcú talán hallott valamit a nyomok eltüntetéséről, meg is próbálkozott vele, de hát sehogy sem sikerült neki.
A vak is láthatta, merre tartott, a nedves, tavaszi föld olyan jól mutatta lovának lépteit.
Egy idő múlva Sánta Bölény egy másik lovas nyomait is felfedezte. A jövevény balról érkezett, méghozzá vágtató lovon, és a feltúrt föld azt mutatta, hogy a nyomok láttán váratlanul rántotta vissza hátasát.
– Ez hát a társa.
Sánta Bölénynek egy pillanatra torkában dobogott a szíve. Két idegen, ijesztő embertől kell megszabadítani Mindigalvót.
Ő még sose látott fehér embert. Ki tudja, talán erősebbek az erdei medvénél, és ki tudja, nincs-e valóban varázshatalmuk.
Észre sem vette, már a fák közé vezették a nyomok. Itt kissé emelkedett a talaj, a szétszórt cserjék és bokrok egyre sűrűsödtek, és néha felmagasodott közöttük egy-egy lombos fa.
A selymes fűnek is vége szakadt, korhadt avar és lehullott, száraz gallyak zörögtek Fehér Fergeteg lépései nyomán.
Sánta Bölény visszafogta a lovát.
Belehallgatott az erdő csöndjébe.
Valahonnan távolból mintha emberi hangokat hallana.
Lóháton is továbbmehetett volna, hiszen a sápadt-arcúak egy patak folyását követve, az erdő ritkásabb részein lovagoltak. De attól tartott, időnek előtte felhívná magára a figyelmet. Ezért Fehér Fergeteget egy fiatal fához kötötte, és gyalogosan követte a nyomokat. Így is gyorsan haladt. Az avarban a feltúrt, sötét csík jól mutatta, merre kell mennie, ő azonban nem kerülgette a kidőlt fatörzseket, és a bokrok között is megtalálta az erdei vadak csapásait, ahol könnyebben haladhatott.
Azokat az emberi hangokat egyre közelebbről hallotta.
Érthetetlen nyelvű, zavaros kiáltozást.
És Mindigalvó hangos sírását.
A nyomok egy idő múlva kettéváltak.
Az egyik beleveszett a patak vizébe, a másik elkanyarodott arra, amerre láthatóan emelkedett a víz partja.
Egy dombocska tövében mély szakadékot vágtak a tavaszi áradások. Ahol most lassan csordogált a patak, ott a tél végi olvadások idején ugyancsak zúgni, tombolni szokott az ár. A víz minden tavasszal egyre mélyebbre vágta magát a puha talajban, omladékos partot, dőlni készülő fákat és kiszakadt gyökereket hagyva maga után.
Aki a gyorsabb utat választotta, ráadásul a nyomait is el akarta tüntetni, az a vízfolyás medrében haladt előre. Ezt tette Fred, vagyis Fehér Fej is. Kajánul vigyorogva tapostatta lovával a patak vizét, s talán mert a ló patája alatt erősen csikorogtak a kövek, nem hallotta meg, hogy követi valaki.
Ahol aztán legszűkebb lett a vízmosta árok, ott egyszerre csak félni kezdett. Óvatosan pislogott a magasba. Ki tudja, nem zúdul-e a nyakába valami.
– Hé te! Vén csavargó! – csattant odafentről egy kemény hang.
– Nana! Nana! – rántotta vissza ijedtében a lovát Fred. Az állat ugrálni kezdett, majdnem levetette őket.
– Ne rémüldözz! Csak én vagyok! Ted vagyok! Hát micsoda dolog így megszökni a legjobb cimborádtól?
Fred felfelé pislogott.
– Eredj a pokolba! – morogta dühösen.
– Úgy gondoltad, jobb neked egyedül?
– Jobb is!
– Hát az a gyerek? Csak nem a vezetőd? Hehehe!
– Semmi közöd hozzá!
Éles nevetés harsant.
– Vén csavargó. Egyedül akarod meglelni az aranyat? Nem jutsz messzire.
– Bízd rám! – kiáltotta Fred, és mert abban a pillanatban látni vélt egy széles karimájú kalapot a lombok között, előkapta pisztolyát, és lőtt!
A hatalmas dörrenés az eget-földet betöltötte. A lova vadul ágaskodni kezdett, Mindigalvóval együtt leestek róla.
Fred azonmód fel is tápászkodott, és gyorsan kötelet kanyarított a kislány derekára.
– Tőlem többé meg nem szöksz, te béka! – sziszegte. Aztán felfelé figyelt.
Nagy néma csendesség követte a lövését. Halotti némaság.
Fred várt egy darabig, aztán elégedetten bólintott.
– Na, ennek vége. Mehetünk – dörmögte. Fellökte ismét Mindigalvót a ló hátára, aztán ő is felkapaszkodott. – Na, te béka! Arany… érted? Megyünk… aranyhoz… gyerünk!
Gondolt egyet, és lerángatta a kislány ujjáról a rézgyűrűt. Meg se nézte persze, hanem csak zsebre vágta. Mindigalvó sírva fakadt, mert a gyűrű felsértette az ujját.
Fred nyugalmasan kocogott egy darabig, szorgalmasan nyugtatgatta a lovát, amely sehogy sem békélt meg azzal a nagy dörrenéssel.
Aztán egyszerre csak megint egy kemény hang:
– Hé te, vén csavargó!

