Széchenyi Zsigmond

Denaturált Afrika

(FELESÉGEMMEL  A   FEKETE  FÖLDRÉSZEN)

SZÉPIRODALMI KÖNYVKIADÓ BUDAPEST

- Y o c o -

MÁSODIK KIADÁS

SZÉCHENYI ZSIGMONDNÉ FELVÉTELEIVEL

©SZÉPIRODALMI KÖNYVKIADÓ,  1 9 7 1

ELSŐ RÉSZ
BEMELEGÍTŐ

Azzal kell kezdenem, hogy könyvem címe nem saját gyermekem!
Mástól loptam suttyomban, alávaló tolvaj módon. Daniel W. Streeter ismeretlen amerikai kollégától vadoroztam, kinek Denatured Africa című, 1920-ban New York-ban megjelent útikönyvét a „Gripsholm"  fedélzetén olvastam, ötödik Afrika-utamról hazatérőben.
Streeter már akkor, kerek negyven évvel ezelőtt, hiányolta Afrika eredeti természetességét. Már akkor „denaturált"-nak fitymálta. Ne vegye hát rossznéven kedves Dániel szaktárs, de ennyi idő eltelte után, ugye; már nekem is szabad - máséhoz nyúlnom? Hiszen immár negyven év denaturálódása rakódott az akkorira!
(Kittenberger Kálmán csak négy évvel későbben, 1930-ban siratja el Megváltozott Afrikáját).
Ötödik hazatérésem egyébként sem mindennapi, nagyon is emlékezetes út volt, még az imént bevallott vadorzás nélkül is! Különös volt a hajó, utasai még különösebbek. A behajózás sem volt szokásos, a kiszállás sem. Annyi rendkívüli élmény dagasztja azt az utat, talán nem lesz unalmas, ha néhányat elmondok.
Már az elorzott című könyv is számot tarthat az említésre.
Kétszer is feljelentettek miatta a hajókapitányságon! Kétoldali kabinszomszédom jelentett fel - csendzavarás, nevezetesen pihenésük lehetetlenné tételének vádjával.
Éjjelenkint szoktam ugyanis, a Nairobiban vásárolt könyvet olvasgatni. Senki sem ajánlotta, hírét nem hallottam, vaktában vettem, akár a világtalan baromfi, néhány egyéb vadászkönyvvel együtt, szokásos úti olvasmányul
De tudvalevően - vak tyúk is talál szemet. Ez pedig olyan ritka szem, olyan humoros, nevettető írás volt, nemcsak ríva fakadtam tőle, bizonyára még kiáltoztam is örömömben. (Akkoriban persze még könnyebben derültem.) Kétoldali szomszédaimat - korán fekvő idősebb embereket - lármázásom méltán idegesítette. Kénytelenek voltak hát, néhány álmatlan éjszaka után, a hajókapitánysághoz fordulni orvoslásért.
De mire orvoslásra kerülhetett volna sor, befejeztem a könyvet, nem kellett többé nevetnem, kialhatták magukat a szomszédok.
A „Gripsholm" egyébként a legszebb és legnagyobb utasszállító volt, ami valaha mombasai kikötőbe tévedt. Mintegy háromszor akkora, mint amilyet a Szuezi-csatornán akkoriban átengedtek. Valóban úgy tévedt Mombasába, hiszen eredeti célja a földgömb megkerülése volt. Évek óta járta világ körüli útját, csaknem beleszédült már. Míg csak egyszer - hazafelé tartva - meg nem elégelte a körforgást.
A sanghaji kikötőben történt, ahol néhány napig időzött.
Ez a megtorpanás komoly következményekkel járt néhány utasára. A kapitány ugyanis észrevette, hogy kabinjai közül - negyvenöt üres! Takarékos tengerész létére, a váratlan felfedezés gondolkodóba ejtette, és a következő szerencsés elhatározásra késztette :
Rádiósürgönyt menesztett Sanghajból Nairobiba, hogy amennyiben az ottani utazási iroda hajlandó „en bloc" átvenni a negyvenöt jegyet Mombasától Villefranche-ig, a „Gripsholm" kitérne föld körüli pályájáról, Adenben délnek fordulna, az afrikai parton leszaladna Mombasáig, utasai számára különvonatot rendelne, s kétnapos kelet-afrikai kirándulással lepné meg őket!
Megmutatná nekik a híres Athi-Plains csodálatos kihajnalodását, vasút kétoldalán sűrűsödő vadtömegét. Megismertetné velük Nairobit is, összeszedné az üres kabinokra reflektáló Afrika-utasokat, majd Mombasába visszatérve, sarkon fordulna, hazahajózna Európába.
A kapitány eme találó ötletével kezdődött.
Ez azonban nem volt elég, a szerencsés véletlenek egész sorozatára volt szükség.
A sorozat következő száma, hogy a „Gripsholm" érkezése csaknem egybeesett Afrika-utam befejezésével. Ez idő tájt vált esedékessé nairobi látogatásom, hajójegy-rendelés ügyében.
Akkoriban még a mostaninál is zsúfoltabbak voltak a hajók, pedig háromszor annyi is közlekedett, mint manapság. Utasszállító repülőjáratok meg alig voltak. Jókor meg kellett hát oldani a hazautazás kérdését.
Régi ismerősöm dolgozott a hajóirodában, figyelte a kínálkozó alkalmat, állandóan tájékoztatott.
Amint benyitottam, hogy a lehetőség után érdeklődjem, felpattant a pult mögül:
-  Szerencse gyermeke! - örvendezett. - Jövő héten indul a híres „Gripsholm", a harmincezer tonnás svéd „kastélyhajó"! Negyvenöt jegyet kaptunk tegnapelőtt, negyvenhármat már el is adtam! Kettő még kapható! Foglaljam le az egyiket? Ilyen alkalma nem egyhamar nyílik! A svéd-amerikai társaság, a „Svenska-Amerika Linien" világkörül járó csodahajójának utolsó előtti jegyét ajánlom megvételre! Tetszik?
-  Adja ide, de tüstént, mielőtt másvalaki elcsíphetné! Előbb azonban magyarázza el, mi is az a „Gripsholm", miért csapnak körülötte ekkora hűhót?
-  Ezt a hatalmas óceánjárót - magyarázza - a svéd királyok középkori várkastélyáról, a Mälar-tó szigetén épült Gripsholm váráról nevezték el. Főbb helyiségei - színháza, ebédlői, különféle szalonjai, könyvtára - Gripsholm várának mintájára készültek. Még berendezése is a vár régi bútorainak utánzata. Azt is elmondhatom, hogy a hajó Mombasából egyenest Villefranche-nak tart, ott rakja ki Európába igyekvő utasait. Adent és az egyiptomi kikötőket elmellőzi. „Villefranche-sur-Mer" - ha nem tudná - Nizza és Montecarlo közé esik, a francia Riviérán. - Ja, igaz - teszi hozzá -, csaknem elfelejtettem! Közben még útba ejti Palesztinát is! Három napig vesztegel Haifában, bemutatja utasainak a Szentföldet! Aztán megnyomja a gombot, teljes gőzzel siet Villefranche felé, be akarja hozni afrikai félrelépésének időveszteségét. Figyelmeztetem egyébként, nem fér ám be a mombasai kikötőbe. Kint álldogál majd valahol, nyílt tengeren!
-  Bocsánat egy pillanatra - jegyzem meg -, jól lefoglalta nekem azt az utolsó előtti jegyet?
-  Hogyne foglaltam volna! Tőlem már viheti is, tüstént kiállítom.
-  Rendben van - csillapodom -, miattam bízvást eladhatja már az utolsót!
-  Alig hiszem, hogy tíz perc múlva még kapható lesz. Jól kiszámította az időt, éppen kapuzárás előtt jött be! Talán érdekli, kinek adtam el tegnap az utolsó jegyek valamelyikét?
-   Legkevésbé sem érdekel. De azért csak hadd hallom!
-  Annak a híres svéd fehérvadásznak, Blixen bárónak!
-   Okosan! Személyes barátom.
-  A másikat meg még híresebb embernek! Annak a nevezetes amerikai regényírónak, valami  Henryway  vagy  Hemingway  -nem jut eszembe a neve. Aki azokat az izgalmas spanyol bikaviadalos regényeket írja. Ő is ezzel a hajóval utazik.
-  Hemingway? - lepődöm meg. - Hallottam, hogy ő is itt vadászott! Na, ez valóban különleges hajónak ígérkezik!
-   Kaptam egyébként utaslistát is! - folytatja barátom. - Itt egy példány, zsebre vághatja, tanulmányozhatja! Tán még egyéb nevezetességre is akad!
ĺgy folytatódott hát a szerencsés véletlenek sorozata.
Mert ha tíz perccel később nyitok be az irodába, menthetetlenül lemaradok az egyre érdekesebbnek ígérkező utazásról, Jeruzsálemről, Hemingway-ről, sok egyéb különlegességről!
Ernest Hemingway-jel, a későbbi Nobel-díjas amerikai íróval és akkori feleségével futólag találkoztam már. Örültem hát az ismeretség kibővítésének.
Szállodai szállásomon átböngésztem az utaslistát. A névsorból kitűnt, hogy ugyancsak nemzetközi társaság verődött össze a „Gripsholm"-on. A már említetteken kívül még uralkodókkal is elhenceghetünk. Itt látom a hatfőnyi dán királyi családot! Éppen csak a királyt felejtették otthon, közelebbi rokonsága (fivérei, nővérei) teljes számban jelen vannak.
- Még valóságos cárunk is van!
Első Ferdinánd, egykori bolgár cár is szerepel a Nairobiban csatlakozók névsorán. A bolgár trónról való lemondása óta „gróf Murányi" álnéven járja a világot. Egyébként komoly természettudós és ornitológus. Afrikai gyűjtőútjáról számtalan madárkalitkával készül hazafelé.

Sok trófeám elpakolásával, hosszú szafárim leszerelésével, elszámolásával gyorsan telik a hátralevő hét. Alkalmi autón utazom le a mombasai kikötőbe.
A hatalmas hajót már messziről megpillantom. Kint fehérlik egymagában, jó néhány dobásnyira a parttól - nyilván nem merészkedik a kilindini-kikötő korallzátonyai közelébe!
Délután háromra tűzik ki a beszállást.
Friss szél lengedez. Fehér hajú, robogva megtörő hullámsor ostromolja a partot, egyik hosszú habsodrás a másik nyomában hömpölyög. Meglehetős hitvány sétaladikok szállítanak befelé -poggyászostól. Meg kell vívnunk a szemközt robogó, fehér sörényű táltosokkal. Lobogó tarajukat bele-beleborítják a súlyosan megrakott csónakokba. Merő víz mindenünk.
A nagy hajó utasai sűrűn könyöklik végig a korlátot, érdeklődve távcsövezik a hullámokban meg-megfürdő afrikai kontingens közeledtét. A fehér szakállas „bolgár cár" utolsónak fut be - egymásra rakott madárkalitkái közt nagy ramazurit csap a goromba hullámjárás. A hajókarfa közönsége viharos ovációval ünnepli az elemekkel küzdő cári madarászt.
Sikeresen fedélzetre kapaszkodunk mindannyian - még az összes kalitkák is. A felfrissítő hullámzuhany valósággal jólesik a mombasai gyilkos hőségben. Az út részletes ismertetésére sajnos nem térhetek ki, régen is volt, kerek harminckét évvel ezelőtt.
Meg fontosabb dolgom is van, legújabb Afrika-könyvemet szeretném megírni. Ez csak holmi előzetes visszapillantás! Az a huncut Dániel térített félre utamból, pedig soha életemben nem láttam - éppen csak könyvem címét loptam tőle!
De ha már ennyire belegabalyodtam a „Gripsholm"-ba, egy-egy közbevetett megjegyzéssel meg-megtisztelem még.
Tizedik nap érjük el a palesztinai partot, kikötünk Haifában. Gyanús autótaxisok kínálkoznak a parton, mi is belételepszünk egyikbe, svéd fehérvadász barátommal kettesben. Egymást bátorítjuk, mert sofőrünk közveszélyes „művezető"-nek bizonyul. Abból az ismert fajtából, akit csak vakmerőségének öntelt produkálása ültet a kormánykerék mögé. Szédületes iramban hajt neki a meredek szerpentinútnak, minden fordulóban megfaroltatja kocsiját, és percek alatt kiver a verejték, persze rám jön az ilyenkor esedékes tengeribetegség is!
A hajó zavartalanul elhozott eddig, de ez a gyilkos ámokfutó palesztinai hidegvérrel megrókáztat. Émelyegve hajtunk be Jeruzsálem bibliai városába. És vegyes érzelmekkel állapítom meg, hogy bizony - elég messze esik Makótól!
A világhírű „Dávid király" szállodába való megérkezésem (úgy tudom, azóta valami zűrzavar érte, leégett vagy felrobbantották?) kissé kiábrándít. Előre kell bocsátanom, hogy a „Gripsholm" könyvtárából kikerestem az ott fellelhető Palesztina-irodalmat, előzetes információkat akartam gyűjteni, felfrissíteni azt a keveset, amit a Szentföldről eddigelé is tudtam. Azon voltam, hogy az alkalomnak megfelelő, bibliai hangulatot ébresszek magamban.
Igyekezetemben először a szeleburdi sofőrakrobata akadályoz meg, másodszor a szállodahallból zavarosan felnyávogó dzsessz-zenekar. A nyitott ablakhoz lépve, a Gethszemane-kertjének megnyugtató csendjére tekintek. Hanem a másik ablakból a félreeső szállodaudvarba, az ott gyülekező, versenyt pufogó, hatalmas autóbuszokra. Jókora tábla lóg mindegyiken, kérkedve vetélkednek: „Jerusalem-Bethlehem", „Jerusalem-Nazareth", „Jerusalem-Jeriko"!
Ez aztán végérvényesen kizökkent bibliai hangulatomból!
De nem folytathatom azt a régi út leírását. Hiszen nem a „Gripsholm"-ról, legújabb tavalyelőtti utamról van szó. Ez csak rövidke étvágygerjesztő, afrikai bemelegítő. Remélem az étvágygerjesztőből nem lesz utóbb étvágyrontó! De miután máris túl hosszúra nyúlik, tán még csak annyit szúrok be, hogy Hemingway-jel naponta találkoztam, főleg séta közben. Kellemetlen, szeles idő járt, Hemingway bő, malaclopó gallért viselt, s akkori feleségét (nem emlékszem, melyik is volt), feltűnően apró termetű lévén, belebugyolálta széles lebernyegébe, teljesen eltüntette, így óvta a sípoló orkántól. Valahányszor találkoztunk, mindig kicsomagoltam a terjedelmes lódengallért, megvizsgáltam, benne van-e picinyke útitársa. Gyakran készakarva dagasztotta fel a malaclopót, találjam ki, mi van alatta? S mire kicsomagoltam - üres volt!
Sokat bolondoztunk ezen a találós kérdésen. Most, harminckét év távlatából, főleg ez villan eszembe a világhírű íróval kapcsolatban . . .
A cári madarászról pedig az, hogy madarai közül ismételten kiszabadult egyik-másik, kétségbeesve repdesett, tévelygett a fedélzeten. Ilyenkor segítségül hívott bennünket - különösen a vadászokat. Jól emlékszem, gyakran hajszoltuk szökevény madarát. A hajót persze nem merte elhagyni, nekivágni a viharos tenger ismeretlenségének. Addig-addig hajszoltuk míg csak ki nem merült, valamelyik sarokban el nem kaptuk, vissza nem zártuk kalitkájába.
Még egy különlegessége volt a „Gripsholm"-nak.
Legtöbb hajón akad egy-két szép lány. Hanem a „Gripsholm"-on annyian voltak, valóban nehéz lett volna „Miss Gripsholm"-ot választani.
Persze ez harminckét évvel ezelőtt volt! . . . 

MÁSODIK RÉSZ
HOGY JUTOTTUNK AFRIKÁBA
KETTESBEN?

1963. december
Az  „Europa"  fedélzetén

Még csak alig fogtunk eme legújabb vállalkozásunkba, hajónk, az “Europa” még csak minap hagyta el a trieszti kikötőt. Tulajdonképpen alig van még feljegyeznivalóm, írógépemet se helyeztem még üzembe, éppen csak ceruzámat hegyeztem ki. Időben is bővelkedtem, két hosszú hétig eltart, mire Mombasába, a kelet-afrikai Kenya kikötőjébe leérünk.
Előző könyveimben ismételten leírt, egyébként is közismert hajóút szemléltetésével - ezúttal sem ígérkezvén különbnek a hajdaniaknál — nem szándékozom untatni az olvasót. A tengeribetegség különféle fajtáját, az afrikai part első megpillantását, „Egyenlítő-keresztség" szokásos komédiáját, Port Said-i, adeni meg mombasai kikötők tarka forgalmát unos-untig kimerítették az útleírások.
No de - hogy nagyképűen Hamlet szavával éljek - „több dolgok vannak földön és égen, Horatio."
Vadászemlékeim közt is akad ám egyéb, amiről szólni lehetne. Már csak azért is, hogy eddigi, kissé életrajzszerűvé váló írásaimat némileg kiegészítsem.
Az Ahogy elkezdődött-ben részletesen leírt, boldog emlékű ifjúságom színhelyét - noha közel esik, alig órányi autózásra - azóta sem láttam! És erősen bízom benne, hogy nem is kell többé meglátnom. Maradjon csak emlékemben olyan hiánytalannak, amilyennek gyerekkoromban megismertem, amilyennek csaknem ötven évig szerethettem.
Harctér volt 1945-ben, csatamező!
Ágyúzták innen is, onnan is, ismételten gazdát cserélt. Még céllövészet szempontjából sem érdekes már, melyik fél ágyúinak sikerült telibe találni. Örömmel hallom egyébként, hogy romjai mégsem vesztek kárba. Szerény részük lehetett az ország újjáépítésében . . .
S lám, a viszontagságos évek lezajlása után, nemzetünk jóvoltából, immár másodízben, régi lelkesedéssel indulhatok neki a világban! Abba foghatok - aminek még reményét is eltemettem!
Újból Afrikába utazhatom!
Mégpedig ezúttal kettesben - feleségemmel!
Hogy ez a világcsoda miképpen valósulhatott meg, hogy milyen módon, milyen körülmények közt sikerült a közmondásos béka feneke alól az „Europa" fedélzetére felkapaszkodnom - ezt szeretném most röviden elbeszélni. Mert nemcsak érdekesebbnek, különlegesebbnek, hanem feljegyzésre is méltóbbnak tartom a szokásos hajóút elcsépelt közhelyeinél.
További tévedéseket elkerülendő, mindenekelőtt családi körülményeimet óhajtom tisztázni. Angol feleségemtől - akit a Nahar olvasói F néven ismernek - 1945-ben elváltam, és tizennégy évvel később újból megnősültem. Talán második feleségemet sem kell már bemutatnom, hiszen legutóbbi könyveim - az Ahogy elkezdődött és az Ünnepnapok - csakis az ő kitartó nógatásának eredményei. Ez a könyv pedig - az eddigi jelek szerint - éppenséggel az lesz. Ennek ellenére minduntalan megesik, hogy egyik-másik élénkebb fantáziájú olvasóm imigyen aposztrofálja:
- Tüstént ráismertem magára - Nahar-beli képeiről! Alig változott huszonhat év óta!
Ez az állítás azonban mégis némi igazításra szorul. Én ugyan akkoriban nem ismertem még, tapasztalatból nem szólhatok, de feltétlenül állítom, hogy nagyot változhatott! Most ugyanis rendkívül karcsú, teljesen kifejlett felnőtt, míg huszonhat évvel ezelőtt, akkori fényképek és ismerősök tanúsága szerint, kimondottan pufók iskolás lány volt, hajában masnival. Aligha lehet hát azonos a Nahar-beli F-el!
Hosszú tetszhalálból ébredező, krónikus Afrika-nosztalgiám első életjele, különös, nem éppen szívélyesnek mondható párbeszéd formájában nyilatkozott meg.
Jól emlékszem rá, szó szerint igyekszem visszaadni:
- Bolond vagy! - vágta fejemhez szikrázó szemmel. - Gyermekes légvárat építő fantaszta, gyógyíthatatlan megszállott! Mindig állítottam, hogy téged nem szabad komolyan venni, úgy kell kezelni, mint az óvodás gyereket, veled még vitatkozni sem érdemes. Hol élsz te egyáltalán, a holdban vagy a víz alatt?
Nem mostanában történt ez a támadás. Évekkel ezelőtt, amikor még csak udvaroltam neki, mikor még a keszthelyi könyvtárban dolgoztunk - ő mint fűtő- és takarítónő, én pedig „állományon kívüli segéderő" minőségben . . .
Kirobbanását következő észrevételem váltotta ki:
-  Nincs kizárva - jegyeztem meg bizonytalan kérőhöz illő tartózkodással -, hogy öregségemre még egyszer kikerülök Afrikába!
Hirtelenében szólni sem tudott. Szemét ingerülten fordította égnek, homlokát is kopogtatta, ekképp jelezve, miszerint kieshetett fejemből valamelyik kerék.
Én azonban - Afrika-vadász létemre - nem ijedtem meg, hanem az elővágás pillanatnyi zavarát ügyesen kihasználva, menten rádupláztam előző mondatomra:
- Sőt, azt sem tartom lehetetlennek, hogy utóbb majd kettesben küldenek ki bennünket, afrikai állatgyűjtésre!
Erre aztán végképp kitört a gyalázat, a fent említett választékos formában. Már akkor meg-meglepett keresetlen, de gátlásmentes beszédmodorával, pedig mondom, még nem is volt a feleségem.
Azóta persze . . .
De hagyjuk a történelmet. Hiszen utólag latolgatva, kijelentésem valóban eszelősnek tűnhetett egy Budapestről kitiltott, hatvanéves segéderő szájából. Különösen udvarló szándékkal.
De „bajtársak" voltunk, noha csak a következő hónapban váltunk házastársakká. Feleségem leánykori otthona ugyanis a magaméhoz hasonló sorsra jutott. Elsöpörte a világtörténelem, ő is nincstelenül takarított a keszthelyi Helikon-könyvtárban.
És lám, milyen megdöbbentő pontossággal következett be, talán ösztönös, talán csak tréfásnak szánt jóslatom. Mert a következő év, 1959 utolsó napjaiban az Afrikába induló öttagú magyar gyűjtőexpedíciónak magam is tagja voltam.
Most pedig, 1963 decemberében újra itt lehetek az Afrika felé siető hajón, ezúttal kettesben - feleségemmel!
- Emlékszel, mit mondtam neked Keszthelyen, csaknem öt évvel ezelőtt? - tudakoltam tegnap, miközben a hajókorlátra könyökölve, a tovatűnő Velencének intettünk búcsút.
- Hogyne  emlékeznék  -  csattant  vissza  szinte  kapásból.   -Már akkor is megmondtam, hogy bolond vagy!
Hát érdemes manapság ingyen jövendölni?

De folytatnom kell életem egyre jelentősebb jobbrafordulásának izgalmas történetét. Mert már 1960 novemberében, nemsokára Afrikából való hazatérésem után, újabb úti izgalom körvonala bontakozott ki, egyre készségesebb fantáziám láthatárán - indiai vadászexpedíció!
Nem valósult meg.
Váratlanul kútba esett. Pedig már-már bizonyosnak látszott!
De tán mégsem esett kútba hiába. Mert hamarosan új életre támadt, újabb expedícióra. Átformálódott, csodálatos fizikai folyamaton esett át.
Jelenlegi expedíciónkká módosult!
Hanem ennek a különleges, szinte regényszerű metamorfózisnak történetét részletesen kell elbeszélnem.
1960 november elején Ausztriában jártunk feleségemmel, rokoni látogatóban. Nemcsak boldogult anyám, mindkét nagyanyám, sőt mind a négy dédanyám is osztrák születésű volt - nagyszámú atyámfia él hát Ausztria-szerte.
S noha megörültem a rég nem látott osztrák tájaknak, fiatalságom sok emlékezetes vadászpagonyának, a családi pereputty nagy részére alig ismertem rá. Hajdani eladó lányok tisztes nagymamákká, egykori vadászpajtásaim krákogó öregurakká süketültek. Hiányzott is némelyik, zavartalanabb vadászmezőkre költözött.
Huszonnégy éve nem találkoztam a rokonok legtöbbjével!
Örültek hát a váratlan viszontlátásnak, mindenképpen azon voltak, hogy kedvünkben járjanak. Régimódi, pompás fácánvadászathoz, sőt még télicsuhás, fekete zergebakhoz is juttattak! Valamelyikük pedig, mielőtt aludni tértünk, könyvet nyomott a kezembe, ezzel a kommentárral:
- Érdekelni fog. Még rólad is szó esik benne!
Siettem vele ágyba bújni. Egyébként is gyalázatos alvó vagyok, de ezt a könyvet valóban nem tettem le reggelig. Másnapi puskázásom meg is sínylette az átvirrasztott éjszakát. A fácánok jóval sebesebben szálltak a kelleténél . . .
A könyv egyébként érdekes olvasmánynak, angol nyelvű tigrisvadász-leírásnak bizonyult. Szerzője Kesri Singh, a dzsaipuri maharadzsa fővadászmestere, ugyanaz a Kesri, akit Nahar című útinaplóm ötödik fejezete oly gyakran emleget! A könyv címe The Tiger of Rajasthan, hiszen a nyugat-indiai Radzsputánát Radzsasztánra változtatta az újabb történelem.
Kesri Singh, ki harmincöt éves vadászmestersége folyamán számtalan tigrisvadászatot rendezett, ezernél több tigris elejtésénél jelen volt, fejedelmi gazdája nagyszámú vadászvendégét végigkóstolhatta - rendkívül izgalmasan, mégis szavahihető tárgyilagossággal beszéli el kalandos emlékeit. Könyvének 161. oldalát pedig, különösen elismerő, sőt rám nézve túlságosan hízelgő módon szenteli néha dzsaipuri szereplésem leírásának. Többek közt azt állítja, hogy nemcsak a tigrist találom el, még madarat is röptében lövök - golyóspuskával!
Ami persze nem áll.
Azazhogy mégis áll - kellő magyarázattal.
Aki indiai vadásznaplómat, a Nahar-t ismeri, nyisson rá a jan. 13-án történtekre. Ott beszélem el, miképpen lőttem le flóbert-golyóval - merő véletlenségből - a felettem elszálló indiai fürjet! S mennyire óvakodtam attól, hogy vakszerencsén forduló lövésemet újból megkíséreljem!
Kesri azonban, miután könyvében hosszasan elidőz „mesterlövéseim" méltatásán, azzal végzi dicshimnuszát, hogy nemcsak nevemet, még nemzetiségemet is precízen megadja. Mégpedig ilyenformán:
„Ezt a tehetséges osztrák vadászt Siccini-nek hívták."
Dicséret dagasztotta kedvemet ugyancsak elsavanyította az idézett mondat. Még aznap este írtam Kesrinek, habár huszonhat esztendeje hírét sem hallottam. Megköszöntem könyvének megtisztelő sorait, helyesbítettem a kevésbé megtisztelőket. Elmagyaráztam, hogy nevemet újabban nem olaszosan, hanem magyarosan írom, s hogy ráadásul osztrák sem vagyok, annak ellenére, hogy négy osztrák dédmamával rendelkezem . . .
Postafordultával megjött az indiai válasz.
Kesri nemcsak a könyvébe csúszott tévedésért szabadkozik, hanem arról is értesít, hogy munkájának rövidesen megjelenő, német verziója már megfelelő javítással fog napvilágot látni. Később meg is küldte. A berlini Parey-cégnél megjelent Ein Mann und Tausend Tiger-ben már magyar vagyok, és Széchenyinek hívnak.
A könyvnek nem is ez a része fontos, sőt nagyon is lényegtelen. Mégis hozzátartozik - igaz, hogy elég kacskaringós kerülővel -legújabb afrikai utam történetéhez.
Mert Kesri levele nemcsak az említett elírást tette jóvá. Sokkal fontosabb híradással is szolgált. Örvendezve vette tudomásul -írja -, hogy még élek, s hogy nyilván a puskát is elbírom még. Ő bezzeg alaposan megvénült, nem is küszködik többé tigrisekkel, nyugdíjban tölti öreg napjait. De ha Afrikába el tudok menni -folytatja -, miért nem jövök még egyszer Indiába, ami tudvalevően sokkal kényelmesebb Afrikánál! Írjak csak bízvást és minél előbb gazdájának, kétségtelenül megörülne látogatásunknak! Tud is már levelemről, okvetlen meghív feleségemmel együtt, bizonyára tigrist is szán nekem . . .
Olvasóim méltányolni fogják, hogy Kesri levele - helyesebben levelének befejező mondata - rendkívül felizgatott. Hiszen ezzel az indiai kirándulás lehetősége - legalábbis indiai részről - biztosítottnak, sőt kétségtelennek látszik!
A többi már csak azon fordul, kitől kapnánk kellő támogatást?
Mert ennek híján - szó sem lehet az egészről. Persze lényegesen kevesebbre lenne szükség, mint egy afrikai úthoz. Ráadásul Indiában vendégek is lennénk! - Csak a hajójegy? - Azt sem adják fél pipa dohányért!
Ezen töprengtem, törtem fejemet éjszakákon át ...
Ott már - biztattam magam - vendéglátónk gondoskodna rólunk. S ha elege lenne társaságunkból, átküldene valamelyik szomszédjához, ahogy hajdani látogatásom alkalmával cselekedte. Hiszen akkor is ágról ágra szálltunk, mint a kismadár, illetve maharadzsáról maharadzsára . . .
A fantázia - különösen a magamé - játszi könnyedséggel bánik el az efféle bagatellel. Egy-két indiai hajójegy ára meg se kottyan neki. Pillanatig sem tartott, máris a dzsaipuri dzsungelben képzeltem magam, feleségemmel együtt. Cserkésztük, fényképeztük, moziztuk a tigrist. Még tán meg is lőttük - vendégségben!
Akárcsak valamikor, negyed évszázaddal ezelőtt . . .
A döntés persze, kizárólag itthoni vezetőink véleményén fordul.
Ezen áll vagy bukik minden: a tigris, a fényképezés, a mozi, az újabb India-könyv - még téli tüzelőnk megtakarítása is!
Hiszen amonnét, India felől, aligha érhet már meglepetés, a tigris túlsó vége úgyszólván „zsebben van", akárcsak Kesri levele! Hanem az innenső! A hajójegy ára meg az ottani ide-oda utazgatásé!
Végül is, mesterségesen felduzzasztott optimizmusvitorlával, de kissé bizonytalan térdkaláccsal léptem az illetékesek elé. Előadtam kérelmemet, elmondtam - önbizalmat színlelve -, hogy a kért anyagi segítségért mit remélek hazahozni.
Nem valami tekintélyes ellenértéket ajánlhattam fel. Elvártam, hogy elnézően lemosolyognak, és kereken kijelentik, hogy „sajnálják, de efféle kéjutazásra . . ."
De nem sajnálták. Még csak nem is mosolyogtak. Türelmesen végighallgattak. Majd pedig kijelentették: megfontolják a dolgot, s az eredményről rövidesen értesítenek.
Korábban értesítettek, mintsem remélni mertem volna.
A kért támogatást - ez volt a válasz értelme - megkapom -mihelyt a maharadzsa meghívóját fel tudom mutatni!
Hogy felujjongtam - ezzel nem mondtam sokat.
Műhelytitok ugyan, mégse restellem kifecsegni, hogy örömünkben körös-körül táncoltuk a lakást. Mert immár feleségemet is elkapta a gépszíj:
Indiába mehetünk - kettesben! Tigrist fényképezhetünk, indiai útikönyvet írhatunk!
Imigyen pergett könnyelmű fantáziánk kereke balga koponyánkban.
Még aznap este nekigyürkőztem, és - Kesri levelére hivatkozva -  írtam a maharadzsának.
Értesítettem itthoni hatóságaink segítőkészségéről. És megírtam, mennyire remélem viszontlátni Dzsaipurt, a rózsaszínű mesevárost, meg Sawai Madharpurt, a dzsaipuri dzsungelt, első tigrisem elejtésének immár huszonhat éves színhelyét! . . .
Szerény véleményem szerint megrendítő levél volt. És látszólag biztos. Célt aligha tévesztő . . .
Feladtam. Légiposta, expressz, ajánlva! Viaszpecséttel.
Aztán rágyújtottam (persze csak elméletben, hiszen évek óta nem dohányzom), kényelmesen hátradőltem karosszékemben, nagyokat pöfékeltem képzeletbeli csibukomból, és - vártam a választ.
Mégpedig olyan nyugodtan vártam, mint akinek szénája a leges-legnagyobb rendben van, aki üstökön ragadta a szerencsét, akitől -  el se lehet már venni a tigrist!
Hiszen valamennyi képzelt akadályt, mind az innenső, mind a túlsó oldalról mutatkozókat, sikerült kiküszöbölnöm, a hőn óhajtott útvonalat simára boronálnom!
Kivéve persze, a közbeeső tengerek háborgását. No de azzal majdcsak megbirkózik kitűnő patikaszerünk, a „Daedalon"!
Sokáig vártam. Hosszú hónapokig!
Hol türelmesen, hol türelmetlenül. Hol bizakodva, hol meg válogatott hindu átkokat sziszegve. Közben négyszer is megfordulhatott volna a válasz Indiából.
Mégse jött.
Feleségemmel minduntalan összezördültünk.
-   Na, ugye, megmondtam! - sajnált le fölényesen.
-  Te csak ne beszélj, te még sosem láttál maharadzsát! Ha azok egyszer megígérnek valamit, arra mérget vehetsz!
Néha valóban úgy éreztem, mintha már be is vettem volna. Még a levélhordóval is afférom támadt, indiai postám elvesztésével gyanúsítottam. Nyugtató tablettáink rohamosan fogytak, vérnyomásunk felszökött, testsúlyunk - legalábbis feleségemé - aggasztóan csökkent.
De ne cifrázzuk el a dolgot.
Való igaz, hogy idegeinket alaposan megviselte, napi gondjainkat feleslegesen gyarapította - a dzsaipuri válaszlevél elmaradása.
Mikor nem győztem már türelemmel, ismét Kesrihez fordultam.
Válaszából kiderült, hogy gazdája még levelem érkezése előtt elhagyta Indiát. Angliába utazott, féléves pólóversenyre. És hogy bízvást írjak most már a maharáninak Dzsaipurba. (Annak a huszonhat évvel ezelőtt fiatal és csinos maharáninak, akit a dzsaipuri palota „zenánájában" oly bonyodalmas viszontagságok árán sikerült meglátogatnunk! L. Nahar Jan. 16.) Ö is tud már tervünkről, bizonyára elintézi az ügyet fenséges férjénél.
Írtam a maharáninak.
Hetekig tartó, idegőrlő várakozás után kisült, hogy időközben ő is utánautazott férjének.
Levelemet Indiából Angliába továbbították.
Nagysokára megérkezett a - maharáni válasza! Hogy majd megbeszéli a dolgot férjével. S ha majd alaposan meghányták-vetették, tudatják majd az eredményt.
Majd, majd, majd.
Vártunk hát tovább, várakoztunk. Egyre aggodalmasabban, egyre idegesebben.
És egyre sűrűbben összeszólalkoztunk. Recsegni-ropogni kezdett a családi béke bástyája. Utóbb már egyikőnk se merte előhozni Indiát. Egyértelmű volt a menthetetlen perpatvarral.
De megjött ám - most már végre-valahára - a maharadzsa válasza is! (Mégis tudott rá időt szakítani két pólómérkőzés közt!)
Levelének nagy részét a gyökeresen megváltozott viszonyok ecsetelésének szenteli. S hogy mennyire megcsappantak az indiai bugyellárisok - többek közt az övé is. Sajnos, nem is áll már módjában a hajdaniakhoz hasonló, fényes vadászatok rendezése. Jelenleg (pólózás közben) nem is tudna határozott választ adni kérdésünkre. De mihelyt visszatér szülőföldjére, legottan vizsgálat alá veszi a lehetőségeket. S ha majd alaposan megvizsgálta, küld újabb értesítést.
Majd - majd.
Csak köntörfalazni, csak mellébeszélni. Jaj, csak valahogyan nyílt, félreérthetetlen választ ne kelljen adni!
Keleti nábobok udvarában azelőtt se nagyon divatozott az egyenes út. Hiszen az indiai dzsungelutak is olyan kacskaringós, tekervényes útvesztők ...
Közben az idő - mit is tehetett volna egyebet - szorgalmasan haladt. Változatlan sebességgel fogyasztotta a naptárt.
Mi pedig vártunk és - reménykedtünk.

Tudnunk kell, hogy a Távol-Kelet felé tartó személyszállító hajók túlzsúfoltak! Az egyre sűrűbb légijáratok pedig rohamosan csökkentik a hajóforgalmat. A repülés viszont, habár lényegesen gyorsabb, a mi esetünkben mégsem lenne alkalmas. Rendkívül kevés poggyászt vihet az utas, ráadásul semmit se lát, vakon járja be a világot. Ezzel szemben a hajóút, sokféle látnivalójával, lényeges tartozéka az efféle kirándulásnak. S minthogy feleségem sosem járt keleten - még az egyiptomi piramisokat sem ismeri -, nem akartam megfosztani az indiai átkelés életreszóló élményétől.
Az utazni szándékozó azonban kellő időben biztosítsa hajójegyét, különben itthon marad. Legalább fél évvel korábban meg kell rendelnie kabinját. Persze azt is csak megfelelő foglaló ellenében tartalékolják. Ha aztán mégis elmaradna az utazás, a foglalót megtérítik ugyan, de csak akkor, ha visszalépését két-három héttel hajóindulás előtt bejelenti az utas. Amennyiben ezt elmulasztaná, elúszik a foglalója.
Én pedig nem visszakapni akartam a foglalót, én utazni akartam! Állítom, hogy az ismertetett előzmények igenis feljogosítottak arra, hogy „utazni szándékozónak" minősítsem magam.
Leszúrtam hát a drága foglalót. Azaz leszúrattam áldozatkész külföldi rokonságommal. Két jegyre, de nem egykönnyen!
Alighogy leszúrták, sürgöny érkezett. Dzsaipuri távirat. Miközben feltéptem, diadalmasan, egyben megbocsátóan szóltam feleségemhez:
- Na, ugye, megmondtam, hogy rendbe jön itt minden!
És felolvastam a sürgönyt:
„Látogatás elhalasztását kérem, levél megy"
Menten kiszökött belőlem minden diadalom.
De hamarosan megérkezett ám a táviratban jelzett levél is!
Kedves hangú, barátságosan mellébeszélő, jellegzetes maharadzsalevél. Mennyire sajnálja - írja -, hogy ezúttal csalódást kell okoznia. Minthogy azonban újév után esedékesek a politikai választások, miután nemcsak ő, családjának valamennyi tagja fellép, sehogy sem lenne módjában - bármennyire örülne is látogatásunknak - illőképpen fogadni bennünket! ĺgéri azonban, hogy az elkövetkezendő idényben, 962-63 telén, „jóváteszi" (szó szerint így írja) idén meghiúsult meghívását, okvetlen elvár bennünket, sőt máris pontos úti- és vadásztervet dolgoztat ki számunkra! Jókor értesít majd, hogy előkészületeinket (értsd hajójegyrendelés) kellő időben meglehessük.
Levele egyszeriben újjáélesztette lelohadt lelkesedésemet.
Tiszta szerencse, hogy a hajójegyeket sikerült még sztorníroznom, a rokonság előlegét sürgősen kiegyenlítenem.

Csakhogy a szeszélyes sors nem akarta ám ennyiben hagyni dolgunkat! Mert időközben - újabb indiai bonyodalmat szakasztott nyakunkba!
1962 tavaszán, valóságos indiai maharadzsa érkezett Budapestre! Mégpedig olyan, akinek országában annak idején magam is lőhettem tigrist. Legnagyobb tigrisemet!
Ottlétemkor néhai nagybátyja uralkodott, aki gyermektelen lévén, testvéröccse fiát jelölte ki utódjául. Az akkoriban tíz-tizenkét éves, de már feltűnően kövér kis trónörökös éppen betegeskedett, szobáját kellett őriznie. Apja arra kért, látogassam meg gyengélkedő fiát, meséljek neki Afrikáról, mindene a vadászat . . .
Nos, az a hajdani kis trónörökös érkezett most Pestre, ugyancsak terjedelmes maharadzsa formájában! Hivatalos megbízást kaptam, hogy az előkelő vendéget Mezőgazdasági Múzeumunk vadászati osztályán kalauzoljam.
Ott dolgoztam ugyanis régebben, ott sikerült munkát kapnom a pesti ostrom után. Akkor állítottuk össze a szép szarvasagancsgyűjteményt.
Minthogy nemcsak a múzeumi szarvasokhoz konyítottam valamit, hanem a maharadzsához is volt már szerencsém, önként adódott, hogy én mutassam be kiváló szarvasagancsainkat.
Kivonultam hát a városligeti Vajdahunyad várába, a Mezőgazdasági Múzeum elé. Pontosan megérkezett a vendég is - az egykori kisfiú, a mostani maharadzsa.
Azonnal megismertem, noha ő már nem emlékezett rám. Amin cseppet sem csodálkoztam, huszonhat év óta sokan mesélhettek neki vadászatról ....
Elmondta, hogy ő is járt azóta Afrikában. Kedélyesen elbeszélgettünk oroszlánról-tigrisről a hazai szarvasagancsok közt, amik látszólag megnyerték tetszését. Bárcsak - mondta - ő is vadászhatna ilyenekre, mennyivel különbek az indiai szarvasféléknél!
Aznap este együtt is vacsoráztunk, vadászélményeinket hasonlítgattuk össze. Másnap az indiai követség fogadást rendezett a vendég tiszteletére. Mi is hivatalosak voltunk.
Annak idején, huszonhat éve, sok fényképet készítettem a maharadzsa apjáról, fejedelmi palotájáról. Felvittem hát a képeket is a fogadásra, gondoltam, tán érdeklik a vendéget. Nyilván érdekelték is, ismételten átlapozta a vastag albumot, s végül nemcsak arra kért, küldeném el neki a képek másolatát - ráadásul még meg is hívott bennünket Indiába!
Öt látogassuk meg elsőnek - mondta -, onnét majd átköltözhetünk Dzsaipurba.
Ott mondta, a budai Búzavirág utca 16. szám alatt, az indiai nagykövetségen, az egész vendégsereg füle hallatára!
Alig néhány hete töröltettem nagy nehezen biztosított hajójegyemet.
Most ismét Indiába hívnak?!
- Mi a teendő? - kérdeztem feleségemtől tétován. - Visszakoztassam a törlést?
- Már megint beugrasz? - kérdezte enyhe szemrehányással. Nem szeretem, ha kérdésemre kérdéssel válaszolnak.
Pedig feleségem nem is ismeri Indiát. Csak hallott róla egyet-mást. A Nahar-t nyilván figyelmesen elolvasta. Engem pedig, újból elöntött a könnyelmű derűlátás:
- Immár két biztos meghívásunk is van! Valamelyik - bizakodtam jogosan - majd csak beüt!
Tüstént el is készítettem a maharadzsa által óhajtott fényképeket, csinos albumba kötve utánaküldtem. Szépen meg is köszönte.
Jókora aranycímeres levélben, írja - többek közt -, mennyire megtetszett neki Budapest, milyen jól érezte magát a margitszigeti Nagyszállóban! Hiszen Indiát juttatta eszébe, olyan hangosan miákoltak reggelenkint a kerti pávák, akárcsak Mysore-ban!
Nagy érdeklődéssel hallja egyébként - mégpedig dzsaipuri kollégájától -, hogy a tél folyamán - Indiába készülünk!
Saját meghívását azonban, egyetlen szóval se említi!
Alig múlt el egy hónapja, hogy meghívott - máris elfelejtette?

Indiai levelezésemet, nemcsak a kapottakat, az általam írottak másolatát is, kuriózum kedvéért eltettem. Mert ha olvasóim közül netán akadna kételkedő, rendelkezésére bocsáthatnám a dokumentumokat.
Újra kezdődött hát - összes sallangjával együtt - a tavalyi izgalom. El se képzelik, milyen szívszorongva vártam a Dzsaipurból beígért minden kétséget tisztázó, „jókori értesítést"! S hogy mennyit vajúdtam azon, megkíséreljem-e hát újból, hajójegyünk felette körülményes biztosítását?
Vajon a készséges rokonság - hajlandó-e újabb készségre?
S ha utóbb ismét töröltetnem kéne a jegyrendelést?
Feleségemet már be se mertem avatni a kínos dilemmába.
Addig-addig tétováztam, míg végül mégis sikerült a nyerő lóra fogadnom - nem rendeltem újabb hajójegyet!
És milyen bölcsen cselekedtem!
Mert a duplabiztosnak látszó indiai vendégség - mindkét fejedelmi meghívás - meghiúsult, dugába dőlt, csütörtököt mondott - ahogy tetszik.
Az állandó remény és kétely közti bizonytalanság alaposan tönkretette telünket, idegeinkről nem is szólva. Szinte megkönnyebbültünk, mikor végre karácsony, majd 1963 újév napja is elmúlt - maharadzsái értesítés nélkül. Mert akkor már bízvást sutba dobhattuk oly gondosan felépített indiai légvárunkat -valamennyi tigrisével együtt!
Még hírét se hallottuk azóta gazdag barátainknak!
De csillogó címerű leveleiket - nem dokumentációs céllal, tisztán a feleségemmel vívott csatározás emlékére - gondosan megőriztem.

A Nahar olvasói előtt, de tán mások előtt sem titok, hogy hajdanában csaknem fél évig vendégeskedtem a maharadzsák Indiájában. Hogy felejthetetlen napokat tölthettem fényes udvaraik pompájában, tigrises dzsungeljuk vadparadicsomában. Hogy párját ritkító vendégszeretetben, életre szóló vadászélményben volt részem. Bízvást állíthatom, hogy teljes káprázatában láthattam még a régi, ezeregy éjszakai Indiát, éppen kapuzárás előtt. . .
Könyvem részletesen beszámol minderről . . .
Mélységes hálámról is, ami - nehogy tévedés essék - ma is változatlan mélységű!
A Nahar azonban, ha emlékezetem nem csal, a fejedelmi meghívások árnyoldalaira is rá-rámutat. Nevezetesen 1937 karácsony napján, a „300 Club" ünnepsége alkalmából!
Elmondja, milyen szép, milyen kívánatos a maharadzsái meghívás! Csak hébe-hóba - hogyis mondjam - kissé ingatag lábon áll. S hogy ilyenkor bezzeg, még a vendégjelölt idegzetét is képes megviselni . . .

A csaknem kétéves bolondítástól felzaklatott fantáziám valóban nehezen akart csillapodni. Éjszakánkint vagy akár napközben, az utcán jártomban is, egyre India forgott fejemben. Sehogy sem akartam beadni derekamat, beletörődni a változtathatatlanba. Vérszemet kaptam tervezgetésünk kezdeti sikerétől, főleg pedig itthoni vezetőink segítőkészségétől.
Mind újabb, mind merészebb útiterven spekuláltam, egyre jobban nekitüzesedtem. Ha Indiába hajlandók lettek volna kisegíteni, hátha tán Afrikába is? 
- Telhetetlen papzsák - morgott rám, teljes joggal - önnön lelkiismeretem 
Telhetetlenségen, bizony, gyakran kapom magam. Ha kisujját nyújtja felém valaki, mind a tíz után kapok . . .
És senki se tagadhatná, hogy kormányzatunk, amikor holtbiztosnak tűnő indiai tervünket felterjesztettem, útiköltségünk vállalásával, ugyancsak gavalléros kisujját nyújtott felém!
„Szemérmes koldusnak üres a tarisznyája" - tartja a magyar közmondás.
Félretettem hát én is minden szemérmemet - kisujj helyett az egész tenyeret elkaptam. Vagyis megkockáztattam a már csaknem orcátlannak tűnő kérdést:
Vajon lehet-e remény arra, hogy meghiúsult indiai útitervünk -valamilyen misztikus módon - afrikaira módosíttassék?
???

-  A reményt - válaszolták - sosem szabad feladni.
De nemsokára felszólítottak, dolgozzak ki pontosan négy-ötféle útitervet, kettőtől-öt személyig terjedő, afrikai gyűjtő- és fényképező-expedícióra! Levelezzem le a kenyai vadászhivatallal, kérjek részletes árajánlatot, s mihelyt megkapom, mutassam be.
Apróra megírtam mindent - még aznap éjjel.
Erre is nehezen akart megjönni a válasz - de ez legalább megjött!
S hogy milyen nehezen vártam most már a legfelső döntést, azt csak az tudná felmérni, aki ismerné életem valamennyi vágyálmát!
Mert hogy többen vannak, azt akár ne is említsem. A vágyálmok ilyetén többszörössége, tudományos nyelven multiplicitása, már csak azért is célszerű, mert bármelyik teljesedjék be, mindig ráfogható, hogy a legnagyobb!
Vágyálmaim egyike mindenesetre az volt, hogy Afrikát feleségemmel is megismertessem! Legalábbis némileg beleszagoltathassam Elefántországba! . . .
A végső döntés következőképpen szólt:
Az Erdészeti Főigazgatóság szervezésében, a kelet-afrikai Kenyába utazhatunk, mintegy hatheti tartózkodásra, azzal a hármas céllal, hogy Természettudományi Múzeumunk elpusztult állattárát a lehetőség határán belül tovább gyarapítsuk, minél több élővadfelvételt készítsünk, és utunkról részletes, fényképes könyvkiadvány alakjában, a magyar közönségnek beszámoljunk.
Feleségem - immár hivatalos útitársam - mikor a nagyszerű örömhírrel beállítottam - ismét csak régi nótáját vette elő, immár ő is közmondás formájában:
- Minél nagyobb a bolond, annál szerencsésebb!
Az igazi nagy öröm csak most következett.
Nem is hiszem, hogy akadhatott nálunk boldogabb budapesti emberpár. Fényesre derült körülöttünk a világ, szabaddá vált előttünk az út, lényegtelenné az elmúlt két esztendő bizonytalansága - a maharadzsák tán jóindulatú, de bennünket bizony alaposan megbolygató hitegetése.
Menten el is felejtettük Indiát, hiszen tágra tárult előttünk Afrika kapuja, mégpedig úgy, ahogy leginkább reméltem - valóságos vágyálom képében!
Így történt hát a nevezetes kirándulás, így lett végül is kútba esett Indiából - kívánatos Afrika!

Régen ott hevert már íróasztalomon az Afrika felé tartó hajók menetrendje. Alaposan el is kopott, annyit forgattam, jelölgettem az elmúlt két év alatt. Hiszen a meghiúsult indiai út első fele egy csapáson halad az afrikaival.-
Könnyű volt hát kiválasztanom a számunkra legalkalmasabb hajót, a Triesztből december l7-én induló, nekem már nagyon is ismerős „Europá"-t!
Haladéktalanul sürgönyöztem Triesztbe. Júniust írtunk, fél év volt még indulásig, mégis féltem, hogy lekésünk. De hamarosan befutott a megnyugtató válasz: kabinunkat lefoglalták, mégpedig az általam óhajtott helyen, a hajó bal oldalán, középtájon!
Ehhez valamelyes magyarázat is jár.
Hajdanában, huszonöt-harminc évvel ezelőtt, a Kelet felé igyekvő utas nagyon is tisztában volt kabinjának minőségével. Jól tudta, hogy menet a bal oldal, jövet a jobb oldal kívánatos. Mert kifelé a „larboard", hazafelé pedig a „starboard" fordul keletnek. S a keleti hajóoldalt lényegesen kevesebb napfény éri, hat-tíz fokkal hűvösebb a nyugatinál!
Ez a körülmény mostanában, mióta a modern hajók nagy része léghűtéses, korántsem játszik már akkora szerepet, mint valamikor, az „airconditioning" ideje előtt. Akkoriban, a három teljes hétig eltartó mombasai hajóút - különösen a Vörös-tenger három-négy legádázabb napja - valóságos martinkemencévé hevítette a nyugati oldalon izzadok kvártélyát. Hiszen déltől alkonyatig tűzte a kérlelhetetlen napsugár, akárhányszor bizony hatvan fok fölé hajtva hőmérőjüket! Míg a keletnek forduló hajófal, 11-től kezdve már árnyékba kerülve, másnap reggelig valamelyest lehűl, zavartalanabb pihenést biztosít.
A léghűtés - mondom - csaknem teljesen kiküszöbölte a kegyetlen izzadás kellemetlenségét. Helyébe ugyan másfélét hozott -elkerülhetetlen megfázást! Erről sajnos még bővebben tudok szólni.
Nekünk mindenesetre a keleti, un. „hűvös" oldalon sikerült helyet biztosítanunk, mégpedig középtájon, ami viszont a tengeribetegség szempontjából ajánlatos. Vihar esetén a hajó eleje és hátulja hánykolódik leginkább, középen aránylag tűrhetőbb a helyzet.
Minthogy pedig én nemcsak álmatlanságra, hanem tengeribetegségre is annyira hajlamos vagyok, hogy himbálódó hajó láttán még szárazföldön is rám jön az émelygés - kabinválogatásom aligha mondható finnyáskodásnak.
Emlékeimben olyan hajóút is szerepel, amit úgyszólván indulástól érkezésig végigrókáztam, s szinte félholtan, legkisebb lelkesedés nélkül léptem az afrikai part ígéretföldjére . . .
A kabinkérdés, ha enyhült is, az útlevélé meg a különféle vízumoké megnehezedett. Feleségem azonban - kinek kitartása, főleg pedig türelme messze túlhaladja a magamét - aránylag könnyen elbánt eme bonyodalmas és egyre nehezebb feladattal.
Viszont a kötelező védőoltások - tífusz, kolera, himlő, sárgaláz, tetanusz, pólió - őt is alaposan megviselték. Még hetek múltán is fájdította a különféle döféshelyeket.

De végül is átestünk a készülődés sokrétű izgalmán, és december 12-én - sok málhával, orvossággal és még több jókívánattal - elhagytuk a télbe burkolódzó Budapestet.
Bécsben még beszereztünk egyet-mást, nevezetesen a már előzően kilátásba helyezett filmező- és fotózó-felszerelésünket, és minden előzetes esküdözésem ellenére - vastag bundában, dideregve kapaszkodtunk a velencei gyorsba.
Pedig már hónapokkal ezelőtt szentül megfogadtam, nagy hidegtől velem együtt idegenkedő feleségemnek, hogy 1963. december 15-én este tíz órakor, a bécsi Südbahnhof csarnokában, véglegesen elbúcsúzhat a téltől.
Ez volt egyébként jövendöléseim hosszú sorozatának bekezdő pontja.
Nyugodt lélekkel megtehettem, hiszen emberemlékezet óta így volt, ígéretemet vagy tízévi tapasztalat szilárd talpkövére építettem. Mindig Bécsben szoktam megválni bundámtól, kötött réklimtől, meleg alsóruhámtól, hogy egy szál tavaszi felöltőben ugorjak a kellemesre fűtött hálókocsiba, és abban a jóleső tudatban, hogy a tél valamennyi viszontagságát magam mögött hagytam. Hiszen virradóra már Itália zsongító verőfénye cirógat, s ha tán nem is sütkérezem a szó teljes értelmében - téli holmira semmi esetre sem lesz többé szükségem.
Így volt mindig - ezentúl se lehet másképp. Erre is mérget lehetett venni - akárcsak a maharadzsák meghívására . . .
Tapasztalatból tudom azt is, hogy bunda és kályha egyaránt mellőzhető az Adria partján, ahol ilyenkor javában nyílik már a mimóza, öklömnyi szegfű díszlik, hajónk pedig langyos tavaszból egyre melegedő nyárba, nyárból olyan gutaütő kánikulába visz bennünket, csak győzzük hűsítő itallal! . . .
Mindezt és még sok egyéb hasonlót - az elmúlt évek folyamán - számtalanszor elmagyaráztam Manginak, akit Margit névre kereszteltek valamikor, de azóta is gyerekkori becenevén éli világát.
Annyiszor elbeszéltem neki a kelet-afrikai utazás minden mozzanatát, a bécsi bundalevetéstől a magyar tavaszba való szerencsés hazatérésig, hogy tulajdonképpen - ha jól meggondoljuk - el se kellett volna jönnie! Hiszen pontosan tudja hol-mikor-mi fog történni, már Pesten otthonosabb volt az afrikai őserdő rejtekeiben, mint a lakásunkkal szembeeső „KÖZÉRT" pult alatti készletének dzsungeljében.
Pedig ott sem tévedt el.
De nemcsak a különféle dzsungelokban, nyilván a legjobban kitervezett Afrika-úton is akadnak gonosz szellemek.
Azok esküdtek össze ellenem!
Mert sorra meghazudtolják, ádáz kárörömmel rendre megbuktatják feleségemnek tartott hat évi szemináriumom minden egyes tételét! Világutazói hírnevemet lejáratják, nevetség tárgyává csúfítanak.
Minden másképpen történik, mint ahogy otthon bekonferáltam!
Semmi sincs úgy, ahogyan eddig volt, tótágast fordul valamennyi jóslatom. Még utóbb az egyiptomi Cheops-piramis sem ott áll majd, ahova boldogult Kufu fáraó emeltette, csekély 4500 évvel ezelőtt.
Már a bécsi beszálláskor elkezdődött.
Farkasordító hideg, jeges hóvihar tombolt, nem volt szívem Mangival levettetni a bundát, sőt merő lojalitásból, az enyémet is magamon tartottam. Állig gombolódzva, pokrócba csavart lábbal, dideregtünk a hálókocsiban, nem mertünk levetkőzni a hidegtől. Még a lámpák is csak alig-alig pislákoltak, kocsihosszat befagyott a vezeték, se fűtés, se villanyáram! Így hát olvasni se lehetett, ami tán fázásból alvásba ringatott volna . . .
A vonat mégis tántoríthatatlanul haladt, pedig a vihar egyre gorombábban döngette. Nemcsak bezúzással fenyegette ablakunkat, még hószilánkot is jócskán vert be a bizonyára légmentesnek tervezett kocsiablak résein.
- Ha rád hallgatok - törte meg Mangi a többféle értelemben fagyos csendet -, akár be is fejezhetném az expedíciót! Bunda nélkül máris jégcsappá dermedtem volna. De nem is vetem ám le, nem én, míg csak saját bőrömön nem érzem azt az állítólagos afrikai meleget, ami az eddigiekből ítélve, szintén csak beteges képzeleted szüleménye lehet.
- Szeretném, ha abbahagynád a kellemetlen személyeskedést. Egyetlen éjszakáról van szó, ezt csak kibírjuk valahogy. A bundákat pedig - lehelgetem kékülő körmömet - Triesztben hagyjuk, a szálloda raktárában. Én is mindig így szoktam, ha Bécsben netán magamon felejtettem.
Egyrészt a bundaproblémán, másrészt ígéreteim megbízhatóságán elévődtünk még ideig-óráig, majd egy-két csésze termosz-tea illuzórikus melegét kihasználva, hirtelen levetkőztünk, és úgynevezett nyugalomra tértünk.
Bundák és pokrócok súlyos nehezéke alatt is csak fokozatosan enyhült a szánalmas fogvacogás.
Odakint pedig, egyre kíméletlenebbül dühöngött a hófergeteg.

Aludtunk is - nem is.
Másnap rá sem ismerek a reggeli kávénkkal bekopogtató kalauzra, aki fülére húzott ródlisapkában, vastag bekecsben újságolja, hogy tizenöt éve járja ezt a vonalat, de ilyen időjárásról még elődeitől se hallott!
Fülkénkben se sokat változott a helyzet. A befagyott fűtés most se működik, leheletünk kitartóan gőzöl, sehogy sem akaródzik kikecmeregnünk a háromszoros pokróc alól.
De közeledik Trieszt, cselekednünk kell!
Az ablakredőny felhúzása torkomon akasztja az egyébként se kívánatos, langyos, savanyú kávét. Vízszintes irányban sodródó, sűrű pehelyfüggönyt látok, imitt-amott kifeketéllő, csaknem kétrét görnyedő néhány ciprust, vihar korbácsolta, tépett mimózát -ugyanazt, amit még az este, teljes virágdíszben ígértem Manginak!
A tengerből viszont - noha azzal is váltig kecsegtettem - egyetlen tenyérnyit sem! Elnyelte azt is a sötétszürke kavargás.
A trieszti állomás - miattam akár Észak-Szibéria félreeső sarka is lehetne. Se vasutas, se hordár, még egyetlen várakozó se mutatkozik. De végállomás lévén, kénytelenek vagyunk kitakarodni a viszonylag kedvezőbb klímájú vonatból.
Kicipeljük hát sokféle cókmókunkat a sivár peronra, s mialatt Mangi őrt áll, jómagam az elnéptelenedett indóház felkutatására indulok.
A kijárat előtti téren két-három gazdátlan autó meredezik ki a méteres hóból. Ablakukon csakúgy füstöl keresztül a vihar. Kerekük - ha volt is talán - most mindenesetre nem látszik. Tanácstalanul állok a behavazott, elhagyott autók előtt.
De most hadonászó hóember bontakozik ki a fergetegből. Eszkimónak álcázott, bizonytalan nemű egyén, akiről hamarosan kiderül, hogy a „Lloyd Triestino" hajózási társaság ügynöknője. Jelmagyarázatából megértem - fejét ugyanis vastag sálba bugyolálta -, hogy fogadtatásunkra érkezett, de megkésett, kocsija bentszorult a hóban . . .
Mégis akcióba lép, kisegít a bajból. Idővel hordárt is kerít valahonnét, sőt a továbbiakban még taxit is, ami mérgesen prüsszögve, hóeke módjára törekszik velünk a szálloda felé, asztmásán zihálva. Modern, nagyvárosi hotel a „Savoia". Többször is laktam benne, tudom hát, hogy közvetlen a tengerparton épült. Természetesen ezt is kilátásba helyeztem, sőt ha jól tudom, meg is ígértem Manginak. Azt is, hogy ablakunk a tengerre fog nyílni, kimondottan ilyen szobát rendeltem Bécsből. Szavamat adtam arra is, hogy az „Europa" ott horgonyoz majd közvetlen ablakunk előtt, akár át is kiálthatunk, mint keskeny utcán a szemközti épületbe . . .
Közbe kell vetnem, hogy Mangi rendkívül éberen figyel - még akkor is, ha fázik. Amit egyszer kimondtam, minden betűjét emlékezetébe vési, hogy majd annak idején számon is kérhesse. Most ugyan kissé nehezére esik a beszéd, ennyit mégis sikerül kivacognia:
- Hol a tenger? Hol a hajó?
- A tenger - hebegtem én is összeszorított foggal - itt dübörög közvetlen orrod előtt! Az a szürke! Az a nedves! A hajó pedig . . .
De bizony, hiába mutogatok a dübörgés felé, talpalatnyi Adria se látszik - hajónak meg éppenséggel nyoma sincs!
A láthatatlan hullámverés robajlása mégis nyomasztóan nehezedik lelkemre. Aggodalmamat a holnapi behajózásra fordítja. Ezzel kapcsolatban sok minden egyébre. Feltehető hajótörésre, léket kapott mentőcsónakra, saját méretemnél öt számmal kisebb mentőzubbonyra, lakatlan sziget felé sodródásra, véres körömmel kapaszkodva egyetlen szál deszkába . . .
És vég nélküli rókázásra.
A portás halinacsizmában toporog pultja mögött és földig érő bundában. Pedig a közvélemény felesleges cikknek tartja Triesztben. Nemcsak a bundát, a kályhát is.
Jóslatom utóbbi fele azonban - helyt áll! Mert a kályha - ha van, ha nincs - mindenesetre nem működik! A szálloda fűtése -régen nem használták - felmondta a szolgálatot. Harmadik napja javítják - azóta dühöng a sarkvidéki ítéletidő -, de még nem sikerült nyomára akadni a hibának.
- Ezért járok három napja Mikulás-jelmezben - szabadkozz „ nagybundás -, ezért fűtetlen az önök szobája is, noha rendelésüket időben megkaptuk. Végtelen sajnáljuk, de ilyesmire valóban nem számíthattunk. Üres is a házunk, mindenki megszökött az idő elől. Önök hát az egyedüli kedves vendégeink! Azonnal küldök fel reggelit. Aztán tessék mielőbb a fürdőkádba bújni, melegvíz-vezetékünk  még  működik.  Közben  a  szerelők keményen dolgoznak. A nap folyamán talán sikerül belangyosítani a szobát is.
- Na és az „Europa", vajon az hol tartózkodik ilyenkor? -vetem oda halkan, mikor Mangi éppen félrefordul. - Mi ugyanis azzal szándékozunk Afri. . .
- Itt áll uram, állítólag még sértetlenül, a ház előtt! Amíg kötelei bírják. Tegnap mindenesetre itt állt, ma még én se láttam . . .
- De, ugye, még ha történetesen itt állna is, csak nem indul holnap?
- Magam se hinném, hogy a kapitány ekkora könnyelműségre szánná magát. Tudtommal még nem nyilatkozott. Holnapra azonban sokat javulhat a helyzet. Igaz, hogy a szokványos bóra csak ötödik nap szokott csillapodni. Holnap még csak negyedik. Na de ez egészen különös, hófergeteggel párosult, tizenegy-tizenkét szélerősségű, orkánszerű bóra, erről senki sem tud közelebbit. Feltehető, hogy ez már negyedik nap . . .
Megunjuk a portás hosszadalmas prognózisát, és felkeressük szobánkat. Azt az előre megrendelt, tengerparti kilátásút, ami közelebb áll a hűtőház, mint a délvidéki szálloda fogalmához. Ki akarok lépni a tengerre nyíló erkélyre, de a magas hótól nem nyílik az ajtó. Csak azért is megmutatom Manginak az „Europá"-t!
És - csodák csodája - az „Europa" valóban itt áll! Kötelei tartják!
Néhány pillanatra kibontakozik a sűrű hókavargás fátylából. De itt áll, semmi kétség! Nemcsak én látom, látja Mangi is!
- Ugye, szép hajó? - dadogtam. - Hja, ha én egyszer megígérek valamit . . .
De mire Mangi jobban szemügyre vehetné, már el is nyeli a hó-köd. A rövid pillanatkép azonban nemcsak hajónk jelenlétét bizonyította be, felfedte a láthatatlan tengerzúgás okozóját is: a partot ostromló, magasra feltajtékzó hullámverést . . .
Ennek ellenére jólesik a meleg reggeli.
A forró fürdő meg éppenséggel.
Sorsot húzunk az elsőbbségért. Enyém, de udvariasan átengedem a gyengébb félnek, olyan meggyőzően vacog. Alig merül azonban nyakig a meleg vízbe, máris engesztelő nyögdécselést hallat. Még szokásos tudásvágya is fellobban, sorra akarja járni Trieszt látványosságait.
- S vajon miféle lábbeliben szándékozol nekivágni a feneketlen hónak?
Ezúttal válaszolatlanul hagyja kérdésemet. Csak vékony, trópusi félcipők közt válogathat. Mikor nagy sokára, rákvörösen füstölgő testtel kimászik a kádból - ahogy hallom Kínában vagy tán Japánban szokás? - egyenest bundájába menekül.
- Majd bolond leszek itthagyni - fogadkozik -, viszem Afrikába!
S miután saját vérkeringésemet is felélénkíti kissé a meleg víz, életkedvem is visszaszivárog. Még az „Europa" is gyakrabban pillant ki a borulatból, percekig kint feledkezik. Kéménye is, mintha vígabban füstölögne - belsejét nyilván fűtik. Még szobánk radiátora is mintha langyosodnak. Tán leheletünk se füstöl már olyan sűrűn? . . .
Mindenesetre - újabb reggelit rendelünk.
És vajon miért - kérdezhetné akárki -, miért nem szálltatok hát a vonatból egyenest a hajóra? Újabb reggelizés helyett, szállodai fürdőkád helyett, miért nem melegesztek hajókabinotok biztos menedékében?
Igen ám, nyájas olvasó, de a „Lloyd Triestino" - márpedig az ,,Europa"-n ő dirigál - csak holnap délelőtt tíz órára tűzte ki a beszállást. Jegyünk csak akkor lép érvénybe, akkor válunk teljes jogú Afrika-utazókká, kik nemcsak kabinjukat, hanem az „Europa" egyéb helyiségeit is használatba vehetik - konyháján jóllakhatnak, tüzelőjén melegedhetnek . . .
Ami hát az „Europá"-t illeti, miatta ugyan - holnap délelőtt tíz óráig - akár csonttá is fagyhatunk itt a „Savoia Excelsior Palace" osztályon felüli kényelmében. Vagy akár odakint is, a hófergeteg vendéglátó ölében.
Pedig ismét ki kell merészkednünk, el kell jutnunk a szomszédos épülettömbig, a hajóstársaság irodájába. Ott kell átvennünk jegyünket, egyben azt is megérdeklődnünk, valóban várható-e a hajó holnapi indulása?
Taxit nem kapni, teljesen leállt az autóforgalom.
Tőlünk telhetőleg nekiöltözünk - éppen csak alsó végünkre nem találunk megfelelő védelmet. Vékony vászoncipővel, elefántvadászatra valóval, bőven elláttuk magunkat. . .
És újból kibátorkodtunk a bóra korbácsolta külvilágba.
Terjedelmesebb lábbelit használván Manginál, én járok az élen, töröm előtte a csapást. A magunkén kívül, teremtett emberi, de állati lábnyom sem zavarja a sarkvidéki táj sivárságát. A járda eggyé simult utcával-térrel, másfél méteres hópaplan borítja a trieszti kikötő kietlenségét. A vihar pedig lankadatlan erővel hordja a havat, építi a helyenkint már átgázolhatatlan fuvatokat.
Beleizzadunk mire a szomszédos háztömbig eltörekszünk. A trieszti Lloyd-társaság tulajdona az egész tömb, mégis körös-körül kell taposnunk, mire a jegypénztár rejtett bejáratára akadunk.
Kékre dermedt kézzel váltjuk ki jegyünket. Megtudjuk, hogy hajthatatlan kapitányunk az ítéletidő ellenére menetrend szerint indítja az ,,Europá"-t. Utaslistát is szerzünk, rikító piros füzetet, két példányban, s legott meg is állapítjuk, hogy nevünk hibátlanul szerepel benne.
Ami cseppet se fontos, mégis figyelemre méltó.
Valahány tengerjárón életemben utaztam, a szokásos utasnévsort mindig eltettem, albumba ragasztottam, az illető hajó képével és leírásával együtt. Ebben az albumban is jólesik utólag böngészgetni. Egyébként is gyűjtőtermészet vagyok, ez a mániám, rengeteg vacakot összehordtam életemben, hamarosan el se tudnám sorolni.
Növényt és ásványt, falevelet és levélbélyeget, szivarkarikát és madártollat. Vasútijegyet és vadászirodalmat, porcelánmadarat és tubákosszelencét, madártojást és szarvasfogat, hernyót és pillangót, tücsköt és bogarat. Elefántagyarról, bivalyszarvról meg hasonló apró-cseprőségekről nem is szólva.
Többé-kevésbé tekintélyes gyűjteményre tettem szert mindegyikből!. Mégse mondhatom magam szerencsés harácsolónak, mert úgyszólván valamennyi kollekciómnak, mihelyt komoly méretűvé kezd válni, váratlanul vége szakad!
Elajándékozom, vagy lába kel, összetöri valaki, vagy rapityára bombázzák, tűzvész vagy egyéb csapások martalékává lesz.
De oda se neki - változatlan szenvedéllyel gyűjtögetek tovább.
Így aztán - ha szerencsésen hazatérünk - újabb utaslistával gazdagíthatom említett albumomat, ami már harminchat óceánjáró fényképét tartalmazza, és csaknem ugyanennyi utaslistáét.
Ám mindössze négy olyan raritás akad köztük, amelyik helyesen írja nevemet! Ezért örvendek hát ennek, az ötödik hibátlan példánynak. A többi a legnyakatekertebb variációkkal illet. Még Kesri Singh barátom idézett szüleményénél is különbekkel!
Kirándulásunk nem tartott soká, mégis befújta nyomunkat a hó, visszafelé jövet újabb „váltót" kellett tipornom.
Időközben a portás leveti a nagy bundát, rövid bekecset húz helyébe!
- Sikerült megjavítanunk a fűtést - lelkendezik -, langyosodni kezd az épület. Ha így haladunk, estére már utcai ruhában vacsorázhatnak!
Felszaladunk szobánkba, ledobjuk latyakos holminkat, és -merő profilaxisból - ismét belefekszünk a meleg kádba.
Utána pedig - a meleg ágyba.
S a paplan alatt, imént ejtett zsákmányunk, utaslistánk tanulmányozásával szórakozunk. Ki-ki magára húzza összes takaróját, majd kézilámpa fényénél, paplansátra meghitt magányában, mindenekelőtt azt vizsgálja, akad-e az utasok közt ismerőse vagy legalábbis olyan, akiről hallomásból tudja, ki tehene-borja?
Ezzel is telik az idő, anélkül hogy fázni kéne. Mire pedig rejtekhelyünkből előbátorkodunk, ismét javult valamicskét a paplanon kívüli helyzet, sőt nemsokára - ebédezni is kéne.
Egyelőre csak a folyosóra merészkedem, rövid terepszemlére. Élénk jövés-menés észlelhető, újabb vendégek szállingóznak, hihetőleg az „Europa" utasai. Ők is az idő javulását remélik, legalábbis a kapitány jobb belátását.
De még további vihar esetén sincs ok a kétségbeesésre. Velencéig megyünk csupán, ott horgonyzunk majd, két teljes napig veszteglünk! Mindössze két-három óra a menetidő odáig, az pedig nem a világ, még tengeribetegség sem okvetlen szükséges hozzá. Azért kell negyvennyolc órát ácsorognunk a velencei kikötőben, mert az utasok nyolcvan százaléka ott száll be, a vonat- és repülőjáratok nagy része oda torkollik, elmellőzi a trieszti kitérőt.
Ami nekünk mindenképpen előnyös. Nemcsak a kellemetlen vihart úszhatjuk meg talán, hanem Velencéig kényelmesen ki is csomagolhatunk, kedvünk szerint rendezhetjük be kabinunkat. Az ott várható tömegbeszállást, a vele járó lármát és felesleges izgalmat megtakaríthatjuk. Még egyéb előnyhöz is jutunk, kitérek majd azokra is.
Most jöttünk fel a szállodai étteremből, ahol „branzinó"-t fogyasztottunk hollandi mártással. Erre az elsőrendű halra nagyon fentük már fogunkat. Azt is be kell vallanunk - amennyiben netán érdekelne valakit -, hogy mindketten szenvedélyes halevők vagyunk. Horgászathoz nem értünk ugyan, de a jó halhoz annál többet. A Földközi-tenger pedig, különösen az Adria, kiváló halasvíz. Sokféle hala-rákja - calamari, gamberetti, ombrina, homár, langusta, scampi, crevette - egyaránt kedvencünk. S minthogy vajmi ritkán jutunk ilyesmihez - otthoni vásárcsarnokunkban csak szórványosan szerepelnek -, most itt az alkalom. Az olasz hajókonyha meg éppenséggel gondot fordít a halfélékre, ilyenolyan tengeri herkentyűre.
A klíma - legalábbis szállodánk éttermében - határozottan javuló tendenciát mutat. Bundátlanul habzsoljuk már a branzinót, habár még vastag pulóverben és némileg libabőrösen.
Az ablakon kívül viszont töretlen erővel száguld a bóra, az ,,Europá"-t még mindig el-eltünteti a hófergeteg.
Hanem a délután folyamán - teljesedni látszik a portás ígérete. Tüntetően válik meg bekecsétől, s mi vendégek is szimpla ruhában láthatunk a vacsora-homárhoz. Még libabőrünk is kisimul. Megindult a fűtés, kellemesre langyosodik, életre kel az eleddig fagyosra bénult „Savoia".
De odakint - még most is változatlan a világ.
Habár az „Europa" kívánatossá igyekszik tenni magát - díszfénybe öltözik! Kivillantja számtalan tarka-barka lámpáját, még a körülötte kavargó hópelyheket is színes gyémántokká gyújtja! Fényszórói körbepásztázzák, leleplezik a mérgesen háborgó, habosán örvénylő tengert.
Itt meredezik a nagy hajó, a fényes hóvihar csillámlásában, tán harminc méterre sem esik, vacsora közben gusztálgatjuk. Most látjuk csak teljes nagyságában, jóval felülmúlja kétemeletes szállodánkat. A tengeri lámpafény pedig valósággal kiszépíti! Ünnepélyessé, impozánssá, szinte lenyűgözővé varázsolja - tomboló fergetegből hívogatóan sziporkázó, óriás karácsonyfává!
Pedig alapjában véve, csak Neptun kénye-kedvére bízott, mintegy ezer emberéletért felelős, silány kis dióhéj...

December 17-én

Reggelre kelve alábbhagy a havazás, de a kegyetlen bóra nem respektálja elődei szokását - ötödnap is változatlan erővel dühöng! Igyekszünk hát túljárni az eszén: dupla adag orvossággal vértezzük fel magunkat, így nézünk szembe a tengeribetegséggel.
-Aztán nyakig gombolódzva, térden felül érő hóban tapossuk a szálloda és hajó közti, erősen huzatos, de szerencsére csak harmincméteres trieszti búcsúsétát!
És megállapítjuk, hogy az „Europa" most sokkal kevésbé tetszetős mint tegnap este, fellámpázott állapotában volt. Nem is olyan hatalmas már, tán nem is olyan biztonságos. Ráadásul felette izgatottnak tűnik. Még így, parthoz láncolva sem marad veszteg, egy helyen toporzékol, alkalmasint ő is fázik, minden szál drótja didereg . . .
Belseje viszont annál meggyőzőbb.
Poggyászunkat - mind a tizenhárom darabot - hiánytalanul behordták, kellemesre fűtött kabinunkba. Málháink számát készakarva kerekítettem tizenháromra. Részben mert nem vagyok babonás, részben pedig azért, mert ez a szerencseszámom. Bármilyen lutrin, lóversenyen, tombolán, ruletten elvből csak a tizenhármasat teszem meg. Nem is nyerek soha.
Otthonos a környezet, csak néhány kabinszámmal lakom odébb, mint harmadéve, mikor karácsony és újév közt költöztem az ,,Europá"-ra. Akkor 24-es volt a szobaszámom, most 20-as. De a legénység soraiban, sőt még a tisztek közt se látok ismerőst! Idegen a kapitány is, nyilván teljesen leváltották a harmadévi garnitúrát.
Magni máris nekigyürkőzött a kipakolásnak, berendezkedésnek. Ilyenkor nem tanácsos zavarni. Kérdezni vagy segítségül ajánlkozni, éppenséggel nem. Szerényen félre kell vonulni, egyéb foglalkozás után látni. Akárcsak otthon, nagytakarítás idején.
Felkeresem hát a „headsteward"-ot - utas szemszögből a hajó legfontosabb tisztviselőjét. Bizony, még a kapitánynál is fontosabbat, napi gondjaink mindenható orvoslóját. Harmadévi barátom helyett itt is új embert találok, noha változatlanul szíveset és szolgálatkészet.
Látogatásom nagy fontosságú célja: éttermi asztalrendelés. Kevés a trieszti beszálló, félig üres az ebédlő, kedvemre válogathatok. Ablak mellett szemelek ki kétszemélyes asztalt, a bejárat közelében. Ahonnét nemcsak tengeri kilátásban lehet gyönyörködni, hanem - netáni étvágytalanság esetén - feltűnés nélkül haza is lehet szökni, kabin magányába zárkózni.
A trieszti beszállásnak - említettem már - sokféle előnye mutatkozik. Nemcsak az ebédlőasztal s a fekvőszék biztosítása. A fodrászüzletben szokásos előjegyzés is, ami főképpen női utas esetében indokolt.
Mert pár nap múlva, a „velencei ostrom" lezajlása után, egyetlen szabad asztal sem lesz az étteremben, valamennyi fedélzeti nyugágyon ott lóg majd a lefoglalást jelző névcédula, a női fodrász pedig legfeljebb hajnali órákban vállalhat már hajmosást.
Legkeserűbb sor azonban a lekésett asztalfoglalót várja: menthetetlenül holmi tíz-tizenkét személyes „vegyes társaság" fennmaradt székére szorul, a legunalmasabb útitárs - teszem, porosz statisztikus szomszédságába. Asztaltársai úgy megszeretik, hogy nemcsak étkezés közben, később sem tágítanak mellőle! Balsorsa két hétig tartó együttesbe sodorta, névtelen klubcsapatba, az pedig foglyul ejti, véglegesen kisajátítja. Klubtársai immár uszodába járni, sétálgatni, kikötőbe kirándulni, esténkint mozit látogatni, kártyázni, sőt táncolni is együtt óhajtanak vele, fesztelenül keserítik életét - „baráti asztaltársaság" ürügye alatt. Ezzel pedig reménytelenül vége szakad a hajóélet ún. üdítő, idegnyugtató hatásának.
Nem kevésbé fontos a fedélzeti fekvőszék kérdése.
Ott tölti az utas - kabinján és az éttermen kívül - jóformán minden szabad percét. Ott olvas, írogat, heverész, szundikál, vitatkozik kétoldali szomszédjával - ott éli magánéletét. Hacsak -amitől Nimród apánk óvjon minden jóakaratú Afrika-vadászt -hacsak bele nem kényszerül valamelyik éttermi együttesbe.
Óvatos utas még ennél is tovább megy. Még a mosodával is előre egyezkedik fehérneműje - a túl óvatos pedig, még a fényképésszel is, előhívandó filmjei érdekében!
A profilaxisnak eme sokféle, laikus szemmel tán túlzottnak tetsző megnyilatkozása ugyanolyan indokolt, mint a dupla adag Daedalon elnyelése.
Mire valamennyi „megelőző védekezést" nyélbe sikerül ütnöm, harmadszor bődül a hajókürt!
Az „Europa" bendőjén pedig remegés fut végig. Ezúttal nem a hidegtől, hanem a benne meginduló Diesel-motorok berregésétől.
Közben Mangi is végzett kabinunkkal. Olyan példás rendbe rakott mindent - ruhánk, fehérneműnk, lábbelink a szekrényben,
Írógépeink egy-egy külön asztalkán, irataink-jegyzeteink kéznél, kinek-kinek olvasnivalója az ágy melletti könyvtartón, családi fényképek az íróasztalon, mosószer, toalettholmi katonás sorban a fürdőszoba polcán . . .
Még kiürült koffereinket is tarka terítővel takarta le, asztallá-könyvespolccá alakította. Az imént még személytelen hajókabinból, fél óra leforgása alatt kedves, lakályos otthont varázsolt -amint benyitok -, valósággal hazatérek. Nagyszerűen érti az ilyesmit. Feltéve persze, ha senki se zavarja.
Csak valami hiányzik! Csak egy fontos berendezési tárgyat nélkülözök. Azelőtti útjaimon mindig itt szoktak himbálódzni valamelyik fogason. Együtt vártuk az érkezést, a számunkra készülő sokféle kalandot. . .
A puskám!
Azt is hozok ám, mégpedig kettőt! Azóta sikerült beszereznem. Egy 7x64-es Mannlicher Schönauert, meg egy kis Anschütz-karabélyt, 0,22-es longrifle-t, (az egykori „Walter" utódját), konyhamadár elejtésére való ,,flóbert"-et.
Hiányzásukról azonban Mangi mit sem tehet. Udvarias hajóhivatalnok jött értük az imént, oltalmába vette őket. Lelakatolja a hajó fegyvertárába, ez az előírás, ott biztonságban utazhatnak. Majd Mombasában, kiszállás előtt, viszontláthatjuk egymást.
De ismét dudál a kürtünk, hangszóróink hajóhosszat indulást jeleznek - olaszul - angolul - franciául . . .
Magunkra kapjuk a bundát, s mire a fedélzetre felszaladunk, az „Europa" valóban elszakadt a parttól.
Lassankint, óvatosan fordul saját tengelye körül.
Aztán Velence irányának szegzi orrát, hátat fordít saját fészkének, a hóba fulladt trieszti kikötőnek.
Kétórás késéssel indulunk. Állítólag a sztrájkoló rakodómunkások miatt.
Mangit azonban, a szörnyű ítéletidő ellenére sem tudom lezavarni a fedélzetről. Körös-körül szaladja a szappanosan síkos, vihar söpörte padlót, sugárzó lelkesedéssel, kipirult arccal, kuszáltan lobogó hajjal kezd legújabb vállalkozásába, az expedíciós fényképész kényes munkájába.
Látom, hogy elemében van. Hogy ezt is a tőle megszokott energiával, lelkiismeretes pontossággal fogja végezni. A fényképezés nyilván jó kezekbe került. Bízvást vadászhatom majd.
De nemsokára ő is belátja, most valóban nincs fényképező idő. Hogy mindenképpen kár a jó filmért. Hiszen még sétálgatni sem tanácsos, lefújják az embert a fedélzetről. Egymásba kell kapaszkodnunk, nehogy valamelyik árbocfához, vaskorláthoz nyekkentsen bennünket a vihar. Hacsak gumitalpas lábunk meg nem csúszik, és ki nem törik előbb. Amilyen balszerencsesorozat van kibontakozóban - szinte kézenfekvő lenne . . .
Olyan erővel sípol a szél, ha szemközt fordulunk, még a szuflát is belénk fojtja. Megnémít, lehengerel, tiltakozásunkat sem engedi szóhoz jutni. Nem is küszködünk ellene tovább, önszántunkból fogjuk be szánkat, egyelőre lemondunk fényképező terveinkről.
Hátborsózva vonulunk le, jólesően zsongító kuckónkba.
Ott állapítom meg, hogy az adriai partvidéket időnkint végigseprő hófergetegen, nem is kéne olyan igen nagyon felháborodnom! Hiszen Hengergő homok című, vagy harminc év előtt megjelent sivatagi útleírásom a mostanihoz csaknem hasonló indulásról számol be, 1935. január 19-én:
,, Nemcsak Velencében havazik, még a dél-olaszországi Brindisiben is sűrű pelyhű hófergeteg korbácsolja a meglepett pálmákat . . ."
Itt nyilván harminc évenkint esedékes ilyen ítéletidő, s pont nekem kell kifognom valamennyit!
De alig melegszünk fel, máris megcsendül a déli étkezést jelző levesnóta. Rejtett hangszóróból, szelíden szól a dajkamesére emlékeztető, lágyan pengő harangjáték. (Mennyivel kedvesebb, a hajdan használatos, kaszárnyásan recsegő trombitaszónál!)
Az étteremnek alig néhány asztala foglalt. Ennek következtében túlteng a kiszolgálás, négy-öt pincér is vetélkedik körülöttünk, mindegyik más-más halat akar velünk megetetni . . .
A hullámok magasan járnak, dübörögve döngetik, alaposan hintáztatják az „Europá"-t, étvágyunkat mégsem zavarják! Éltetjük is ám a Kőbányai Gyógyszerárugyárat és kitűnő készítményét - a Daedalon-t.
Eme rövid hazai gyógyszerpropaganda közbevetése, jó ebéd, de annál gyalázatosabb feketekávé elfogyasztása után, egészségügyi séta ürügye alatt, imbolyogva rójuk a síkosan nyálkás, kellemetlenül szeles fedélzetet. A trieszti havazás lucskos esővé hígult. Sűrűn hullik, és teljesen indokolatlannak tűnik, itt az amúgy is elég nedves Adria kellős közepén. Nem is találkozunk senkivel, teremtett lélek se mutatkozik, szélmentes odújában melegszik minden értelmes utas. Mi azonban másmilyenek lehetünk, mert fogvacogva tántorogjuk körül a fedélzetet, céltalanul ázunk-fázunk. Remegő látcsöveink hasztalanul vizsgálgatják az egyelőre teljesen üres, komorszürke láthatárt.
Mert mi még ilyenkor is lelkes világutazók vagyunk, tudásszomjunk olthatatlan, a legcsekélyebb látnivalót se szalaszthatjuk el. Egyben azt is tudjuk, hogy émelygés ellen - Daedalonon kívül -legbiztosabb a szabad levegőn végzett, erélyes testmozgás.
De tán tízszer se kerüljük meg a hajót, máris távoli szárazföld halvány csíkja bontakozik ki a borulatból - a velencei lagúna! Jól tudjuk, hogy azon áll az „álmok városa", az olaszok ,,Serenissimá"-ja, az „Adria királynője"!
Ott bújik meg, azon a lassankint kiemelkedő, tengernél csak valamivel sötétebb, szürke sávon! S minthogy ismételten jártunk benne mindketten, miért ne tetszelegjünk egymás előtt azzal, hogy lám, hányféle nevét ismerjük! . . .
Sőt én még negyediket is tudok! Csak most, itt a kabinban jut eszembe, Manginak akarok vele imponálni, nem az olvasónak -„Márkus-városnak" is mondják!
Persze csak igazán bennfentes szakértők.
- Ismerjük - mondom - mindketten, de együtt sosem jártunk benne. Én ugyan több ízben, mint Mangi. Ö mégis - amatőr műtörténész létére - könnyebben dobálódzik Tizianokkal, Tintorettokkal, Tiepolókkal, tudja melyik templom, melyik palazzo kinek a mesterműveivel dicsekszik.
Vagy tán nem is tudja olyan egészen pontosan?
Pedig nekem illenék tájékozottabbnak lennem, hiszen gyerekkorom óta sokat hallottam a 119 apró szigeten úszó, márványpalotával és műemlékkel szinte túlterhelt mesevárosról. Belém verték azt is, hogy Európa és Kelet klasszikus kultúrájának szerencsés találkozásából, „barokk és bizánc" összeolvadásából született. Hogy ez a különleges frigy termelte ki az építőművészet eme teljesen egyéni, sajátságos módját, a - „velencei stílust".
Apai nagyapám Széchenyi Dénes (1828-1892) tehetséges amatőr rajzoló és akvarellfestő, nagyanyám pedig (1838-1926) ugyanolyan tehetséges amatőr zenész volt. A képzőművészetek s a zene iránt különösen érdeklődő nagyszüleim otthonában gyakran megfordultak az akkori kor kiváló festői és zenészei. Különösen Velencében, ahol nagyapám mintegy tíz évig (1870-1880) bérelte Dolgoruckij orosz hercegnek a ,,Zatteré"-n épült palazzóját, a néhai Kocsubej-palotát.
Én ugyan nagyapámat nem ismertem már, nagyanyámat viszont annál jobban. Huszonnyolc éves voltam, mikor Sárpentelén, néhai otthonomban meghalt. Hosszú és rendkívül érdekes életéről, temérdek utazásáról pontos naplót vezetett. 1848-ban, tizedik születésnapjától kezdte, és nyolcvannyolc éves korában, élete utolsó napján fejezte be! Délelőtt még lelkiismeretesen feljegyezte aznapi tervét, utána lepihent, és fel sem ébredt többé.
Ez az ötven-egynéhány vastag kötetből álló, hetvennyolc évet felölelő életkrónika tulajdonomban van, gyakran fordulok hozzá segítségért. Évszámot, egyéb történelmi adatot, nagyanyám naplójából szoktam kipuskázni. A XIX. század nagy zenészei közül ismételten említi Lisztet, Wagnert, Brahmsot, mindnyájan megfordultak velencei házában. Tőle tudom azt is, hogy Wagner a velencei „Palazzo Giustinian"-ban komponálta Trisztán és Izoldájának második felvonását, sőt Velencében is halt meg, a „Palazzo Vendramin-Calergi"-ben, 1883. február 13-án! . . .
Nagyapámnak - ki élete második felében sokat betegeskedett - enyhe éghajlatot ajánlottak orvosai. Ez a körülmény, valamint nagyszüleim közös művészi hajlama indította őket arra, hogy vagy tíz telet töltsenek Velencében. Ennek tudható be az is, hogy gyermekéveit élő apámnak, különösen pedig legénykorba serdült nagybátyáimnak bő alkalmuk nyílott arra, hogy gyakorlott gondolásokká cseperedjenek! Gyakran beszélték, milyen büszkék voltak, mikor végre „felszabadultak", s önállóan hajthattak ki a kanálisok tarkán nyüzsgő útvesztői közé. Olyanforma érzés lehetett, mint kezdő autósnak, mikor először merészkedik szembeszállni a fővárosi forgalommal!
Az öreg Giovannit, nagyszüleim hajdani, kék-vörös Széchenyi libériába öltöztetett családi „gondoliere"-jét nagyapám néhány sikerült akvarellje örökíti meg.
Mindezzel hamarjában Manginak is eldicsekszem, hadd lássa -ha művészettörténethez nem is -, a velencei gondolához nekem is van egy-két hozzászólásom.
Időközben kibontakozik a lagúnaváros ismerős sziluettje. És amint közelítjük, amint a kikötő, a hajók, a Santa Maria della Salute formát öltenek, kissé csalódottan állapítjuk meg, hogy amilyen lelkesítő ez az érzés jó időben - ilyenkor, viharban-esőben bezzeg szomorú és büdös. Áporodott kanálisszagú.
Ám az ,,Europá"-t mindez aligha zavarja. Rekedt dudájának és kíméletlen hangszórójának közös ugatása kíséretében olyan óvatosan simul a „Stazione Marittima" rakpartjához - észre se vesszük, hogy megérkeztünk.
Bántatlanul értünk ide, még csak nem is émelyegtünk - s most két teljes napig a kikötő biztonságában tanyázhatunk!
Nem is költözködünk ám ki, még a kitűnő velencei szállodák kísértésének ellenére sem. Hiszen Mangi olyan csinosan rendezte be hajóbeli otthonunkat, még akkor se hagynám itt, ha a világhírű „Danieli-szálló" fizetne nekem - nemhogy én a „Danieli"-nek! Megelégszünk hát egy rövid, dermesztő délutáni körúttal. De a jeges hóvihar hamarosan hazazavar, s a tervezett műemléklátogatást szívesen cserélem fel kabinbeli uzsonnánk barátságos melegével.