Sánta Bölény szíve a torkában dobogott, ahogy óvatosan előreosont a bokrok között. Minden lépését meg kellett gondolnia, minden ág, levél, gally az árulója lehetett.

Már észrevette a sápadtarcút.
Ott lopakodott az is az árok szélén, és egyre csak lefelé lesett. Kezében kékesen fénylő vascsövet tartott, és időről időre lefelé irányozta.
A kisfiú tüstént rájött: ez az az ordító vascső, amely az imént akkorát dörrent… ez a fehér emberek fegyvere.
Lehasalt az avarba, úgy mászott egyre közelebb.
A szakállas sápadtarcú most lekapta a kalapját.
A homloka fehér volt. Fehér, akárcsak a halottak koponyája…
A fiú megborzongott.
Előhúzott tegezéből egy nyílvesszőt, és az íj idegére helyezte.
Várt.
A sápadtarcú megint kiáltott. Hiszen már régóta folyt a vita. Sánta Bölény nem értette a szavakat, mégis kitalálta, a két fehér ember gyilkos kedvvel vitázik valamin.
– Honnan tudod, hogy az a gyerek elvezet az aranyhoz?
– Megbizonyosodtam róla.
– Csak beszél.
– Tudom, amit tudok.
– Megállj, Fred, ezt megkeserülöd!
– Pusztulj, ha mondom! Boldogulok magam is.
– Biztos vagy a dolgodban…
– Biztos hát!
– A gyerek összevissza beszél… A szavát sem érted. Sosem találod meg az aranyat.
– Bízd rám! Most már elég legyen! Biz' isten, ha ismét lövök, nem úszod meg!
– Na megállj ! Vagy te… vagy a gyerek!
És a magas parton rejtőző sápadtarcú hirtelen indiánra váltotta a szót.
– Hej, kislány… fuss, fuss!
Mindigalvó kétségbeesetten sírt, és sírva kiáltott vissza:
– Nem tudok, nem tudok! – És ahogy Fred vasmarkában vergődött, látni lehetett a derekára csavart kötelet.
Az árok mélyén ekkor hirtelen leszállt a lováról Fred, és Mindigalvót maga előtt tartva, gyorsan a szakadékos parthoz hátrált, ahol egy kidőlt fa vastag törzse jó menedéket ígért. Ellenfele ily módon éppen a feje fölött rekedt. Tedet ez végképp felbőszítette, égre-földre fogadkozott, hogy most már nem kíméli majd a gyereket sem – majd hirtelen elhallgatott.
Nagy csend támadt az erdő mélyén. A nagy összecsapást megelőző, feszült csend. Mindkét zsivány tudta, hogy nem várhat a másiktól kegyelmet.
A hosszú, nagy csendben csak egy ijedt madárka pittyegése hallatszott.
És talán Sánta Bölény szívének dobogása.
A fiú feszülten figyelt. Le nem vette szemét a fénylő vascsőről, amelyet Fehér Homlok a kezében tartott.
A sápadtarcú most már nem. figyelmeztette többé Mindigalvót. Olyan óvatosan, ahogyan csak tudott, egy évszázados, vén fához kúszott, amelynek vastag ága a mély árok fölé nyúlt ki. Ráhasalt arra az ágra, és óvatosan araszolgatva egyre kijjebb és kijjebb csúszott rajta.
Szélesen vigyorgott. A mélyből pislogó ellenfele még nem vette észre, ő azonban már kényelmesen célozhatott.
Fél szemét behunyta, felemelte a pisztolyt. Ujja ráfeszült a ravaszra.
Ekkor halk pendülés hangzott.
Egy nyílvessző suhant át az árok fölött, és belevágódott a zsivány karjába.
Sánta Bölény nyila!
A zsivány felordított. Kezéből kiesett a fegyver, bele a patak vizébe. Ő maga egy-két pillanatig görcsösen kapaszkodott az ágba, amelyen hasalt, de végül is egyensúlyát vesztve a pisztolya után zuhant. Az omladékos parton a vízbe gurult, s az utána omló fekete föld majdnem betemette.
– Most véged, te nyavalyás! – ordított Fred, amikor meglátta cimboráját a vízbe zuhanni. Lovát-foglyát odahagyva, pisztolyával hadonászva rohant pórul járt társa felé. De hát neki sem volt szerencséje. A vizes köveken megcsúszott, elhasalt, az ő fegyvere is beleesett a vízbe.
A patak vize mindkét pisztolyban eláztatta a puskaport. Egyikkel sem lőnek egyhamar.
A két dühös ember ekkor puszta kézzel esett egymásnak. Ted fájdalmasan ordított, sebéből csak úgy ömlött a vér, de azért nem hagyta magát… Mindketten a földön hemperegtek, ütötték-verték egymást.