December 18-án

Sajnos, még ma is változatlanul dühöng, sőt újból havat kerget az eszeveszett bóra. Városszerte kiborítja a szennyesre korbácsolt tengervizet, bokán felül érő tócsa lepi, a Márkus teret, méteres pallókon közlekedik a közönség, a környező szűk utcácskák üzleteibe betódul a víz, gumicsizmában tocsognak odabent a boltosok. Az utcai forgalom úgyszólván leáll, csak néhány óra múltán, tengerapály beálltakor élénkül fel újból. A boltokból kitakarodik a víz, felszárad a Márkus tér is ...
Eddig a hagyományos galambhad is hasztalan igyekezett felcsipegetni ősidők óta kijáró ingyenmorzsáit. Tanácstalanul örvénylik hát az elárasztott „piazza" felett, nincs hova leszállnia. Egy-egy fáradt madár bele is szédül a vízözönbe, de megrázza magát, réce módra úszik néhány tempót, hogy az imitt-amott kínálkozó, csekély zátonyra kikapaszkodjék. Ott is annyi ázott galamb tolong egymás hátán, bőven jut közülük a turisták fejére, többek közt saját magunkéra is - amint az „aranybazilika" bejárata előtt, obligát „Márkus téri emlékképünk" készül.
Trieszt óta örülünk ennek a kétnapos intermezzónak.
Nemcsak azért, hogy kölcsönösen fitogtathassuk helyismeretünket, túllicitálhassuk egymást velencei tájékozottságban - azért is, hogy az időjárásnak alkalmat nyújtsunk a kijózanodásra. Egyelőre nem úgy tesz, mint aki észre akarna térni.
A csatakos galambok társaságában történt megörökítésünk végeztével, azon vizesen-csapzottan térünk a „Procuratie Nuove" árkádaiban meghúzódó Flórián-falatozóba, hogy bevárjuk a fergeteg enyhülését, az apály megindulását, és Manginak időt engedjek esőverte, galambmarcangolta külsejének kitatarozására.
Rég letűnt afrikai elindulásokat szöktet emlékembe a Flórián!
Ismételten üldögéltem itt, friss scampi mellett, friss elefánt- és oroszlánkalandok reményében . . .
Minthogy ezt is több ízben említettem Manginak, legottan meg is rendelem a hagyományos Flórián-scampit, hogy ezzel is csökkentsem a számonkérés veszélyét.
- Régen járhatott erre az úr - sajnál le az álmos és rendkívül fésületlen pincér -, évek óta cukrászdává alakultunk át! Ilyenkor takarítunk, hivatalosan csak délután nyitunk - friss scampit pedig ott kint, a ,,riva"-menti kocsmákban kapnak! . . .
De most már azért sem engedek a scampiból, pedig egyikünk sem éhes. Dacosan nyitok a legközelebbi bisztróba - könnyelmű hitegetéssel ne vádoljon senki! A kocsma-scampi persze meg se közelíti a hajdani Flórián-bélit, de lenyeljük, már csak a tradíció kedvéért is, valamint az időjárás javulásának reményében.
Ilyenről azonban szó sincs. Rendületlenül dühöng az orkán, szakad a havas eső. Otthagyjuk hát a halszagú kocsmát, jókedvet színlelve vágunk neki a kiábrándító, ázó-didergő, nevét semmiképp nem igazoló ,,meseváros"-nak. Temérdek kincsét, szebbnél szebb templomát, tarka márványpalotáit szinte koldussá koptatja a vihar korbácsa, kiver belőlük minden hangulatot.
Jól bent járunk már - valahol a Rialto tájékán -, mikor arra dermedünk, hogy - hiányzik a kölcsön-fényképezőgépünk! Mangi szerint utoljára nálam volt - szerintem őnála. Most viszont -egyikünknél sincs.
Riadalmunk csak az előzmények ismeretében mérlegelhető.
Mondottam ugye, hogy „Bécsben beszereztük filmező és fotózó felszerelésünket".
Eredeti megállapodás szerint, útiköltségünket Pesttől Pestig, valamint a közbeeső expedíció teljes kiadásait is, államunk vállalta. Az erre szükséges fedezetet, az általam benyújtott előirányzat szerint biztosította, sőt előre is küldette már Nairobiba, a kelet-afrikai fővárosba. Kivéve a fegyverekkel, munícióval és fényképezéssel járó költségeket.
Ezek bennünket terhelnek.
De még a fényképezésben is segítségünkre akartak lenni. A Magyar Televízió vezetősége, rendkívül előzékeny módon, kölcsön filmfelvevő gépet ajánlott fel. Filmestől, mindenestől - teljesen díjtalanul! Erről azonban, bármilyen számottevő segítség lett volna, hosszas megfontolás után önként lemondtunk.
Egyrészt, mert filmezés terén meglehetős analfabéták lévén, a drága gépért nem mertünk felelősséget vállalni, másrészt pedig azért, mert a tapasztalat arra tanított, hogy vadászat és fényképezés, ha nem is összeférhetetlen, mégis egymás kárára váló foglalatosság! Teljes koncentráció kell mindegyikhez. Valahányszor életemben a vadra összpontosítottam figyelmemet, siralmasan elkontárkodtam a fotografálást - gyakran még a filmet is kifelejtve gépemből. Ha pedig megfelelő vadfényképre törekedtem, többnyire elszalasztottam a legkívánatosabb trófeacsemegét.
Tisztában voltam hát a sokszor hangoztatott, régi igazsággal: vagy vadászik valaki, vagy fényképez! De vadászva fényképezni, vagy akár fényképezve vadászgatni, ezt a sportot még nem találták ki. Valamelyik - puska vagy fényképezőgép - mindig ráfizet.
Ennek tudatában kovácsoltuk tervünket: én csak vadászom majd, feleségem csak fényképez. Fényképezi a vadászatot. Az ilyen elképzelés azonban, bármilyen kívánatos, nem mindig sikeres. Már csak azért sem, mert fényképezésre sokkal több alkalom nyílik, mint vadászatra. Fényképezni pedig minél többet akarunk, hiszen ez utunk egyik főcélja. Remélem, még tán filmezni is! A bécsi rokonság valamilyen filmezőgépet helyezett kilátásba . . .
A német Leica-gyár bécsi képviselete jóvoltából legújabb „M 2" gépet sikerült az általunk megvásárolt mellé kapnunk. Azért volt szükségünk két egyforma gépre, hogy egyiket fekete-fehér, másikat színes filmmel tölthessük meg. Felbuzdulásunkban meg akartuk venni a kölcsöngépet is - ne kelljen miatta aggódnunk, olcsóbb árat is számítottak érte. Sajnos azonban nem elég olcsót, így hát a kölcsöngép megvételéről lemondtunk.
Annál inkább, mert a rokonság beváltotta reményünket, beszerezte az általunk óhajtott kisméretű mozigépet. Kicsit - de sajátunkat a „klein aber mein" elméletének megfelelőt.
Kicsinek valóban kicsi, kisebbet nem is gyártanak. Árától eltekintve még szerénynek is mondható, hiszen két öklömnyi mindössze, úgyszólván kabátzsebben elfér. És kicsisége következtében semmiféle segédeszközt nem igényel - állvány, nagy terjedelmű filmdoboz, különleges teleobjektív nem kell hozzá. S miután egyetlen terepjáróra számíthatunk csak - a vadászat és fényképezés összekapcsolásának nehézségét említettem már - csakis ezt a megoldást választhattuk. Tudatában voltunk természetesen annak, hogy az ilyen kisméretű, 8 mm-es film, nem kereskedelmi cikk, filmszínházat, még csak televíziót sem érdekel. Kizárólag amatőrnek való, legfeljebb baráti körben mutogatható.
Így hát végül is kénytelenek voltunk a Leica-gyárba helyezni minden bizalmunkat. Azaz a gyár bécsi képviselőjébe, aki régi ismerősöm - megbízható szakember. Az ő lelkén szárad hát, hogy két egyforma „Leica M 2" géppel és a gyár legújabb mozigépével, a 8 mm-es „Leicinával" fegyverkeztünk fel. Elhatározásunkat nem is bántuk meg.
Ha végül netán mégis beletörne a bicskánk, azaz filmünk nem sikerülne, nem tartoznánk magyarázattal senkinek. Egyszerűen elfelejtjük a Leicinát! Egyúttal megtakarítjuk a pesti televízió által oly szívesen felajánlott kölcsöngépért való aggódást is.
S most itt állunk a velencei Rialto tövében, a változatlanul dühöngő bóra kellős közepén, Afrikának még híre sincs, és - máris hiányzik egyik fényképezőgépünk!
Mégpedig pont az hiányzik - amelyiket kölcsön kaptuk. Ami egyértelmű a már megvásároltnak hazatértünk után való beszolgáltatásával.
Nem állíthatnám, hogy utunk a szerencse jegyében indul.
De legalább leegyszerűsítettük a fényképezés kérdését. Egyikünknek sem kell többé tartani a vetélytárstól, a piszkos konkurrenciától! Hiszen csak egy gépünk lesz! Nyugodtan koncentrálhatok a vadászatra, máris fütyülök a fényképezésre. Mangi is zavartalanul fejlődhet állatfényképésszé, egyik kezével Leicát, másikkal Leicinát sütögethet az oroszlánokra . . .
Ijedtségünk első pillanatában így igyekszünk lehiggasztani egymást. De már a következőben loholunk is visszafelé saját nyomunkon, a scampis kocsma irányába. És loholtunkban rimánkodunk mennybéli pártfogóinkhoz - Hubertustól Antalig.
Utóbbinak különleges jóindulatáról gyakran meggyőződhettem. Hubertus azonban, noha a vadászok közkedvelt patrónusa, a jelen esetben kevésbé látszik célirányosnak. Nagy úr volt, Liége-i püspök, ráadásul herceg is, őt aligha lehet ötszáz lírával megvesztegetni.
Ennyit reszkíroztam ugyanis az üzletre.
Míg a kegyes ferences, a bajbajutottak hétpróbás megsegítője, nemcsak szegény ember volt, hanem helybeli is, a szomszédos Páduába való. A szegény pedig mindig könnyebben bírható segítségre a gazdagnál! Páduai Antal szerénysége is közismert. Nem szereti ha nagyot ígérnek neki. Minél igénytelenebb a kilátásba helyezett váltságdíj, annál megbízhatóbban reagál. Ötszáz líra pedig még testvérek közt sincs több huszonöt forintnál. Valóban tartózkodó jutalom egy vadonatúj Leica-gép becsületes megtalálójának . . .
Mangi ugyan kevesli, mindenáron meg akarná velem emeltetni, sebes futtában már ezer lírára felveri. Ami még mindig csak ötven forint körül jár. De én mereven kitartok eredeti ajánlatom mellett.
Lélekszakadva érjük el a kocsmát. Amint benyitunk - újabb rémület!
Asztalunkat - melynél negyedórával ezelőtt még gondtalanul rágtuk a harmadrendű scampit — idegen társaság szállta meg. Gyanús képű matróznépség.
- Mondtam, ugye - súgja szemrehányóan Mangi -, hogy többet kellett volna ...
De amint nagy merészen odalépek, amint lekuporodva, a sötét asztal alá pillantok - felém mosolyog a Leica barna szíjas tokja, a matrózlábak zűrzavara közül!
Diadalmasan rángatom napvilágra - benne van a gép is, érintetlenül! Jól vigyázott hát rá páduai pártfogónk - nem engedte a matrózokat asztal alá nyúlni!
-  Most azonban egymáshoz kötöm mind a hármat - fogadkozik Mangi -, meg ne szökhessenek többé. És míg csak le nem érünk Afrikába, míg csak nem hemzsegnek körülöttünk a vadállatok - még a tiédet sem adom ki kezemből!
Hogy végül is melyikünk felejtette a kocsmában, átmeneti vita tárgyát képezi ugyan, véglegesen mégse tisztázódik.
-  Inkább adósságunk lerovásán törd a fejed - rekesztem be a vitát -, ez most mindennél fontosabb! Meggyőződhettél immár, hogy a páduai gyorssegély biztos és olcsó. De közismert az is, hogy a késedelmes fizetővel szóba se állnak többé. Nekünk pedig - az előjelek szerint - még gyakori szükségünk lehet gyorssegélyre.
Faképnél hagyjuk hát a meglepett matrózokat, egyenest a Márkus térre sietünk, a Márkus téri aranybazilika Szent Antal-perselyéhez.
Apróra körös-körül vizsgáljuk a hatalmas székesegyházat, kezemben lobogtatom az ötszáz lírát, de - nincs hová bedobjam!
Sok mindent megtalálunk, amit különben, ha nem keresnők a perselyt ilyen aprólékos alapossággal, tán észre se vettük volna. A mintegy ezer év folyamán összehordott temérdek kincsnek nemhogy felsorolásába, még futólagos végignézésébe is beleszédül az Afrika-vadász - hiszen jóformán valamennyi „dózse" (dogé) szebbnél szebb ajándékkal gazdagította a templomot -, ám de Szent Antal-perselynek - ami a legegyszerűbb falusi kápolnából se hiányzik - nyomára se akad! Lám, a csillogó székesegyház eme meglepő, templomjáró szakkörökben bizonyára ismeretlen fogyatékosságát, csakis Leicánk eltűnése leplezi le.
Kérdezősködni próbálunk, alig néhány látogató lézeng, az sem akarja megérteni, mit keresünk. Csak nagy sokára akadunk a rendkívül nagyothalló, öreg sekrestyésre, aki végül is révbe vezet: a Márkus evangélista földi maradványát őrző főoltár mögé. Ott, a nevezetes „pala d'oro" drágakővel kirakott aranytáblájának árnyékában, ott a szabad prédául kínálkozó - alamizsnás asztalka! Egyéb híján, arra helyezzük adományunkat. Bármilyen szerényre szabtam, még sincs oka restelkedni a sok tíz- meg húszlírás aprópénz társaságában.
Vajon eljut-e az illetékeshez? Hogy kitörölhesse nevünket az adósok listájáról? . . .
A Dogé-palota alapos megtekintése következnék. De a kimerítő Leica-kalanddal párosult szüntelen ázás-fázás szerencsére még Mangi tudásszomját is lefékezi. Eszünkbe jut hajóbeli kuckónk meghitt védelme. Lábbelink is lucsokká ázott, Manginak nemcsak szája széle remeg, szeme is gyanúsan csillog.
-   Nem vagy te lázas? - kérdem gyanakodva.
-  Dehogy  vagyok   -  mondja   -,   de  azért  nem   ártana  már visszafordulni.   Fárasztó  ilyenkor  a   bámészkodás,   főképpen  hideg ...
Még félórás szorongás a mérgesen hánykolódó, kikötőhidakhoz zökkenve puffanó „vaporetto"-n. Végre az „Europa" biztató lámpasora, barátságos kis szobánk — melegség és nyugalom!
Mangi azonban, minden rábeszélésem ellenére se hajlandó elfogadni a hőmérőt. Makacsságának betonbástyáján nehezen fog a józan érvelés. Különösen, ha saját magáról, saját egészségéről van szó . . .

December 19-én

Alighogy megreggeliztünk, izgatott futkosás, koffercipelés, ingerült szóváltás hangzavara szűrődik be a folyosóról. Megkezdődött a velencei utasok beszállása. Mangi persze ezt sem akarja elmulasztani.
- Gyerünk gyorsan a fedélzetre, szemrevételezzük a beszállókat! Két hétig össze leszünk zárva, lássuk, mit nézünk ki belőlük!
Vagy kétszáz jövevény özönlik fel a hajóra, csaknem ugyanannyi búcsúztató kíséretében. Az utaslistából már Triesztben kipécézett ismerőseinket is megpillantjuk, egy osztrák meg egy olasz házaspárt. Engem az osztrák férfi érdekel különösképpen, hiszen tizenöt éve él Nairobi közelében, és vadászattal foglalkozik! Egykori, szerinte egyhangú életét, a kelet-afrikai „fehérvadász" bizonyára kalandosabb mesterségével cserélte fel. Egyébként Windisch-Graetznek hívják, néhai Rudolf trónörökös unokája, keresztneve pedig - dédapja emlékére - Ferenc József!
Ő is keres bennünket, hallotta, hogy útitársak leszünk. S minthogy termetre sem mindennapi ember - kétméteres óriás - másfél arasszal kimered a beszállók közül. Kölcsönös örvendezés után, azon hamarjában megalakul szűkebb útitársaságunk. Hatszemélyes állandó asztalt foglalunk a nagyszalonban, kellő távolságra a hangszórótól s a mozivászontól. Előnyös fekvésű, mégse feltűnő sarkot, ahol az étkezés utáni kávézást, hangversenyt, mozit, „szórakoztató társasjátékokat", kellemes környezetben, viszonylagos félrevonultságban vezekelhetjük végig.
Óceánjáró luxushajók szokása, néha bizony kissé fárasztó hagyománya az utasközönség nyakló nélküli szórakoztatása. A hajóstársaságok ebben túl akarnak tenni egymáson, változatos programmal igyekeznek népszerűsödni.
Hangverseny, televízió, mozi, felolvasás, tombola, agyaggalamblövés, decktennis, shuffle-board, pingpong, különféle sportmérkőzések sűrűn váltogatják egymást. Luxushajón főleg ebből áll a luxus. Az utast azonban - különösen a pihenni vágyót - kissé kimeríti a szüntelen szórakoztatás.
Estére valamelyest tisztul az idő - holnapi indulást illető aggodalmam megfelelően csökken. Annál is inkább, mert Mangi jókedvűen, aránylag jó étvággyal vacsorázik, nem győzi ismételni, hogy már kutyabaja!
De az éj folyamán ugyancsak rám ijeszt - kiesik ágyából!
Váratlan tottyanásra riadok. Kigyújtok - feleségem kint fekszik a padlón, és - békésen tovább alszik! Felrázom, hazatámogatom . . .
- Ne ébresztgess ilyenkor - méltatlankodik -, mikor végre sikerült elaludnom!
Nem is hajlandó elhinni, hogy kiesett! A rakparthoz láncolt, teljesen mozdulatlan hajó ágyából! Bizonyára a Leica-kalandról álmodhatott, a sötét képű matrózok elől menekülhetett. Holdkórosságot mindeddig nem észleltem rajta . . .
Mi lesz itt holnap - aggódom -, ha majd komoly himbálódzás kezdődik? . . .

December 20-án

A havas eső elállt, látszólag a bóra ereje is megtört. Igaz, hogy most is friss, de ártalmatlan szél lobogtatja különféle zászlóinkat. Mangi is pihentnek látszik, fogalma sincs éjjeli toronyugrásáról. Azt állítja én álmodtam rosszat!
Naphosszat az indulást várjuk.
Reggelre tűzték ki, majd du. ötre, imént meg este kilencre, halasztották. Állítólag teherszállítmányunk berakása késik, kevés a rakodómunkás. Bárkinél érdeklődünk, mindenki mást mond. Virágzik az olasz kikötőben szokásos zűrzavar, veszekedés, szervezetlenség.
Beesteledik, megvacsorázunk. Calamari, fehér borban. Utána nemcsak a felette gyenge minőségű kávét, a még gyengébb szalonzenekart is végigkérőddzük. Kénytelenek vagyunk udvariasan megtapsolni a Kék Duna-keringőt is, hiszen a karmester tüntetőén felénk mosolyog, pálcája kimondottan irányunkba hadonászik . . .
S habár szorgalmas hangszóróink régóta ismételgetik: „La nave in partenza! Ultimo aviso! - The ship is about to sail! Last call! Visitors are requested to leave the boat immediately!" - de bizony éjfél felé jár, mire végre megmozdul körülöttünk a világ.
Bundába bújunk, felszaladunk a fedélzetre, kikönyökölünk a korláton, búcsúzunk a fényesre kivilágított Velencétől. A sok fény közt javában táncolnak még a hópelyhek. Én pedig megkockáztatom ama történelmi kérdésemet, amiről már könyvem elején is szóltam . . .
Most, hogy a fényárban úszó Velence eltűnt az éjszakában, el kell mondanom egyet-mást, amit nemcsak helybeliektől hallottam, hajónkon utazó olaszok sem cáfolják, inkább megerősítik.
Az elmúlt két nap alatt nem említettem, nem akartam a hangulatot rontani. Azt a két napot a város megtekintésére, megcsodálására, mondhatnám ünneplésére szántuk, nem lélekharangjának megkongatására.
Pedig azt beszélik, hogy Velence súlyos beteg, utolját járja, sürgős segítség híján menthetetlen! Előbb-utóbb összecsapnak felette a tenger hullámai!
Szinte észrevétlenül de feltarthatatlanul süllyed a lagúnába!
S ha az egész világ hamarosan össze nem fog, ha közös erővel, egyesült áldozat árán meg nem gyógyítja, az „Adria királynője" csak emlékünkben fog fennmaradni.
Nem tudom mennyire komoly, mennyire hitelt érdemlő ez a valóban megdöbbentő hír. De a források szavahihetősége kizár minden alaptalanságot, megtévesztő félreértést.
Hallom nagyszabású mentési világakció folyik, sokféle az elgondolás, a terv. Közben rohan az idő, napról napra romlik a helyzet, növekszik a helyreállításra szükséges költség nagysága.
Velence megmentéséhez csillagászati összegre van szükség!
Előteremtésére sem a város, még csak az olasz állam sem képes. Pedig az elmúlt tíz év folyamán évi háromszáz millió líra segítséget szavazott meg, ami még a kezdeti nehézségek elhárítására sem futja!
Mert nem milliók - milliárdok kellenének!
Rengeteg javítás történt már, hatalmas összegek folytak be magánszemélyek részéről állami gyűjtésekből.
A helybeli mecénások közül elsősorban Franchetti György bárót, a hajdani nevezetes Afrika-vadászt említem. Ez a nagy vagyonú, de egyben nagylelkű, minden áldozatra kész velencei, a ,,Ca d'Oro"-t, a valamikor bearanyozott, talán legszebb gótikus palotát, teljesen helyreállította, régi fényét visszaadta, sőt a benne elhelyezett nagy értékű mesterműveket is mind egy szálig restauráltatta. Mikor teljesen elkészült, az olasz államnak adományozta. Most a „Franchetti-képtárt" őrzik benne.
Carlos de Beistegui, mexikói pénzmágnás, a felbecsülhetetlen, számos Tiepolo-festménnyel büszkélkedő „Palazzo Labia"-t állíttatta helyre.
Két dúsgazdag, Varzi nevű milánói nővér, a nevezetes, egyetlen hajóval rendelkező, pótolhatatlan Veronese-festményeket őrző, renaissance Sebestyén-templomot újította fel.
A fentiekhez hasonló, számos privátadakozásról hallottam, de ez mind nem elég — cseppek a tengerben!
Tudjuk, hogy Velence - ez a tenger és ég közt lebegő világcsoda - az V. és IX. század közt épült, száztizennyolc apró, mocsaras szigeten, a háborúk elől menekülő partvidéki lakosság szorgalmából! Mégpedig cölöpökre! Felső végén kihegyezett, rengeteg szálfát vertek a lagúnák posványos földjébe, fejtetőre fordított póznát. A Santa Maria della Salute templomának alapját állítólag másfélmillió cölöp képezi! Vízből kiálló vastagabb végüket palánkkal terítették le, erre a fundamentumra építkeztek. Eleddig ez a „tótágast álló erdő" tartotta a várost.
A velenceiek egzisztenciájukat a tengerre, jövőjüket a hajózásra építették! Körös-körül járták a Földközi-tengert, háborúskodtak, kalózkodtak, mindenünnen gazdag zsákmánnyal tértek haza szigetvárosukba. Gyorsan meg is gazdagodtak. Odacsalogatták hát a világ sok híres építészét, festőjét, szobrászát, aranyművesét, mozaikmesterét. „Kitenyésztették" a kor hat legkiválóbb festőművészét: Bellinit, Carpacciót, Giorgionét, Tiziant, Veronesét, Tintorettót. A XV. és XVI. századbeli velencei művészet világhírűvé vált. A megfelelő hírverés pedig egyre szükségesebbé.
Ott jelent hát meg az első újság, ott épült az első operaház is! Rengeteg könyvet adtak ki! A XVI. század összes kiadványainak kétharmadát Velencében nyomták.
A világ egyedüli nagyobb városa, ahol az elmúlt négyszáz esztendő alatt úgyszólván semmi sem változott! Ha leghíresebb fia, Tizian, ma visszajöhetne, ugyanúgy eligazodna, mint négyszáz évvel ezelőtt! Hiszen a fontosabb épületeket, a régi palotákat ma is változatlanul találná.
Már 1961-ben járta a hír, hogy Velence süllyed, sorsát megpecsételték. Pontos mérések állapítják meg, hogy 1908 óta tizenhárom cm-t szállt alább. Sőt feltarthatatlanul süpped tovább - évenkint három millimétert!
Ennek következtében a tengeráramlás is egyre érezhetőbben befolyásolja a velenceiek életét. Kedvezőtlen időjárás esetén -amikor erős szél, magas vízállás és alacsony légnyomás egyszerre lép fel - a beözönlő dagály bent szorul a lagúnában, nem takarodhat ki időben, a következő dagály pedig az előző maradékának tetejébe ömlik. Ilyenkor történik - ahogy minapi ottlétünkkor is -, hogy a Márkus-tér félméteres „sóstóvá" válik, a szállodahallok s a belváros legszebb üzletei térdig érő, mocskos tengervízzel telnek meg.
Rengeteg értékes öreg bútor, szőnyeg, drága berendezés és árukészlet megy tönkre, nemcsak a víztől, az elkerülhetetlen ide-oda hurcolástól is. A biztosítótársaságok természetesen nem vállalják a kárt.
Az egyre gyakoribb „áradások" még a legmagasabb városi híd alatt is annyira megemelik a vízszintet, hogy nagyobb járművek elakadoznak, megszorul a motorcsónak- és gondolaforgalom. De még a gyerekek is iskolába szorulnak, meg kell várniok a dagály kivonulását.
Nemrég még ritkaság volt az efféle „újmódi vízözön", nyolcvan év alatt mindössze tizenöt esetben fordult elő kisebb-nagyobb áradás. De az utóbbi nyolc év alatt már huszonöt esetben!
Rohamosan rosszabbodik hát a helyzet. Újabb számítások mutatják, hogy megfelelő gyorssegély híján, negyven éven belül valamennyi földszinti lakás víz alá kerül. Pesszimista vélemény szerint az sincs kizárva, hogy az egyre szaporodó áradások még a mi generációnk életében lakhatatlanná teszik Velencét!
A cölöpök süllyednek, a rájuk nehezedő fundamentumok mállani, düledezni kezdenek. Az elmúlt évszázad folyamán, a híres velencei templomok közül ötven már összedőlt! A megmaradt templomok meg a csodálatos ,,palazzó"-k több mint fele sürgős javításra szorul. A város összes épületének tíz százaléka máris menthetetlen!

Bármennyit hallott, bármennyit olvasott valaki Velencéről, a varázslatos város első megpillantása mégis mindig újra megdöbbenti. A tengerből váratlanul felötlő, gyöngyházfényben csillámló paloták, zöldes vízben tükröződő, tetszetősen ívelődő márvány-hidak, pasztellszínű kupolák torkon ragadják az érkezőt.
Elismeri, hogy ennek a városnak világszerte nincsen párja. Hogy nemcsak az olaszoké, Velence az egész világé! Hogy a közös életmentés minden országnak, minden civilizált népnek egyaránt kötelessége!
Sok egyéb nevezetességén kívül, a gyalogjárók mennyországa is! Nem mintha annyira lelkesednék a gyaloglásért. De Velencében nincs autó, sem idegszaggatóan pufogó motorkerékpár, de még közönséges bicikli sincs! Hol találsz ma Európában ilyen paradicsomi állapotot?
A várost fenyegető veszedelem ismeretében önkéntelenül „Abu Simbel" a háromezer éves núbiai templom jut eszembe. Hiszen ott is világraszóló mentőakció készül. Egyiptom és az UNESCO vállvetett, emberfeletti erőfeszítéssel, és amint hírlik, kilencven-millió dollárral gyürkőzik a gigantikus vállalkozáshoz. Az ősegyiptomi műemléket - Ramszesz fáraó és Nefertari királynő kőtemplomát - akarják a Nílus áradásától megmenteni. Jelenlegi helyéről hatvan méterrel feljebb és kétszázzal hátrébb mozdítani! S minthogy a két templom közös súlya 360 000 tonna - csekély háromszázhatvanmillió kilogramm - talán nem is olyan túlzott az előirányzott kilencvenmillió dollár?
Ha pedig két núbiai templom megér a világnak kilencvenmillió dollár, Velence megmentése se kerülhet sokkal többe!
Ássuk hát el - de minél mélyebbre - azt az elátkozott csatabárdot! Örökös fegyverkezés, embertelen rombolás helyett, értékeink megőrzése, karbantartása - megmentése legyen célunk!
Közben azonban ne feledkezzünk meg eredeti vállalkozásunkról sem! Tudtommal afrikai vadászutat ígértem az olvasónak. Nem halogathatom hát az időt, oroszlánvadászat helyett csak nem állhatok be velencei siratóasszonynak? 

December 21-én

A tenger egyelőre jóindulatúnak mutatkozik, noha gyomrának goromba felkavarását nem tudja máról holnapra, helyesebben tegnapról mára elfelejteni. Ha felszínre aránylag nyugodt is, belseje bizony háborog még, meg-meglökdösi az „Europá"-t. A levegő is változatlanul télies.
Ami persze sehogy sem javítja feleségem ismét rosszabbodó meghűlését. Csak arra tudnám hát rábírni, hogy kabinban vagy a hajó egyéb, egyformára fűtött helyiségeiben tartózkodjék. De szüntelen futkos, nem hajlandó veszteg maradni.
Ami ugyancsak érthető. Sosem utazott nagyobb hajón, élénk fantáziáját minden érdekli. Mindent felfedez, máris jobban ismeri az „Europa" tekervényes labirintusát, ide-oda forduló lépcsőit, liftjeit, akárhány újsütetű, sapkaszalagján az „Europa" nevét fitogtató matróznál.
Összeköttetésbe lépett a fodrászműhely főnökével, hajófényképésszel, mosodavezetővel, kapcsolatot létesített a díszműbazár elárusítónőjével. Tudja, hol kell feladnia a rádiósürgönyt, hol tartják a vasárnapi misét, melyik kikötőben várható hazai posta. Sőt kisütötte azt is, milyen sors vár sok feleslegessé vált téli holminkra - ha végre tán mégis be talál köszönteni a tavasz.
Hiszen bárcsak produkálhatnám már azt a számtalanszor beígért meleget, nyitott fedélzeten való napfürdőt! Tüstént rendbehozná Mangi makacs influenzáját, amiről mindenáron el akarja téríteni figyelmemet.
Estefelé érünk az olasz csizma sarka tövéhez, ahol a sarkantyú helyén - Brindisi kikötője épült. Állítólag egy órát veszteglünk itt mindössze, sietünk tovább, be akarjuk hozni eddigi késedelmünket. Itt már valóságos pálmakertek zöldellnek, egzotikus virágok nyílnak - de megint szakad az eső, kellemetlenre erősödik a szél, habár hó nem esik, mint valamikor, 1935 telén.
Brindisiben nem mindig kötnek ki a hajók, csak ha teherszállítmány akad. Mangi mégis ki akar szállni, rövid óra alatt kész Brindisit megszemlélni. Nemcsak a pálmákat, a kirakatokat is.
- Attól csak nem tarthatsz vissza - méltatlankodik -, hogy képeslapot küldjék a lányomnak? Pontosan tudja hol járunk, térképen követi hajónk útját. Legkevesebb, hogy „anzikszot" küldjünk neki!
„Felnőtt" lányunk másodikos gimnazista, két év múlva érettségizik, afrikai utunk érthető izgalomban tartja. Élénken el tudom képzelni, hogy még az iskolában is - különösen tornaórán, attól idegenkedik leginkább - a Földközi-tenger térképét ellenőrzi. Mai dátummal karikázza be Brindisit. Így hát a kiszállás ürügyéül felhozott képeslap sem teljesen indokolatlan.
Pedig, ha józan eszemre hallgatok, sürgősen ágyba kéne Mangit erőszakolnom. Látom, hogy nem jól érzi magát, hőemelkedése is nyilvánvaló. Sosem volt beteg, pár napi pihenés hamar rendbe hozná. Sehogy sem kockáztathatom, hogy influenzásan érkezzen, s megrövidüljön amúgy is szűkre szabott vadászati időnk. A hajóútnál pedig kényelmesebb szanatóriumot, különb gyógyulási alkalmat nem is találhatnék.
Még sincs szívem szigorúskodni vele, visszatartani a nap nap után következő újabb élményektől. Olyan örömmel várja a Port Said-i partraszállást, Afrika első megpillantását, a rég óhajtott egyiptomi kirándulást - de a mindennapi hajóélet, részére egyaránt változatos szórakozásait is.
Kénytelen vagyok hát brindisi kiszállására is szemet hunyni. Jobbik belátásom s a szeles, kellemetlen idő ellenére . . .
Aztán sietünk vissza fűtött kabinunkba, hiszen hét órára jár, szerencsére zárni kezdenek a brindisi boltosok. De a berakodás ismét éjfél utánig húzódik, mikor végre, újabb néhány órás késéssel tetőzve az eddigit, nagy nehezen elindulunk.
Azt hiszem, helyesen ítélem meg mindkettőnk jelenlegi lelkiállapotát:
Tudom, hogy Mangi túlságosan önzetlen, szerfelett áldozatkész természet. Hacsak lehet, leplezi, kicsinyíti saját baját. A másén viszont - nevezetesen az enyémen - annál jobban tépelődik.
Én pedig, ahelyett, hogy megnyugtatni igyekezném - átkozott képzelődésemmel, haszontalan hipochondriámmal - még izgatom is! Rendkívül meggondolatlan volt részemről, hónapok óta duzzadó torokmirigyemre felhívnom figyelmét. Indulás előtt megmutattam pesti szakorvosomnak. Szót sem érdemel - mondta —, jelentéktelen dolog, ne törődjék vele. Persze azóta is szüntelen figyelem, gyanakodva nyomogatom. És azt képzelem, egyre növekszik, előbb-utóbb valami komoly disznósággá fejlődik . . .
Minderről, persze - szamár fejjel -, Manginak is beszámolok.
Az eredmény az, hogy már egyáltalán nem hajlandó tudomást venni saját, mindinkább erősödő megfázásáról, csakis az én torkom nyugtalanítja! Így mérgezzük-keserítjük - szinte öntudatlanul - kifogástalan vágyálomnak ígérkező utazásunkat, az egymásért való kölcsönös aggódással!
El is határoztuk - mindkettőnk megnyugtatására - a hajóorvos konzultálását.
Hosszú tekervényes lépcsőn, ide-oda forduló folyosón közelíthető meg a hajókórház, ott rendel délután öttől hétig a „Direttore Sanitario", az „Europa" főorvosa. Soha nem találtam volna oda, de Mangi, persze, pontosan tudja már a járást, jó előre kipuhatolta.
Meg kell hagynom, hogy a kórház - legalábbis első tekintetre - rendkívül bizalomkeltő! Vagy tizenkét kifogástalan betegszoba, rendelő, röntgenhelyiség, műtő, szülőszoba, három orvos, ápolók. Csillogó tisztaság, ultramodern higiénia. Valósággal kecsegtető ez az ispotály, szinte dédelgetni látszanak a pácienst.
A főorvos - rokonszenves, deresedő, bozeni osztrák-olasz -ugyanolyan megbízható benyomást kelt, amilyet környezete.
Lelkiismeretesen megvizsgál mindkettőnket.
Duzzadt nyakam egyáltalán nem imponál neki, egyetlen kézlegyintéssel intézi el. Mangit azonban érdeklődéssel kopogtatja, sztetoszkópja szorgalmasan hallgatódzik - hol innét - hol amonnét.
Végül is erős bronchitist állapít meg, melegen ajánlja a két-háromnapos ágyban maradást! Különösen most - mondja - az óránként esedékes éghajlatváltozás idején, duplán óvatosnak kell lennie, ilyenkor legkönnyebb megfázni . . .
De feleségem, persze - noha mindent udvariasan megígér -, hallani sem akar lefekvésről. Csak nem képzeled - tiltakozik orvostól jövet -, hogy most betegszem le, mikor máris jobban érzem magam, és holnapután megláthatom Egyiptomot? Amire gyerekkorom óta vágyom? Valóban lenne szíved ágyba kényszeríteni? Nemcsak egyetlen kairói napomat, még karácsonyestémet is tönkretenni? - Ilyesmire is csak szívtelen férfiönzés képes!
Nem könnyű a helyzetem.
Immár az olvasó is láthatja, nyakig vagyok a kutyaszorítóban. Ha engedek, és feleségem állapota ne adj' isten rosszabbodik, egész vállalkozásunk kútba eshet. Ha pedig nem engedek, életfogytig hallgathatom jogos szemrehányását:
- Egyetlenegyszer láthattam volna a piramisokat - akkor is rám zártad a kabinajtót, és vegacillin-kúrára fogtál!
Hogy dilemmám súlyossága kellőképpen kidomborodjék, néhány szóval ismertetem a tervezett egyiptomi kirándulást:
Hajónknak nyomtatásban megjelent, eredeti menetrendje szerint, holnap este kéne Port Saidba, Egyiptom kikötőjébe érkeznie. A kirándulásra jelentkező utasokat - meglehetős borsos különáron - még holnap este Kairóba szállítják, autóbuszon. Szállodai éjszakázás után, másnap végignézetik velünk a város sokféle nevezetességét - piramistól bennszülött bazárig - este pedig, besötétedés után, az agyonhajszolt, teljesen elcsigázott társaságot a szuezi kikötőbe fuvarozzák, ahol - akinek erejéből még futja -visszakapaszkodhat hajóbeli menedékébe. Mert napközben az ,,Europa", végigcammogván a százhatvanöt kilométeres Szuezi-csatornát, annak alsó végén várakozik a „kairói kalandorokra" -„könnyelmű kirándulók kimerült különítményére" - csakis az alliteráció kedvéért.
Én ugyan sosem vettem részt ezen a hagyományos túrán, de könnyen el tudom képzelni, hiszen elgyötört áldozatai tanulmányozására gyakran nyílt alkalmam. Egyébként is „ismerem Kairót", már amennyire tíz-egynéhány látogatásomon, egyenkint öt-hatnapos tartózkodás folyamán, meg lehetett ismerni. Számos barátom élt ott annak idején, náluk vendégeskedtem, szakértő kalauzolásuk és magyarázatuk mellett nézhettem sorra a különféle látnivalót. Mégis idézőjelbe kellett tennem az „ismerem Kairót", mert úgy érzem, hogy eme könnyelmű kijelentés igazságától - még ma is messze járok.
Tisztában vagyok hát azzal is, hogy a kilátásba helyezett egynapos városnézés, a nyelvkilógásig túlhajtott „sightseeing", milyen mértékben teszi lehetővé Kairó megismerését.
Ahhoz sem fér kétség, hogy még a legteherbíróbb turistát is alapos próbára teszi, nemhogy egyébként is vékonydongájú, most pedig éppenséggel kímélendő fényképezőnőmet. . .
Az elmondottak ismeretében eszem ágába sem jutna - ha történetesen egymagamban utaznék - a kairói kalandba benevezni. Ellenkezőleg, örömmel köszönteném a szuezi átkelés napjainak viszonylagos békességét, utasállományunk átmeneti leapadásának sokféle előnyét.
No de Mangit - aki most jár erre először, akinek kairói premierjére évek óta készülünk -, noha az orvos szerint ágyba kéne parancsolnom - csak nem foszthatom meg kimagasló útiélményétől, Tutankhamonnal való első találkájától!
Tiltakozásának második pontja: ágyban fekvés helyett végre fel akarná szentelni „indus estiruháját".
Régi történet ez is, vagy huszonöt éves, mégis megérdemel egy-két emléksort. Első nyomára a Nahar-ban találunk. Mégpedig a Halhatatlan Delhi című fejezet végén, 1938. február 6-án, amikor az írás szavai szerint, ,,két indiai szárit" vásároltam. Egy halványzöldet meg egy orgonaszínűt. Azt is megjegyeztem akkor, hogy aligha lesz alkalom az egzotikus ruhák viselésére - hacsak húshagyókeddi maskarabálon nem . . .
Kisült azonban, hogy nagyot tévedtem.
Mert bár akkoriban hazahoztuk, naftalinos szekrénybe zártuk a szárikat, sose vettük elő többé - még maskarabál alkalmával sem! Véglegesen ott felejtődtek a sifonérban.
Azóta pedig sok idő elszaladt - negyed évszázad!
Sok különféle bonyodalom történt. Nekem is odaveszett egy s más apróságom, többek közt egyik szárim is ...
Hanem a másik - az orgonaszínű - életben maradt! Sőt néhány évvel ezelőtt - mikor újból megnősültem -, de rendkívül kevés volt a pénzünk - még meg is akartunk rajta gazdagodni!
Ennek érdekében sok mindent elkövettünk. Hurcoltuk ide-oda, mutogattuk boldog-boldogtalannak, kínálgattuk fűnek-fának. Még az Iparművészeti Múzeum indiai kiállításán is szerepeltettük, árverésen is licitáltattuk.
Nem kellett a kutyának sem.
Még csak meg se igen nézték. Ki az ördögnek is kellett volna indiai szári?
Így aztán, vagy másfél éves sikertelen ajánlkozás után, újra csak visszakerült az almáriumba. Míg csak - Afrikába való készülődésünkkor - eszébe nem jutott valamelyikünknek!
Hogy milyen pompás estélyi ruha válnék belőle!
A korszakalkotó elgondolás - máig sem tisztázódott, melyikünk agyában fogamzott meg - hamarosan kivitelre került. Mégpedig olyan sikeresen, tán meg a párizsi „Haute Couture" se kreálhatott volna különbet.
Olcsóbbat semmi esetre sem.
Örültünk hát mindketten a kitűnő megoldásnak, s hogy végre, huszonhat évi viszontagság után, delhi befektetésem is meghozta gyümölcsét. El is határoztuk, hogy majd az „Europa" karácsonyi bálján - vagy miattam akár az újévin - avatjuk fel a történelmi múltú, bombát és árverést egyaránt megúszó, indiai cafrangot. S most - még ennek is útját álljam?

Hajószerte súgják-búgják, hogy az olasz kikötőmunkások általános sztrájkba léptek, a hatóság alkalmi segéderőkkel igyekszik lebonyolítani a munkát. A szokatlanul zord időjárás azonban még a segéderők nagy részét is megbénította. Ennek tudható be az olasz kikötőkben támadt felesleges időveszteség, haszontalan huzavona, pontatlan indulás. Már Triesztet is késve hagytuk el, Velencében és Brindisiben pedig, nemhogy helyrehoztuk volna, még alaposan meg is tetőztük késedelmünket. Olasz kikötőt ugyan nem érintünk többé, ám a vak is láthatja immár, hogy holnap estére lehetetlen Port Saidba érnünk!
A menetrendi érkezés megmásítását azonban még mindig nem tudatták a közönséggel! Mi lesz vajon a kairói kirándulással?
Sincich kapitány, az „Europa" rokonszenves parancsnoka, esti fogadásra invitál bennünket, valamennyi utast. Csinosan nyomtatott meghívót kap mindenki, a napi hajóújsághoz csatolva hozza a „reggeli posta":
„The Captain requests the pleasure of your company . . ."
Szokásos ismerkedési estély, ilyenkor a kapitány - jó pásztorhoz illően - maga köré gyűjti legelésző nyáját. Az afrikai parthoz közeledve, rendszerint már komoly meleg idő járja, a vendégség nagy része elszéledhet a kellemesen langyos esti fedélzeten . . .
Csakhogy ezúttal kissé szűknek bizonyul a legelő - illetve a hajószalon - odakint pedig még kellemetlen, szeles, hideg az éjszaka, nem dekoltált estélyi ruhákra, főképpen nem influenzás feleségekre szabott, így aztán az egymás hátán való tolongásra kényszerülünk, a szépreményű kapitányi vendégség nem arat sikert.

December 22-én

Az időjárás valamicskét enyhült, noha lényegesen hűvösebb még az errefelé szokásosnál. A szabadtéri uszoda - bár működésbe lépett - nemigen népszerű még. Mangi állítólag jól pihent, hőmérsékletének ellenőrzésére nem hajlandó, viszont erősen köhög.
Kellemetlenül túlfűtik a hajót. A kabinok hőmérséklete szabályozható ugyan, hanem a közös helyiségekét a legfázósabb, vérszegény utasokra szabják.
Egyikünk se kedveli a túlfűtött szobát. Különösen az egyelőre hűvös, de már alig letagadható afrikai közelségben. Ilyenkor már idegessé, ingerlékennyé forralja az embert még a legenyhébb fűtés is. Jól tudjuk az okát, mégis egymástól tudakoljuk, végül is a fülledt levegőre, hirtelen légnyomásváltozásra fogjuk.
A „Lloyd Triestino" felületességén, megbízhatatlanságán nem győzünk csodálkozni. Sőt bosszankodni. A hajóbeli információs iroda udvarias felvilágosításai nemcsak bizonytalanok, többnyire helytelenek is. S a tévedésekért hangoztatott mentség mindig ugyanaz: „újonnan felvett alkalmazottak gyakorlatlansága".
Végre közzékürtölik, hogy a ma estére kitűzött Port Said-i érkezés, különféle késlekedés következtében, csak holnap délre várható. De hamarosan ismét megmásítják - holnap reggelre. Legújabban pedig - már éjfél után három órára hirdetik a hangszórók !
A kairói kirándulócsoportot - mondanom sem kell, hogy mi is beneveztünk - állítólag holnap hajnali ötkor, még töksötétben indítják . . .
S hogy teljes legyen a kavarodás, estefelé meg azt híresztelik -igaz még csak felelőtlenül -, hogy kifogytunk az időből, végleg elmarad a kirándulás, így tudjuk csak behozni felgyarapodott késedelmünket! . . .
Ez lenne mindenesetre a legelőnyösebb megoldás. Mangi nyugodtan ágyban maradhatna, megfázását kényelmesen gyógyíthatná, nem mulasztana semmit, Kairót pedig visszajövet is meglátogathatná.
Őt azonban a kirándulás elmaradásának még csak kósza híre is kiborítja. Félreérthetetlenül le is szegezi álláspontját:
- Én pedig érzem, sőt biztosra veszem, hogy nem marad el! S ha megtartják, abból én ki nem maradok! Megígérem - sőt, ha kívánod, meg is esküszöm -, hogy utána lefekszem, és Mombasáig szüntelen nyelem az orvosságot. De ha van rá mód, hogy - bármily rövid időre - eljussak Kairóba, azt ki nem hagyom, még ha hordágyra kötözve visztek is!
Bárki azt hihetne, hogy lelke üdvössége függ ettől.
Részletesen meg kell magyaráznom, miért nyugtalanít az információs iroda kapkodó bizonytalansága, miért bosszantanak a kirándulás körül mutatkozó zavarok. Elmondom azt is, miféle előkészületeket foganatosítottam a kairói kiruccanás érdekében.
Említettem, ugye, hogy jómódú, ennélfogva befolyásos barátaim éltek Kairóban - valamikor. A nemzetközi időváltozás azonban elsodorta őket a szélrózsa minden irányába.
Egyetlen kivétellel!
Olvasóim tetemes része ismeri a kivételt, legalábbis névleg! Róla szól az Afrikai tábortüzek XV. fejezete - Simaika!
Igen, Simaika barátom mindmáig egyiptomi állampolgár, sőt kairói lakos.
Írtam hát neki egy-két hónappal indulásunk előtt, habár hosszú évek óta hírét sem hallottam. Csak véletlenségből értesültem arról, hogy Kairóban él most is, noha már nem a régi lakásán. Tudomására hoztam hát, hogy az ,,Europá"-n utazunk Mombasá-ba, hogy 22-én este érünk Port Saidba, az éjszakát már Kairóban töltjük, hiszen másnap esedékes a hajóutasok szokásos kirándulása! Egyben arra kértem, hogy a lehetőség határán belül vegyen bennünket oltalmába, mutasson meg fővárosából annyit, amennyi a tervezett huszonnégy órába belefér . . .
Ilyen ravasz módon szándékoztam megválni az „Europa" kairói kalandorainak különítményétől, így akartam mentesülni az ottani vezetők többnyire idétlen magyarázatától - Manginak rövidre szabott kairói látogatását lehetőleg élvezetessé, legkevésbé fárasztóvá tenni.
Persze fogalmam se lehetett még arról, vajon Simaika miképpen él mostanában, módjában áll-e még törődni velünk, hajlandó-e egyáltalán a kairói cicerone szerepét vállalni?
Válasza nemcsak aránylag gyorsan jött meg, felette kedvezőnek is bizonyult, írja, hogy örömmel vár bennünket 22-én este a „Semiramis" szállóban, ott biztosít számunkra éjjeli kvártélyt. Sőt, még vacsoravendégekről is gondoskodik! Néhány kairói magyart, Egyiptomba vetődött hazánkfiát is vendégül hívja. (Kedves figyelem Simaika részéről. Én azonban - bevallom - idegenben jobb szeretek idegennel találkozni. Magyart itthon is láthatok, néha többet is, mint szeretnék.)
Másnap pedig - folytatja - szívesen áll rendelkezésünkre -hiszen autója is van még! S noha Port Saidba nincs módjában értünk jönni, Kairóban apróra megmutogat mindent.
Triesztből való elindulásunk után, a biztonság kedvéért, még rádiósürgönyt is menesztettem Simaikának: „Útban vagyunk -viszontlátásra 22-én este »Semiramis«-ban - remélem jó vacsora lesz."
Nyugodtan nézhettem hát az egyiptomi találkozás elé. Hiszen a közismert „szabvány kirándulásnál" nemcsak kellemesebb, bizonyára tanulságosabb bemutatót sikerült Manginak biztosítanom.
Most pedig - vízbe készül esni ez is?
A kilátásba helyezett baráti vacsora bele is esett már. S ha így haladunk, könnyen utána vetheti magát Tutankhamon, de még a piramisok is ...
Az egyre zavarosabb helyzetre való tekintettel, kénytelen vagyok újabb szikratáviratot sugározni Simaikának: „Érkezésünk bizonytalan - érdeklődj hajóstársaságnál - ma esti vendégséget bízvást lefújhatod."
Jogosan feltételezhettem, nemde, hogy a „Lloyd Triestino” kairói képviselete tisztában van az „Europa" utasainak holnapi sorsával?
Nyugtalanságomat érthetően tetézi, hogy feleségem állapota korántsem kielégítő. Ismét lázas kissé, étvágya kevés, attól tartok, gondosan előkészített kairói kirándulásunkat megette a fene . . .
Vacsora végeztével meglehetős nyomott hangulatban, nem a legjobb egyetértésben vonulunk le kabinunkba. Csak nagy sokára sikerül álmosra olvasnom magam. Éppen leoltani készülök ágy melletti fejlámpácskámat, mikor bekopog kabinszomszédunk, a mindig jól értesült Windisch-Graetz:
- Biztos már, hogy az éj folyamán beérünk! Fél ötkor ébresztenek benneteket! Csak túlságos zajt ne csapjatok, mert mi aludni szeretnénk!
Könnyen beszél - noha az ő felesége is influenzás. Őket azonban hidegen hagyja Egyiptom, látták számtalanszor . . .