Mindigalvó dermedten bámulta őket. Minden oly hirtelen történt, hogy azt sem tudta, mitévő legyen. De hát nem lett volna indián leány, ha nem tért volna tüstént magához. Egy mozdulat volt csupán, és máris lerángatta derekáról a kötelet, aztán…
Aztán mintegy csodás látomás, a szakadék magasából egy ügyes, bátor kisfiú zuhant, csúszott és ugrott lefelé, hogy máris ott teremjen Mindigalvó előtt.
A testvére volt.
– Fussunk! – kiáltotta fojtott hangon.
Egy pillantást vetettek az ádázul verekedő sápadtarcúakra, majd futásnak eredtek.
A patak medre azonban köves volt, sértette a kislány talpát. Megálltak hát, és Sánta Bölény leakasztotta övéről a megtalált két kis mokasszint. Mindigalvó felhúzta a lábára, és mert még mindig zengett az erdő a két fehér ember ordítozásától, háborítatlanul tovább folytatták útjukat.
A patak medrében rohantak visszafelé. Egy idő múlva felkapaszkodtak a partra.
Mire a két zsivány agyba-főbe verte egymást, és bámulva körülnézett, a két gyerek már árkon-bokron túl járt.

Az erdő szélén ott várta őket Fehér Fergeteg. A derék lovacska vidáman nyihogott, és barátságosan tűrte, hogy mindketten felüljenek a hátára. Az ám, hiszen a másik két lovat is elköthették volna… De hát bánták is ők! Fő, hogy most már vágtában siethettek hazafelé. A nyomaik eltüntetésével pedig igazán nem törődtek. Hiszen nem szöknek! És csak merje őket követni az a két torzonborz sápadtarcú!
– Még egyszer nem fognának el, ugye?
– Nem ám! Nem engednélek.
– Ha te itt vagy… nem félek ám semmitől!
Az alacsony dombok közül kivágtattak a hullámos prérire. Nem kerültek a tábor felé, hanem nyílegyenesen a Bölénykőhöz tartottak. Ott volt a vadászat, ott lesz a lakoma, ott várja őket apjuk és anyjuk. Nem pihentek meg sehol, de hát Fehér Fergeteg nem bírta egyvégtében a hosszú száguldást. Néha lépésre váltott, fejét lógatta, csöndesen kocogott. Volt idő, hogy a fiú elmesélje éjszakai menekülését, különös álmát és persze a mai nap nagy kalandját: hajnalok hajnalán a sánta bölény elejtését.
Mindigalvó csillogó szemmel hallgatta.
– Testvérkém… – kezdte. – Belevarrtam ám az ingedbe a hőstettedet. Magam sem tudtam, hogy Sánta Bölényt varrom. Merthogy rövidebb lett az egyik lába…
A fiú nevetett.
– De megígérem, testvérkém, Okos Hód Fia, hogy varrok hozzá még egy négylábút. Fehér Fergeteget. Hiszen nélküle nem tudtad volna megtalálni Sánta Bölényt.
A lovacska mintha csak értené, hogy róla esik szó, felhorkant, és büszke ügetésbe fogott.
A fiú sokáig hallgatott. Úgy tett, mintha a távolban feltűnő apró tüzek fénye kötné le a figyelmét. A csöndes alkonyaiban már idáig hallatszott az ének meg a dobok pufogása… Aztán mégiscsak belekezdett:
– Mindigalvó… még nem is mondtam. Nagy öröm ért ám! Mert nincs többé Okos Hód Fia! Ezentúl Sánta Bölény a nevem.
Mindigalvó felnevetett. Könnyeit felszárította már a szél meg a boldogság.
– Sánta Bölény! Sánta Bölény! – ismételgette. Hirtelen átölelte a bátyja nyakát, és a füléhez hajolt.
– Sánta Bölény… szép név – suttogta. – De én másik nevet adok neked.
– Másikat? És mi lesz az?
– Jó Testvér – suttogta Mindigalvó.
Többet nem beszéltek, így lovagoltak lassan az örömtüzek felé.

 
TARTALOM

SZÉPSZAVÚ ÖREG MESÉJE
A PRÉRIN
MEGÉRKEZÉS
A TÁBORBAN
A MENEKÜLÉS
A SÁPADTARCÚAK
AZ ÁLOM
A VARÁZSITAL
ÁRULÁS
ÁRULÁS
FEHÉR HOMLOK
SÁNTA BÖLÉNY
FEHÉR FEJ
AZ ÜLDÖZÉS
JÓ TESTVÉR

Hét éven felülieknek
ISBN 963 11 3359 1
Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest
A kiadásért felel: Sziládi János igazgató
Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (828231/8)
Alföldi Nyomda (237.66-15-1), Debrecen, 1984
Felelős vezető: Benkő István igazgató
Felelős szerkesztő: Gácsi Klára • Műszaki vezető: Haás Pál Képszerkesztő: Diósi Katalin • Műszaki szerkesztő: Tóth Endre
70000 példány • Terjedelem: 7,28 (A/5).ív • IF 4850