December 23-án

Azt álmodtam az éjjel, hogy Mangi - ahelyett hogy erejét a fárasztó kirándulásra gyűjtene, folytonosan jön-megy, szüntelenül nyitogatja a kabinajtót. Bosszankodom is miatta, sőt össze-össze is kapunk - álmomban.
Mikor azonban hangszórónk hajnali ébresztője ágyamból ugraszt, akkor sül ki, hogy - nem is álmodtam talán? . . .
Mert feleségem valóban nem tudott aludni, alvás helyett vándorlással töltötte az éjszakát. Beszéli, hogy éjfél után hamarosan megérkeztünk, de még most sem eresztenek be a kikötőbe, kint horgonyzunk, várjuk az egyiptomi révkalauzt.
S hogy látott ám már valóságos bennszülötteket, arab zsibárusokat! Hogy egyre többen lesznek, motorcsónakon, vitorláson kerülgetik hajónkat! Hogy érthetetlen nyelven rikácsolnak, fel akarnának kapaszkodni mind, de csak kevésnek sikerül! Egykettőre megszállják a fedélzetet, sőt meg is védik utánuk következő társaik támadásától! Visszatuszkolják, lelökdösik őket! Közben villámgyorsan kipakolják, kiteregetik tarkabarka, egzotikus portékájukat! Javában folyik is már odafenn az alku . . .
Bevallja továbbá, hogy éjfél óta állandóan közlekedik kabin és fedélzet közt, mert valahányszor pihenő szándékkal lejött, mindannyiszor vissza kellett szaladnia, egyre izgalmasabb dolgok történtek . . .
- Öltözz gyorsan - mondja -, siess utánam! Csodálatos az a fedélzeti vásártér, ezt nem lehet elmulasztani!
Azzal már szalad is vissza. Még hogyléte felől sem tudok érdeklődni. Ki se kötöttünk még - máris foglyul ejtette Afrika varázsa? . ..
Valóban komolyodni látszik a helyzet.
Reggelire kongatnak, nyilván mégis kirándulunk, noha még csak negyed ötöt mutat az óra.
Álmosan, irtózatosat ásítva tekintek ki a kabinablakon.
Piros - zöld - sárga - kék lámpák villognak az éjszakában -Port Said-i kikötő - Afrika partja!
Valahányszor újból meglátom - legyen bár hajnal, nappal vagy éjszaka - mindannyiszor megdobbantja szívemet. Újra átélem -ha tán egyre halványabban is - 1927. március 7-ét, amikor legelőször pillantottam meg, a „Helouan" fedélzetéről!
Hiszen minden érkezés, minden kívánatos viszontlátás - kissé ünnep is!
A legelső találkozás emlékünnepe!
Szegény „Helouan"-ra gondolok, ő is trieszti Lloyd-hajó volt valamikor, míg csak el nem söpörte a háború. Megtorpedózták, aknára futott, ágyúgolyó érte - kit érdekel már? . . .
Bennem azonban kitörölhetetlenül él, immár harmincnyolc éves emléke, mikor napnyugtakor futottunk be ide . . . Még kapitánya is előttem áll: régimódi, beretvált bajszú, pofaszakállas tengeri medve! Fabiani volt a neve . . .
Ahogy Mangi sem fogja elfelejteni Port Said lámpáinak isten-hozott-bólintását. Sem az ,,Europá"-t, sem a kapitányát, aki egyáltalán nem „tengeri medve"-típus.
Javában reggelizik már az „Europa" választott népe, a távcsővel, fényképezőgéppel és napszemüveggel felfegyverzett, mintegy ötven főnyi kiránduló különítmény. Mangi - jóllehet tegnap óta be nem hunyta szemét - mégis frissnek, derűsnek látszik. Az is lehet, persze, hogy - irántam való kíméletből - egyszerűen szimulál. Félénk kísérletemet - nem gondolná-e még meg a kiszállást -csírájában elfojtja.
Amint a hajóhídon leereszkedünk, s az imbolygó motorcsónakon elhelyezkedünk, éppen derengeni kezd. Tavaszi levegő lengedez, halvány hajnalpír táncol a még most is mozgalmas tengeren.
Elpöfögünk a hajdanában oly fényesen nyüzsgő, most sötét és néptelen Simon Arzt bazárja meg a „Szuez Társaság" ugyancsak elcsendesedett palotája előtt. Lehorgonyzott vitorlások, útjelző bóják, fel-alá cikázó tarka kis révgőzösök, fürge motorcsónakok közt kanyargunk, míg csak kisebb öbölbe fordulva, partra nem tessékelnek bennünket.
Három jókora hupikék autóbusz várakozik ránk - egyiptomi „Ibusz-kocsik" - sebtiben lefoglalok két első ülést, közvetlen a sofőr mögött. Ott kecsegtet ugyanis az egyetlen nyitott ablak, amin szabadon jár be az immár valóban enyhe afrikai levegő, sőt a kelő nap jólesőn zsongító sugara is! Hátrább, a kocsi belsejébe telepedőknek, aligha virít levegőző alkalom . . .
Itt ülnénk hát, álmosan bár, de viszonylag elégedetten, még hosszú lábamat is ki tudom nyújtani, amit nem minden Ibusz-autóról mondhat el az egyiptomi turista.
Mangi állapota is kifogástalannak látszik, Simaika tárt karokkal és részletes haditervvel vár bennünket - még utóbb kiderül, hogy ok nélkül nyugtalankodtam . . .
Mihelyt azonban autókaravánunk elindul, rádöbbenünk, hogy üléseink mégsem olyan kívánatosak, amilyeneknek még öt perccel ezelőtt tetszettek. Mert az előttem ülő sofőr mellett most billenti fel a pótülést valaki, akiről hamarosan kisül, hogy kocsink bennszülött idegenvezetője . . .
Már émelyítő pacsuliszagának sem tudunk örvendezni. Mikor azonban váratlanul előrántott megafonját pont a kettőnk füle közé szereli, kétségtelenné válik, hogy az ülésválasztást eltévesztettem.
Máris belekezd fülsértőén recsegő, rendkívül hibás kiejtésű angol mondókájába, mellyel Egyiptom történetét akarná ismertetni a hosszú kocsi valamennyi utasával. Hadarva mondja, még lélegzeni is sajnál, nyilván attól tart, hogy témáját a közel háromórás autózásba nem tudja beleszorítani. Én sem bízom benne, hogy Egyiptom sok ezer éves históriáját ilyen szűk marékra lehessen fogni. Kiváltképpen ha még bővítgeti is, leleményes fordulatokkal fűszerezi:
- Faruk vagyok - mutatkozik be -, de nem ám az a Faruk, akire önök gondolnak, akin ötvenkettőben túladtunk. Az első Faruk volt, én vagyok a második - az önök szolgálatkész vezetője . . .
Tudálékos lefetyelése nemcsak hallószerveinket viseli meg, a kettőnk közti szóváltást is lehetetlenné teszi. Pedig Mangi annyira lelkesedik minden új látnivalón, tőlem várna felvilágosítást minden tevéről, szamárháton nyargalászó ,,fellah"-ról, lefátyolozott asszonyságról, ősi ,,szakijé"-ről - a kairói országút tarkán zsibongó szereplőinek mindegyikéről.
Kénytelenek vagyunk hát hallgatni, s ha belesüketülünk is egyre szellemesebben humorizáló egyiptológusunk előadásába - mégis kellemes afrikai levegőben, a várva várt napsütés áldásában részesülhetünk.
Vagy másfél óra hosszat a Szuezi-csatorna meg a vasútvonal között koptatjuk az országutat. A vasúton túl már végtelen sivatag sárgállik, a Szaharának a sínpár és a láthatatlan Nílus-delta közé szorult, szerény darabkája - enyhe kóstoló a Hengergő homokból!
Később, Ismailia városkáját elérve, nyugatnak fordulunk, átszeljük a vasutat. Üdén zöldellő lóhereföldek, cukornádtáblák, zsilipes csatornahálózatok tűnnek fel, ókori öntözőkereket nyikorgó járgányon hajtó ökröcskék, birkanyájak, karcsú pálmafák, faluhosszat tarkálló bazárélet - s újabb óra eltelte után Heliopoliszba érünk, a kairóiak kedvelt sportoló- és kirándulóhelyére.
Aránylag gyorsan futottuk le a szórakoztatóan színes, mintegy kétszáz kilométeres utat, közben megtanulhattuk volna - amennyiben megértettük volna - Egyiptom történetét is. Mert vezetőnknek nemcsak szemináriumát sikerült befejeznie, hanem a számára bizonyára fontosabb tányérozást is. Ennek végeztével kimerülten csuklik vissza a pótülésbe, megafonját leszereli, és jóleső hallgatásba merül.
Kissé hiányos ismertetésének csak imitt-amott kaphattam el egy-egy foszlányát, már amennyire hadarászó arab-angol kiejtése, a megafon recsegése és útitársaink több nyelvű, de fesztelen csevegése ezt lehetővé tette. Megsajnáltam Szegény Farukot, látszott mennyire unja végigdarálni pontosan bemagolt, bizonyára naponta megismételt szövegét, amely egyébként elég zűrzavarosnak tetszett. Egyiptom valóban érdekes, sőt szerintem egyedülálló történetét, sajnos, kissé összefüggéstelen kotyvalékká zagyválta - a fáraókat, kalifákat, dinasztiákat, piramisokat, mecseteket, ptolemaioszokat - az egyiptomi, macedón, római, mohamedán kultúrát - olyan reménytelen összevisszasággá kavarta, hogy turista legyen a talpán, akinek ebből a keserű sárkánytejből ivóvizet sikerül desztillálni.
Én se vesződöm most ezzel a kétes eredményű lepárlással, habár gyakran végighallgattam, ismételten el is olvastam Egyiptom történetét, sarkalatos pontjai talán meg is ragadtak emlékezetemben. Sőt, már valóban izgat, vajon el tudnám-e sorolni, lehetőleg röviden és viszonylag értelmesen, hogy tulajdonképpen mi is történt itt az elmúlt 6-7000 esztendő folyamán? Dióhéjba, helyesebben kókuszdióhéjba tudnám-e zárni Egyiptom történetét?
De erre most, szerencsére, nincs idő, hiszen itt vagyunk már Kairó városának tarkán zsivajgó hangzavarában, alig érünk rá bámészkodni, már le is állunk a „Semiramis" szálló előtt. Ugyanott, ahova eredeti terv szerint, tegnap este kellett volna megérkeznünk . . .
Talán a tegnapi vacsorát kárpótlandó terelnek most ismét étterembe?
Újabb reggelivel igyekeznek megvigasztalni gyűrött arcú, kialvatlan társaságunkat. Sokan azonban, különösen a kocsi hátsó, szellőzetlen feléből valók, köszönettel hárítják el a vendéglátást. Mi is.
Biztosra vettem, bármilyen fogadást tartottam volna, hogy Simaika, értesülvén reggelre halasztott érkezésünkről, itt vár bennünket - gondosan kidolgozott tervével - a szállodában! Hogy sürgősen kiszabadít a nyáj kötelékéből, haladéktalanul elindítja városnéző magánszektorunkat. . .
De Simaika - nincs itt!
Szállodai rendelését visszavonta ugyan, egyebet azonban nem tudnak felőle. Még pontos címét és telefonját sem!
-  Sietek, felhívom - mondom Manginak -, bizonyára lakásán vár, nem kapott pontos értesülést autóbuszunk érkezéséről. Várjál pár percig, azonnal itt leszek . . .
Ebben a pillanatban lépnek be az idegenvezetők - mind a három autóbuszé egyszerre. Harsány hangon tudatják, hogy öt perc múlva indulás, kezdődik a tánc, a hírhedt típusbemutató! Az a bizonyos, amiből mindenáron ki akartam maradni. Főképpen Mangit kimarasztani . . .
Sajnos azonban - őt is elragadja a csapatösztön:
-  Okvetlenül indulok a többivel! Tán majd bolond leszek bizonytalan Simaikákra várni, mikor biztos piramist láthatok! Én bizony megnézem - sőt Tutankhamont is! Szaladok, nehogy elfoglalják helyemet a kocsiban. Te pedig - cselekedj  belátásod szerint!
Parázs vita készül köztünk kirobbanni - előjelei csalhatatlanok. De kifejlődésére nincs idő, Mangi már ugrik is, hiába tartóztatom, rohan ki az utcára, egyenest az autóbuszba. Én persze utána. Szerencsére üres még a helye, bele is telepszik. Az enyémet már idegen pofa tartja megszállva.
Helyzetem - enyhén szólva - nem a legrózsásabb.
Elzavarjam az idegent, vagy igyekezzem Mangit kiszállásra bírni? Kétségbeesett próbálkozásomat torkomon akasztja:
-  S ha kiszállok, és veled indulok Simaikád felkutatására, és közben lejár az időnk? Ki felel akkor egyetlen kairói napomért?
- Indulás! - üvölti második Faruk megafonja.
Bevágódik az autóbusz ajtaja.
Nagy nehezen sikerül csak felfeszítenem, s a már haladó kocsiból - kockázatos ugrás árán - sértetlenül földet érnem.
Az autóbusz dübörögve elrobajlik.
A dühösen handabandázó Faruk és szegény Mangi könnybe lábadozó szeme rögződik agyamba . . .
Tehetetlenül, káromkodva állok a forgalmas „Sharia el Hamy" járdája szélén, valósággal fuldoklóm mérgemben, keserűségemben és - tanácstalanságomban. Ugorjak taxiba, kergessem az autóbuszt? S ha sikerül elérnem, álljak elé keresztbe, erőszakkal rángassam ki belőle feleségemet?
Hidegvér! - szólok magamra szigorúan, noha kissé, bizony, tétován.
És elszánt tekintettel, dacos léptekkel igyekszem vissza a szállodába. Fel fogom hívni Simáikat, tisztázom vele a helyzetet. Aztán majd közösen vesszük üldözőbe a kék autóbuszt. Valahol majd csak sarokba szorítjuk, percek alatt kimentjük Mangit . . .
De a szálloda valamennyi telefonfülkéje foglalt.
Két-három igénylő is türelmetlenkedik mindegyik előtt. Egyhamar nem jutok itt szóhoz . . .
Nekigyürkőzöm hát, utat török a szállodai telefon-központba. Meg akarom magyarázni sürgős beszélgetésem halaszthatatlanságát. De siettemben megfeledkezem arról, hogy most járok először a felszabadult Egyiptomban, ahol senki sem tud egyéb nyelven - csakis arabusul! Vagy ha netán tud is, csakis nemzeti nyelvén hajlandó válaszolni.
Mekkorát nőtt itt az arab önérzet!
Aki pedig nem tud arabusul ... - folytatását lásd a Magyar Közmondások könyvében.
Én mindenesetre nem tudok eleget ahhoz, hogy szorult helyzetemet érthetővé tegyem. Különösen ilyen pattanásig feszült izgalmi állapotban. De elkövetek minden tőlem telhetőt. Két, három nyelven is próbálkozom - szemléltető jelbeszéddel is ... Szédülök, dől rólam az izzadság.
De a hat kövér telefonoskisasszony, előbb csak jóindulatúan mosolyog, utóbb azonban már versenyt hahotázik rajtam . . .
Szívesen belátom, hogy a „Semiramis" telefonközpontjának felette szórakoztató látványt nyújtok.
Hosszabb idő eltelik sikertelen hadonászásommal.
A kövér kisasszonyok sikoltoznak a gyönyörtől.
De végül mégis megszán valamelyik - nyilván már sírva fakadhattam.
Mert hosszas huzavona és sorozatos téves kapcsolás után -mégis behozza az óhajtott számot . . .
- Beszélhetnék vajon Simaika effendivel? - kérdem kiszáradt gégével.
Persze ismét a telefonosnő tolmácsolására szorulok, hiszen a túlsó végén jelentkező is csak arabul tud.
- Nincs itthon - hallom a vérfagyasztó választ -, eltávozott, csak két óra felé várják haza.
Homlokomat törölgetve igyekszem megköszönni a szíves közvetítést, egyben arra kérni a hölgyet, írná fel a hívott fél pontos címét és telefonszámát.
Felír mindent, szívesen. Még el is magyarázza, merre van.
De - csak arabusul.
Nézem az órát - háromnegyed kilenc. Simaika címét még a hajón, sürgönyfeladás közben elvesztettem, azóta se találom. A kisasszony pedig csak saját nyelvén írta fel a cédulára, ami számomra egyértelmű bármelyik fáraó titkos hieroglifáival.
Mindössze annyit tudok hát, hogy Simaika két óra tájban esedékes lakásán. De vajon hol az a lakás?
És hol járhat már azóta szegény Mangi? . . .
Kairói dragománok, hírhedt turistafosztogatók szabad prédájául. Ki vigyáz ott egy védtelen, Egyiptomban járatlan, influenzás nőre? Különösen két vadonatúj Leicájára? (Hiszen a magamét is az ő nyakába akasztottam!)
Ülök a szállodahallban, két kézre fogom kábult fejemet, kissé rendezni iparkodom agyvelőm összekuszált tartalmát. . .
Fogalmam sincs, hol tarthat jelenleg a kiránduló különítmény!
. . . Két-három múzeum, piramisok, szfinksz, Mokattam dombjai, kalifák sírja, Hasszán mecsetje - sorra akarják látogatni valamennyit! Kairó pedig hatalmas nagyváros. Különösen mióta nem jártam benne, az elmúlt harminc év alatt, csaknem négyszeresére növekedett . . .
Saját szakállamra, taxival kezdjek az üldözésbe? Naphosszat is kergethetném, a taxit pedig ki sem tudnám fizetni, közös bukszánk Mangi táskájában lakik, ő az expedíció pénztárosa. Még tán az ,,Europá"-ról is lemaradnék . . .
A józan ész ismét csak Simaika felkutatását sugallja.
Újra megkísérlem hát a telefonálást. S ha valóban csak két órára várják haza, lesbe állok kapuja alatt, ott fülelem le.
A szállodaportás - bár ő is nehezen hajlandó megérteni az idegen beszédet - végül mégis felhívja a cédulámon feltüntetett számot.
A válasz sajnos változatlan.
-  Messze esik az a „Sharia el Laban" - kérdem - a „tejesek utcája"?
-  Bizony kiadós séta - nyugtat meg a portás -, hívjak taxit?
-  Sose fáradjon, gyalog is odatalálok.
Hiszen vagy négy óra áll rendelkezésemre! Ezalatt nemcsak sétálgatok, talán kisétálom fejemből a mérget is.
Ha piaszterom nincs is, időm annál bővebben van - még gondolkozásra is futja. Vajon miképpen történhetett hát ez a kínos félreértés, hova az ördögbe bújhatott a régi jó barát, aki válaszlevelében, sőt hajóra küldött sürgönyében is szíves fogadtatásról, viszontlátás öröméről biztosít?
S most egyszerűen nyoma vész?
Nyakamba veszem hát a harminc év előtt eléggé ismerős, de azóta csaknem idegenné növekedett Kairó városát - hiszen még az utcák nevét is átkeresztelték.
Egy darabig a Nílus partját követem.
Akárcsak Budapestet a Duna, Kairót is kétfelé szeli a Nílus. És akárcsak a pesti Duna-szakasz, a kairói Nílus-szakasz is a kihasználatlanság látszatát kelti. Nem értek a témához, benyomásom teljesen szubjektív - ilyenkor könnyen mond az ember szamárságot. Feldúlt kedélyű turistának egyébként sincs igaza . . .
Valahogy mégis úgy érzem, nagyvárosnak rendkívül előnye, felbecsülhetetlen aktívuma - a közepét átszelő folyam! Tengernyi lehetőséget nyújt! Ezért nemcsak itt, Pesten is hibáztatom a vízi élet viszonylagos pangását.
Szerintem itt is, ott is, egymást kéne érnie a minden rendű és rangú „úszó vendéglőnek", zenés kirándulóhajónak, evezős regattának, motorcsónakversenynek . . .
A pesti kánikula gyötrelmeit elsősorban a dunai estéknek kéne enyhíteniök - mert még a Margitsziget is kevés! Én bizony Dunára telepíteném nyári fővárosunk éjjeli életét, szabadtéri színpadait, mozijait, mulatóit - minél többször rendeznék „velencei karnevált" a pesti Dunán!
Itt, ezen a csillogó hatalmas Nílus folyón is keveslem a nyüzsgést. Hemzsegnie kéne itt a járműveknek! De csak imitt-amott látok egyet-egyet, silány mutatóba.
Harmincöt évvel ezelőtt még karcsú árbocerdő szegélyezte ezt a folyampartot: magán-dahabiák - nílusi vitorlások - sorakoztak itt egymás mellé. Tehetősebb kairóiak közt igen dívott a „családi dahabia", az esti folyón való sétavitorlázás! Még vendégeit is akárhányszor nílusi hajócskáján fogadta a kairói házigazda. Ismételten voltam valamelyik privát dahabia vacsoravendége.
Azokra az andalító nílusi éjszakákra, vacsora utáni, néha még zenekísérettel is szépített, holdvilágos hajókázásokra lelkendezve emlékszem!
Engedelmet ezért a rövid nílus-dunai zökkenőért.
De javában rovom még az aszfaltot - shariáról shariára talpalok - közben cédulámat hol rendőrnek, hol meg járókelőnek mutogatom.
Útba is igazítanak - sajnos sikertelenül. Csak kézmutogatásuk után igazodhatom. Ide-oda kódorgom-tévelygem végig a délelőttöt
-  Mangi egyetlen kairói délelőttjét!
Sose felejtem el ezt a keserves kálváriát, tehetetlen mérgelődést - gondosan előkészített, szeretettel kitervezett kirándulásunk kegyetlen kudarcát!
Végül mégiscsak betévedek a „Sharia el Laban"-ba, megkeresem a cédulámon jelzett négyes számú házat. Vadonatúj, hatemeletes bérkaszárnya, egyik oldala tágas kertre nyílik. Olyanforma távolságra becsülöm délelőtti barangolásomat - a sok felesleges vargabetűvel együtt -, mintha XII. kerületi lakásomból - tavaly ugyanis Budára költöztünk - teszem a rákoskeresztúri köztemetőbe vándoroltam volna. Megfelelő ütemben, megfelelő hangulatban - ahogy gyászmenethez illik . . .
Még így is korán ideértem, most múlott el dél.
Hamarosan előkerül holmi házmesterféle, készséges hangon tessékel a csillogóan vadonatúj liftbe. A legfelső emeletre surranunk - itt is vagyunk már - tessék -, ott a Simaika effendi ajtaja!
Megnyomom a csengőt - hátha . . .
Alaposan beleizzadtam a hosszú ődöngésbe. Fejem is belefájdult, gyomrom is kavarog az idegességtől. Inkább itt várakoznék hát barátomra, mint odalent a sötét kapualjban . . .
Nem mondhatnám hogy egyhamar, de harmadik gombnyomásra valóban nyílik az ajtó.
Földig érő tarka kaftános, vörös fezes, nagyhasú arabus áll benne. Villogó fogú mosolyáról, szertartásos hajlongásából látom, hogy barátom szolgálatában álló, régivágású „családi darab". S noha a szokásos „szálám alejkum"-ot a vendégnek kijáró „ahlán wa sahlán"-nal toldja meg - máris tört angolra fordítja a szót.
Megérteti velem, hogy Achmed bin Szaidnak hívják, örül hogy mégis megérkeztem, tegnap este óta várnak az effendivel együtt! Hogy felhívták a hajózási irodát, ott azt mondták, az „Europa" késve érkezett, csakhamar indul is tovább, végleg lefújták az utasok kairói kirándulását! Aminek hallatára, gazdája sajnálattal eltávozott - „értekezletre"! (Pedig nem is vagyunk Pesten!) De biztonság kedvéért meghagyta, hol érhető utol telefonon, háromnegyed egykor! Most tizenkettő múlt, félóra múlva már hívhatjuk is! ...
-  Egyébként tessék parancsolni, mivel szolgálhatok? Van narancslé, whisky, feketekávé és szendvics. Méltóztassék kényelembe helyezkedni és rágyújtani! Hozom az italt - ott a fürdőszoba . . .
Már szalad is kifelé.
Váratlan sorsfordulat - valósággal drámai!
Úgy érzem magam - öt perccel ezelőtt még csüggedt, sivatagi vándor -, üdítő oázisra kerültem. Árnyas pálma tövén fakadó kristályforrásra!
Körülnézek az oázisban.
Barátságos, napsütéses, otthonias legénylakás. Kényelmes bútorok, kertre nyíló, tágas erkély. A falakon angol sportmetszetek és kelet-afrikai vadásztrófeák! Sokra ráismerek, legtöbbjét együtt zsákmányoltuk! Csak a nagy bivalyszarvat nem látom. Az emlékezetes bivalyét - a bivalyunkét — a nagy bivalybikám szarvát. . .
Rengeteg a fénykép, sok köztük az ismerős, régen eltávozott, csaknem elfelejtett cimbora. Nemcsak afrikai, még magyarországi is ...
Megmosakodtam, felfrissültem barátom fürdőszobájában, s most kényelmesen kortyolgatom az Achmed hozta, jól bejegelt whisky-szódát, majszolom a kissé poshadt szendvicseket.
És átkozom magam, amiért nem cibáltam ki Mangit erőszakkal az autóbuszból! Most legalább itt lehetne velem, az oázis biztonságában (ő is szereti a whiskyt), ahelyett hogy odakint hányódjék, sivatagi veszedelmek közt . . .
De máris jön a sugárzó képű Achmed, örömmel újságolja, hogy sikerült szót értenie az effendivel, jön is az effendi tüstént, otthagyja az értekezletet!
-   Hozhatom a következő whiskyt?
-   Köszönöm, Achmed, „kattarchérak" - kezdek belejönni az arabusba - egyelőre nem kérek. Ez az egy viszont - aranyat ért!
Achmeddel - rövid ismeretségünk ellenére - máris fesztelenül beszélgetünk. A lakásbeli fényképek bőven gondoskodnak témáról. Achmed mindegyikről elmondja él-e, hal-e, kit hova vetett a sors. Beszélgetésünk úgy lerövidíti a várakozás idejét, szinte észre se veszem barátom érkezését. . .
Nagy robajjal csapja be odakint a liftajtót, s máris hallatszik jogos felháborodása a Lloyd Triestino tájékozatlanságán . . .
Viszontlátásunk feletti öröme annál jólesőbb.
Harminckét éve találkoztunk utoljára! Erősen megőszült, jobban, mint én. Egyetlen pont, amit javamra könyvelhetek. Egyebekben ő vezet. Csepp háj sincs rajta, délceg fiatalember; - hja, a póló - mondja -, az tart fiatalon! - Mozgékonyán ugrabugrál, irigylendő legényesen.
Annyi a kérdeznivalónk, egyszerre jár a szánk, egymás szavába vágunk, kölcsönösen veregetjük egymás vállát . . .
-  Hát a feleségedet - ébred tudatára a helyzetnek -, őt meg hol felejtetted?
-  Hát'szen éppen ezt akarnám elmagyarázni, de nem hagysz szóhoz jutni! - Viszi az autóbusz! - fogalmam sincs merre - nagy kék „Ibusz-kocsi!" - Gyerünk utána! - Szabadítsuk ki! - Hol az autód? Siessünk . . .
És Simaika - váljék becsületére - megfelel várakozásomnak.
-  Akkor hát gyerünk - ugrik fel ültéből, egyenest a helyzet magaslatára. - Gyerünk, de azonnal!
Még italát is érintetlen hagyja, most nyújtaná elébe hűséges Achmedje. Éppen csak neki ad kurta, néhány szavas utasítást. Árva szót sem értek belőle - amilyen felindult állopotban, harákoló arab hangsúllyal rendelkezik . . .
Már iramodunk is lefelé - barátom két lépcsőt ugrik egyszerre - hiába, ő pólózik . . . -, én csak öregurasan, egyenkint csoszogok . . .
De mire a hat emeletet végigdaráljuk - kész a haditerv.
Beugrunk az autóba.
Dirr-durr - puffan a bevágódó kocsiajtók duplázása. S már szökken is a mérföldfaló, valósággal gengszterüldözésre szabott Alfa Romeo . . .
Barátom véleménye, de minden egyéb valószínűség szerint is, jelenleg Gizeh környékén, a piramisok és szfinksz körül bámészkodhat az „Europa" csapata.
-  A szokványos városnézés - magyarázta Simaika - múzeumokkal  kezdődik és  piramisokkal  folytatódik.  A múzeumokon bizonyára túlestek - kérdés, vajon még kint érjük-e őket Gizeh-ben? Ha nem - akkor -, bizony magam se tudom . . . Ismered az autóbusz rendszámát?
-  Nem én!
-   Színét?
-  Kék!
-  Milyen kék?
-  Égszínkék! S ha jól emlékszem, felírása is van - a hajónk neve, vagy ilyesmi . . .
-  Te most csak a világoskék buszokat figyeld! Mihelyt észreveszel egyet, szorosan melléje hajtok - állj fel az ülésre - végignézheted a bennülőket!
Felugrom, fél kézzel kapaszkodom barátom fejébe, aki nemcsak pólózó, egykori autóversenyző is! Elemében van hát - ez kell neki! Kocsija úgy sivít végig az „El Tahrir"-nevű Nílus-hídon, csaknem kirepülök . . .
Az éles léghuzat kicsordítja szemem levét - fátyolos tekintetem hiába vizsgálja a mellettünk lemaradozó buszokat - kék valamennyi - sőt világoskék! . . .
Versenytempóban, hajtűkanyarokkal cikázunk át a városon, szinte elkerülhetetlennek tűnik a karambol - de nem - még rendőr se állít le! ... Most fordulunk ki a nyílegyenes Pyramids Roadra - barátom némileg enyhíti iramát, egy-egy lélegzethez jutok -, itt különösen sok az autóbusz, sebességünket az övékéhez kell csökkentenünk . . . Három különböző világoskéknek is melléje szegődünk, s miközben utasaikat identifikálni igyekszem, barátom az illetékes sofőrrel folytat számomra érthetetlen, de rendkívül indulatos szócsatát . . .
Most ugyan indokolt a hangos beszéd - túl kell kiabálni az utcaforgalom zaját. Az arab pedig egyébként is szenvedélyes nép . . .
De ha vitába száll - ijesztővé válik. Szikráznak a szemek, ingerülten csuklanak a hangok, egyre fenyegetőbbek a mozdulatok . . .
Míg csak váratlanul ki nem derül - kedélyes eszmecsere az egész.
Tisztul előttünk az út, buszvizsgálatunk egyelőre sikertelen.
Gondolatom pillanatra visszaszökik a múltba - gyakran megjártam ám ezt a gizehi utat! Akkoriban narancsliget zöldellt itt kétoldalt, illatát mintha most is érezném . . .
Pedig dehogy van itt már narancsszag, beépült a hajdani ligetek helye, rohamosan terjeszkedik a főváros . . .
A piramisok azonban - egy helyben állnak még! Nem hajlandók kitérni a dagadó város útjából. Idelátszik már az öreg Cheops - világcsodák legöregebbike, az afrikai kontinens első számú turistacsalogatója! Rádöbbenek, hogy hiszen már Hérodotosz - „a történetírás atyja" - is itt járt i. e. 450 körül, ő itt a legrégibb, számon tartott turista! A nagy piramis pedig már akkor olyan öreg volt, mint amennyi idő Hérodotosz látogatása óta eltelt!
Feltűnik a nekem különösen szép emlékmű „Mena House" is, a legelső egyiptomi királyról, a több mint ötezer éve uralkodott Menés-ről elnevezett - ultramodern, sivatagi luxusszálló!
- Gyerünk be - javasolja barátom -, itt parkolnak a piramislátogatók kocsijai - hátha valamilyen nyomra akadunk? . . .
Fékcsikorgatva fordulunk be a kapun.
Itt is kocsi kocsi hátán, autóbusz is, jócskán . . .
Kiszállunk, sorra járjuk a világoskékeket.
Simaika máris összekülönbözik valamelyiknek sofőrjével.
Forr az indulat - villogó tekintetek -, ingerült hangzavar.
Odébbállok - nem szeretem a marakodást, különösen ha nem is értem. Ezek most bizonyára késélre mennek . . .
De mire visszatekintek - mosolyogva kínálgatják egymást cigarettával . . .
Még egy ellenőrizetlen kék busz van hátra. Legszélről áll, nehéz odafurakodnom. De megéri - mert ablakán ott mosolyog a várva várt tábla:
„Lloyd Triestino - Passengers of M. V. Europa."
Örömkurjantásom íziben mellém ugrasztja barátomat. Ráismerek az autóbusz sofőrjére is - ennek háta mögül gyönyörködtem a mai napkeltében!
-  Hova tette az utasait? - kérdem tőle szívszorongva.
-  A Kufuba!
-  A mibe?
-  Mondom kérem, a Ku-fu-ba!
-  Ja, persze, a nagy piramisba. Felmásztak a tetejére?
-  Nem, kérem - (gyomrát tapogatja) -, bemásztak a hasába! Kijövetelük tíz perc múlva esedékes . . .
-  Akkor viszont gyerünk - ragadja meg Simaika az újabb kezdeményezést -, szaladjunk fel a piramis elé, figyeljük az oldalába vájt nyílást! Ahol bemásztak, ott is kell kibújniuk! . . .
Már fel is búg az Alfa Romeo, neki a piramis felé vezető dombnak - tán háromszáz lépés sincs a szállodától -, oda is érünk már . . .
Barátom rámutat a nagy gúla oldalában feketéllő, szellőzőrésre emlékeztető, jelentéktelen nyílásra:
-  Azon a lyukon fog előjönni! Kapd a távcsövedet, figyeld a lyukat! S mihelyt feleségedet megpillantod - rikkants rá!
A kérdéses nyílás olyanforma - a piramis nagyságához viszonyítva - mint hatalmas nagy méhkason a néhány centis méhbejáró. Autónk mintegy száz-százötven lépésre eshet tőle, nagyon is elkel hát a távcső! Társam is előszedi az övét . . .
Egyelőre azonban, csak befelé rajzó méhek mutatkoznak. Kifelé nem jön egy se. Izgatottan szorongtunk a kocsiban - mindkettőnk messzelátója a lyukra szegeződik - vajon melyikünk pillantja meg elsőnek? . ..
Közben kissé fellélegzem. Hiszen átestem a legrosszabbján, négyórás idegpróbám végére jutottam! Előbb-utóbb - akárcsak a kiöntött ürgének -, elő kell jönnie!
Csak most sül ki, hogy én még sose jártam a nagy piramis belsejében! Felkapaszkodtam ugyan - néhai kapaszkodó koromban - a legtetejére. Egy óra alatt lehet felérni - ha nagyon fiatal az ember és nagyon siet. A leereszkedés másfél órát tart. Szép kilátáson kívül, bő alkalom nyílik odafentről szédülésre is. Arra is emlékszem, mikor körös-körül másztam az oldalát - de belsejébe bizony, sose bátorkodtam . . .
Tudtam, hogy van ott valami, hallottam, hogy szűk, alacsony, levegőtlen kripta, s hogy bizonyos Kufu nevű fáraó temetkezett bele néhány ezer évvel ezelőtt, azzal a feltett szándékkal, hogy soha meg ne találhassa senki, soha ki ne piszkálhassák!
De bezzeg megtalálták, akárcsak a többit, feltárták titkos nyugvóhelyét - még évszázadokkal Tutankhamoné előtt! Egyiptom hullafosztogatói nem ismertek határt! Napvilágra cibálták hát szegény Kufut is, a sírjához vezető utat szabaddá tették, azon jönnek-mennek naphosszat a méhecskék - öt világrész turistái! Mindenki Kufura kíváncsi, aki négyezerhétszáz évvel ezelőtt naiv könnyelműséggel azt hitte, hogy jól elbújt. . .
Nem vagyok barátja régi sírok megbolygatásának. Respektálni kéne - legalábbis némileg - az elődök szándékát. Hiszen nemigen védekezhetnek már, még a tapintatlanság ellen sem! A magam részéről aligha nézném jó szívvel, ha majdani ükunokáim összevissza forgatnák, sorra céduláznák csontjaimat . . .
Katakombába, tárnába, barlangba, sírboltba egyébként sem járogatok a magam jószántából. Eljön annak is a sora, mindent a maga idején.
Elsenyved a karom a hosszú távcsövezésben. Szemem is káprázik, végigjáratom hát kissé az idekint hullámzó népségen, barátomra bízva a nyílás további figyelését.
Bábeli nyelvzavar zsongásából, félreismerhetetlenül rikít ki: amerikai turista - helybeli dragomán - nyűgös púpos teve. Egyéni zönge mind a három - egyformán ellenszenves . . .
Körülöttünk is sok autó vesztegel, magános kirándulók kocsijai. Mindegyiket pártfogásába vette egy-egy pompás dragomán -előkelő sejknek álcázott, barna bőrű vezető -, valójában sötét lelkű, baksiséhes haramia.
- Vigyázat! - kiált fel Simaika - alighanem megindultak! Szememhez kapom a távcsövet. A beáramlók sora valóban megtorpant. Most nyilván kiözönlés következik, hiszen a piramisgyomorban csak egyirányú a forgalom!
-  Nehogy megijedj - csillapít barátom -, előfordul, hogy rosszul lesz egyik-másik turista, kissé ritka odabenn a levegő ... de a vezetők vigyáznak, szükség esetén ki is cipelik az áldozatot . . . idekint aztán hamar felmosdatják!
Újból kiver a verejték - pedig már kezdtem felszáradni. Hiszen Mangi is „klausztrofóbiás", akárcsak jómagam! Ő sem tűri a szellőzetlen zárkát! Bárcsak kirángattam volna hát abból az istenverte autóbuszból . . .
Szorongó izgalmam egyre szaporább nyeldesésre késztet. De kiszáradt torkomban kiapadt a nyál . . .
Végre - megpillantom!
Jókedvűen nézelődik - nem támogatja senki!
Ujjaimon leadott füttyjelemre úgy felkapja fejét, akárcsak régi huszárló a trombitaszóra. Meg is lát - integet - szaladna is már lefelé . . .
De két erőszakos dragomán közrekapja - magyaráznak, jár a kezük-lábuk -, nyilván a baksist keveslik!
Közben kiugrottam a kocsiból - futóra a dombnak - fel is érek már -, lebaksisozom Mangiról a követelődzőket - itt van már Simaika is -, most mi fogjuk közre a szökevényt - diadalmasan kísérjük vissza a kocsihoz!
A két vezető ottmarad - összemarakszik a baksison.
Mangi ragyog a boldogságtól.
Mit tagadjam - én is fellélegzem.
Állítólag élvezte önálló kirándulását - Tutankhamont s a vele kapcsolatos sokféle látnivalót. Saját bevallása szerint azonban „keserűen" élvezte . . .
Aminek igazságát elsősorban hatalmas nagy, fekete ókulája bizonyítja. Ezt az ijesztő szerszámot, a vakító napfény kivédésének ürügye alatt vásárolta Velencében, de mindeddig csak ravasz kamuflázsra használta.
Szemálcázás céljából!
Kétfélét takargat ilyenkor előlem: szemének természetellenes csillogását - vagy pirosságát. Előbbi netáni hőemelkedésnek, utóbbi netáni sírásnak válik árulójává. S minthogy nekem egyikről sem szabad tudnom, a fekete szemüveg leplező szerepe nyilvánvaló. Mert Afrika vakító napfényét máris kipipálhatjuk a lehetőségek sorából - ismét borongósra fordult az idő.
Így hát mentőakciónk - habár rengeteg izgalom és nyaktörő autóhajsza árán -, mégis diadalra jutott. Kiragadtuk Mangit a közösségből, öntudatos magánturistává rehabilitáltuk. S noha némileg megviselte a fáradságos délelőtt, mégis büszke önként vállalt teljesítményére:
- Olyan szűk és szellőzetlen a piramis - beszéli orrát púderozva -, már-már rosszullét környékezett! Mégse adnám egy vak tevéért, hogy bemásztam! Így legalább többet láttam, mint te, hiába jártál itt állítólag tízszer - mégse tudod, mi van belül!
Bármilyen csalódás mindkettőnknek a sikerületlen délelőtt -hiszen együtt reméltünk végignézni mindent -, a közelben álló szfinkszet már én mutathatom be Manginak! Mégpedig úgy, ahogy ígértem - Simaika kényelmes kocsijából.
Le is mondok a csodabálvány közelebbi ismertetéséről, hiszen a Hengergő homok 15. oldalát csaknem teljesen neki szenteltem! Ma is ugyanolyan népszerű, mint akkoriban volt, sőt a körülötte kavargó idegenforgalomról ítélve, még népszerűbbé vált. Mégis sajnálatra méltó! Csaknem ötezer év óta bámulják. . .
Az elmaradhatatlan fényképezés végeztével - kettesben és egyenkint, tevével, piramissal, Simaikával, szfinxszel vagy anélkül - megkönnyebbülten   bízzuk   további   sorsunkat   vendéglátó cimborámra, illetve fürge kocsijára.
- Még szerencse - állapítom meg immár kényelmesen hátradőlve -, hogy üldözésünk ilyen gyors eredménnyel járt. Kedvezőtlen körülmények összejátszása esetén, akár estig hiába fogyasztottuk volna a benzinedet . . .
- Ilyesmit ne is emlegess - jegyzi meg epésen -, éppen eleget nyafogtál itt mellettem. Annyira sürgettél, csaknem összetöretted velem a kocsit. Pedig negyedórába se telt, máris kezedre juttattam a zsákmányt! Gyorsabban, mint te annak idején a bivalyomat . . .
Mindenekelőtt Simaika lakására hajtunk, hogy Mangi kissé kifújhassa, rendbe hozhassa magát, ruhájáról leverhesse a fáraók porát. Nem csoda, hogy megviselte az átvirrasztott éjszaka, hajnal óta tartó hercehurca, múzeum- és kriptalátogatás. Még influenza nélkül is éppen elég . . .
De barátom megható gondoskodása, felfrissítő zuhanyozója és nem utolsósorban a rákövetkező szódás whisky - váratlan hatással van Mangira. Nemcsak talpra állítja, tíz évvel meg is fiatalítja, színültig tölti újabb vállalkozókedvvel. Máris indulni akar, fekete pápaszemét gyanútlanul zsebre rakta, szeme viszont gyanúsan fénylik - kénytelen vagyok a whiskyre fogni. Mert a lázmérőt - pedig azt is el akartuk hozni - persze, a hajón felejtettük.
De Simaika nyilván ebédről is gondoskodott.
Kövér Achmedje szaporán lót-fut, asztalt terít, evőeszközt csörömpöltet.
Tudom, hogy Mangit ilyenkor nem érdekli az evés. Neki most minden perc drága, hiszen fél hétre ismét a szálloda előtt kell lennünk, ott gyülekezik a turistafalka, onnét szállítanak bennünket Szuezba. S ha netán lekéssük az autóbuszt - nélkülünk folytatja útját az „Europa" is!
-   Felesleges  most  ebédre időt  vesztegetnünk  -  jegyzem  hát meg Mangi helyett, noha gyomrom ugyancsak korog. - Útközben is haraphatunk valamit. . .
Barátom azonban megnyugtat:
- Bőven ráérünk rövid abrakolásra. Hajnal óta nem ettetek, ki tudja, mikor juttok vacsorához? Délután folyamán kényelmesen végignézhetjük mindazt, amit a többieknek mutatnak - még jóval többet is! Achmed pedig igen rossznéven venné, ha főztjéről lemondanátok. Harminchét év óta dajkál - azaz terrorizál -, nemigen merek már ellentmondani . . .
Kár is lett volna.
Mert valóban jólesik a sebbel-lobbal bekapott villásreggeli, a virágos, napsütötte verandán. Régi emlékek teli szájjal való visszaidézése - még a nagyhasú Achmed sürgölődő szuszogása is ...
A kitűnő törökkávét is úgy hörpintjük fel, akárha szilvórium lenne. Siettemben csaknem lebukfencezem a sok lépcsőn - de máris kocsiban ülünk, folytatjuk a városnézést, időközben megbeszélt sorrend szerint.
Felszaladunk Mokkatam hegyére - végig a citadellán -, majd a rituális filcpapucs felkötése után Mohamed Ali alabástrom mecsetjén - utána Hasszánnak, a mameluk szultánnak kilencvenhat méteres, minarettel kérkedő imaházán -, onnét meg ki a sivatagba, az ősi kalifasírokhoz . . .
Itt végre lélegzethez jutunk.
Mindnyájunkra ráfér. Nemcsak mi melegedtünk ki, még hűtőnk is felforrott . . .
Szerintem a kalifák sírját holdvilágban illenék megtekinteni, ahogy nekem mutatta néhai útitársam, Almásy László, harmincöt évvel ezelőtt. . .
Holdvilág ezüstje helyett most sivatagi napnyugta aranyában fürdenek a kupolás tetejű, úgyszólván feledésbe veszett mauzóleumok, a fatimida-kalifák, Mohamed egyenes leszármazottainak egykori síremlékei. Nemigen érdeklik a turistákat, rajtunk kívül most se nézi őket senki, megadással várják további évszázadok múlását.
De rohan a mi időnk is, programunkat korántsem teljesítettük még, itt kell hagynunk az éppen homályba vesző sivatagot. Kivillantjuk lámpáinkat, úgy hajtunk be Kairó csendes nekropoliszába, a sajátságosán megkapó ,,holtak városába". Ez sem tartozik az idegenforgalom látványosságai közé. Elhanyagolt, gidres-gödrös sikátorait, hátunkon szinte libabőrt gerjesztő, lakatlan épületeit lehetőleg takargatják az idegenek szeme elől. Hiszen ebben a rejtelmes negyedben nem fáraók, még csak nem is kalifák pihennek, csak egyszerű kairói nyárspolgárok. Óriás temető ez a dísztelen, minden növényzetet nélkülöző, csak egy-egy lompos koldust, csupa csont kuvaszt bujtató, terjedelmes városrész, amit - szerintem - szintén holdvilágban kéne bejárni. Mert az autólámpák fénye kijózanítja - titokzatossága helyett kopottságát juttatja érvényre . . .
Habár még így, reflektorfényben is riasztó ez a különös, sír nélküli sírkert, lezárt épületekben tárolt temető! Vaksötét utcácskákban imitt-amott fellobbanó, rejtelmes tüzecskék, körülöttünk guggoló, szennyes rongyokba bugyolált, kocsink elől elsurranó, gyanús alakok . . .
Befejezésül pedig, s a sokféle temető után ugyancsak felüdítő ráadásul, még a bennszülött bazárvárost - arabul ,,szuk"-ot is meglátogatjuk.
Legjobbkor érkezünk, most kel életre a „Khan el Khaili" tarka piactere, most gyullad ki sokféle sejtelmes lámpása, egymás hegyen-hátán szorongó számtalan butikája - bőrárusok, rézkovácsok, ezüstművesek, ékszerészek, selyemkufárok, illatszerkeverők részben rikácsoló, részben titokzatosan suttogó zsibvására!
Mangit valósággal lenyűgözi a „szuk" szédítő kavargása, sötét képű kalmárok, rejtélyes zsebmetszők, türelmes púpos tevék és jámbor szamarak egymást lökdöső tolongása. A lépten-nyomon hajlongó, alázatosan émelyítő tessékelés, bizalmaskodó suttogás, ruhánkat cibáló erőszakoskodás ugyancsak zavarba ejti. Erre is indulna, arra is, valamennyi bódéba be szeretne tekinteni.
Simaika azonban, noha most helybeli különlegességgel, sötétzöld kordovánpapuccsal kedveskedik Manginak, a pontos időellenőrzéséről sem feledkezik meg. Őt bíztuk meg ugyanis, hogy jókor vessen véget bazárbeli bámészkodásunknak, előre sejtvén, hogy innét nehezebb lesz bennünket eltávolítani, mint bármelyik múzeumból vagy mecsetből.
Olvasóim némelyike bizonyára emlékszik még a „fishmarket"-re, Kairó szerelmi negyedéről szóló, egykori leírásomra. Nos hát, azon a tájon járunk most - a hajdani halpiacon! Amiről azt állítottam, hogy „Kelet szemétdombjainak csimborasszója", sőt - ha jól emlékszem - még különbeket is!
Mindaz már a múlté.
A felszabadult Egyiptom a „Khan el Khalili" piacán is nagytakarítást végzett! Büszke lehet rá, hogy eltüntette innét a sikátorsorokat betöltő, bőrszín szerint osztályozott nyilvánosházakat, véget vetett az évszázadok óta meggyökeresedett, rabszolgavilágból visszamaradt szodomai embervásárnak, ártalmatlan üzérkedéssé szelídítette a „fishmarket" elvetemült üzelmeit.
Éppen csak régi szagát nem tudta megszüntetni. Azt a sajátságosan orrbamászó, semmiféle zamattal össze nem téveszthető -ámbra, narancs, verejték, ál-kozmetika, fokhagyma és tömjén zagyvalékát - a jellegzetes „keleti bazárszagot"!
Az most is változatlanul feleszi meg a szoros zsákutcákat, nyilván kipusztíthatatlanul. Alkotórészei bármilyen visszataszítók, összhatása mégis kívánatos világot juttat eszembe - első Afrikái utam emlékét!
Megbízható vezető nélkül ma se lenne tanácsos ebbe a tagadhatatlanul szórakoztató, mégis aligha biztonságos emberdzsungelba tévedni. Simaika azonban biztos kézzel és harsány arabsággal töri előttünk az utat, sikeresen kalauzol szennyes sikátorok zsúfolt labirintusából - rendőrök strázsálta autójához.
Kissé zúgó fejjel, de megkönnyebbülve kapaszkodunk vissza kocsinkba, s mire a Nílus menti felhőkarcolót, a tizennégy emeletes „Nile Hilton" szállót elérjük, udvarán már útra készen várakoznak ismerős fuvarozóink, a világoskék autóbuszok.
De üresek még, pedig hét óra, a kitűzött indulás ideje elmúlt.
Útitársaink azonban, vezetőkkel és sofőrökkel egyetemben, kiszaladnak a Nílus-partra, mindenki a nagyszabású, ünnepi tűzijátéknak örvendez.
Bennünket azonban úgy kimerített a mai nap - sisteregve pukkanó rakétákért, szerteszéjjel hulló ezüstgolyókért nem tudunk már kellőképpen lelkesedni.
Egyetlen vágyunk az „Europa", s benne hazaváró, kedves kabinunk!
Elbúcsúzunk hát a derék Simaikától. Nem rajta múlt, hogy kirándulásunk nem egészen úgy sikerült, ahogy megterveztem. Hálásan megköszönjük sokféle fáradozását, segítségét, ránk pazarolt benzinjét és kocsikoptatását. Bizonyára örül, hogy végre túladhatott rajtunk, hazatérhet barátságos lakásába, belefekhet langyos fürdőkádjába . . .
Bárcsak mi is ott tarthatnánk már!
Egyelőre, néhány szállodai szendvics bekapása után, elfoglaljuk helyünket a lassanként megtelő autóbuszban, és - mielőtt még teljesen megtelnék - el is bóbiskolunk.
Csak az indulás zökkenőjére eszmélünk.
Tapintatosan leoltották a belső világítást, második Farukban is kiapadt a szó, magyarázat helyett sípolón fűrészelő horkolást hallat. Bízvást folytathatnók mi is a bóbiskolást, hiszen két óránál tovább tart, mire a százharmincöt km-re eső Szuezba kiérünk. S bár szótlanul, csukott szemmel igyekszünk elernyedni, mégse bír velünk az álom. Mangit bizonyára túlfárasztotta a rengeteg új benyomás, túljáratta benne a motort. Sok minden kavarog az én fejemben is, engem is felzaklatott ez a kairói viszontlátás . . .
Megdöbbenve állapítom meg, hogy az elmúlt harmincöt esztendő - egyetlen emberöltő! - felmérhetetlen fejlődést hozott ennek a városnak!
Ezt a szinte amerikai arányú fellendülést próbálom valahogy felmérni - a mai Kairót az akkorihoz hasonlítani. Persze egyetlen rövidke nap, hamarjában összekapkodott, futólagos benyomás, csak vajmi homályosan, a valóságtól bizonyára eltérően tükrözi azt a hatalmas munkateljesítményt, ami a laikus látogató szemében ilyen földrengető változást tudott teremteni!
A rengeteg modern építkezés, felhőkarcolók, kórházak, hidak, utvonalak, vadonatúj városrészek ugyancsak bámulatba ejtettek. Régi ismerősként jöttem ide, Mangi előtt egykori jártasságomat akartam fitogtatni, akárcsak Velencében . . .
De az új Kairó megszédített, eltévedtem benne! Semmit se találtam meg, még a jó öreg „Shepheard"-szállót sem! Hasztalan kerestem a régi helyén, alig tudtam rátalálni, kiszökött a Níluspartra, a többi szállodaóriás közé, tízemeletes, összerakható „panelház" formájában!
A megdöbbentő evolúció ismertetését tán a lakosság számszerű növekedésével kellett volna kezdenem. Harminc évvel ezelőtt még egymilliót sem tett ki, ma pedig - a három és fél milliót is elhagyta!
Tudom, hogy Amerikában lefitymálják az ilyet, hiszen Chicagó-ról írtam 1935-ben, hogy népességét egyetlen évszázad alatt megezerszerezte! Csakhogy Chicago akkor mindössze százéves, pelyhes állú ifjonc volt, Kairó pedig már földig érő szakállú Matuzsálem! Hiszen még az un. „modern" Kairót is mintegy ezer éve alapította a fatimidák dinasztiája - s hol jár még azok mögött a gúlaépítő fáraók sok ezer éves kora?
Az egyiptomi civilizáció ötezer esztendőt meghaladó története csaknem egyedülálló. Hogy pedig ezeréves város, néhány évtized leforgása alatt ekkorát gyarapodjék. - ugyanolyan példátlan!
Mai látogatásomat - amint itt az autóbuszban szunyókálva latolgatom - két kiemelkedő benyomás teszi emlékezetessé:
Egyik a világváros imént vázolt, rohamos terjeszkedése - másik az a lépten-nyomon érezhető, felette örvendetes jelenség, hogy a hajdan szinte égbekiáltó különbség jólét és nyomorúság között hihetetlen nagyot enyhült!
Amiből nyilván következik, hogy az egyiptomi nép ma nemcsak elégedettebb, bizonyára sokkal boldogabb is, mint utolsó látogatásom idején.
A napjainkban lezajló, valóban világrengető átalakulásnak, csakis ez lehet végcélja. Ugyanez a szándék nyilvánul meg a világ általános békevágyában is, embertelen háborúk végleges kiküszöbölésének igyekezetében.
Hiszen mindnyájan érezzük, sőt immár tudjuk is, hogy a mai háborúk egyetlen oka, újból és újból visszatérő előidézője az egyenlőtlenség - országok, népek, társadalmi osztályok közt mutatkozó gazdasági diszparitás.
Sajnos azonban félbe kell szakítanom eszmefuttatásomat - előttünk a tengerpartot jelző, hosszú lámpasor, a szuezi kikötő, egyiptomi kirándulásunk végállomása.
De az ,,Europá"-t - igaz, hogy koromsötét az éjszaka - sehol se látom. Sőt, nem is oda szállítanak bennünket, hanem ismeretlen, harmadrendű kocsmába! . . .
Ahol állítólag meg is vacsoráztatnak.
Furcsáljuk kissé a váratlan programváltozást, méltatlankodó dörmögést vált ki kocsihosszat. Hiszen kilenc óra elmúlt, holtfáradtak vagyunk, Kairó óta csakis az „Europa" viszontlátásának reményében ringatództunk.
Különösen mi ketten, Mangi és jómagam. Valósággal epekedve vágyakozunk hajónkra, tárt karokkal hazaváró otthonunkba, elsősorban fürdőkádunkba, kettesben eltöltendő, kabinbeli vacsoránkra és nem utolsósorban - kiadós éjszakai nyugalomra.
Úgy érezzük, hogy virradat óta tartó, szüntelen lótás-futás után, alapos jogot formálhatunk a fentiekre.
Legnagyobb megütközésünkre azonban - a régóta esedékes ,,Europá"-nak - híre sincs!
Elsüllyedt a kanálisban? Karavánok közé keveredett?
Utóbbi tűnik legvalószínűbbnek.
A Szuezi-csatorna egyre élénkülő, ennek folytán egyre inkább akadozó hajóforgalmát a következő módon akarják meggyorsítani:
Még mindig jóval szűkebb lévén a kelleténél, a kanálison csak egyirányú a forgalom - akárcsak a nagy piramisban. Szembejövő hajók nem férnek el, kivéve a csatorna alsó vége közelében, ahol terebélyesre kiöblösödik. Ezt a tágas víztükröt hívják „Buheirat Murrat"nak, „Keserű tónak" (Bitter Lake).
A „Keserű tavon" akárhány hajó elfér, bátran forgolódhat ide-oda. Itt várakoznak hát a felfelé igyekvők, itt szervezkednek konvojba, itt állnak félre a lefelé tartó hajókaravánok útjából. Az óceánjárókat ugyanis egyenkint nem engedik át a csatornán - csak karavánba tömörülve. Van úgy, hogy harminc-negyven egységből áll egy-egy ilyen konvoj. Hajói szép sorban, egy-kétszáz lépésnyi közökben, egyformára lelassított géppel követik egymást. Míg csak valamennyi át nem ér, az ellentétes irányú forgalom szünetelni kénytelen, illetőleg félreállni a „Buheirat Murrat" kitérőjében.
Feltehető hát, hogy az „Europá"-t valóban „karavánok késleltetik", minket pedig ebbe a harmadrendű kocsmába kényszerítenek.
Szívesen várakoznék odakint a nyitott verandán, de ismét hűvös szél kellemetlenkedik, vékonyka kabát van rajtunk, pedig ez már a Vörös-tenger kapuja, itt már hápognunk kéne a hőségtől ...
Nemcsak negyven-ötven főnyi kiránduló-társaságunk, a helybeli kocsmalátogatók is itt tolongnak, kevés az asztal, kevés a pincér, kevés az ennivaló, de még annál is kevesebb a - levegő. Pipafüst viszont bőkezűen sűrűsödik, szinte vágni lehetne.
Nyilván nincsenek berendezkedve ilyen váratlan embertömeg megvacsoráztatására, de még leültetésére sem. Kitelepszünk hát a szeles teraszra, s mihelyt fázni kezdünk, visszahúzódunk a füstös étterembe. Ezt a kettőt váltogatjuk mindaddig, míg végül mégiscsak ránk kerül a sor, sőt - az előjelekhez viszonyítva -elfogadható vacsorához jutunk. Lehet persze, hogy a mai nap fáradalma teszi elfogadhatóvá.
De alig nyeltük le, már meg is keseredik bennünk. Kihirdetik, hogy az „Europa" sorsa teljesen bizonytalan. Egyelőre még felfelé haladnak a hajók, ki tudja, mikor kezdenek lefelé tartani? . . .
Most kapjuk a legújabb telefonhírt: Éjfél előtt semmi esetre sem várható az „Europa", de az is lehet, hogy majd csak hajnal felé . . .
Na - szépen vagyunk!
Pedig milyen biztosra ígérték, hogy legkésőbb kilenc órára otthon leszünk, kedves kabinunkban! Így jelzi egyébként az előre megtervezett, nyomtatott napiprogram is!
S helyette most itt szorongunk ebben a szellőzetlen csárdában, holtfáradtan, sőt Mangi ráadásul még lázasan is!
Egyre-másra átkozzuk, egyhangúlag ócsároljuk a „Lloyd Triestino" hanyagságát, megbízhatatlan ügyvitelét, ö rendezte kirándulásunkat, ő vállalta, hogy vacsoránkat már a hajón fogyaszthatjuk. Ámbár lehet, hogy nem is ő a hibás . . .
De minthogy most senkihez sem fordulhatunk jóvátételért, nincs más választásunk a meddő fogcsikorgatásnál - vagy az előttünk álló éjszaka lehetőségei közt való szabad találgatásnál.
Valamennyiünk közül Mangi helyezkedik az egyedüli ésszerű álláspontra. Gyalázatos közérzete ellenére sem veszti el jókedvét, egyetlen panaszszava sincs, derűs oldalára fordít minden bosszúságot, nem győzi ismételni, mennyire élvezte a látottakat, életre szóló benyomásokkal gazdagodott . . .
Sőt, most újból megindul benne a nyilván csak átmenetileg leállított tetterő:
- Gyerünk ki a városba - indítványozza -, fedezzük fel Szuezt! Idebenn rossz a levegő, a verandán pedig megfázunk. Inkább járjunk egyet!
Vagy másfél órát kujtorgunk a gyengén világított, csaknem néptelen, kevés bizalmat keltő utcákon. Két-három matrózkocsmát érünk, egyikbe be is nézünk. De a szokásos zajnál, rekedt gramofonzenénél, füst- és pálinkagőznél, néhány pókerező, részeg matróznál és kapcsolt hölgyeiknél egyebet nem tapasztalunk.
Nyitott turistacsalogatót - emléktárgy-butikát is találunk. Fáradhatatlan tulajdonosa még ilyenkor is kint leselkedik az ajtóban, magunkfajta éjszakai vándorra pályázik. Közeledtünkre már messziről kezdi a betessékelést, egyben krajcáros árukészletének részletes felsorolását. S amint közönyös részvétlenséggel elhaladunk előtte, zavartalanul mondja tovább, egyre hangosabban, a hallótávolság végső határáig . . .
S lám, neki lesz igaza, mert kitartásának mintegy elismeréséül visszafordulunk - mégis betérünk! Kirobbanó lelkesedéssel üdvözöl, sikeres horgász, aki türelmes mesterkedéssel mégiscsak kifogja a megkésett halat. Be is biztosítja menten, nehogy utóbb még leszakadjon a horogról. Udvariasan leültet, majd jó keleti szokás szerint, törökkávét forral. Nekünk gyűszűnyi csészécskébe, sajátmagának kiadós bögrébe tölti. Most már nyugodtan kezelésbe vehetők - gondolja -, vásárlás nélkül nemigen menekülhetnek a nagy nehezen horogra akadt halacskák.
A továbbiakban az időjárás, utazásunk célja - de elsősorban hajónk pontos neve a beszédtéma. Vendéglátónk, noha gátlástalanul szidja a hajójárás megbízhatatlanságát, bizonyára tisztában van az „Europa" pontos érkezésével, s most ravaszul kalkulálja, mennyi időt szánhat lépre csalt tehénkéi megfejésére.
Kalkuláció közben is szüntelenül szónokol, talajelőkészítő munkát végez. Látszik, csak gépiesen jár a szája, esze az üzleti lehetőségeket latolgatja:
. . . Nem akar ő nekünk semmit se eladni, nehogy félreértsük, ilyesmire nem is gondol, Allah a tanúja meg a Próféta szakálla! A piszkos üzlet teljesen mellékes, egyedüli vágya, hogy gazdag raktárát nagyra becsült vendégeivel megismertethesse . . .
Már ismerteti is, kirak mindent szép sorjában, tarka papucstól - gipszből készült emlék-szfinxig, még a legmagasabb polcról is lepiszkálja a rég nem látott poros dobozokat. Hiszen csak azért virrasztóit - bizonygatja -, mert érezte, hogy megtiszteljük, hogy felhatalmazzuk országszerte ismert portékája bemutatására . . .
Miattunk ugyan mutogathat, kényelmesen üldögélünk a kellemesen szellős boltocskában. Nyitott ajtaján kilátunk a kanálisra, a még mindig felfelé törekvő hajókra. Tizenegy órára jár, itt könnyebben múlik a hosszú éjszaka, mint odaát a kocsmában.
Érdeklődve hallgatjuk a derék Mohamed - vagy tán Abdullah? — jókedvűen mosolygó, udvarias beszédét, csodálva szívós kitartását, lankadatlan optimizmusát - a kalmárszellem patetikusan körmönfont bajnokát!
Hiszen tudjuk, milyen keserű csalódás várja szegény fejét, alig pár piaszter zörög zsebünkben, pénzünk javát az „Europá"-n hagytuk, nehogy a kairói üzletek láttán kísértésbe essünk.
Türelmesen végignézzük hát valamennyi ócskaságát. Kitűnő kávéját megisszuk, ki is pihenjük magunkat kissé, mialatt bizakodó boltosunk beleizzad kincsestárának méltatásába. Aztán restelkedve köszönjük meg a kávét, és vásárolunk - három képeslapot meg két piciny, kócból való, szuezi emléktevét.
Nyugtalan lelkiismerettel távozunk, sejtvén hogy reményvesztett barátunk most mérgezett nyílzáport, tüzes arab átkokat ereget utánunk. Csak mikor már biztonságban, hogy úgy mondjam lőtávolon kívül érezzük magunkat, akkor merünk hirtelen, szinte lopva visszapillantani:
Most is ott lebzsel nyitott butikja ajtajában, és fenyegetés helyett - derűsen mosolygó búcsút int utánunk!
Ezen nemcsak meghatódunk, még a következő szerény indítványt is megkockáztatjuk:
Érdemes lenne a pesti boltosokat egyenkint ideküldeni, a szuezi zsibárus bódéjába.
Néhány napos tapasztalatcserére.
A kocsmába való visszasétálásunk sem zajlik le kaland nélkül.
Magányosan tévelygő, kuncsaftra éhes bérkocsis szeme akad meg rajtunk. Szuezi fiákerosszem. Alkalmasint utolsó példánya fajtájának, hiszen a modern Egyiptom a régimódi bérkocsit is megszüntette. Ez is csak az éjszaka leple alatt, titkon merészkedik az utcára, tiltott szerencsét próbálni. Két sánta gebéje furcsán illik egymás mellé, a rudasló éppen kétszerese a nyergesnek. Mellénk szegődik, közvetlen a járdaszélhez, mindenáron meg akarna kocsikáztatni. A legcifrább, persze erkölcstelen látványosságokkal kecsegtet, utcáról utcára kísér, nem hajlandó lemondani rólunk.
Szüntelen jár a szája, titkolódzón suttogó, percenkint változó, más-más nyelven. Filológus fiákeros kerítő. Éppencsak magyarul nem tud. Mihelyt azonban a kocsmaterasz fényárjához közeledünk, hirtelen kanyarral félrefordítja táltosait - már el is nyelte a sikátorok sötétje.
Résen kell lennie, hiszen ő is illegális úton kocsikázik, őt is elkapják a rendőrök, akárcsak a lámpavilágba merészkedő utcai nőt. Jellegzetes maradványa az egykori, turistafejő martalóc-Egyiptomnak . . .
Éjfélre jár, hajónkról még mindig nem érkezett újabb jelentés.
A közismert „gali-gali ember" mégis hírét vette kocsmába szorult kiránduló különítményünknek! Megörülök neki, ő is a hajdani világ hagyatéka. Turistaszagra tüstént megjelenik. Szállodahallból, kocsmai előszobából, kanálison átkelő utasszállító fedélzetről sosem hiányzik.
Vándorló csepűrágó, jól kereső egyiptomi házibűvész, szemfényvesztő kókler, angol nevén „gali-gali mán"!
Frissen kelt kiscsibét, tarka házinyúlkölyket és hasonló váratlanságot varázsol elő a meglepett turista zsebéből. Közben óraláncát, pénztárcáját, ékszerét is eltünteti, feltéve persze, hogy senki sem veszi észre. De utána lelkiismeretesen visszaszolgáltat mindent az elképedt, szájtáti tulajdonosnak - a közönség tomboló ujjongása közben.
Nincs kizárva, hogy egyik-másik gyűrűt-karkötőt elfelejti visszaadni, nevezetesen, ha áldozatából kinézi, hogy az csak másnap vagy tán később se eszmél rá kifosztására.
Nem akarok a sokszor megcsodált egyiptomi vándorbűvész becsületébe gázolni, csupán ördöngös ügyességére utalok, mikor példának hozom fel a velem történt esetet:
Valamelyik régi utamon, a szuezi kanálison való éjjeli átkelés közben, soká elszórakoztatott bennünket a szokásos „gali-gali ember". Éppen engemet vett kezelésbe, egyenkint varázsolt ki belőlem jókora kotlósalja, sárga pelyhes kiscsibét. Csirkefogás közben pedig észrevétlenül gombolta le nadrágtartómat. Pedig ugyancsak résen voltam, nem először találkoztam az arab házibűvészek e közismert példányával. Elképzelhető a derültség, mikor előadás végeztével, a zsebébe gyömöszölt emléktárgyak közül - saját hózentrágerom került elő! Még szerencse, hogy szűk nadrág volt rajtam, kibírta a tartóhiányt!
Milyen hosszú gyakorlat, hány évi hivatásos zsebmetszés kellett ilyen ördöngös kézügyesség elsajátításához!
Érthető hát lelkendezésem, a naphosszat nélkülözött „gali-gali ember" láttán! Hiszen neki is vezérszerepet szántam Manginak tett ígéreteim hosszú listáján! Elmaradása végképp lejáratta volna szavahihetőségemet.
Sajnálattal hallom egyébként, hogy a kairói nagyszállók halljából ezt a népszerű attrakciót is kitiltották. Lehet, hogy túlságba vitte tudományát, véglegesen eltüntetett egy-egy gyűrűt, helyette csibét felejtett az áldozat zsebében . . .
Azt viszont megelégedéssel veszem tudomásul, hogy Port Said és Alexandria kikötőiben még rendszeresen feltűnik, kerül belőle minden hajóra. Elkíséri Szuezig, szórakoztatja a közönséget. Nagy kár lenne, ha onnét is kiszorítanák. Mulatságos jellegzetességétől fosztanák meg a nekem oly szép emlékű, hajdani Egyiptomot.
Arra is emlékszem, mikor valamelyik hajón - annak is lehet vagy harminc éve - kibéreltem a „gali-gali embert", kabinomba zárkóztam vele, el akartam sajátítani, egyik-másik egyszerűbb mutatványát! Hamarosan rá kellett azonban jönnöm, hogy ritka tehetségtelen zsebmetsző válnék belőlem! Még a legkönnyebb, kezdő fogásoknál megfeneklett a lecke . . .
Éjfél után két óra.
Hazakotródott a szuezi népművész, miután vagy négyszer megújráztattuk vele egyre furfangosabb mutatványait. Biztonság kedvéért végigtapogattuk valamennyi zsebünket, látszólag senkitől se vitt magával emléket. Pénzeszacskója mégis jócskán megtellett. Minden forduló után tányérozott, a közönség pedig osztatlan lelkesedéssel csörrentette, tányér helyett használt vörös „tarbush"-ába, a piasztereket.
Az „Europa" érkezéséről még mindig csak bizonytalan, kósza hírek járnak. Az álmosság, a kimerültség egyre jobban ránk nehezedik. Nemsokára huszonnégy órája, hogy ebbe a kalandos napba belekezdtünk.
Csak most fedezzük fel a kocsmaépület tágas mellékhelyiségét, a helybeli műkedvelő színtársulat vagy tán vendégszereplő vándorszínészek alkalmi munkahelyét. Nemcsak roskadozó rivalda, ütött-kopott székek tömkelege, hanem néhány rozzant pamlag is düledezik benne.
Pihenőhelyül ezt a kultúrtermet szállja meg elerőtlenedett társaságunk. S miután a kocsmárossal szentül megígértetjük, hogy hajónk érkezése előtt riadót fújat, szerteoszlunk a rendkívül takarítatlan, porlepte „nézőtéren". Egyik-másik ablaka törött, befúj rajta az éles szél. Köpönyegeink vékonyak, szegény Mangit még ettől eltekintve is leli a hideg. A napközben már jólesően mosolygó tavasz ismeretlen helyre vonult vissza.
Üresen maradt, gyanúsan kopott dívány két sarkába telepszünk, kényelmesebb talán a kőkemény széknél. Elnyújtózkodni mégse merünk, olyan szennyes, olyan féregrágta. Noha persze, bármilyen féreg ültünkben is belénk bújhat. Egyéb híján most ennek lehetőségét mérlegeljük - álom sehogy se jön szemünkre. A dívány közepéből kiálló rugók is szúrósak. Mégis a társaság nagy része már alszik. Legalábbis színleli.
De Mangi felzaklatott fantáziája még mindig a fáraók közt jár. S minthogy nem vagyok már hajlandó ezen a téren vitába bocsátkozni, tüntetőén horkolni kezdek.
Pedig dehogy tudok aludni, szó sem lehet róla. Azon tűnődöm, vajon miért hasonlítgatom hát szüntelenül ezt az újvilági, konszolidált, rendbe hozott, kiszépült Kairót a hajdanihoz? Miért hiányzik nekem az egykori „fishmarket", a zűrzavar, a bérkocsisnak álcázott kerítő, gali-gali emberré finomult zsebmetsző, a régi sötétségbe süllyedt keleti város? Miért helyezem elébe az újjáépült, felvilágosult, civilizált Kairónak?
Legelsősorban bizonyára azért, mert akkoriban nemcsak Kairó volt harmincöt évvel fiatalabb, magam is az voltam. Öregedő ember pedig mindig hajlamos arra, hogy ifjúkori emlékeit kipallérozza, a hajdani állapotot szebbnek ítélje a jelenleginél. Talán nem is az akkori Kairót, egyszerűen csak elröpült fiatalságomat sajnálom? . . .
Vagy talán az bánt, hogy a hajdani Kairót reméltem Manginak bemutatni? Ugyanazt a régi várost ígértem neki, amellyel harmincöt évvel ezelőtt ismerteti meg első afrikai útitársam -Almásy László?
A sajnos korán elhalt nagynevű sivatagkutató, nemcsak első Afrika-utamnak, későbbi sivatagexpedíciómnak is felelős vezetője! Ö tárta fel előttem, ő szerettette meg velem az akkoriban még ugyancsak varázslatos, sok helyütt érintetlen Fekete Földrészt! A még valóban titokzatos, a mai kor gépemberétől csak enyhén mételyezett, egyáltalán nem denaturált Afrikát!
Most is az a régi, márciusi este jár hát eszemben, amikor először érkeztem meg Kairóba . . .
Almásy az állomáson várt, kipróbált Steyr-kocsijával. Az osztrák Steyr-gyár mérnöke volt akkor, féléves afrikai tapasztalat állt mögötte. Az állomásról egyenest a szállodába hajtottunk. Fáradt voltam, pihenni akartam, hiszen másnap már Szudánba készültünk - életem legelső vadászexpedíciójára!
Mindenáron le akart beszélni a lefekvésről. Alig kaptuk be a vacsorát, máris talpra ugrott, haladéktalanul be akarta mutatni az éjjeli Kairót, a piramisokat. Mintha saját szülővárosát produkálta volna . . .
Ismétlem: szudáni indulásunkat másnapra „ütemezte be". Ez a szakkifejezés még nem szerepelt ugyan az akkori szótárban, a „pénzszűke" viszont nagyon is ismerős volt már. Meg is akadályozta drága kairói tartózkodásunk meghosszabbítását. . .
ĺgy hát barátom erőnek erejével igyekezett nappallá tenni első afrikai éjszakámat. Csak nagy sokára sikerült jobb belátásra bírnom, indulás előtti pihenésem szükségességéről meggyőznöm. Végre magamra hagyott, én pedig megkönnyebbülten dőlhettem ágyba.
Elaludni azonban már akkor is nehezen tudtam, hát még az első afrikai partraszállás, rengeteg új benyomás lázas izgalma után. De egyébként se sikerült volna pihennem, mert Almásy időközben meggondolta a dolgot, látszólagos kíméletet félretette, hamarosan visszajött értem, kizavart az ágyból:
- Fényesen süt a telihold - jelentette -, halálos vétek most ágyban henteregni, sikertelen elalvással kísérletezni. Ilyenkor leghatásosabbak a piramisok, a szfinx! Öltözz gyorsan, aludni a másvilágon is ráérsz - szaladjunk ki Gizehbe!
A vége persze az lett, hogy virradatig jártuk a holdvilágos „El Qahirá"-t, barátom lelkes bemutatója végleg kiverte fejemből az álmot.
Bezzeg nem bántam meg!
Annak a langyos, narancsvirágszagú éjszakának, holdfényes autózásnak emléke végleg belém vésődött. Olyan élesen, hogy mindmáig ahhoz hasonlítgatom újabb Nílus-völgyi élményeimet. Így talán érthetővé válik, hogy ugyanazt, a harmincöt év előtti Kairót szerettem volna Mangival megismertetni - a holdsugár ezüstözte piramist, szfinxet, kalifasírt, az akkor még valóban bibliai hangulatú kairói külvárost. . .
Arról a felejthetetlen szudáni útról sosem írtam.
Akkor bizony nem mertem még ilyesmire vállalkozni, nem is feltételeztem magamról, hogy valóságos könyvet tudnék írni! Ennek reménye csak évek múltán, a Csui! megjelenése után vált valóra . . .
De első expedíciómról írt naplóm - igaz, hogy csaknem olvashatatlan, kifakult ceruzaírásban, rongyos, kopott füzetben, kezdetleges, szárnypróbálgató fogalmazásban - megúszta a háborút, ma is ott lepi a por, a ládafiában. S minthogy kiadására bizonyára nem kerül már sor, legalább hadd álljon itt néhány sor az expedíció néhai vezetőjének emlékéül.
Felmentésemre a nemsokára sajtó alá kerülő Magyar Életrajzi Lexikon cikkének kivonatát közlöm, a szerkesztő szíves engedelmével:
 „Almásy László Ede (Borostyánkő, 1895. aug. 22. - Salzburg, 1951. márc. 22.): Afrika-kutató, felfedező. Almásy György Ázsiakutató fia. Londonban folytatott műszaki tanulmányok után az osztrák Steyr autógyár alkalmazta. 1926-ban utazott először Afrikába, a Núbiai-sivatagba, hogy egy új típusú autót kipróbáljon. Ettől kezdve majdnem minden évben szervezett egy-két expedíciót Afrikába. Gépkocsin bejárta Tanganyikát, Kenyát, Ugandát, Szudánt, ahonnan a Núbiai- és Líbiai-sivatagon keresztül utazott Kairóba, 1929-ben Egyiptomban repülőiskolát létesített, és a sportrepülést kifejlesztette, 1930-ban tevés expedíciót vezetett Szudánból Abesszíniába, 1932-33-ban repülőgéppel és gépkocsival a Líbiai-sivatag addig ismeretlen fennsíkját, a Gilf Kebirt tárta fel. A Zarzura-oázis felfedezése is az ő érdeme. Az Uvainat-hegység barlangjaiban a történelem előtti korból származó sziklafestményeket talált. 1954-ben a Líbiai-sivatagban és Szudánban sziklafestmények után kutatott. Feltérképezte Vadi Hauart. Tudósított a Nílus egyik szigetén élő „magyar" nevű berber törzsről, amelynek tagjai állítólag II. Szolimán szultán seregéből összefogdosott magyar hadifoglyok leszármazottai. 1941-ben behívták katonának, és német kikérésre az Afrikakorpshoz vezényelték; az emiatt 1945-ben ellene emelt vád alól a Budapesti Népbíróság felmentette. 1947-ben ismét Egyiptomba utazott, ahol sivatagkutatási program kidolgozása mellett autóképviselettel és a sportrepülés fejlesztésével foglalkozott. 1949-ben egy vitorlázógépnek Párizsból Kairóba való vontatásával harmadmagával távolsági világrekordot állított fel. 1951-ben betegen Salzburga szállították. Halálos ágyán értesült, hogy kinevezték az Egyiptomi Sivatagkutató Intézet igazgatójává. Az általa 1932-ben Kairo-Heliopolis mellett alapított sportrepülőtér, mely vezetéknevéről vált ismertté, ma ,,Al Maza" néven nemzetközi légiforgalmi kikötő. M.: Autóval Szudánban. Első autóutazás a Nílus mentén (Bp., 1929); Az ismeretlen Szahara (Bp., 1934); Levegőben . . . homokon . . . (Bp., 1937)."
A Magyar Életrajzi Lexikon adatainak kiegészítéséül, legyen szabad még testvérbátyjának, Almásy Jánosnak 1959-ben hozzám intézett levelét idéznem, melyben néhai barátom utolsó éveiről számol be:
„. . . Örülök, hogy akadnak még néhányan, kik boldogult öcsémre elismeréssel gondolnak . . .
. . . 1946 decemberében érkezett Bécsbe, siralmas testi állapotban, foghíjasán, teljesen lefogyva . . . Egészségének javulása után, 1947 októberében ismét leutazott Kairóba, folytatta sivatagi kutatását és az egyiptomi siklórepülők kiképzését. . 1949-ben öcsémet Németországba küldték, hogy Egyiptom részére sivatagi gépeket rendeljen. Visszafelé az egyiptomi »Saida« Társaság gépét vezette, s a Heliopolisz melletti »A1 Maza« reptéren szállt le, melyet ő alapított 1932-ben. Akkoriban a Kairóval való összekötettés egy görög gyümölcsárus bódéjában elhelyezett telefonból állt, s az örökös »Almásy« hívásból fejlődött ki az »Al Maza« név - azóta is ennek hívják az idővel ott létesült nemzetközi légiállomást! . . .
Ugyanabban az évben Párizsba küldték az egyiptomi kormány vásárolta francia siklórepülőkért. Engedélyt kapott, hogy a gépet ne vonaton és hajón szállítsa Egyiptomba, hanem repülőn vontathassa ... A veszélyes, de végül is sikeres, 2500 km-es vontatóút akkor világrekord számba ment, öcsémet hatalmas babérkoszorú és aranyérem várta »Al Maza«-ban . . .
1950-ben azon fáradozott, hogy az osztrák Heinz Harrerrel a Líbiai-sivatagban valamikor elveszett perzsa hadsereg (Kambyses) netáni maradványait felkutassa. Akkor már komoly tárgyalások folytak arról, hogy öcsémet nevezzék ki a kairói Sivatagkutató Intézet vezetőjének, amiről egyébként már tíz év óta szó volt.
De jún.-ban súlyos vérhasba esett, majd gyógyulást keresve, Salzburgba érkezett, ahol ismételten megvizsgálták. Sajnos csak későn jöttem rá, hogy az ottani kórházban a trópusi betegségekhez nem sokat értettek . . .
Öcsém nov.-ben visszautazott Kairóba ... De már három hónap múlva ismét Salzburgból sürgönyzött, hogy kórházban fekszik . . . Odasietve megdöbbenve láttam, hogy haldoklóval van dolgom ... A kórokozó amőbák a vérkeringés útján a májba jutottak, s ott daganatot okoztak . . . Sebészeti beavatkozás és szakszerű kezelés ellenére, a beteg állapota egyre hanyatlott. . .
Márc. 1-én érkezett a hír Kairóból, hogy öcsémet végre valóban kinevezték a Sivatagkutató Intézet igazgatójának. . . így régi vágya teljesülésének még örülhetett, de márc. 22-én, szívgyengeségben meghalt . . .
. . . Salzburgban temettük el, sírját arab betűs felirat, a bennszülött beduinok által adott neve díszíti:
»ABU RAMLA - a sivatag apja.«"

Eddig Almásy János levele.
Fenti „dokumentumokat" a magam részéről csak azzal a megállapítással kívánom kiegészíteni, hogy Almásy Lászlót világszerte elismerik, nemcsak kiváló egyiptológusnak tartják, hanem a legnevesebb sivatagszakértők közé sorolják.
Tudományos kutatásai és felfedezései jelentősen gyarapítják nemzetközi hírnevüket. Büszke vagyok, hogy lelkes vezetése mellett ismerhettem meg Afrikát - közös útjaink és barátságunk emlékét kegyelettel őrzöm!
És különösen örülök annak, hogy e rövid megemlékezést még itt, Egyiptom földjén fogalmazhattam, ahol legszebb sikereit aratta. Hiszen bárhol tartózkodott is, ide vágyott mindig, igazi otthona a líbiai homoktenger volt. Ha rajta múlott volna, bizonyára szívesebben pihenne a Zarzura-oázison, mint a salzburgi temetőben . . .
De telik az éjszaka, sőt csaknem le is jár, közeledik a hajnal, és - állítólag - közeledik az „Europa" is, noha már nehezen tudjuk elhinni. Négyet mutat az óra, egykettőre itt a napkelte, s mi még az előző óta virrasztunk! Sőt Mangi még a huszonnégy órás ébrenlétet is jóval túlteljesíti . . .
De mindennek vége szakad egyszer, nyilván még ennek az áldatlan, egyben álmatlan éjszakának is! Benyit a kocsmáros, ránkgyújtja a villanyt, harsogva adja tudtunkra a legújabb telefonjelentést:
- Az „Europa" fél órán belül itt lesz - készülődni!
Nyögdécselve nyújtózkodó, gémberedett, kócos fejű társaságunk - valóságos „Nachtlager von Granada" („granadai táborszállás")!
Csakhogy ott állítólag - 1942-ben, az utolsó mór király legyőzése s a város nevezetes elfoglalása idején - igen meleg volt . . . Ezzel szemben itt - noha Granadától hét szélességi fokkal délebbre esünk - kellemetlenül fázunk!
Dideregve gyülekezünk hát a nyitott verandán, ahonnét egyelőre csak azt állapíthatjuk meg, hogy a kanális forgalma irányt változtatott - délnek úszik immár a karaván!
Minden nagyobb hajó közeledtére fellobban köztünk a vetélkedő találgatás. Sokan az „Europá"-t vélik felismerni, ugyanannyi az ellenkező vélemény - pedig hát a szuezi átkelésnek egyforma szakértői vagyunk, valamennyien. A vita szerencsére nem mérgesedhet el, mert alig néhány felsülés után - valóban az „Europa" következik soron!
Általános örömrivalgással fogadjuk, sőt menten fel is kapaszkodnánk, hiszen itt ballag el közvetlen orrunk előtt! Csakhogy -nem tud ám leállni, beleszorult a karavánba, haladnia kell a többi után, míg csak ki nem keveredik a kanálisból! Csak a Vörös-tenger bejáratában horgonyozhat le!
El is tűnt már az éjszakában . . .
Rövid, pillanatnyi megjelenéséről nem sokat mondhatok:
Fedélzetén alig néhány matróz lézengett, kevés lámpa világított. Utas persze, egy se mutatkozott. Ők választották a jobbik részt, békésen alhattak, s noha mindennemű egyiptomi tapasztalat híján, mégis megúszhattak az elmúlt huszonnégy óra nekünk jutott megpróbáltatását.
Hanem - nyugtával dicsérd a szuezi napot - korántsem fejeztük be egyiptomi ismeretkörünk bővítését! Végső csattanója hátra van még!
Az „Europa" bizonyulván az elhaladt hajókonvoj utolsó „egységének", nyomában teljes sötétségbe borul a kanálispart.
S velünk vajon most mi lesz? Futva aligha érhetjük utol hatvan kilométeres sebességgel haladó hajónkat?
De íme, apró olajlámpácskát pislogtató, silány motorbárka pöfög elő a sötétségből, ide köt ki kocsmánk elé:
- Beszállás! - üvölti belőle egy hang - gyerünk, egykettőre, visszük a lemaradt kirándulókat!
Olyan zűrzavar kerekedik erre - túltesz a mai nap valamennyi riadalmán! Sosem volt szerencsém komoly hajótöréshez, de csak ahhoz hasonlíthatom a köztünk most kitörő, eszeveszett pánikot!
Egymást feltaszítva, láthatatlan drótkötelek, kifeszített pányvák közt bukdácsolva, sokféle rejtett akadályon áttornászva rohamozzuk meg a bárkát. Mindenki a lemaradástól tart. Mert aki lemarad, egyúttal itt is szorul Szuezban - a barátságtalan szuezi kocsmában! A sötétből kiáltozó bennszülött bárkások s a parton handabandázó helybeli kocsmalátogatók versenyt dirigálnak bennünket, arabul lökdösnek-húzkodnak ide-oda - kit bele a bárkába, kit vissza a partra. Végre megértjük, hogy újabb mentőcsónak érkezése várható, hiszen kétségtelen immár, hogy mindnyájan sehogy se férünk a gyanúsan ingadozó járműbe . . .
Magam sem tudom már, miképpen, elég az hozzá, mindkettőnknek sikerül a sikoltozás és káromkodás összevisszaságán át a fedélzetre kapaszkodnunk! Pedig a bárkások egyre ordítozzák, hogy minden hely megtelt, be ne szálljon többé senki, feldöntik a hajót, várják meg a következő fordulót! . . .
Persze senki se hajlandó lemaradni, még kevésbé hitelt adni az újabb bárkának! Mindenáron ebbe akar befurakodni mindenki, pedig alig félarasznyira csillog már a víz a túlterhelt hajó peremétől . . .
Éktelen tülkölés - már indulunk is!
Úgy lógunk egymáson, mint szőlőszem a fürtön. Többen lemaradnak, s most ordítozva-hadonászva szaladnak mellettünk a parton, megállásra akarnak bírni. . .
 (Legjobb, ha az olvasó idegeinek megnyugtatására mindjárt elárulom, hogy az általános rémületnek, szükségtelen fejetlenségnek nem lett komolyabb következménye. A beígért második bárka hamarosan előkerült, felszedte a kétségbeesett partonragadtakat, utánunk hozta a türelmesen horgonyzó, várakozási idejét teljes órával megtoldó ,,Europá"-ra.)
Mi pedig - az első bárkát kemény kézitusa árán megszálló, vitéz rohamcsapat - vígan pöfögünk a távolban csillogó, a tágas Vörös-tengeren horgonyzó négy-öt óceánjáró felé. Valamelyik nyilván az „Europa"! A többi meg felfelé igyekvő, sorára várakozó hajóóriás.
Zsúfolt csónakunk peremén be-belöttyen a Vörös-tenger, kétfőnyi legénységünk szakadatlan figyelmeztet, meg ne mozduljon senki, kapaszkodjunk egymásba, nehogy megbomoljon az egyensúly.
Kapaszkodtunk is ám - fáztunkban is, ijedtünkben is.
De mire az ,,Europá"-t felismerjük, mire közelébe fordulunk - sikerül egymást felmelegítenünk. Egyik-másikunkba még a bátorság is visszaszivárog.
S mikor leeresztett hajóhídunk korlátját elkapva, lépcsőin hazakapaszkodunk, várva várt kedves kabinunkba végre-valahára benyithatunk - fáradtak vagyunk, igaz -, de az otthon jóleső biztonságában!
Öt óra elmúlt, hajnalodik - akárcsak tegnap ilyenkor. Nyitva még a hajóbár, figyelmes kapitányunk rendelkezett így, elgyötört karói kalandoraira való különös tekintettel. Jókora tányér szendvicset, sőt jól behűtött müncheni sört hozatunk le kabinunkba -altatónak.
De Mangit, mintha kissé a hideg lelné . . .
Félek, nemcsak a huzatos kocsmadíványon átvirrasztott várakozástól, nemcsak az izgalmas bárkázástól . . .
-  Ugye, most már Mombasáig fogod szedni az orvosságot, és alaposan kipihened magad? Megígérted, emlékszel?
- Valóban megígértem. Sőt már nyelem is a pirulát, lásd kivel van dolgod! De te vajon - tudod-e, mi lesz estére?
- Nem tudom, nem is érdekel. Csak azt tudom - de azt legalább biztosan -, hogy huszonnégy órát szándékszom aludni. Neked is csak ezt ajánlhatom. Hiszen még ennél is több a restanciád!
-  Márpedig huszonnégy órát - aligha fogsz aludni. Ma lesz ugyanis - karácsony estéje!

December  24-én

A hosszú alvás tervének alig negyedrészét sikerült teljesítenünk.
Kora délután már felébredünk, s most meglepődve állapítom meg, hogy a rekkenő melegnek ígért Vörös-tengerrel is felsültem.
Végre egy kellemes felsülés! Üdítő, csaknem hűvösnek mondható áramlat özönlik be az ablakon. Ilyen enyhe, tavaszias Vörös-tengernek hírét se hallottam!
Mangi állapotával, sajnos, nem nagyon dicsekedhetem.
Egyetlen szóval se panaszkodik ugyan, sőt inkább javulását hangoztatja. Mégis minden különösebb kérlelés nélkül, önszántából mond le a holnap esti ünnepélyről - a karácsonyi hajóbálról, egyben szép szári-ruhájának felavatásáról is.
Ez már gyanús . . .
Bár mosolyogva jelenti be, jól tudom, keserű szívvel. Ki se mondhatom, mennyire sajnálom, oly lelkesen örült ennek a vörös-tengeri mulatságnak!
Most persze még jobban bánom, hogy belementem abba az átkozott kirándulásba, sejthettem volna, hogy csak ártalmára válhat! . . .
-  Egyébként is - jelenti ki félórával később - lényegesen jobban érzem magam! Azt hiszem, vissza kell vonnom előbbi ígéretemet, mégis el fogok menni a holnapi bálba! Gondold csak meg: karácsonyi maskarabál - a Vörös-tenger közepén - indiai szánban! Ilyet csak nem hagyhatok ki! Már a lányom miatt sem! Tudod, mennyire várja báli beszámolómat . . .
- Szavadat adtad - erélyeskedem -, hogy Mombasáig kíméled magad, lehetőleg ágyban fekve pihensz, pontosan szeded előírt orvosságodat. Nemcsak saját érdekedben, megbízatásunk érdekében is! ...
Nem válaszol.
Nyilván most elevenére tapintottam. Látom, hogy tétovázik, vacillál, még alkuba is hajlandó bocsátkozni. Persze nem kizökkent egészségének, tisztán az adott szó betartásának súlya alatt. . .
Javában folyik is már köztünk az egyezkedés, noha még csak viszonylagos eredménnyel.
A holnap esti bálról végérvényesen sikerült lemondatnom. Sőt, addig jutottam, hogy most már ő kardoskodik az általam indítványozott megoldás mellett:
-  Régen tépelődöm ezen a holnapi mulatságon - mondja -, tudom, hogy angolok közt ez a szokás, de bennünket aligha szórakoztatna. Nekünk „csordapásztoros" karácsony kell, nem hajnalig tartó eszem-iszom, zajos heje-huja . . .
Örömmel vallom be a Bécsben vásárolt, azóta dugdosott összerakható műanyag-karácsonyfácskát, hozzávaló tarkabarka aggatékot, üveggolyót, gyertyát, miegymást. . .
-  Hiszen ugyanezt akartam hozni én is! - kiált fel lelkesen, de kissé csalódottan - boltról boltra szaladtam, sehol sem sikerült kapnom, mindenütt kifogyott! Végül is betlehemi jászolt tudtam csak szerezni, fényes csillaggal és hozzávaló három királlyal! Legalább valamink legyen - gondoltam -, ami karácsonyra emlékeztet!
Az is most sül ki, hogy mindegyikünk a másika elől rejtegette karácsonyi beszerzéseit. Közben össze is keveredtek kissé, hiszen a magunkén kívül egyéb titokzatos csomagot is hozunk - lányunktól, húgomtól - valamennyin ugyanaz a szöveg fenyegetődzik: „Csak karácsony este bontható fel!"
Most hát csomóba rakjuk, egyelőre felbontatlanul, hiszen estig szól a tilalom.
Aztán kitelepszünk a fedélzetre, elnyújtózunk fekvőszékeinken. Melegszik az idő, kellemesen süt már a nap, ez valóban csak javíthat Mangi egészségén.
Irogatunk, olvasgatunk, pihentetjük megviselt agyunkat. Javítok: én olvasgatok, én pihengetek. Mert Mangi szorgalmasan körmöli naplónkat, amit a magam részéről még egyetlen betűvel sem gyarapítottam. Pedig részletes útleírásra vállalkoztam. De a napi bejegyzést boldogan engedem át feleségemnek, hiszen a megírandó könyvet úgyis tőle fogom kipuskázni. A netáni tévedéseket pedig máris társszerzőm terhére írhatom.
Makulátlan indigó a tenger, ultramarin az ég! A kétféle kék kellemesen illik a kétoldali sárgához. Hiszen kék és sárga a spektrum egymást kiegészítő, kedélynyugtató, idegzsongító színei. Jobb kéz felől a Núbiai-sivatag, emez felől pedig Szaúd-Arábia homoktengere sárgállik.
Mindjárt Mekka vonalába érünk.
Hiába keresi távcsövem, még az arab part se nagyon látszik idáig, nemhogy Mekka. Miután meg se állunk, hajónk is siet - háromszoros mentség szól a mekkai búcsújárás elhalasztásának védelmében.
A Ráktérítő táján járhatunk, lehet, hogy át is léptük már. Zökkenőt mindenesetre nem észleltem. Máskor, apró repülőhalak csillognak errefelé, egyik ezüstfényű csapat a másik után rebben fel a hajósodrás elől. A szökdécselő delfinek jókedvű játéka is mindennapos látvány.
Ezzel is váltig kecsegtettem Mangit. Keresi is őket, de csak lopva. A számonkérésről pedig régen letett - minduntalan mégse akar zavarba hozni . . .
Mondanom sem kell, egyetlen példány se mutatkozik naphosszat. Se repülőhal, se delfin.
Kár volt ezt is előre beharangoznom.
Bár valóban kifogástalan már az idő, mégis azt javaslom, vonuljunk le kabinunkba, készülődjünk a karácsonyestre, legalább a csomagokat bontogassuk ki, hogy Mangi mielőbb ágyba kerülhessen.
Indítványom nem talál kellő méltánylásra:
- Inkább várjuk meg a napnyugtát, ma gyönyörűnek ígérkezik!
A csomagbontást pedig halasszuk későbbre, tudod, hogy vacsorai tombola is készül!
Hátha ma mi nyerünk?
Szórakoztatásunkról ugyanis annyira gondoskodnak, még étkezés közben sem függesztik fel. Ma vacsoralutri van soron.
Elmondom, miből áll.
Alighogy helyet foglalunk, alighogy az étlap tanulmányozásához látunk, már jön is a jegyosztogató. Öt shillingért veszteget egy-egy kis kartontáblát. Ami magában véve nem sok - különösen annak, aki nyer. De nem mindenki nyer ám, csak egyesek. Mi nyilván kettesek lehetünk, még véletlenül se nyerünk. Pedig valamikor nyeregettem ám én is - jólesik az ilyen váratlan kereset.
Ezúttal Mangit igyekszem jegyvételre biztatni.
Persze elfeledkezem arról, hogy olyan világ járja, amikor nemcsak hazai totón, talján tombolán sem lehet nyerni. A vacsorát viszont tönkreteszi a lutri, hiszen sosem az ételre, mindig a kikiáltott számra kell figyelni! Sürgősen letakarni a kartontáblán, hogy mielőbb „full house"-t lehessen üvölteni - diadalittasan! Mert erre menten kifizetik az ötshillinges kartontábla negyven-ötvenszeresét, ami még testvérek közt - sem kellemetlen.
De én persze csak hajdanában, harminc évvel ezelőtt üvöltöttem hébe-hóba „telt ház"-at, ezúttal kizárólag másoké a szó.
-  Pedig úgy érzem - jelenti ki Mangi immár másodszor -, ma rajtunk a nyerés sora! Ilyesfélét álmodtam. - Gyerünk hát gyorsan,  öltözzünk  esti  parádéba  -  nyerjük  meg  a tombolát! Aztán már szaladhatunk is haza, kicsomagolhatjuk a karácsonyi motyót.
- Nem kéne inkább lefeküdnöd? Jobb szeretném, ha lehozatnánk az ételt. Habár persze a tombola . . . Valóban azt álmodtad? . . . Mondd, komoly a ,,spuriusz"-od?
- A lehető legkomolyabb.
- Akkor hát készüljünk, fél óra múlva estebédre pengetnek! De mire indulni akarnánk - Mangi szeme rendkívül gyanúsan csillog. Csak nem a ,,spuriusz"-tól?
- Ragaszkodom a lázméréshez - igyekszem most talpamra állni. - Az döntse el, nyerünk-e a tombolán!
Nem mondhatnám, hogy egykönnyen, végül mégis beletörődik a hőmérésbe. Éppen szól a levesnóta harangjátéka.
- A hőmérő pedig - 37,6-ot mutat.
- Nem megyünk fel - jelentem ki -, lehozatjuk a vacsorát! Tombola helyett, békességes, hazai karácsonyestét ünneplünk!
- Úgy reméltem, hogy te is ezt fogod indítványozni! - lep meg váratlan válasza.
Határozottan lelkesedik a hirtelen programváltozáson. Talán végleg elfelejteti vele a nemrég még kívánatosnak vélt holnapi hajóbált - s a nevezetes szárit is? ...
-  Majd felhúzom, ha visszafelé jövünk - vigasztalódik -, bizonyára akkor is lesz valamilyen ünnepség, most pedig - bontsuk fel a titokzatos csomagokat!
A lényegesen fontosabb lefekvésről persze hallani sem akar, de a tombola izgalmát legalább megtakarítottuk!
Vigyázattal, szinte gyerekkori elfogultsággal bogozzuk ki a „meglepetések" aranymadzagjait . . .
Előkerül az alig kétarasznyi műkarácsonyfa, a hozzávaló csillogó aggaték, apró piros gyertyák, betlehemi jászol, napkeleti bölcsek - figyelmes lányunk még karácsonyi áriákat muzsikáló rézcsengővel is meglepett!
Ìgy aztán, anélkül hogy összebeszéltünk volna, minden kellék együtt van - valóságos, összkomfortos karácsonyi felszerelés!
Az otthoniak küldte, jóleső apróságok meg az egymásnak hozott miegymás, alig fér a szűk kis kabinasztalra . . .
Feldíszítjük a fácskát - a gyufányi viaszgyertyák ágratűzdelése vesződséges türelemmunka, félrekonyul mindegyik . . .
Köréje rakjuk az „ajándékokat", kigyújtjuk a gyertyákat, leoltjuk a villanyt, felhúzzuk a zenecsengő óraművét, s a „Csendes éj . . ." közismert dallama mellett, békességes, viszonylag boldog szentestét ünneplünk.
A hangulat teljességéhez csak Mangi megszokott jó egészsége és otthonmaradt lányunk jelenléte hiányzik.
Estebédünket lehozatjuk, sőt kapitányunk karácsonyi ajándékát is, a minden utasnak kijáró Lancon-pezsgőt!
Hogy, hogy nem, a mindenlébenkanál-hajófényképész neszét veszi intim karácsonyestünknek. Bekopog - kétszer is ránk villantja vakító magnéziumfényét. Kap érte - előlegképpen - egy pohár Lancont. Úgyis behajtja rajtunk holnap, a képek árával együtt. . .
Tizenegykor már ágyban olvasgat mindegyikünk.
- Jaj de jó, hogy itthon maradtunk - jegyzi meg Mangi megelégedett sóhajjal -, ha rá nem beszélsz a lejövetelre, még most is azt a buta tombolát leshetnénk. Habár - ma okvetlen nyertünk volna . . .
Otthon most tán javában esik a hó. Itt pedig egyre melegszik az idő, még a kabinablakot is nyitva kell tartanunk. Langyosan sós tengeri levegő özönlik be rajta, egy szál vékony pokrócot is sokallunk már . . .
Még egy pohár hideg vízre is kedvünk támad. Minden utas feje mellé ivóvízzel töltött termoszflaskát készítenek.
Ásítozunk, elálmosodunk.
Aztán ki-ki lekattantja barátságos kis olvasólámpáját.

December 25. 
Karácsony  napja

Tíz órára hirdették a karácsonyi misét, mégpedig a nagyszalonban. Mikor pont tízkor odaérünk, éppen befejezik a - könyvtárban! Kisül, hogy nem tízkor, hanem kilenckor kezdték. A hirdetés ismét tévedett.
Ez hát a híres „Lloyd Triestino" Hajózási Társulat!
Bármelyik hivatalnokához fordulunk, rendkívül előzékeny, és részletes felvilágosítást kapunk. Ezt meg kell hagyni.
De - még véletlenségből se stimmel!
Mikor a mai misekérdést szóvá tettem, udvarias mentegetődzésbe kezdtek. Apróra elmesélték, mi késztette a vezetőséget arra, hogy a hirdetőtáblán napok óta kifüggesztett miseidőt egy órával előbbre helyezze. Olyan bonyodalmas volt a mese, végig se hallgathattam, már el is felejtettem az elejét.
De - nyugtattak meg - este tizenegykor újabb mise várható! Ezúttal a legénységi osztályon.
Minthogy a mai hajóbált véglegesen töröltük a műsorból, Mangi kapva kap az alkalmon - gyerünk a legénységi misére!
- Szívesen! Nemcsak lelki táplálékhoz jutunk, még tapasztalatszerzés terén is hasznosabb lesz a szokványos hajóbálnál.
-  Habár   -  teszem   hozzá   meggondolva   a  kérdést   -,  neked korán kéne lefeküdnöd! Tudtommal ez volt célja a bálról való lemondásodnak?
-  Ez kétségtelen, viszont az sem kétséges, hogy karácsony napján minden tisztességes katolikus misét hallgat. S ha lekési a délelőttit, elmegy az estire!
Sosem voltam legénységi hajómisén.
Pedig rendkívüli istentiszteleten több ízben vettem részt.
Háborús, tábori miséken, néha bizony még lövészárokiban is. Aztán afrikai hittérítők szabadtéri miséin, vadonban, őserdőben . . . Sőt, a pesti ostrom legádázabb pergőtüze alatt, Úri utcai házunk többemeletes katakombája mélyén, még ministráltam is ...
Különleges misék terén nem vagyok hát teljesen tapasztalatlan.
De olasz hajóslegénység karácsonyi miséjén - éjjel tizenegykor a Vörös-tenger közepén -, ilyet bizony nem pipáltam még!
No de még csak délutánra jár, soká lesz még tizenegy.
Tudjuk, hogy óceánjárókon általános szokás, hogy a közönség - akárcsak nemzetközi étteremben, színházban, hangversenyen -esténkint átöltözik, estélyi ruhában jelenik meg. Valamikor - anno dacumál - frakkban, manapság már szmokingban - sem mindig, további harminc év múltán pedig bizonyára ,,bikini"-ben, vagy tán még anélkül is.
A rohamos haladás, sőt rohamos vetkőzés korszakát éljük.
Az esti átöltözés szép szokása is rohamosan alábbhagy.
Nagyobb hajókon is megesik - különösen az Afrikát járókon -, hogy „régimódinak", „haladásellenesnek" minősítik az esti ruhában megjelenő utast.
Minthogy pedig ebben az értelemben nemcsak régimódinak, hanem tán legrégibbmódinak tartom magam - természetesnek veszem, hogy az „Europa" estebédjére feleségemmel együtt, naponta átöltözködjem. Szerintem, ez az „Europa", a kapitány és útitársaim iránti közös megbecsülésem jele.
És utóvégre - a világégést véletlenül megúszó, kopott szmokingom is elvárja, hogy hébe-hóba kiszellőztessem, mielőtt végelkeseredésében szétmállik a hazai sifonérban . . .
Eme rövid ruházkodási félretévelygés után - hiszen időközben csaknem tizenegy óra lett - kutassuk fel a legénységi mise leendő színhelyét.
Nem lévén a hajón kápolna, a különféle felekezetek istentiszteletét a legtágasabb helyiségekben - szalonban, könyvtárban, kirámolt étteremben tartják.
Ismeretlen útvesztők, titokzatos lépcsők, kanyargós folyosók legyőzése után akadunk a legénységi étkezdéből nyíló, nyitott raktárhelyiségre - az ezúttal kiszemelt, alkalmi istenházra.
A mise nem kezdődött meg, pap sem mutatkozik még, de egyik sarokban terített asztal fehérlik, két szál gyertya díszíti - nyilván az oltár.
A tengerészek - vagy negyven-ötvenen - összevissza ténferegnek, ki korláton, ki ládán, ki árbocrúdon üldögél, és javában -sörözik! Aki nem sörözik, az coca-colázik.
Nemcsak iszogatnak, még dalolgatnak is! De nem ám holmi sörözéshez illő, mulatozó-dáridózó nótát, hanem nagyon is ismert, szép karácsonyi dallamot, a „Csendes éj . . ." olasz verzióját:
,,Dolce natal!" - harsog szerteszéjjel, egyre lelkesebben, egyre rekedtebben. Néha csaknem tivornyázón . . .
A matrózoknak nemcsak éneklése, öltözéke se valami áhítatgerjesztő. Nem az a makulátlan karácsonyias. Ki szakadozott, stráfos trikóban, ki rongyos laibliban, ki meg meztelen felsőtesttel készült fel az ünnepi alkalomra.
Valamilyen pantalló azért mindegyiken van. Ezt meg kell hagyni.
Istenfélő keresztény létünkre kissé megütközünk a körülöttünk kifejlődő „karácsonyi hangulaton". Egyre kényelmetlenebbül érezzük magunkat, mérlegeljük a kijárati lehetőségeket. Meg kéne lépni valahogy . . .
Restelkedve tekintünk hát egymásra is, nem egészen időszerűnek tűnő, estélyi ruházatunkra.
-  Gyerünk haza gyorsan - villan át agyunkon -, öltözzünk át! A többieket is bizonyára kényelmetlenül érinti parádés, túlságosan ellentétes jelenlétünk.
-  De hátha nem érünk vissza időben - vagy tán éppen azzal bántanók meg őket, ha most váratlanul felugranánk . . .
Megelégszünk hát azzal, hogy kissé félrevonulunk a kirakatból. Félhomályba eső ládára húzódunk, ahova a rivaldafény tapintatlan szeme nem tud bepillantani. Itt békében, észrevétlenül várhatjuk meg a szertartás kezdetét.
A söröző matrózok szerencsénkre ránk se hederítenek.
Aztán mégis felismer valamelyikük.
Meglepetésünkre odajön, szíves, udvarias hangon kérdi, hova is igyekszünk hát tulajdonképpen? Bizonyára eltévedhettünk, örömest útbaigazítana . . .
Mihelyt azonban megtudják, hogy misére jöttünk - a délelőttit lekéstük -, odasereglenek, barátságosan közrefognak. Csak néhány percig legyünk türelemmel, mindjárt itt lesz a tábori lelkész, ő tartja a misét. Még két kényelmes széket is cipelnek elő: ide tessék ülni, ne arra a piszkos ládára! Még egy-egy sört is kapunk. Valósággal versengenek értünk, mindegyik vendégül akarna látni! . . .
Közben szüntelenül fújják a „Dolce natal"-t, de egyre komolyabban, egyre ájtatosabban. Míg csak azon nem vesszük észre magunkat, hogy velük együtt fújjuk mi is a szép gyerekkori áriát!
Szövegét azonban csak magyarul és németül tudjuk. A mellettem ülő szájának mozgását figyelem, így már olaszul is tudom, persze csak egy-két szavas késedelemmel. Le is maradok kissé . . .
„Dol-ce na-tal! ..."
Aztán betoppan a fiatal, rokonszenves képű lelkész.
Mindenki feláll, üvegét maga mellé állítja a padlóra.
Szerényre halkul a hangos énekszó, elfojtott mormolássá a sértő csevegés. A zajos matrózkocsma pedig - szinte varázsütésre - áhítatos istenházává!
Csendesen letelepszenek a hivők, ki-ki a maga ládájára, árbocfájára, korlátjára. Mi ketten pedig, ünnepi karosszékünkbe. Estélyi ruhánknak ez nyilván kijár. Engedelmet ezért a tán nem éppen helyénvaló hasonlatért, de kissé olyanformán érezzük magunkat, mint majom a köszörűkövön.
Sörös-, illetve coca-colás-üvegét ki-ki maga mellé húzza. Akié kiürül, szerényen, halkan lép át a közeli legénységi bárba, újabb üvegért.
Közben állandóan szól az ének, de immár áhítatosan, karácsonyiasan, szinte lélekemelőn. A szennyes matrózblúzok legtöbbjéből még vásott imakönyv is kerül elő. Még néhány nadrágzsebből is. A pucér felsőtestek nadrágzsebéből.
Két egyenruhás, szalagos-sapkás, ünnepélyesre kimosakodott matróz ministrál.
A fiatal lelkész kifordul, szentbeszédbe kezd.
Nem értünk eleget olaszul, de a kemény matrózszemek csillogásáról ítélve, papjuk ért a legénység nyelvén. Szívük szerint beszél. Velünk pedig - noha nem követhetjük szó szerint - mindenesetre feledteti a sörösüvegeket s az egyébként pongyola beállítást.
Néhány matróz még meg is áldozik.
Mise végeztével pedig - még a pap is kap egy üveg karácsonyi sört!
Lehet, hogy csak coca-cola volt. Aztán letelepszik hívei közé. Beáll ő is az énekkarba.

December  27-én

Tegnap nem akadt jelentenivalóm. Tétlenül heverésztünk, békességben pihentünk a verőfényben. Mangi makacs megfázása változatlan. Ma délelőtt azonban az arábiai Aden kikötője lévén esedékes, ismét hajnalban kezdte a fel-alá futkosást! Annyi felesleges energiát pazarol, ugyanilyen erővel akár gyalogszerrel vagy tán úszva is ideérhetett volna Szuezből. Addig nyugtalankodik, addig-addig távcsövezi a partot, míg tíz óra tájban valóban kikényszeríti az érkezést.
Adenben nyilván mi sem változott az elmúlt évek során.
Hajónk nem tud bejárni a kikötőbe - azelőtt sem tudott -, kint horgonyoz most is az öbölben. Bennszülött csónakon (ezúttal, sajnos, már büdösen pöfögő motorcsónakon) szállítanak partra. Valamikor félmeztelen szomáli suhancok eveztek, már útközben összevesztek a kialkudott fuvardíj megosztásán. Emlékszem, egy ízben össze is verekedtek. Félretették az evezőt, birokra keltek. Míg csak a gyengülő fél futóra nem vette a dolgot, egyenest a tengerbe ugrott. Ellenfele - utána! Szerencsére sokan voltunk kiszállók, egész ladikraj vetélkedett értünk, valamelyikre átkapaszkodhattunk. De a mi két evezősünk még javában kergetődzött, még mindig nem tudtak megosztozni a még csak reménybeli pénzen. Ott hagytuk hát őket, lehet, még most is víz alá nyomkodják egymást . . .
Ez a hajdan megszokott adeni beköszöntő ezúttal, persze, elmaradt. A két ügyes, de rendkívül maszatos motorcsónak viszont annál sebesebben bonyolítja partraszállításunkat.
Az „Europa" köré rajzó rengeteg zsibárus-vitorlás szemlátomást megszaporodott. Alig tudnak elhelyezkedni, egymást lökdösik le a hosszú, ingatag árbocfáról, közelharcot vívnak. Indulatos kiabálásuk, fülsüketítő arab-szomáli nyelvvitájuk - ez már a régi, jó, a hamisítatlan Aden!
A tarkabarka szereplők - noha kinézésük, zajongásuk, sőt szaguk is változatlan -, portékája ugyancsak megváltozott. Akkor főképpen selyemárut, hatalmas szivacsot, arab bőrholmit és német távcsövet kínáltak (évtizedekig hordtam az Adenben vásárolt, elszakíthatatlan selyemingeket, olcsóbb volt az anyag az itthoni megvarratásnál), most tranzisztoros rádió és projektor, magnetofon és házitelefon, villanyborotva és nyloning járja. Japán és kínai áru valamennyi!
A nyugat-európai ipart elsősorban a német optika és a francia kozmetika képviseli. Német turista Zeiss-távcsővel, a francia meg Dior-parfümmel rakódik meg. Jól tudja, hogy keleti kirándulásáról hazatérve, duplájáért adhat túl adeni harácsolásán!
Aden ugyanis - szabad kikötő!
Vámmentes áru, legális csempészés eldorádója!
Bármilyen ócskaságot vásárolsz Adenben - csak nyerhetsz rajta! Jól tudja ezt mindenki. Elsősorban tudja az átutazó hajók személyzete, másodsorban az utasok - női tagjai! Utóbbiak közt tartózkodik persze Mangi is - ezúttal, sajnos, gyenge eredménnyel.
Az adeni olcsóságnak tudható be, hogy a várakozó hajóra való visszatérés kétannyi ladikot igényel, mint a partraszállás. Mert hazafelé minden második ladik ködöt szállít. Ködösített árut!
Adenben ez mindig így volt, harminc év óta mindenesetre! Feltehető hát, hogy régebben se lehetett másképp.
Egyetlen újításról kell beszámolnom, az adeni valutakérdés kissé zavaros problémájáról.
Adenben - egyelőre még angol gyarmat lévén - lehetőleg angol pénzt követelnek a kereskedők. Valamikor indiai rúpiát, most kelet-afrikai fontot. De minden egyéb külföldi valutát is szívesen, sőt rajongással elfogadnak. Valóságos látványosság a lépten-nyomon ajánlkozó, de egyformán huncut, valóban akrobata pénzváltó. Szédületes sebességgel, annál kétesebb szabatossággal kalkulál át bármilyen valutát vagy huszonötféle egyébre.
S minthogy az eddigi kikötőkben más-más pénzzel kellett fizetni, érthető, hogy a nadrágzsebekben meglehetősen vegyes aprópénz gyűlt össze, s hogy mindenki az előző kikötőben megmaradt krajcárfeleslegén igyekszik túladni, főleg szakadozó nadrágzsebei védelmében. Hiszen a következő állomáson bizonyára el sem fogadják már.
Tudni kell azt is, hogy Aden az egyetlen pont, ahol az ázsiai kontinenst érintjük, mégis kelet-afrikai valuta járja, pedig egyelőre még az angolok az urak! Már magában véve ez is elég nyakatekertté teszi a helyzetet.
Az idők folyamán 130 000 főnyi várossá növekedett Aden! Rendkívül barátságtalan, zord, kietlen sziklavilágban, régóta kialudt vulkán helyén épült. Hátterében égnek meredő sziklafalak, valóságos bástyaként veszik körül. Elsőrendű problémája a vízellátás ! Erről tanúskodnak a város szélén látható, hatalmas méretű vízgyűjtő medencék is, állítólag még Augustus-korabeli, római légiók ciszternái.
Az angolok csak 1839-ben szerezték meg, hogy a szemközti afrikai parton már régebben megszállt Szomálifölddel karöltve, biztosítsák a tengerszoroson való átjárást, India, valamint Kelet-és Dél-Afrika felé . . .
Visszatérve az imént megpendített valutatémához: nadrágzsebemben még a Szuezből megmaradt, maroknyi piaszter csörög. Az arab rézpénz pedig nemcsak rendkívül nagy és súlyos, módfelett maszatos is. Sokféle kellemetlensége miatt, itt Adenben reméltem túladni rajta.
Sajnos azonban - senkinek sem kell!
A partraszálló utas először is szűk kapun furakodik át. Ott a kapuban mutatja fel hajón kapott „kiszállási engedélyét", később, ha majd elhagyja a várost, visszakapja. A kapun belépve, az adeni postahivatallal találja magát szemben, ott siet feladni hazairányított postáját.
A tolóablak mögött ismerősnek tűnő, mégis ijesztő mumus, hennafestékkel vörösre mázolt, nagyszakállú, dagadt arabus ül lesben.
- Hol is láttam ezt a pofát? - töröm fejem bizonytalankodva.
Ő is ravaszul rám pislant - nyilván felismerhetett.
Harminc éve jártam itt - tűnődöm -, mintha akkor is ugyanez a vörösszakáll kacsingatott volna ki a tolóablak mögül? Ha jól emlékszem, még nézeteltérésünk is támadt az arab piaszter körül.. .
Akkor döbbenek rá, hogy dehogyis harminc éve, mindössze négy évvel ezelőtt történt, az akkori expedíción! Persze, akkor adtam itt fel utoljára postát, akkor sem fogadta el arab pénzemet! Onnét datálódik kellemetlen ismeretségünk.
Ezúttal is, amint elébe pengetem az ezüst öt piaszterest, gyanakodva szemléli. Aztán előkeresi tokjából az ókulát, vizsgálgatja, forgatja, meg-megpengeti. Mintha bizony most látna ilyet először. Végül mégis visszaadja, inkább angol pénzt kér helyette.
Rövidet sétálunk még az adeni bazárok szennyes utcáin, ahol rengeteg a sokféle és feltűnően olcsó, de gyenge minőségű kínai selyem, japán fényképezőgép, ilyen-olyan vetítő. A sok távol-keleti áru közt fesztelen összevisszaságban heverész tarka kecske, kopott szamár, rühes kutya - még baromfi is csipog a vásárlók lába közt! Nyomorék, sőt világtalan is bőven akad, százféle érthetetlen nyelven zajonganak, alkudoznak, de az arab pénzt még a féllábú koldus is visszautasítja. Vajon miért félnek tőle ennyire? . . .
A zavaros fejetlenség, a szédítő rumli kimerít bennünket.
Rohamosan melegszik az idő is, izzadtan, fáradtan határozzuk magunkat a mielőbbi visszafordulásra. Még a város nevezetességeinek, a római vízmedencének, a piactérre Ázsiából be-beérkező, szőnyegszállító tevekaravánoknak a megtekintését is bizonytalan időre halasztjuk.
Meglehetős lógó orral, szakadozó nadrágzsebemben még változatlanul csörömpölő piasztereimmel szorulunk az éppen induló motorcsónak rengeteg kalózzsákmánya közé. Megkönnyebbülten érjük el az „Europá"-t, most valóban jólesőn hűvös oázis a szennyes adeni hőség zűrzavara után.
A fedélzeten változatlan hevességgel folyik a vásár.
A vevő immár madzagon húzza fel a mélyen alatta himbálódó ladikos árus portékáját, kiemeli a szalmacekkerből, visszaküldi benne az ellenértéket. Lehetőleg piaszterban, hogy még időben szabadulhasson tőle. Az árus persze nem hajlandó elfogadni, felháborodottan tiltakozik - pedig ez itt is hivatalos pénz! Vevő az árust, árus a vevőt igyekszik átejteni. Közben a „finom lelkű" vásárló gyorsan eltűnik zsákmányával a hajógyomor útvesztőjében - így aztán az üzlet csak egyik fél szempontjából kielégítő.
Az ismételten lezavart, de időközben újból fedélzetre kapaszkodott, reklámfogsorát ránk villantó helybeli áruskülönítményhez fordulunk most — vegyes bizalommal. Szemükből sunyi lekötelezettség, lelkükből leplezetlen gonoszság sötétlik. Készletük választéka pedig teljesen azonos a városbeli bazárokéval. Csak az árak persze megduplázódtak.
Mihelyt a szokásos emlékvacakok közt válogatni kezdek, az illetékes kufár gyanakodva horkan rám:
S amint zsebembe nyúlva - fél marék piasztert mutatok fel -valódi, hazai, arabus pénzt -, tősgyökeres angolsággal, de méla undorral legyint: - Nógud! (Nem kell!)

December  28-án

Elhagytuk Adent, megkerültük Afrika legkeletibb csücskét, a nemrég még Olasz-Szomáliföldhöz tartozó Guardafui-fokot, majd hirtelen jobbra csavarva kormányunkat, déli irányba fordítjuk hajónk orrát. Az Indiai-óceánt járjuk immár, bal kéz felől a tenger végtelensége, jobb kéz felől az Angol- és Olasz-Szomáliföldből egyesült Szomália több mint kétezer kilométeres partja sárgállik.
Ismét kék és sárga - a kellemesen idegnyugtató színkeverék.
Általában ez szokott a kelet-afrikai hajózás legkellemesebb, legpihentetőbb, legsemmittevőbb szakasza lenni. A gondtalan elnyújtózkodás, erőgyűjtő lustálkodás, a vadásztervek utolsó simítgatásának szépemlékű ideje!
Meleg nyári verőfényben sütkéreznek az utasok, lagymatag uszodában lubickolnak, haragoskék, mégis szelíden csendes tengerjárás ringásában. El-elszenderednek az álmosítón rijjogó sirályszó simogatásától, s ha fel-felriadnak, kellemesen sós ízű a szájuk széle . . .
A reményteljes vadászok pedig - akik közé igazság szerint minekünk is tartoznunk kéne - eljövendő kalandok százféle lehetőségét festegetik képzeletük palettájára, így igyekeznek rövidíteni még hátralevő utazásuk óráit. . .
De a valóság sajnos - ismét eltér a szokásostól.
Mégpedig nagyon is lényegesen.
Mangi állapotának sehogy sem kívánatos a 31-én esedékes mombasai partraszállás. Rengeteg izgalommal, bajlódással, végtelen hercehurcával szokott járni, gyengélkedőnek semmiképp sem való. ĺgy hát egyáltalán nem siettetem hajónk sebességét, sőt ha módomban lenne, minél tovább késleltetném.
Az időjárás, noha egyébként kellemes, korántsem mondható még tropikusnak, legfeljebb tán ,,májusi"-nak. Az uszoda kisimult vize kong az ürességtől, a körülötte napfürdőzni vágyók köznapi ruhában róják a fedélzetet, heverőik tétlenül nyújtózkodnak. Még a tenger sem előírásosan csendes, lényegesen mozgalmasabb az ilyenkor rendszerint eltespedő Indiai-óceánnál. Kapaszkodni kell a lépcsőkorlátba, ágyak alól ki-kiszánkáznak a kofferok, hol ez, hol amaz fordul le a kabinasztalról, némelyik még csörömpöl is ...
Mangiból pedig hiányzik a tőle megszokott, bizakodva lelkendező hangulat. Szája széle sem sós, lázasan száraz. Fejfájósan, hideglelősen didereg, alaposan beadott neki az a szerencsétlen kairói tanulmányút.
Ennek ellenére, most is jókedvet színlel. Ágyából ismét fedélzeti heverőjére költözik, távcsöve még mindig repülőhalak ezüst csillogását keresi.
Hiába - nem csillog ott egyetlen szem se!
Javában folynak körülöttünk a szokásos sportversenyek döntői.
Inkább tán javában zajlanak. Mert szívesebben mondanám hancúrozásnak, mintsem sportteljesítménynek ezt a bolondozó majálist. Áll a bridzsverseny is - az legalább nem zajlik. Mangi persze - bármily örömmel várta -, most abban se vehet részt, kisorsolt partnerét cserben kellett hagynia.
Kedvetlenül heverészünk hát egymás mellett, közösen sajnáljuk a körülöttünk szárnyra kelő - elszalasztott alkalmakat.
Holnapután pedig bele kell fognunk a csomagolásba, az „Europa" aligha fog lassítani miattunk. A mombasai kikötés -amint említettem - önmagában véve is fogós kérdés. Hátha még „mellékkörülmények" - betegség, túlságos sok holmi, egyre bonyolultabb vámvizsgálat, politikai válság - is nehezítik!
Holnap estére még parádés búcsúebéddel egybekötött búcsúbál is készül, a szép szári vízrebocsátásának (márcsak tengerésznyelven tudok beszélni) legutolsó lehetősége!
Érthetően fő tehát az én fejem is - nem ilyen kondícióban reméltem megérkezni.

December 30-án

Az orvos ma kiadta Manginak a végleges ágybanmaradási parancsot.
Tudtam, hogy előbb-utóbb ez következik. Bár bekövetkezett volna már egy héttel ezelőtt, nem ma, érkezés előtti napon.
Útitársaink, az a kevés, akit alkalmunk volt közelebbről megismerni, valóban megható részvéttel vannak Mangi iránt. Minden téren igyekeznek gondoskodni róla. Egyik ilyen pirulát, másik amolyan gyógymódot-patikaszert ajánl, mindegyik többet akar tudni a másiknál. Csak utóbb meg ne mérgezzék, közös erővel!
Állapota nem romlott ugyan, de nem is javult a nap folyamán. Ennek ellenére örülni próbál mindennek - tudom, hogy csak irántam való kíméletből, nehogy kedvemet vegye.
Akármire forduljon is a helyzet - oly élvezetesnek ígérkező, általam még annál is kívánatosabbra pingált kirándulásunk: az évről évre halogatott „nászút" első szakasza - jóvátehetetlenül vízbe esett. Bosszúságnál, kellemetlenségnél, csalódásnál egyebet nemigen hozott. Még ún. „fénypontja" - a kairói kirándulás - is halovánnyá kopott, jóllehet Mangi változatlan lelkendezéssel emlegeti.
Immár csakis az elkövetkezendőkön, tulajdonképpeni vadászexpedíciónkon múlik, képes lesz-e jobbra fordítani szerencsekerekünk rúdját? . . .
A meleg, levegőtlen pakolás poklán - Mangi kemény természetének hála - átestünk valahogy. Kimerültén dőltünk most ágyunkra, az ,,Europá"-n töltendő utolsó éjszakánkra. Odafent javában szól a zene, kurjongatnak a mulatozók! Szegény halványlila szári, csalódottan lapul a koffer fenekén.

December 31 
Szilveszter  napján

Mangi nyugtalanul, keveset aludt, hőmérséklete 37,7. Ami nála több, mint másnál, általában a 36-ot sem éri el.
Közeledünk, két órára kéne Mombasába érnünk. Váratlanul nagyot emelkedett odakint a hőmérő, fülledt, nyirkos, jellegzetesen tropikus, mombasai hőség. Ráadásul még az eső is megered. Legkevésbé sem hűsítő, inkább füllesztő, poshadt meleg permet. Csúszkálunk a szappanosan síkos hajópadlón.
De nemsokára feltűnik a part, Kilindini, a mombasai kikötő, feltűnnek egyben jól ismert cégérei is, a hatalmas méretű, sok száz éves majomkenyérfák - a „baobab"-ok!
Egyelőre nem csinálunk semmit. A korlátra támaszkodva magyarázom Manginak az ismerős tájat, a kikötő részleteit, sok régi ideérkezésem gyönyörű emlékét.
Mozdulatlan álltunkban is dől rólunk a verejték. Ha egyebet nem használ is, Mangi lázát talán lecsökkenti. Persze ismét igyekszik az egészséges jókedvű szerepét játszani, de egyre kevesebb meggyőződéssel. Fáradt szeme, remegő keze, nem tud már megtéveszteni.
Két óra elmúlt, valóban beértünk az öbölbe, de egyelőre nem kapunk bejárási engedélyt. Kicsi a kikötő, megnagyobbodott a forgalom, várnunk kell, míg sorra kerülünk. Addig kint horgonyzunk ismét, vagy ötszáz méterre a parttól.
Sűrűn hozom a bárból a narancsleves hűsítőt. Amint felhajtjuk, már ki is izzadjuk, mehetek a következőért. Különféle motorcsónakon érkező útlevélvizsgálók, vámosok, révkalauzok, orvosok - minden kikötés szokásos hátráltatói. Felkapaszkodnak a leengedett hajólépcsőn, és egyenest a bár előtti szellős sarokba telepedve, különféle limonádét rendelnek. Szó sincs egyelőre útlevélről, igazolványról, újraoltási bizonylatról, fegyverengedélyről- semmiféle dokumentról. A mombasai kirendeltség minden tagja nádszálat szopogat. Ki-ki szótlanul, de hangos szortyogással szívja kedvenc hűsítőjét. Limonádétort ül a mombasai bürokrácia.
Soká szívogatunk mi is, hiszen soká nem történik semmi!
Négy órára jár, mikor végre engedélyt kapunk a becammogásra. Kürtünk rekedtet harsán, mintha máris torkára szállt volna a nyirkosán fülledt atmoszféra, rikácsolva kap szárnyra Mombasa temérdek sirálya, végre parthoz koppan oldalunk -most aztán valóban megérkeztünk Afrikába!
Mert eddigi állomásaink, az egyiptomiak meg a többi, csak enyhe étvágygerjesztők voltak, vizenyős aperitifek.
Kezemben a távcső, azon vizsgálgatom a rakparton tolongó közönséget. Itt kéne találkoznunk a nairobi „Safariland" kiküldött emberével.
Valamikor itt Mombasában is tartott a társaság állandó kirendeltséget, amely az érkező vendéget már a kikötőben fogadta, vámvizsgálat, fegyverigazolás sokrétű nehézségén átsegítette, Nairobi felé induló vonaton elhelyezte, vasúti jegyét megváltotta, poggyászát feladta, egyszóval - gondoskodott róla.
Még a nevére is jól emlékszem.
Bemisternek hívták az alacsony, vézna, de rendkívül ügyes és szíves emberkét, aki minden hordárt, minden vámhivatalnokot ismert, majomügyességgel bujkált a mombasai vámcsarnok hatalmas útvesztőjében, s a körülményekhez képest gyorsan intézte el a helybeli nyelvet nem értő, a kis Bemister gyámkodása nélkül bizonyára reménytelenül megfeneklő jövevény dolgát.
Hiányolom is az időközben „lelépett" emberkét. Nélkülözhetetlen tartozéka volt hajdani érkezések verejtékező, füllesztő izgalmának. Az újonnan szervezett ,,Safariland"-nek nincs már helybeli kirendeltsége, ezúttal maga „Slim", a vállalat ügyvezető igazgatója vár bennünket a rakparti tömeg közt.
Slim kövér feje is észrevett, örömmel jelezgetünk egymásnak, izeneteket váltunk teli torokkal, persze felesleges energiapazarlás, egyikünk se érti a másik szavát.
Slim is belátja, hogy kiabálással semmire se megyünk, inkább hadonászó integetésbe kezd. Morsejelekhez folyamodik. S amint hamarosan kiderül - teljes sikerrel.
Megérteti velem, hogy helybelinek egyelőre tilos a hajóra lépni - csempészési alkalom, fertőző nyavalya veszélye, százféle új előírás -, de tüstént várható a kikötői hatóság, az majd felszabadítja a kijáratot, hozza is egyúttal Slim írásbeli izenetét.
Ez persze eltart néhány percig - helybeli fekete rendőrök őrzik a kijáratot -, felhasználom ezt az alkalmat Slim rövid bemutatására.
Meg kell jegyeznem egyébként, hogy a „Safariland", az immár csaknem hetvenéves nairobi vadászügynökség, a hasonló vállalatok legöregebbike. Már apám testvérbátyjának, írásaim során ismételten említett Széchenyi Gézának hosszú expedícióját is „Safariland" rendezte, akkor még „Newland & Tarlton" néven, 1900-ban!
Ugyanez a cég szervezte - akkor már mint „Safariland" - saját expedíciómat is, a harmincas évek folyamán, 1960-ban is ő intézte dolgunkat, csakhogy akkor „Transafricá"-nak hívták. De már következő évben visszavásárolta régi nevét, újból „Safariland"-nek vallotta magát.
Később ismét átkeresztelték. „Central Africa Safaris" néven lépett be a kelet-afrikai szafári-ügynökségek szervezetébe! De alapjában véve még most is ugyanaz az eredeti, hetvenedik születésnapját közelítő cég! Vezetői persze még gyakrabban váltakoztak az évtizedek során, mint neve.
Mikor 1960-ban utoljára jártam itt, ketten is igazgatták: L. H. F. Armstrong angol ezredes és ]. R. Potts egykori fehérvadász. Ma változatlanul ők a vállalat igazgatói. De minthogy nem megy már olyat- jól az üzlet, mint hajdanában - rengeteg új vadászügynökség verseng egymással -, a régi cégnek nem futja már mombasai vendégfogadó-különítményre.
Armstrong ezredes tehát fogta magát, s a néhai kis Bemister helyében ő utazott le elibénk Mombasába. Ami elég jó dobásra, vagy nyolcszáz kilométerre esik Nairobitól.
Armstrong, csúfnevén „Slim", kissé dagadt képű, pocakos, sajtszínű jelenség. Semmiképp sem az, amit egy „afrikai vadászügynökség vezetőjétől" elvárna a mérsékelt égövi olvasó.
Nem az a kimondott fenegyerek.
De igen jó kedélyű, szorgalmas, szíves, sajnos nem a legjobb egészségnek örvendő ember. Rosszul illik a sok kisportolt, napszikkasztott afrikai telepes közé. Szokatlan, gömbölyded termetével érdemelte ki a „Slim" (angolul: karcsú) becenevet.
Alighogy be tudtam fejezni a „Safariland" hosszadalmas monográfiáját, már érkezik is a kikötő parancsnoka - utolsó ittlétemkor még rézszínűre sült angol, ma már születésétől fogva koromfekete bennszülött. De az angoloktól átvett udvariassággal nyújtja át Slim hevenyészett, izzadság lágyította céduláját.
Még éppen ki tudom belőle betűzni, mielőtt szétmállik, hogy siessünk a kiszállással, különben lekésünk a vonatról, Nairobi felé fél hétkor indul, hálókocsijegyünk nála van - helyünk tehát biztosítva. De ha elszalasztjuk, csak holnapután mehetünk - újév napján szünetel a közlekedés!
Kétszer huszonnégy órát itt kéne hát rostokolnunk, ebben az elviselhetetlen pokolban. Nemcsak felesleges költségbe keverednénk, hanem Manginak további két napig kéne nélkülöznie orvost s a még sokkal szükségesebb pihenést!
Útlevélvizsgálaton, kiszállási engedélyen, orvosi- és újraoltási firtatáson minden különösebb izgalom nélkül még a hajón sikerült átesnünk. Különösen, mikor megtudják, milyen régóta járók ide vadászni. Végül már szinte hazatérő, kedves ismerősként kezelnek, egyik-másik vámhivatalnok még rám is ismer. Poggyászunkat lehordták már a vámhivatal tágas csarnokába. Miattunk máris kiszállhatnánk, kapkodásmentesen érhetnénk ki az állomásra, telepedhetnénk a nairobi vonatba.
Hiszen bárcsak engednének!
Egyelőre azonban csak türelmetlen idegeskedés, hiábavaló várakozás az osztályrészünk.
Ötpercenként kapkodjuk elő óránkat, tétlenül várjuk az időt, hogy teljen, a reményt, hogy fogyjon, s hogy végérvényesen kiderüljön - a lekésés. Vonatunkat már sehogy sem érhetjük el, két napig itt kell kínlódnunk, a mombasai hatvanfokos gőzfürdőben.
Barátaink, az ugyancsak Nairobiba igyekvő Windisch-Graetz házaspár is itt izzad-bosszankodik mellettünk, nyelvlógató, öreg tacskójával egyetemben, ki már harmadszor járja meg a nagy utat. Sötétzöld, jól szabott házikabátját - gazdája nemrég még abban sétáltatta a szeles fedélzeten - szerencsére már elnaftalinozták. Nyilván útlevele is rendben van. Láthatólag már izgalommentesen liheg.
Szalad az idő, de még mindig egy helyben türelmetlenkedünk. A világ minden kincséért sem engednének kiszállni.
Fél hatig tart a tortúra. Akkor szabadítják fel közlekedésünket a szárazfölddel, akkor tódul be a parton várakozók hada - köztük szuszog a derék Slim is, egyetlen pártfogónk, csaknem életmentőnk ebben a sötét alvilágban.
- Fél hétkor indul a vonat - lihegi -, messze esik az állomás, hátra van még a vámvizsgálat idegpróbája, ötven százalék a vonat elérésének esélye!
Gyenge chance, de meg kell játszanunk!
Slim kiosztja a szerepeket, így talán sikerül.
Sápadtan izzadó vezérlete alatt törekszünk a hajóra felözönlő, sokszínű emberár ellen, két puskámmal és töltényes hátizsákommal nyomakodunk a vámhivatal kissé szellősebb hodálya felé. Mangit közben az ún. „queue"-ba (ejtsd kjú!) a sorbanállók hosszú láncába kényszerítjük. Itt történik a személypoggyász vizsgálata. Roskatag fapad mentén szorong a nép, ezen folyik majd a vámkezelés, ha ugyan kibírja a pad. Otthagyjuk szegény feleségemet, a kikötői rumli ismeretlenségében. De magyarázatra nincs idő - önálló utas - bontakozzék ki a zavarból, ahogy tud!
Mi ketten Slimmel tovább sodródunk, „kivont karddal" - puskáimmal és munícióstarisznyámmal - ostromoljuk a legkeményebben megerősített támaszpontot, a magas szintű vámhatóság szinte bevehetetlennek tűnő fellegvárát! Ott kell elintéznünk fegyvereim és lőszerem behozatali engedélyét.
Ami emberemlékezet óta különleges idegvizsga, válogatott megpróbáltatás a mombasai kikötőben. A fegyvercsempészés itt évtizedek hosszú sorára tekint vissza, hát még mostanában, a csak lassan csendesedő mau-mau-lázadás s a nyomában következő felszabadulás izgalmának idején! Érthető, hogy a fegyverek vámkezelése minden földi és túlvilági purgatóriumot felülmúló türelempróbává fajul.
A porondról immár véglegesen lelépett néhai angol vámtisztet is mindig idegesre forralta a mombasai klíma, rendszerint vele is össze-össze kellett rúgnom a port töltényeim különféle fajtáján és számán - igaz, akkoriban négy-ötszörösét hoztam a mai mennyiségnek! Mégis egyenkint kellett kiraknom, minden szemet szép sorjában, nehogy egyetleneggyel is többet hozzak be a megengedettnél. No de hol jár már az a bizonyos „néhai világ"?
A mostani, fekete bőrű hivatalnok - bár ugyanolyan előzékeny és udvarias, amilyen elődje volt - mégis gyakorlatlan, járatlan még a vámdzsungel sötét útvesztőiben. Semmi esetre sem rövidíti dolgunkat. Túlhajtott pontosságával végtelenségig nyújtja, egyre bonyodalmasabbá keveri a vámkezelés amúgy sem egyszerű folyamatát. Pedig a jóindulat valóban nem hiányzik az istenadtából.
Számtalan engedélyemet, múzeumi és követség! „ajánlólevelemet" megosztottam Slimmel. Fél kézzel nem bírom valamennyit lobogtatni. Bár egyet se vettem volna elő! Nemhogy megkönnyítik, mind reménytelenebbé bogozzák ügyemet!
Meg kell azonban hagynom, hogy a bennszülött hatóságnak nemcsak udvariassága, türelme is túltesz a régiekén. Feje nem forr fel még a legképtelenebbnek tűnő rendeleten sem, legalábbis nem árulja el. Változatlanul hűvös képű, koromfekete. Már ezzel is jóleső nyugalmat áraszt maga körül.
Mialatt az előttem következő „kuncsaft" vallatását várom, egyéb idegnyugtató híján a magyar közmondásokat járatom agyamban, tudok-e köztük a szenvedésről példálózót, némileg vigasztalót?
Egyetlen jut eszembe.
„Vékony szőrű kutyának, kiscsizmás embernek sokat kell szenvedni!"
Ezúttal azonban egyik kategóriában sem érezvén magam illetékesnek, a közmondások világából ismét a jelenre térítem figyelmemet. Többek közt - karkötőórámra.
Tíz perc múlva hat. És még semennyire se vagyunk!
Fél hétkor pedig könyörtelenül indul a vonat. Még miattunk se, de még Szilveszter napja miatt sem tesz kivételt!
Lassan, de biztosan haladok, önverejtékembe való fulladásomnak és vonatról való lekésésemnek dicstelen, de elkerülhetetlennek látszó útján. Most legalább Mangira koncentrálhatom aggodalmamat, hiszen még most is tehetetlenül-lázasan szorong a végtelen ,,kjú"-ban! Mi pedig itt a vámhatóság ablaka előtt.
Hat óra múlt öt perccel.
Fél hétkor indul a vonat. Tudom, hogy ezt bejelentettem már, de az olvasók közt mindig akad figyelmetlen. Szóval - Fél hétkor! Kiérési lehetőségem, imént még ötven százalékosnak becsült esélye, minimumra töpörödött. Százalékban ki sem fejezhető már . . .
De még erről a parányról sem mondunk le.
Slim idegei is végsőkig feszülnek:
- Készülődjön - hörgi -, maga kerül sorra! Közben leugrom a csarnokba, utánanézek feleségének!   Szaladok taxit keríteni! Azt se mindig kapni. Fő a nyugalom. Csakis ezzel nyerhetjük meg a csatát!
Dehogy ugrik szegény Slim, dehogy szalad. Szuszogva hullámzik tova. Mindegyik zsebéből más-más színű, hatalmas zsebkendő lóg. Szotyogósan csüng. Váltakozva törölközik beléjük.
De alighogy elgördült, az események is nekilódulnak. Már nyújtják is vissza puskáimat, lőszeremet, engedélyemet. A mellém szegődött haszonlesők valamelyikének nyakába kanyarítok mindent, már lódulunk is le a nagycsarnokba, ,,kjú"-ba szorult, tehetetlenül hideglelős feleségem segítségére . . .
Váratlan látványra érkezünk.
A „kjú" nagy része még most is dolgavégezetlen toporog a türelmetlenségtől. Ezzel szemben Mangi már a megváltottak oldalán üldögél poggyászán - nyugodtan cigarettázik! Tüzesre pirult ábrázattal, fényesen csillogó szemmel, de büszke mosollyal jelenti:
- Simán átestem a vizsgálaton, mind a tizenhárom darabbal! Már taxiról is gondoskodtam, amott az a két fiatalember, már rakja is fel holminkat. Perceken belül indulhatunk az állomásra.
Régen tudom - Mangi nem elveszett ember.
Emlékezetes teljesítményei közül ez volt a második.
A piramisgyomorban való privátlátogatása volt az első!
Közben a kikötői óra - negyed hétre rukkolt.
Tagadhatatlan büszkeséggel nézem végig feleségemet. A frissen felszabadult Mombasa vámvizsgálatán tizenhárom darab málhával, minden segítség nélkül, szilveszter délutánján, fél óra leforgása alatt, hideglelősen, mégis sikeresen átesni - ehhez csak az szóljon hozzá -, aki már átesett rajta.
Még a szegény Windisch-Graetz házaspár is a sorbanállók közt szorong - kutyástól -, igaz, hogy már a legvégén. A férfi még utánunk is kiált: „Ha sikerül kiérnetek, kötözzétek meg a masinisztát, nehogy elindulhasson nélkülünk! Perceken belül ott leszünk!"
Pedig tizenöt éve lakik Nairobiban, mindenkit ismer, mégis hajszálon múlik, hogy le nem marad!
Mi azonban - Slimmel hármasban csaknem nullára csökkent esélyünkkel, időben kiérünk!
Fél hét előtt három perccel!
Végkimerülten, lucsokká izzadtan dőlünk az „Uganda-vasút" hálófülkéjének kőkemény padjára, akárcsak hajdanában - harminchat esztendővel ezelőtt!
Lásd Csui!, 1928. nov. 8-át! Akit olyan igen nagyon érdekel, lapozza fel, hasonlítsa össze akkori indulásomat a mostanival.
Megtudhatja belőle, hogy lényegében vajmi kevés változott.
Részleteiben - annál több!
Néhány percnyi türelmet kérek.
Csak lélegzetemet szeretném visszanyerni. Mihelyt visszakapom, már bele is kezdek a részletváltozások elbeszélésébe. Addig azonban közbe kell még szúrnom egy-két fontos - sőt rendkívül fontos - megjegyzést.
Slim, alig szálltunk be, nagyot sóhajtva engedelmet kér, ismeretlen céllal hagyja el a fülkét, és láthatóan megviselt ábrázattal. De meglepő gyorsan itt is van már, az étkezőkocsi pincérjének kíséretében, s három „hosszú" whisky-szódás poharat egyensúlyoznak.
Ennél értelmesebb mentőötlet eszébe se juthatott volna!
Felszabadulva, nem - megújhodtan szürcsöljük a harmatosra jegelt, kimondhatatlanul üdítő nedűt -, de máris megzavarnak: a nevemet kiáltozza valaki. Nem érek rá azonnal ablakhoz ugorni, mert abban a pillanatban zihálnak be Windisch-Graetzék, s a mellettünk lévő fülkébe rogynak. A legeslegutolsó pillanatban -mégis győzedelmesen!
- Leszedhetem a bilincset a vonatvezetőről? - kérdem aggódva. - Indítania kéne a vonatot.
-  Bízvást. Csak ne hajtson gyorsan. Ne akarja behozni a késedelmet. Az én feleségem is beteg, nehezen tűri a rázást. Élénk ilyenkor az elefántjárás is. Éppen a főváltójukat keresztezzük az éj folyamán. Izenem a masinisztának - hiszen tiszteletbeli vadászfelügyelő vagyok -, kímélje az ormányosokat!
Sajnos nem tudom már leadni izenetét, még mindig énrám kíváncsi valaki odakint, a peronon.
Nem szívesen, mégis kilépek az ablakhoz.
Akkora a tolongás, alig látom meg a tömegben kiáltozó alakot.
De már megmozdult a vonat, s az újévi embertömeg üvöltő „Uhuru!" és „Charambé"! ordítása közben kigördülünk Mombasából . . .

Csak most jutok hozzá, hogy Slim világrendítő mentőakcióját, a rám eső whiskyspohár tartalmát torkomon leengedhessem, haladéktalanul újabb fordulót rendeljek, majd lassankint hozzáfoghassak az egyre halogatott elbeszéléshez.
Kezdem a legkevésbé érdekessel, az indulás pillanatában nevemet kiáltozó, csaknem ismeretlennel. Csak most villan fejembe, hogy négy évvel ezelőtt, mombasai házába hívott, nemcsak megebédeztetett, hanem induláskor még fel is jött hajónkra, búcsúajándékkal megrakottan, ami közt jókora zsák kenyai kávébab is szerepelt!
S imént mikor a tömegben ráismertem, még szólni se tudtam hozzá.
Utólag most elmondhatom, hogy magyar ember, noha magyarul már négy évvel ezelőtt is vajmi keveset tudott. Neve Chernel Jenő, Chernel István egykori híres ornitológusunknak távoli atyafia. Régóta itt él Mombasában, felesége angol. Ő pedig a világhírű „Olivetti" írógépgyár kelet-afrikai képviselője. Egyéb alkalom híján itt köszönöm meg neki, hogy még nem felejtett el! Nemcsak engem, egykori magyarságát sem, s hogy négy évvel ezelőtt eszébe jutottunk, mi mint honfitársak, rajtunk keresztül -Magyarország!
Mikor a hűvös whisky némileg elködösítette bennünk Mombasa emlékét, idegeink is napirendre kezdtek térni, Slim kijelentette, amivel egyébként mi is tisztában kezdtünk lenni, hogy a lehető legalkalmatlanabb időpontot választottuk a megérkezésre - Szilveszter napját.
Mi persze nem választottuk, csupán az „Europá"-t, eredeti tervünknek, a január-februári hathetes vadászatnak éppen az felelt meg legjobban! Hogy aztán pont Szilveszter napjára esett a megérkezés, arról persze aligha tehettünk. Lényeges volt azonban a „Lloyd Triestino" társaság, hiszen csak az áll üzleti nexusban a pesti IBUSZ-szal! Kelet-Afrikába tartó Lloyd-hajó pedig csak havonta egyszer indul Triesztből. A januári már késő lett volna, a novemberi pedig még korai volt. Rákényszerültünk hát a decemberi ,,Europá"-ra.
Az se rajtunk múlott, hogy a kikuyu-törzs által kezdeményezett mau-mau-lázadás és az ennek következtében elért felszabadulás - a nevezetes „Uhuru" - éppen most, érkezésünk előtt néhány nappal zajlott le! A velejáró rengeteg adminisztrációs bonyodalom keresztül-kasul vágta lelkiismeretesen kidolgozott, precízen lelevelezett expedíciós tervünket.
Slim magyarázatából megtudjuk többek közt, hogy még pár napos nairobi elhelyezkedésünk is teljesen problematikussá vált, már-már azon gondolkoztak, hogy érkezésünket lesürgönyzik, a nekünk ebből származó anyagi kárt megtérítik, mert a legnagyobb erőfeszítéssel sem lehetett számunkra kvártélyt biztosítani.
Felszabadulás és újév napja! Ennyi ünneplést, ennyi izgalmat, s a velük járó kivételes forgalmat nem bírja ki Nairobi! Minden szálloda zsúfolásig tömve, az étkezdékben kifogyott az élelem, egyetlen szobácska se kapható, egyetlen kocsmai teríték sem szabad - városszerte! Újabban érkező vendég legfeljebb kerti padon szállásolhat, és stanicliből falatozhat. Szervezett expedícióra pedig - jobb ha nem is gondol!
Nos, kb. ez volt az értelme Slim beköszöntő felvilágosításának, közös utazásunk első tíz percében!
De alighogy belekezdtünk a bennünket nyilván legjobban érdeklő beszélgetésbe, már félbe is kell szakítanunk; vacsorára hív az étkezőkocsi pincére.
Amire Slim ugyancsak szokatlan módon reagál. Felugrik, megragadja a patrontáskát, egyik puskatokomat, nyakába akasztja. Nekem pedig int - fogjam a másikat!
-  Hova megyünk? - kérdem értelmetlenül. - Tán csak nem vadászni? Koromsötét éjszaka?
-  Dehogyis vadászni - nyugtat meg -, vacsorázni megyünk! Alig várom, úgy megéheztem a vámvizsgálat izgalmában. A puskákat mégis visszük. Nem a vacsorához kellenek, hanem elővigyázatból, nehogy távollétünk alatt lábuk kelhessen! Egyébként is szigorú előírás: puskáját, töltényét egy pillanatra sem hagyhatja el a tulajdonos, vigye magával, akárhova megy! Nemcsak étkezőkocsiba, bizony még a folyosó végén található diszkrét helyiségbe is! Különben menthetetlenül ellopják!
-  A mau-mau lázadás óta tart ez a rendelet - magyarázza -, itt ma minden fegyvernek akkora a kelendősége, pillanatig se maradhat őrizetlenül. Még Nairobiban se viheti magával, se lakására, se szállodába, se klubba. Bevisszük majd hivatali helyiségünkbe, ott lepecsételjük és páncélszekrényünkbe zárjuk! Csak a fehérvadász jelenlétében adhatjuk ki, közvetlen a szafári indulása előtt !
Első pillanatban azt hiszem, tréfál, olyan valószínűtlennek tűnik a puskás vacsora.
De hamarosan kisül, hogy bizony fele sem tréfa. Fegyveresen nyomakodunk hát végig a zsúfolt vonaton, még jó, hogy töltetlen puskával!
Tömve az étkezőkocsi is, vágni lehet benne a füstöt. Felszabadulást és újévet közösen ünneplő, részegen kurjongató publikum teli torokkal élteti a ,,charambé"-t (összefogást), versenyt „uhuru"-zik! Csak nagy nehezen sikerül leülnünk, s az egyébként is gyalázatos vacsorától nemcsak mi, Slim is éhes marad.
Akaratlanul is eszembe jut - a régi világ!
Az „én Afrikám"!
Amilyet persze, tudatlan könnyelműségemben, Manginak is ígértem!
Mikor esténkint boldogan, békésen, puskátlanul vonultunk át a feltűnően tiszta, kitűnően gondozott étkezőbe. Minden asztalon friss virágcsokor díszlett, öt-hat utas volt mindössze, nagy részük vadász . . .
A közismerten kitűnő vacsora után még órák hosszat folyt az érdekesnél érdekesebb vadászdiskurzus. Csendes, komoly, szakszerű élményeket lehetett hallani, tapasztalt hozzászólásokat. Mtito Andei állomáson - imént hagytuk el - szokásos volt kiszállni, a néhány perces időt vonat mellett sétálgatva kivárni, friss levegőt szívni, nyújtózkodni. Belehallgatózni a csendes, csillagfényes éjszakába. Akárhányszor bizony, még oroszlánordítást is lehetett hallani . . .
-  Én, sajnos, nem emlékszem már arra az időre - jegyzi meg Slim. - De az öregektől hallom, hogy nappalonkint még meg is állt néha a vonat, ha komolyabb vad, vagy különös látványosság mutatkozott a sínek mentén. Hogy az utasok kedvüket tölthessék, kényelmesen körülnézhessenek. Hova tűnt már az a világ! Nagyot fordult ám harminc év óta! Különösen itt Afrikában! Öt shillinget fizetek minden komolyabb vadért, amit holnap reggel, az Athi-Plains-en haladtunkban, a vonatablakból meglátunk! Ha pedig nem látunk egyet sem, maga fizet nekem ötven shillinget.  Áll az alku?
- Nincs fogadásra való pénzem.   Noha ajánlata egyébként rendkívül kívánatosnak tűnik. Harminc évvel ezelőtt meggazdagodhattam volna rajta . . .
Amint a vonat pályája fokozatosan emelkedik, a mombasai gutaütés veszélye alábbhagy, a környező erdők szagának egy-egy szippantásnyi enyhítője lopakodik be az ablakon. Lélegzetünk normalizálódik, agyunkban is enged a tompító nyomás - értelmet kezd nyerni a köztünk megindult beszélgetés.
Imént még reménytelennek tetsző problémák egyike-másika még tisztázódik is, várva várt utunk zavaros körvonala – bár az eredeti tervtől nagyon is eltérően - mégiscsak bontakozni kezd.
A nagy politikai átalakulás a mi feladatunkat is teljesen váratlan, új helyzet elé állítja, sokféle nehézséget, előre nem látott akadályt gördít utunkba. Elhárításuk, illetve legyőzésük tetemes időveszteségünkbe, félek, még anyagi kárunkba is kerülhet.
Ám de a felettünk fenyegetődző fellegek, mintha máris oszladozni kezdenének, elsősorban - elszállásolásunk problémája!
Különösen Slim reménytelennek tűnő bevezetője után!
Való igaz, hogy a városban egyetlen fekhely, egyetlen tál étel sem hajtható fel.
A szorongatott Slimnek azonban ügyes mentőötlete támadt -a Mutbaiga Club!
Egy-két magyarázó szót erre is rá kell szánnom.
„Muthaiga" - valamiféle titokzatos bennszülött fának szuahéli neve - teljes címén „The Muthaiga Country Club" mintegy ötven év óta közismert, meglehetősen zártkörű társadalmi szervezet.
Szokásmondás, ha két angol hajótörött lakatlan szigetre sodródik, első dolguk a klubalapítás, így lehetett valamikor Nairobi keletkezésének idején is. Akkori adatom nincs ugyan, azt sem tudom melyik évben alakult a „Muthaiga", azt sem, hány tagot számlál. Csak azt tudom, hogy a harmincas évek elején, első látogatásom idején, már nagy híre volt, teljes virágzásában díszlett! Tagjai közé sorolta Kelet-Afrika valamennyi számottevő farmerét, gyarmati hivatalnokát, sportemberét, a városok polgári, katonai és közigazgatási intelligenciáját.
Különösen látogatott volt a gyakori lóversenyek, egyéb sportesemények, nyilvános ünnepségek, táncmulatságok idején. Ott gyülekezett, ott szórakozott „egész Nairobi", tán úgy is mondhatnám „egész Kelet-Afrika!" Mert nemcsak férfiak, a hozzájuk tartozó hölgyek is tagjai lehettek. Vadászexpedíción itt időző külföldiek is ki-kijártak vacsorázni, teniszezni, golfozni, ott mindenkivel lehetett találkozni, barátságos szót váltani . . .
Tán egyik-másik olvasó emlékszik még az Afrikai tábortüzek Betegség című fejezetére? Mikor az a kis privátrepülő jött ki értem a Nanyuki nevű távoli telepre? Nos, a telep orvosa is oda sürgönyzött akkoriban - a Muthaigába - segítségért! S az éppen ott teniszező barátom, a később sebzett elefánt áldozatául esett Sir Piers Mostyn Bart, tüstént letette az ütőt, s azonmód, átizzadt teniszingben repült ki értem, távoli vadonságba rejtett betegágyamhoz . . .
A kövér Slimnek - ismétlem - tegnap délben mentőötlete támadt. Akárcsak ma, a beszállást enyhítő whisky-rendeléskor . . .
Felhívta a Muthaiga Clubot, hiszen valamikor, vagy harminc évvel ezelőtt tiszteletbeli tagjává választottak! Persze senki sem emlékezett már rám, sem a klub titkársága, de még a jelenlévő tagok egyike sem! Teljes emberöltő zajlott le azóta. A kenyai szél még híremet is elfújta a Muthaiga tájáról!
De a derék klubigazgató utánalapozott a régi évjáratoknak.
És rövid lapozás után már ezt az örömhírt közölhette Slimmel:
„Megállapítottam, hogy nevezett a harmincas évek elején valóban tiszteletbeli tagja volt klubunknak. Igaz, hogy azóta sok idő eltelt, de egykori klubtársunkat most sem hagyjuk zavarban! Szívesen látjuk ma is, feleségével együtt! Tartózkodásának idejére idényjegyet kap - az időközben eltelt esztendők tagdíjától persze eltekintünk. Kétszobás szállás áll rendelkezésére, s a klub nevében örömmel várom érkezését!"
A Muthaigába való ideiglenes felvételünk nemcsak rendkívül megtisztelő. Számos előnyhöz is juttat. Nemcsak az említett lakáshiány problémáját küszöböli ki, kényelmesebb, elsősorban pedig lényegesen olcsóbb kvártélyt is biztosít. Csak felét fizetjük a helybeli szállodák rendkívül borsos árainak!
Ebben a pillanatban lép be fülkeszomszédunk és hajóbeli útitársunk Windisch-Graetz. Mihelyt meghallja, miről van szó, máris a következő, örvendetes javaslatba kezd:
- Dehogy fogtok a Muthaigában lakni, annál sokkal olcsóbb helyet tudok. Egyszerűen nálunk laktak! Kényelmes kis házam van Langátában, Nairobi határában. Ott nyugodtan megvárhatjátok Mangi teljes gyógyulását, szafáritok is megfelelően felkészülhet. Közben mi ketten is jól „elvadászgatunk". Sok szép trófeám, fényképem, mozifilmem, még vadászati könyvtáram is van - nem fogunk unatkozni!
Ajánlata persze még a Muthaigáén is túltesz! Elszállásolásunk kérdése így még itt, a vonatban megoldódik, mégpedig a lehető legkellemesebb formában.
No de váratlan nehézségeink, sajnos, nagyon is túllépik a kvártélykérdés határát!
Tán említettem már, hogy expedíciómat a lehető legnagyobb pontossággal szeretem megszervezni. Bármilyen nehézkes tárgyalást, szőrszálhasogató levelezést sem sajnálok. „Biztosba" szeretek érkezni. Félek minden váratlan, ennek folytán többnyire kellemetlen meglepetéstől. Leginkább pedig, az előre precízen kikalkulált költségvetés indokolatlan túllépésétől! Ilyesmiért-hajdanában sem lelkesedtem, amikor tudvalevőén még saját szakállamra utaztam. Hát még most mennyire irtózom tőle, mikor állami pénzen, múzeumunk megbízásából végzem dolgomat.
A derék Slimet újból kiveri hát a verejték, noha felszabadultunk már a mombasai nyomás alól.
Mégis érthető zavarral adja tudtunkra, hogy a váratlan politikai helyzet teljesen felfordítja hónapok óta kidolgozott, pontosan kikalkulált vadásztervünket!
Hiába csendesedett le a mau-mau-lázadás, most az északkenyai szomáli-törzsek is nyugtalankodni kezdenek! Összeszűrték a levet honfitársaikkal, a szomszédos Szomália lakóival, akik szívesen bővítenék határukat Kenya rovására. Ennek következtében, négy-öt nappal ezelőtt Észak-Kenya nagyrészét szigorúan lezárták a helybeli hatóságok!

Szükségesnek tartom előrebocsátani, hogy az utóbbi évek folyamán teljesen új alapra fektették, eddigitől eltérő elgondolással bonyolítják a kenyai vadászatot.
Az ún. „Blokk-rendszerrel"!
A hatalmas, több mint félmillió négyzetkilométeres, Magyarországnál tehát hatszor nagyobb Kenyát, vadvédelmi szempontból kétfelé osztották: szabad vadászterületekre és vadászattól mentesített védterületekre.
Utóbbiak, „Nemzeti park", „Nemzeti vadrezervátum", „Ellenőrzött pagony" és hasonló titkos nevek alatt szereplő, de vadászat szempontjából egyaránt tilos vagy részben tilos térségek. (A „részben tilos" úgy értendő, hogy nem a teljes vadállomány, csak egynéhány ritkuló, kíméletre szoruló vadfajtája védett, a többi vadászható.)
A vadvédelmi részek mintegy 50 000 négyzetkilométert, az egész terület tizedrészét teszik ki összesen. Rendszertelenül, elszórtan helyezkednek el az ország határán belül, aszerint, hol van rájuk leginkább szükség, hol van csökkenőben az állomány, hol mutatkozik gyarapodás?
A „vadvédelemnek" legésszerűbb, legjobban bevált formája.
Ezek a lezárt régiók persze, nem állandóak. Időközönkint, ha a vadállomány kívánatosan feljavult, ismét felszabadítanak, „kinyitnak" egy-egy részt, másutt viszont újabb térséget zárnak le, nyilvánítanak védetté.
A lényeg az, hogy a „nyitott", vagyis szabadon vadászható részek semmiben sem különböznek a „zárt"', vadvédelmi területektől. Határaikat nem jelzi semmi. Se drótkerítés, se tilostábla, semmiféle figyelmeztető. A védterületek láthatatlan korlátait ismerni kell!
De miképpen ismerhetné szegény ágrólszakadt európai vadász, amikor még a legújabb afrikai térkép sincs velük tisztában? Hiszen minduntalan másítgatják, javítgatják.
Ezért van hát szükség államilag felesküdött fehérvadászra, megbízható útmutatóra. De még az is akárhányszor úgy jár, ahogy manapság a pesti taxis. Mikor délelőtt arra hajtott, szabad volt még a közlekedés, semmiféle tilosjelzés sem zavarta útját. De délutánra - felborult a helyzet. Valamelyik sarkon fehér kesztyűs rendőrkéz villan elébe, már írja is fel rendszámát, már zsebeli is be a százforintos bírságot. Pedig meg se száradt még a vadonatúj tilostábla, festéke összekeni ruháját a rendőrnek, aki csak most készül kiakasztani a következő sarokra . . .
De az őserdőben nincs sarok. Sem tilostábla, nemhogy festék.
Szerencsére rendőr sincs.
Ezért kell a fehérvadász!
Ő minden rendeletet ismer, legkisebb szabálytalanságért felelős! Az pedig - bármily jelentéktelen - mindig és menthetetlenül kisül. Sőt igen súlyos pénzébe kerülhet a fehérvadásznak!
A sok, sűrűn változó rendelet elhanyagolásáért csak a fehérvadász szorul!
Igaz, hogy időnkint megzavarodik, még idegszanatóriumba is kerül. Túlzsúfolt zsebei dagadoznak a sok rendelettől, térképtől, mindegyiken más-másképpen alakulnak az egyre szaporodó, mindenkit zavarba ejtő rezervátumok!
Ne mondja hát senki, hogy Kenyában hiányzik a magasszintű, hathatós vadvédelem!
De erre a kérdésre visszatérünk majd.
A vadonság azonban változatlan, lakói szabadon közlekedhetnek ide-oda, bízvást léphetik át a sokféle rezervátum eszmei határát. A laikus turista méltán hihetne: annak a böszme oroszlánnak, marcona bivalybikának halvány fogalma sincs róla, biztonságban tartózkodik-e még, vagy minden pillanatban várhatja bőrének alattomos kilyukasztását?
Persze csak a laikus turistának tűnik így.
Mert a hozzáértő jól tudja, hogy a vad egykettőre kitanulja a helyzetet. A legkörmönfontabb fehérvadásznál is gyorsabban. És észjárásának megfelelően alkalmazkodik a Központi Vadászhivatal szeszélyes határváltozásaihoz.
A fejlett intelligenciájú oroszlán például fesztelenül hallatja bömbölését „szabad" területen is, hiszen tisztában van az éjjeli fegyverhasználat tilalmával! Ám a hajnali pirkadás legelső jelére kialszik torkából a virtus, szerényen húzódik valamelyik rezervátum árnyas menedékébe, ahol - ha már elég öreg és elég okos - akár naphosszat is fényképezted magát.
Csak hébe-hóba, ha fel-felébred, akkor ásít egy-egy irtózatosat a vadfényképész felé, mielőtt másik oldalára fordulva folytatná jóízű nappali sziesztáját. Rá is fér a pihenés. Éjszakánkint kimerül a „szabad" területen, többnyire ott öli le vacsorazebráját - ott is „szabadon vadászhat"!
Neki szabad - csak a vadászt korlátozzák.
A különféle nevű és fokú védterületek levonása után, még igen tekintélyes „szabad vadászterület" marad Kenyában. Ezt a még ma is szinte felmérhetetlen terepet - ide akartam kilyukadni hosszú bevezetőm után - „vadász-blokkokra", megszámozott pagonyokra osztották fel. Szépen berajzolták a térképre, sorszámmal is ellátták – 1-től 90-ig.
Mondanom sem kell, hogy - akárcsak a rezervátumok - a vadászpagonyok se egyforma nagyok, sőt nagyon is különbözők! Van köztük 50 000 négyzetkilométer nagyságú, de van bizony alig 5000 négyzetkilométeres, csak mintegy magyar megyényi blokkocska is, a benne található vadállománynak megfelelő.
De valamennyiükre egyformán érvényes a következő rendelet:
Egy blokkban mindig csak egyetlen vadászszafári tartózkodhat.
Ez az alapvető szabály, így első pillanatra, nagyon is sportszerűnek, vadászember szemében nagyon is kívánatosnak látszik. Mindegyik szafári zavartalanul végezheti dolgát, blokkjába nem tolakodhat idegen társaság, össze sem szaladhatnak, nem háborgathatják egymás terveit.
Csakhogy a rendelet egyúttal azt is kimondja, hogy ugyanaz a szafári legfeljebb nyolc napig időzhet az illető blokkban! A kilencediken ki kell vonulnia, másik számú, de persze üres, még el nem foglalt blokkba költöznie.
Márpedig nyolc nap édeskevés, különösen ha az illető vadász jó sörényű oroszlánra vagy éppenséggel nagyfogú elefántra pályázik. Még kevesebb a nyolc nap, ha nemcsak vadászat, hanem a vele járó fényképezés is szerepel a programon.
Mire oroszlánját kinyomozza, esetleg fényképezésre beeteti, nagyfogú elefántjának járását, ivóhelyét megállapítja, vagyis a költséges, de nélkülözhetetlen előmunkálatokat elvégzi - lejár a korlátolt tartózkodás ideje! Szedheti sátorfáját, újabb, számára még teljesen ismeretlen, többnyire távol eső blokkba hurcolkodhat, ahol elölről kezdheti vesződséges munkáját.
Íme a blokkrendszer két teljesen ellentétes, részben előnyös, részben nagyon is hátrányos oldala.
A legújabb kenyai térképet- melyen a vadászatra igényelhető blokkokat pontosan feltüntették és megszámozták - még elmúlt ősszel megküldte Slimék vállalata. Tudatta, jelöljem ki minél gyorsabban a nekem kívánatos blokkokat, foglaljam le időben, vagyis fizessem le a foglalót! Csakis így biztosíthatom előjogomat! A szóban forgó pagonyokat ebben az idényben nem használhatja más, legfeljebb csak eltávozásom után.
Emlékeztem még a hajdani világból, azóta is lehetőleg figyelemmel kísértem a kenyai vadállomány elhelyezkedését. Igyekeztem hát a nekem legmegfelelőbbnek tetsző területeket kipécézni. Jó időben le is foglalóztam őket, jóleső biztonságérzettel kelhettem hát útra.
És most böki ki Slim a már halványan sejtett, most kétségtelenné váló meglepetés hírét:
-  A már tavaly lefoglalt, s a maga számára azóta is fenntartott blokkok egytől egyig Észak-Kenyába esnek! Azt azonban négy nappal ezelőtt hermetikusan lezárták, hadműveleti területté nyilvánították, oda senki emberfia be nem léphet!
-  Vállaljuk a kockázatot - mondom -, voltam én már háborúban, ha nem is szomálik ellen. Majdcsak megússzuk tán ezt is -ha okvetlen muszáj . . .
-   Csakhogy ez aligha keresztülvihető - okoskodik Slim -, mert a legújabb jelentések szerint a szomáli csapatok mélyen bent járnak már kenyai területen!  Rabolnak, fosztogatnak, s ha netán idegen vadászszafári táborára akadnak, valóságos csemegének tekintik.  Elsősorban persze fegyverekre pályáznak, azokat viszik el. A vadászokat csak aztán. Éppen az idegenek védelmében zárta le a kormány Észak-Kenyát. S ha a fosztogató szomálik tán nem is, a kenyai járőrök bizonyára tudomást szereznek a tilosban táborozó szafáriról! S ha valamelyiket kézre kerítik, kiadós büntetést fizettettnek vele, sőt elkobozzák felszerelését is.
Be kellett látnom, hogy ekkora kockázatot, már csak kiküldetésünk természeténél fogva se vállalhatok.
-  Akkor pedig - folytatta Slim az egyre kínosabbá váló párbeszédet -, akkor pedig szerződéses kötelezettségem, hogy másik, még le nem foglalt blokkba irányítsam magukat. Hogy aztán az mennyire lesz megfelelő, ezt persze előre nem garantálhatom! Hiszen már csak a maradékból válogathatunk. Az idei vadászidény különösen zsúfolt. Még az előre nem látott „vis majorok" nélkül se igen győztem volna kielégíteni a nagyszámú igénylőt! Már ősszel főtt a fejem, miképpen tudom majd megoldani az egyre bonyolultabbá váló feladatot. Most pedig, itt van nyakamban a sorozatos balszerencse - miképpen birkózom meg a szinte megoldhatatlannak tetsző helyzettel? . . .
- Vagy visszafizetem - folytatja panaszdalát - a kuncsaftok nagy részének foglalóját, dolguk végezetlenül fordítom őket hazafelé, abban a reményben, hogy nem vesztik el kedvüket, esztendőre tán visszatérnek, újból megpróbálkoznak oroszlánt lőni. -Vagy pedig, gyengébb minőségű  területtel  kell  megelégedniük, mint amilyenre méltán számíthattak, mint amilyet kilátásba helyeztem és biztosítottam számukra! Utóbb tán még kártérítést is akasztanak nyakamba. Arra mindenesetre el kell készülnöm, hogy a szafárit rendező vállalatokat súlyos krízisbe sodorja a sokféle bonyodalom. Még magamat sem vádolhatom gondatlansággal -ki számíthat előre ilyesmire . . .
Azzal immár magam is tisztában voltam, hogy nem a legalkalmasabb pillanatban rontottunk be Kenyába. Hagyományos szerencsénkkel, pontosan a helybeli gabalyodás kellős közepébe csobbantunk. A felszabadulási átalakulások - az „Uhuru" - forrongó fürdőjébe!
Egyik helyen még angol hatóság, másikon már bennszülött afrikai intézkedik. Egyik sem ismeri el szívesen a másik rendelkezését, s noha látszólag segíteni igyekeznek egymást, mégis hiányzik a kellő összhang, s a bajokért egymást hibáztatják. Közben rakásra születnek az újabb rendeletek, többnyire a másik fél tudta nélkül, az annyira szükséges barátságos megbeszélés híján. Az „Uhuru" persze nemcsak az ország népét szabadította fel, hanem a világszerte leselkedő, eleddig féken tartott salakban is reményeket gerjesztett. A haszonlesők, zsákmányra éhes kalandorok, svindlerek és zavarosban halászok félelmetes hadában. Minden bokorból előbújtak, mind itt nyüzsögtek Nairobiban, ahol egyébként ezelőtt sem mentek ritkaság számba!
S mihelyt felelősségre vonják valamelyiket, angol hatóság előtt az afrikaiak rendelkezésére, bennszülött hatóság előtt az angolokéra hivatkozik . . .
A nagy változások szélviharának közismert jelenségei.
Világosodik előttem az akadálypálya.
Nemcsak Slimé. Nemcsak Kenyáé.
Saját magunké is.
Utóbbi pedig - az adott körülmények között - különösképpen nyugtalanít.
Slim sirámaiból máris kiviláglik, hogy vadászat terén nem sok jóval biztathat. Csak győzzük türelemmel a bizonyára lépten-nyomon esedékes csalódásokat.

Most kéne hát - nagyon okosnak lenni!
Ami fennállásom óta nehezemre esett.
De Mangival karöltve - feltéve, hogy gyorsan sikerül talpra állnia - biztosan kigabalyodunk a bajokból.
Azt mindenesetre elhatároztuk, hogy Slimmel együtt mielőbb felkeresem a kenyai vadászhivatal vezetőjét.
Hátha ő is hajlandó valamelyest enyhíteni nehézségeinken.
Legnagyobb problémánk persze, a vállalt feladat teljesítése – a múzeumnak ígért állatfajták begyűjtése. Pontosan megkaptam utasításukat. A végrehajtáshoz szükséges, általam előirányzott anyagiakat is.
Hiánytalanul.
Most, itt a kapuban curukkoljak meg a váratlan nehézségek elől?
Csak nem tehetem ki magam annak a szégyennek, hogy egyszerűen sarkon fordulok, s otthon majd így védekezem: „Sajnálom, nem volt módomban teljesíteni a megbízatást, féltettem a puskámat, hogy ellopják azok a  »sötét lelkű« szomálik?"
Vagy pedig így: „Fájdalom, nem sikerült kézre kerítenem a múzeum által óhajtott példányokat, mert azon a környéken, ahol ez a gondterhelt Slim kárpótolni készül, híre sincs a kívánatos vadféléknek?"
Mangival ezúttal - pedig nem éppen mondható mindennapos, megszokott esetnek - nagyon is eltökélt, nagyon is közös véleményen vagyunk:
- Szó sem lehet meghátrálásról - jelenti ki kétségtelen határozottsággal. - Minél több a nehézség, annál keményebben nekimegyünk. S ha jól összefogunk - meg kell nyernünk a menetet!
Valóban jólesik annyira jellemző, „sose csüggedj"-szellemű elszántsága !
Mégse merem megkockáztatni talán nem egészen időszerű megjegyzésemet a hajóbeli tombolát illetően. Pedig már nyelvemen volt.
Ha jól emlékszem, ott is összefogtunk? . . .
Nem is nyertünk egy lyukas piculát sem.

Éjfél elmúlt, Slim hazakotródott saját fülkéjébe, de miránk sehogy sem akar leszállni az álom. Pedig itt repdes körülöttünk, megállapodni mégsem tud. Nyilván túlságosan felzaklatott a kiszállás, főképpen pedig a Slim-féle eszmecsere közös izgalma.
A csendes, ideglazító, álmosító eső is segítségünkre siet. Ismeretlen illatok, napmelegtől még gőzölgő, de eső enyhítette atmoszféra áramlana be az ablakon - ha tudna. De be kellett zárnom, közel esünk a fával fűtött mozdonyhoz, az pedig egész zsarátnokcsóvát ereget, félő, hogy a kevergő parázsszemek felgyújtják alattunk a lepedőt.
Ebben a vonatban csak kétféle közt válogathat az utas: kánikula vagy huzat. A felső fekhelyre szorulót megüti a hőguta, az alatta fekvőt elviszi a cúg.
Azt reméltem, lázas feleségemnek a meleg tán kevesebbet árt a léghuzatnál. Kapaszkodik is már fel az emeletre. Ott azonban oly tűrhetetlen az odaszorult hőség, a leggyilkosabb gőzfürdőn is túltesz.
Látom, hogy szenved szerencsétlen, valósággal zihál . . .
- Gyere le, kérlek - mondom -, majd felmászom én! Válaszát szinte vártam:
- Dehogy megyek. Ha te kibírod, én még jobban kibírom. Hosszadalmas kérlelés után sikerül csak rávennem a helycserére.
De én még tíz percig sem tűröm. Csepegve ereszkedem vissza az alsó ágy végébe. Lihegve tűnődöm közelebbi jövendőnk bizonytalan alakulásán.
Alvásról persze szó sem lehet. Türelmünk viszont végleg elfogy.
Lerángatjuk a felső ágy matracát (Mangi korszakalkotó elgondolása), idelent ágyazunk meg neki a padlón. Itt nincs huzat, kibírhatóbb a meleg is, talán itt nyugodtabban töltheti az éjszaka maradék óráit.
Én még soká forgolódtam az alsó ágyon. Kissé eláll az eső, felértünk a fennsíkra, itt a mozdony is beszünteti a tűzokádást. Kinyitom az ablakot, felüdít a levegő, de álmot mégsem hoz. Ébren tart a gond, a bizonytalanság. Van min spekulálnom. Részben a régieken, részben az elkövetkezendőkön . . .
Eszembe jut, milyen izgalomban, milyen nagyon is másféle izgalomban teltek hajdan ezek az érkezés előtti éjszakák - itt, az Uganda-vasút matracán! A gondosan kitisztított távcső akkor is itt lógott kezem ügyében, hogy a virradat első derengését már felfegyverzett szemmel vizsgálhassam.
Le is írtam akkoriban ennek az egyedülálló, ennek a páratlan kihajnalodásnak élményét! Nem győztem kapkodni a távcsövet, mert lépten-nyomon, körös-körül, a szélrózsa minden irányában nyüzsgött a vad! Álldogált, iramodott, legelgetett mindenfelé, versenyt futott a vonattal! De nem ám ijedtében, csupán játékos jókedvében. . .
Amikor nem tudtam abbahagyni a csodálkozást, gukkerozást - beértünk Nairobiba, én pedig az ablakban felejtkeztem, öltözetlenül, pizsamásán, nyakamban lógó távcsővel . . .
Harminc évvel ezelőtt!
Az akkori utasok közt mindig akadt, aki nem vadászat szándékával, nem hivatalos, még csak nem is üzleti céllal, kizárólag ennek a világhírű hajnalnak reményében ült fel az Uganda-vasútra. Hiszen ugyanolyan megdöbbentő látványosság volt, amilyen a Niagara, az indiai Taj Mahal vagy az egyiptomi piramis!
Világszám!
Mondanom sem kell, hogy ezt Manginak is megfelelően kifestettem. Ha azt mondom számtalanszor, akkor is keveset mondok. Érthető hát, hogy ő is alig várja a holnapi felébredést. Távcsöve is készenlétben lapul párnája mellett, a meglehetős maszatos fülkepadlón . . .
Pedig ez a tapintatlan Slim még ezt a régóta díszítgetett májusfát is lerombolta - még az étkezőbeli vacsora közben:
- Hol van már a tavalyi hó - károgta -, a hajdani vadbőség! Arra már csak a nagyon öregek emlékeznek, azok pedig rohamosan fogynak Nairobiban! Én se vagyok már mai csirke, tizenöt éve vonatozom Nairobi és Mombasa közt. De bizony ritkán ébredtem néhány kopott tollú struccnál, máléképű tehénantilopnál izgalmasabb látványra. Kenya vadállományának háromnegyed része, a vasút menti Athi-síkság világhírű állatvilága csaknem teljesen, pótolhatatlanul tönkrement! Örüljön, hogy maga még elevenen láthatta!
Egyszerűen nem akarom elhinni.
Legalábbis addig nem, míg saját szememmel meg nem győződhetem róla. Tudom, hogy külföldi folyóiratok évek óta híresztelik az afrikai állatvilág felháborító pusztulását. Szenzációs fényképeket is mutatnak, legyilkolt elefánthekatombák borzalmát. Mégse tudom elképzelni, hogy az Athi-síkság kifogyhatatlannak látszó vadtömegét ilyen felelőtlenül meg lehessen semmisíteni! Ilyesfélére legfeljebb dögvész vagy irtóháború képes . . .
Igaz, hogy régóta nem jártam az Uganda-vasúton.
Négy évvel ezelőtt egyenest a tanganyikai Arushába autóztunk! Ott vadásztunk a környéken, Észak-Tanganyikában, ami azelőtt sem dicsekedhetett rendkívüli vadbőséggel. Ott hát nem volt oly szembetűnő az általános pusztulás. Kedvezőtlen időjárás is, bozótos terep is nehezítette dolgunkat, nem tűnt fel különösen a vadhiány.
Hazajövet pedig, csak két napra jöttem át Nairobiba, hogy Slimmel elszámolhassak. Egyik társam előreutazott Mombasába, még bizonytalan hajójegyünk beszerzése céljából. Telefonon tudatta, hogy csak nagy nehezen sikerült parányi kétágyas kabinocskát biztosítania a másnap induló angol „Durban Castle"-on! Az is túlzsúfolt, egyetlen lelket se hajlandó már befogadni a kapitány. Társaságunk másik három tagja ott is szorult, lassú tehergőzösön cammogott utánunk, több hetes késedelemmel.
Sietnem kellett hát, hogy időben érhessek Mombasába.
Ez pedig ismét csak véletlenül, akkor sem az Uganda-vasút jóvoltából sikerült. Utolsó pillanatban értesültem a hetenkint egyszer Zanzibárba igyekvő helyiérdekű repülőjáratról. Indulása másnap reggelre esett. Csakis ezzel érhettem el a hajót.
Pedig ugyancsak nem vagyok lelkes repülő.
A „Győr-Sopron-Ebenfurt-i vicinálisban" (nem tudom megvan-e még?) biztosabban érzem magam, mint a „Panamerican" legvilágjáróbb, leglökhajtásosabb, „szuperszonikus" „jet"-jében!
Annak a néhai Győr-Sopron-i kávédarálónak kocsiján fehérre meszelt betűsor hirdette: „Gy. S. E. V." S aki a titokzatos betűk értelme felől érdeklődött, többnyire ezt a választ kapta: „Meghívás az kérem: »Gyere, sógor, együnk virslit!
Ezúttal mégis a zanzibári hetijáratra kényszerültem.
És bezzeg nem bántam meg.
Mert annak a hajnali repülésnek felejthetetlen szépsége emlékembe rögződött.
Sötét volt még mikor elrugaszkodtunk, éppen pitymallani készült.
Borzongósan ásítoztam ülésemen, sikerült is újból elszundítanom. Azt reméltem, átaludhatom a rövid, de elég kellemetlen repülést. Nemsokára azonban felriasztott pilótánk hangosan recsegő mikrofonszava:
- Jó reggelt! - köszöntött ránk rekedten. - Üdvözlöm utasaimat, és közlöm, hogy Afrika legmagasabb hegyének, a Kilimandzsárónak árnyékában repülünk!
Minden fej ablak felé fordult. Bár a kelő nap tűzgolyója éppen szemközt vakított, jobb kéz felől tündöklőén csillogtatta a hegyóriás sziporkázó hókoronáját. Olyan közeinek látszott, szinte kedvem támadt kinyúlni maréknyi friss hóért, hogy kupán célozzam vele a kedvező lőtávolban ülő pilótát.
Pedig vagy tíz kilométerre estünk a hómezőtől, amely 6010 méteres tetejével messze felülmúlta saját altiméterünk mutatóját. Mintegy „vállmagasságban" szálltunk el mellette, az örökhó határa táján, ami kb. 4500 m körül kezdődik . . .
Többször hallottam, még a pilóta is bizonygatta: elefántok is gyakran felkapaszkodnak a Kilimandzsáró legtetejére. Nyomuk akárhányszor látható a hóban.

ĺgy történt, hogy harminc év óta valóban nem ültem az Uganda-vasúton.
S amint ma hajnalban kitekintek - abban az időpontban, mikor hajdan már élénk sürgölődés, még felismerhetetlen vadtömeg rajzott a vasút két oldalán - szinte eláll bennem a szó.
Egyetlen élőlény se mutatkozik! Slim hát igazat mondott!
Fel sem ébresztem Mangit. Végre szép nyugodtan alszik a fülkepadlón. Lövésre kész távcsöve kihasználatlanul, értelmetlenül hever párnája mellett.
Sötét, borús, barátságtalan reggelre virrad, szüntelenül hull az eső.
Az Athi-síkság valamikor rövidre legelt füve, vad híján másfél méteres dzsungellé sarjadzott. Elárulja, hogy rengeteg csapadék érte az elmúlt hetekben, vadállat azonban annál kevesebb járja.
Igaz, hogy most bármennyi vad mutatkozna körülöttünk -egyetlenegy sem látszana ki a hatalmas, elázott fűtengerből.
Legfeljebb tán a zsiráf.
De még azt se látunk. Elnéptelenedett, reménytelenül üres a tájék.
A nemsokára ébredező Mangi előtt igyekszem a kétméteres fűre fogni távcsövének feleslegessé válását. Abba az ismeretlen, agyonázott, üres limbusba gyömöszölöm évek óta kilátásba helyezett sok egyéb ígéretemet is. Az „Athi-Plains" emberfeletti magasságú, minden pórul járt bemondásomat elnyelő fűtengerébe!...
Közben felébrednek szomszédaink Windisch-Graetzék.
-  Hová lett innét a rengeteg vad? - kérdem megdöbbenve.
-  Az már évek óta eltűnt - válaszolja egykedvűen, és nem is csodálkozik.
De engem valósággal „állón üt" ez a szinte már kétségbeejtő vadhiány, a hajdan oly csodálatos, oly lelkesítő látvány váratlan elmúlása . . .
Átmegyünk reggelizni az étkezőbe. Szerencsére csaknem üres még. Megbeszéljük, hogy amint beérünk, barátaink sietnek langátai otthonukba, előkészítik szállásunkat, s mihelyt rendben lesz, értünk jönnek a Muthaiga Clubba.
A délelőtt látottak - helyesebben nem látottak - előrevetik árnyékukat. Bizonyára - legalábbis hamarjában összekapkodott hiányos értesüléseim szerint - később se igen lesz alkalmam dicsekedni a vadmennyiséggel! Vadászatnál - vigasztalnak - lényegesen több ideje marad majd - naplóírásra . . .
Állandóan zuhogó, kedélynyomasztó esőben futunk be nyolc óra tájban Nairobiba.
Itt az állomáson nem sok változott. Még a régi forgalom sem látszik élénkebbnek. Az is lehet, hogy az eső meg az új év verte el a népet. Windisch-Graetzéket autójuk várja, elrobognak részünkre „kvártélyt csinálni". Fél évig voltak távol, lakásukat egy rendőrtisztre bízták, remélik, jól vigyázott sokféle portékájukra, nem várja őket kellemetlen meglepetés!
Slim eltűnt az agyonázott állomásépület útvesztői közt - mi egyelőre tétlenül üldögélünk táskáinkon, akárcsak tegnap a mombásai vámvizsgálat után.
Akkor persze dőlt rólunk az izzadság.
Most - a hideg eső, s az 1500 méter szintkülönbség - ugyancsak megdideregtet.
Mangi esetében még bizonytalan: láz dideregteti-e, vagy csak a szokatlan nairobi lehűlés?
Slim végre előjön, összeszedte valamennyi göncünket. Kézipoggyászunkat, feladott kofferainkat, puskáinkat, töltényes zsákunkat. Becsapódik a taxiajtó, becsobogunk a tócsáktól csillogó városba. Itt már nem sok csodálkozni valóm akad. Három évvel ezelőtt kicsodálkoztam magam. Persze még mindig reménytelenül eltévednék a valamikor annyira ismerős, annyira barátságos városkában. Az ultramodern felhőkarcolók, a roppant autóforgalom teljesen megzavar. A régi „Stanley Hotel"-t felismerem még, noha azt is kacsalábon forgó világszállóvá csúfították. Lármásán szorongnak előtte az amerikaiakkal megtömött tarkabarka turistabuszok.
A hajdani, akkoriban vadonatúj „Avenue Szálloda" is feltűnik. Valamikor én voltam első vendégeinek egyike. Mindegyik szobának szép kis balkonja volt, oda húzták ki esténkint a lakó ágyát. Csendes éjszakán jól behallasztott az Athi-síkság oroszlánjainak nyögdécselése . . . Azóta leberetválták a tetejét, sok kis erkélyével együtt. Nem is szálloda többé - mohamedán bankház! Váratlanul felderül az idő, fényesen kisüt a nap. Az ilyenkor szokásos áprilisiasan szeszélyes nairobi idő.
A Muthaigába kivezető út még ismerősnek tűnik, helyreállítja bennem a kibillent tájékozódást. Közben megcsodálom a fekete taxis modern berendezését. Szakadatlan beszélget „ultrarövid hullámú rádiótelefonján". Amilyen nálunk is van már, csak sajnos taxikban nincs. Pedig megtakarítaná a standon való várakozás s az oda visszahajtás idejét. Az újabb rendelést már az előző vendég szállítása közben felvehetne, s mihelyt ezzel végez, hajthatna is a következőért!
Nálunk ugyancsak célszerű berendezés lenne, különösen, ha állomásra igyekszik valaki vagy orvoshoz, s a taxiközpont az úristennek se válaszol. Pedig az állomásokon végtelen sorban ásítoznak az üres kocsik. Közben a vonatindulás ideje szépen elmúlik, a beteg szépen meghal - ám a taxiközpont még mindig nem hajlandó felvenni a kagylót. Vezessük hát be sürgősen az ultrarövid hullámú rádiótelefont. Tegyünk túl a kenyaiakon!
Ezenközben megérkezünk a Muthaigába, ahol derűs nap süt, sok szép tarka virág és kényelmes, kétszobás kvártély vár bennünket. Ráadásul felette jóleső csend! Pedig egyébként tele van ám ez is, újév napja, golfverseny, miegymás. Valóban jóleső figyelem, hogy mégis ilyen kellemes lakáshoz juthatunk!
Azt reméltem, Mangi haladéktalanul ágyba bújik, sürgősen hozzálát a napok óta nélkülözött pihenéshez, gyógyuláshoz.
Ágybafekvés helyett azonban „halaszthatatlan" kicsomagolás, rendezgetés következik, délutánra pedig ismerkedési terepszemle a program.
Nemsokára feljön Slim és igazgató kollégája, a rokonszenves egykori fehérvadász, Jim Potts.
Összeülünk, részletesen megtárgyaljuk a helyzetet, a ránk kényszerült újabb terveket, a szomáli veszélyt, a körülmények hozta százféle változtatást.
Közben telefonhoz hívnak - Langáta!
Windisch-Graetz izgatott hangja máris elárulja, hogy nem örömhírt készül újságolni:
-  Végtelenül sajnáljuk - szabadkozik -, hazaérve a legnagyobb felfordulást találtuk. Házi alkalmazottaink (kiket távollétünk idejére szabadságoltunk) egyszerűen nem jöttek vissza, önként meghosszabbították   munkaszünetüket,   magyarul   -  vagyis   szuahéliul   -   faképnél   hagytak.   Üresen   álló  házunkba   behatoltak   a ,,hyrax"-ok, ** összerágtak, összepiszkítottak mindent, a felügyelettel megbízott rendőrtiszt hosszabb betegszabadságra utazott. Tehetetlenül ülünk az általános zűrzavar közepén, azt sem tudjuk, mihez kezdjünk, kihez forduljunk? Egyelőre persze mi sem tudunk itt lakni - nemhogy benneteket elhelyezni!
-  Ugye, milyen jól tettem - szól Mangi -, hogy mindent szépen kicsomagoltam, legalább nem kell újra becsomagolnom!
Délután mégsem sikerül lebeszélnem a „rövid terepszemléről". Fordulunk hát egyet a tarkán virágzó, egzotikus kertben. Mangi - pedig milyen szenvedélyes kertész egyébként - nemigen tudja most élvezni a sokféle afrikai virággal való ismerkedést.
Vissza is ballagunk nemsokára, fáradt, lehangolt, bizony kissé csüggeteg lelkiállapotban. Mangit - bár mindent elkövet, hogy megnyugtasson - sürgősen orvoshoz kell vinnem.
Tudjuk, hogy van ez ilyenkor.
Annyi orvost ajánlanak, csak győzzem feljegyezni nevüket, telefonszámukat. Még itt a közelben is lakik egy - a klub háziorvosa. Átküldők érte - elutazott. Lent a városban pedig, különösen újév napján, ugyanolyan nehéz orvost kapni, akárcsak Pesten.
-  A jóindulatú tanácsok garmadából kikristályosodik - dr. Winteler tanár. Állítólag ő a legjobb kenyai belgyógyász, Windisch-Graetz is őrá szavaz, Slim és igazgatótársa is csak Wintelert ajánlja.
Gyerünk hát Wintelerhez - de minél előbb!
Hosszadalmas telefonküzdelem után - lakás, kórház, privátrendelő, másik kórház, újév napja stb. - végre mégis sikerül sarokba szorítanom a híres professzort! Igen, ő az, személyesen, a telefondrót túlsó végében! Még randevút is sikerül rögzítenünk, bár hallom, rendkívül elfoglalt ember. Holnap délután négy órára, városi privátrendelőmben - legyen szerencsém!
Remélem nemcsak neki, nekünk is az lesz.
Egyelőre nem tehetünk egyebet, mint az agyondicsért, előttünk még ismeretlen doktorra építjük jövendőnket.
Ami ebben a speciális esetben, valamivel többet jelent a közönséges, mindennapi jövendőnél. Hiszen közelebbi sorsunkat is jelenti, kockán forgó úticélunkat, vállalkozásunk kezdetét - vagy azonnali rombadőlését.
Persze sok minden egyebet is jelent, de izgalmamban most nem jut eszembe több. Nem is gondolkodom rajta, kezdetnek bőven elég.
Inkább megfogadjuk, hogy holnap délután négy óráig elfelejtjük, ad acta helyezzük az egészségügyi témát. Valamennyi orvossággal, óvintézkedéssel, lázmérővel - és doktor Wintelerrel együtt.
Koncentrálódjunk kissé a jelenre, ezzel is érdemes foglalkozni.
Megérkeztünk, itt vagyunk, erre vágytunk!
Süt a verőfényes nap, szól körülöttünk a sok tarka madár, nyílik a még több, a még tarkább virág! Kitűnő a szállásunk - pedig csaknem megoldhatatlan problémának látszott még tegnap. Holnap délután négykor - ha igaz - még megfelelő orvosunk is lesz!
Hol itt a baj?
Pedig hát akad az is. Több a kelleténél.
Mangit a nagy fáradtság, kimerültség végre mégis ágyba kényszeríti.
Pihenni szeretne. Teljesen önként. Meg is ígéri.
Én pedig, alkalmat akarok erre adni. Zavartalanságát biztosítani. Kétféleképpen tudom ezt elérni. Levelek írásába temetkezem, vagy az ilyenkor, teaidőben leginkább látogatott kártyaszobába vonulok. Egyikre sem vágyódom, komoly lelki összpontosítással jár mindegyik. Ahhoz pedig, Mangi állapotára való tekintettel éppenséggel nincs sok kedvem.
ĺrásomnak füle-farka se lenne, odaát a kártyaszobában meg elnyernék pénzemet. Egyik sem kívánatos, de az utóbbi nem is biztos. Tán inkább le is köt az írásnál.
Bridzset játszunk ugyanis, az amerikai eredetű, de régen nemzetközivé terjedt kommersz-játékot.
Itt a Muthaigában, a legtöbb angol klubhoz hasonlóan, rendkívül célszerű elszámolási módszert vezettek be.
Mihelyt újabb reflektáns lép a kártyaszobába, de valamennyi asztal foglalt lévén, nincs hová leülnie, az üres „kibicszékek:" egyikében foglal helyet. Űjságot olvas, teázik, kibicei - tetszése szerint. Mihelyt azonban a játékosok valamelyike felkel - jelezvén, hogy részéről befejeződött a mulatság -, máris hallatszik a felszólítás: - Szabad hely! Kérjük a következőt!
Akárcsak egy jólmenő borbélyüzletben.
És már ugrik is, az imént érkezett, mohó kártyásjelölt, sürgősen elfoglalja a megüresedett széket. Bemutatkozástól, összeismerkedéstől, időt rabló üdvözléstől mindenki eltekint. Az új jövevény neve valóban nem fontos. Mindenki tudja, hogy bridzsezni jött, nem pedig filozófiai előadást tartani. Fődolog, hogy ismét teljes a négytagú csapat, zavartalanul folytatódhat a küzdelem. Az újonnan érkezett személyi adatai csakugyan mellékesek. Vagy ismerik, ekkor minden rendben van. Ha pedig nem ismerik, az sem baj. Mindenesetre nem elég ok, hogy félbeszakítsa a játékot.
Végeredményben valóban egyre megy, kitől nyerünk, kinek veszítünk ...
Hogy pedig ekörül se támadhasson zavar, minden játékasztal keze ügyében ott hever a vastag kártyanapló! Amint abbamarad a parti, mindenki pontosan bevezeti nyereségét, illetve veszteségét. Valamennyi részvevő ellenőrzi és aláírja. Tévedés nemigen fordul elő, a plusz-rovat mindig egyezik a mínusszal. Senkit sem érdekel, név szerint ki nyert, ki veszített, fődolog, a játékosok láttamozta egyenleg helyessége. Azért pedig az aláírók közösen felelősek . . .
Szerda a kiegyenlítés napja. Szerdánként rendezik heti számlájukat a klubtagok. Jegyzékük „kártya" rovata ismerteti, vajon szerencse koronázta-e, avagy balsors üldözte az illető klubtagot? A heti számla precíz és diszkrét felvilágosítást ad minderről.
Aki szerdai nap véletlenül városon kívül tartózkodik, terhére vagy javára írják egyenlegét, elteszik következő szerdára. Hiszen klubtagok közt maradnak a differenciák, senki sem szándékszik megszökni a más pénzével. Hosszabb távozás előtt pedig, ahogy egyéb klubban vagy szállodában is szokás, mindenki kiegyenlíti tartozását.
Nagyon is megfelelő, egyszerű és célszerű módszer. Pénz sosincs az asztalokon. Sem a kártyaszobában, sem az étteremben. Szennyes készpénz nem is való tisztán tartott asztalra . . .
De ha már ennyi időt töltöttem ismertetésére, most mégis a kártyaszobát választom, naplóírás helyett.
Csak szegény Mangi tarthatna már velem.
Ő is szenvedélyes bridzsjátékos!

Január 2-án

Feleségem elég jól pihent, de változatlanul kedvetlen és fáradt. Nemcsak a szokatlan éghajlat, állandó hőemelkedése is megviseli. Délelőtt mégis lemegyünk a városba, meglátogatjuk Slimet hivatali irodájában, hajóbeli fényképeinket hívatjuk elő, nézelődünk az utcán, tétlenül húzzuk az időt, várjuk a délután négy órát, hogy végre meghallhassuk Winteler döntő ítéletét. Mangi naplójából írom ki a következő sorokat: „Annyira érdekel a sokféle szokatlan látvány, de sajnos, semmit sem tudok élvezni, olyan kimerült és közönyös vagyok. Délután négykor megvizsgál az általánosan dicsért angol belgyógyász. Egyelőre semmit sem tud mondani, csak fejét csóválja, zavartan köhécsel és különféle szakvizsgálatok lebonyolítását sürgeti. Egyik kórházból a másikba futtat, ez lesz holnap délelőtti mulatságom! Kétségbeejtő helyzet. Végre itt vagyunk Afrikában, ahova évek óta annyira készülődtünk, aminek olyan nagyon örültünk! És most azt sem tudjuk, mi lesz velem? Talán gyönyörű tervünk teljesen felborul miattam? Soha életemben nem voltam beteg, hát éppen most kell? Ennyire akar büntetni a Jóisten?"
Winteler egyébként rokonszenves, ötven év körüli, tagbaszakadt, nagydarab ember. Sok a dolga, nem ér rá bővebben foglalkozni velünk, míg csak az előírt vizsgálatok eredményét meg nem kapja. Akkor majd mindent megmond, pontosan.
A vizsgálatok szükségességét be kell látnunk. Azt is, hogy a titkárnő vagy orvosnő, vagy minek tiszteljem a szomszéd szoba agyonhajszolt adminisztrátorát, egyre sűrűbben dugdossa be orrát, nagyon akarná már beengedni a következő „számot." Ezt is meg kell értenünk.
Fogjuk hát kalapunkat, visszataxizunk a Muthaigába.
Legalább a sok szép virágnak örüljünk, ha már Wintelernek nem tudunk.
Mert nemcsak naplóíró kedvem, még bridzsező kedvem is végleg elment.

Január 3-án

Mangi hogyléte és a vele járó feszült idegállapot változatlan.
Fél tizenegyre írták ki az első vizsgálatot az egyik kórházban, tizenegyre a következőt a másikban. Időben rendelünk taxit (innét csakis azzal lehet a városba lejutni). Meg is jön rendesen, tízkor indulhatnánk, de álltó helyében kidurran a kereke. Na, lássuk azt a híres ultrarövid-hullámú rádiótelefont! Már le is akasztotta a sofőr, már vitatkozik is valamelyik közelben portyázó kollégájával. Szavát veszi, hogy tíz perc alatt itt lesz. Ha állja, még éppen oda érhetnénk a kórházba. De persze nem állja. Valamelyik ismeretlen klubtársunk kocsija éppen a városba indul:
-  Want a lift? - kérdi. - Hop in!*
Már megyünk is, gyorsabban és olcsóbban, mint reméltük.
Itt illenék közbeszúrnom a muthaigai, nagyrészt ismeretlen klubtársak valóban rendkívüli szívességét. Mihelyt észreveszik, hogy kocsi híján vagyunk, mihelyt híre megy a magyar múzeum gyűjtőinek, szinte vetélkednek egymással városi fuvaroztatásunkért. Akárhányan még előző este bejelentik indulási szándékukat, segítő készségüket, így a klubélet legnagyobb hátránya, a szüntelen taxizás is kedvezőbben megoldódik.
Időben leérünk a kórházba.
Mangit összevissza röntgenezik, de egyetlen felvilágosítást nem adnak. Cédulát viszont, érthetetlen, tolvajnyelvű laboratóriumi leletet annál többet. A röntgenképeket - állítólag azokon múlik minden - persze majd csak holnap.
A másik kórházban vérvizsgálat folyik. Zsákmányunk ismét csak nyalábnyi lelet. Majd a doktor - biztatnak -, az majd elmondja a többit!
Harapunk valamit a New Stanley kerthelyiségben, aztán átsétálunk Slim irodájába, kihajtunk vele a vadászhivatal székházába. Slimmel ketten beköszöntünk, Mangi odakint várakozik a kocsiban. Még a hivatalhoz tartozó kis állatkert megtekintéséhez sincs kedve, pedig különben ugyancsak érdeklik az állatok.
A fővadászmesternek - noha szíves és megértő - egyetlen biztató szava sincs. Nyakig ül ő is a hirtelen átalakulások nehézségeiben. Azt sem tudom - panaszkodik -, melyik beosztottamat váltották már fel, hol fogadják még el rendelkezéseimet. Sajnálom - folytatja -, legjobb ilyenkor otthon maradni, s majd csak akkor visszajönni, amikor elül a bizonytalanság forgószele...
Megköszönjük a jó tanácsot. A szélirány változására nem várhatok. Alig hiszem - mondom -, hogy egyhamar itthagyjam Kenyát, legalábbis addig nem, míg dolgomat el nem végzem valahogy. Ha már ennyire eljöttem - a szomszéd községből! . . .
Ez a napunk se bizonyult eredményesnek.
Elégedetlenül térünk haza a klubba.
-  Azért  is  lemegyünk  az  étterembe  -  harapja  össze  fogát Mangi -, jó vacsorát rendelj, amitől biztosan meggyógyulok reggelre! Sőt vacsora után még bridzsezni is kész vagyok, percenkint érzem a javulást! Meglátod, holnapra kutyabajom!
De bizony, alig nyúl az ételhez.
Pedig a vacsorán valóban nem múlik. A Muthaiga híres kosztja nem változott harminc év óta. Friss spárgát kapunk, vastag hollandi mártással meg kitűnő „Sole a la Meuniére"-t - (naphalat helyesebben: nyelvhalat - „molnárné módra"), végül a helybeli kertészetben termett földiepret vastag, friss tejszínnel - valóban választékos vacsorát! (Persze csak nekünk tűnik ilyen választékosnak, elszoktunk a januári spárgától, földiepertől.)
A vacsora utáni kártyázás jó szándéka loccsanva fullad a Muthaiga kútjába.
Ágyba bújunk.

Január 4-én

Tizenegykor jelenünk meg Winteler magas színe előtt. Röntgenfelvételekkel, sokféle lelettel, még több szorongással.
Mi lesz, ha kisül, hogy nem mehetünk tovább? Hogy Manginak valami komolyabb baja van?
-  Ebben az esetben - ismételgeti -, az első repülőgéppel hazautazom.  Te pedig egyedül  indulsz  szafárira.  Ez az egyetler megoldás!
Várakozunk csaknem fél órát.
Végre bemehetünk.
Most dől el sorsunk.
Winteler sokkal kellemesebbnek, rokonszenvesebbnek mutatkozik, mint tegnap. Nem is köhécsel már annyit, fejét se csóválja olyan bizonytalanul. Mondhatnám mosolyogva nézegeti a komoly röntgenképeket:
- Nincs itt kérem semmi baj! Úgy látom, utolsó pillanatban sikerült elkapnunk nyakát egy csúnya bronchitisnek. Itt van kétféle orvosság. Legújabb penicillines készítmények. Holnap adok még egy harmadikat is. Meglátja, valóságos csodaszerek. Napokon belül elfújja az ilyen csökönyös influenzát, el se hiszi majd, hogy heteken át beteg volt. Szedje őket szorgalmasan, s a még hátralevő időt használja ki, pihenjen minél többet.
Miattam pedig nyugodtan indulhat szafárira!
Örömömben csaknem nyakába ugróm a híres Wintelernek. Pedig egyébként nem szokásom férfiakkal ölelkezni. Sosem voltam kupajátékos. Még hétköznapi futballista sem. Azok szoktak gólonként egymás nyakába borulni.
Winteler felszabadító ítélete valóban varázsszerűen hat mindkettőnkre. Ebből is látszik, hogy a morális szorongás, a komolyabb betegségtől tartó, egyre jobban felcsigázott félelem, milyen lényeges részét teszi ki a tulajdonképpeni bajnak. A felengedő lidércnyomás önmagában is szemlátomást javít Mangi állapotán, s az orvosba meg az agyonmagasztalt patikaszerekbe vetett közös bizalom, majdcsak meghozzák az annyira óhajtott gyógyulást.
Arca máris kisimul, megnyugszik, visszanyeri szokott derűsségét.
Megkönnyebbülten, mondhatnám fütyörészve térünk haza.
Feleségemnek még vacsoraétvágya is megjön.
Még rövid bridzspartira is futja - mindkettőnk szuflájából. 

Január  5-én

Winteler varázsszerei megállják helyüket. Mangi napok óta nem aludt ilyen nyugodtan, hőmérséklete normális, közérzete is szemlátomást javul. Nemcsak fodrászra ér rá, még apróbb bevásárlásokra is a másodkézbeli indus bazárban, ahol úgyszólván minden kifelejtett apróság beszerezhető - jól és feleáron!
Közben Slimmel még egy-két hivatalban próbálkozunk, a nekünk jutott, eléggé reménytelen „vadászblokkok" kicserélésével, kilátásaink feljavításával. Sajnos ugyanolyan eredménytelenül, mint tegnap.
Vadászjegyemet, fegyverengedélyemet is kiváltjuk. A hivatalban angolok ülnek még, de már meglehetős bizonytalanul, mondhatnám „elugrásra" készenlétben, ők is panaszkodnak a rohamosan sűrűsödő idegenforgalomra. Nem győzik az iramot. Mindenki vadászni akar, az egész világ most fedezi fel Kelet-Afrikát! Elfogytak a vadászatra érdemes „blokkok", egyre nagyobb a vadhiány, egyre nehezebb a kereslet kielégítése . ..
Slim irodájában egyébként kisül, hogy a részünkre biztosított fehérvadász is késik - 8-ra kitűzött indulásunkat 9-re kell halasztanunk!

Január 6-án

Ma megbocsáthatatlan szamárságot követtem el. Beláthatatlan aggodalmat, nyugtalanságot okozott, utunkat állandóan zaklatót, valósággal megmérgezőt!
Talán emlékszik az olvasó az „Europa" fedélzetén szóba hozott, egyre duzzadó torokmirigyemre? Amit már indulás előtt megmutattam elsőrendű pesti szakorvosomnak! Teljesen jelentéktelen, szóra sem érdemes semmiségnek minősítette - ha majd hazatérnek Afrikából - mondta -, mutassa meg újból, addig pedig ne törődjön vele, feledkezzen meg róla.
Útközben is kikértem az “Europa” főorvosának véleményét, ő is csak legyintett, ugyanúgy nyilatkozott, mint a pesti specialista. Ma aztán - Mangi mielőbbi gyógyulásának siettetése ügyében, hosszabban tárgyalhattam Wintelerrel, s miután úgy éreztem, mintha torkom az utóbbi hetekben erősebben megduzzadt volna - biztonság kedvéért megmutattam a híres belgyógyásznak is!
Ez volt a vesztem!
Soká nézegeti, nyomogatja, fejét egyre aggodalmasabban csóválgatja, egyre sűrűbben köhécsel. Míg csak ki nem böki, hogy ezt bizony világért sem szabad elkönnyelműsködni, alaposan ki kell vizsgálni, ezzel lelkiismeretlenség lenne szafárira indulni!
Efelől teljes bizonyosságot kell szerezni - vagyis hisztológiai (szövettani) kivizsgálást kell végezni!
-  Ami persze - biztatgat jóindulatúan - semmi egyebet nem jelent, csak a kötelező orvosi gondosságot. A vizsgálat egyébként egyszerű, nem is fáj, de így semmi esetre sem engedhetem el, megfelelő ellenőrzés nélkül.
-   No de 9-én indul a szafárink, doktor úr - hebegem zavartan -, állami kiküldetésben járok, lehetetlen most ilyesmire pazarolnom amúgy is lecsökkent időmet! S meddig tart vajon a javasolt vizsgálat?
-  Néhány napig bizony eltart - tudatja -, attól függ, melyik kórházban ürül hely? Jelenleg a fehérbőrűek kórházai mind zsúfoltak, de talán valamelyik indus intézményben? ... A vizsgálat végeztével nyugodtan elmehet szafárira, a leletet majd két hét múlva utánaküldjük . . .
Nincs a szobában tükör, nem ellenőrizhetem arcszínemet. De határozottan úgy érzem, elsápadok. Még tán remegek is. Fogam mindenesetre hallhatóan vacog.
Szövettani vizsgálat? Indus kórház? (Ha ugyan lesz üres ágy?) A leletet két hét múlva továbbítják? . . .
Hogyan állok most Mangi elé?
Tudom, hogy a ,Joy"-nevű női fodrásznál kell találkoznunk, a Hardinge Streeten. De az utcaszámot nem tudom. Csak azt, hogy a fodrásznő valamelyik fehérvadász lánya, Mangi csak ezért választotta, hiszen fogalma sincs a nairobi fodrászszalonokról. . .
Azt is tudom, hogy régen vár már, türelmetlenül, de boldogan, aggodalomtól végre felszabadultan!
S most mit szólok neki?
Azt sem tudom, miképpen sikerül rátalálnom a fodrászüzletre? De itt is vagyok már, ki van írva az ajtóra ,Joy", ami tudvalevőleg örömet, jókedvet, vidámságot jelent.
Valóban találó név, mintha csak rám szabták volna.
Hogy, hogy nem, hosszadalmas nyögdécselés és kertelés közben közlöm Mangival az „örömhírt".
Jól tudtam, hogy kemény asszony, hogy minél nagyobb bajban leszek, annál biztosabban áll mellettem. Most is nyugodt marad, csak ennyit mond:
-  Ez lehetetlen! Ez valami buta félreértés!
Mi egyebet mondhatott volna szegény? Pedig buta félreértés helyett, akár végleges ítélet is lehetett volna . . .
Persze egyikünk se vet fel ilyesmit. De hogy fejünkben nem fordul-e meg ilyen gondolat, azt már nem merném oly határozottan állítani. . .
Mindenesetre elhatározzuk, hogy át kell esnünk ezen a vacak vizsgálaton. Ezt a keserű falatot is le kell nyelnünk. Hozzátartozik a „muthaigai örömhéthez".
Megebédelünk „jóízűen", a „Stanley" kertjében. Remélem legalábbis, hogy a szomszéd asztalok vendégei szemében jóízűnek tűnik.
Aztán hazatérünk a klubba, ahol nemsokára telefonhoz kér Winteler:
-  Az európaiak kórházában két hétig nincs szabad ágy, de az ,,Aga Khan"-nevű indus intézetben sikerült szereznem. Holnap délután már be is mehet. Beszéltem kollégámmal, Sethi dr. nevű, bombayi gégésszel, ő fogja végezni a vizsgálatot. Másnap már ki is ereszti. Sikerült eloszlatnom a nehézségeket. 8-án zavartalanul indulhat szafárira!
Nem győzöm köszönni a „kivételes szívességet", mit is tehettem volna egyebet?
Tegnap ilyenkor még Mangiért drukkoltunk. Ma már én léptem a helyébe. Éppen csak a sorrend változott.. .
Utoljára 1933-ban voltam nairobi kórházbeteg! Kerek harmincegy évvel ezelőtt. Közel egy hónapig nyomtam akkor az ágyat, vérhasba estem. Szépen kigyógyítottak az „Európai kórház"-ban ...
Remélem, az indusok gyorsabban túladnak rajtam. Öthetes szafárinkat előre kifizettük. Egyetlen napot sem szándékozunk engedni belőle.

Január 7-én

Szorultságomban ismét Mangi naplójához fordulok! Talán jobban tükrözi nyomorúságos hangulatunkat:
„Vajon milyen lehet az az »Aga Khan«? - aggódik.
Nyomasztó itt tartózkodni idegenben, elhagyottan, betegen, tanácstalanul! Windisch-Graetz barátainkra - noha ők is csak Wintelert ajánlják - most nemigen támaszkodhatunk, ők is tele vannak gonddal. Megrongált lakásukat igazítják, a feleség ott is kórházba vonult. Az indus gyógyintézettel szemben - habár városszerte dicsérik - tagadhatatlan bizalmatlansággal viseltetem. Sosem láttam indus kórházat, nem volt dolgom indus orvossal."
Délután négy órakor pontosan az „Aga Khan"-ban vagyunk.
Első benyomásom: - meglepően példás rend, jóleső csend, ragyogó tisztaság!
Mindenki indus, betegek, orvosok, ápolók, személyzet! Én vagyok az egyedüli fehér bőrű. Csaknem kiközösítettnek érzem magam.
De csak az első percekben. A helybeliek mindent elkövetnek akklimatizálódásom érdekében.
Kellemes, barátságos szobát kapok. Fiatal alorvos nyit be -Sethi dr. gégész munkatársa - holnap reggelre tűzték ki a vizsgálatot -, előtte „egy kis injekciócskát" kapok, gyerekjáték az egész. Megjelenik a példásan tiszta, szakszerű ápolónő, sőt nemsokára jóízű vacsorát is hoznak.
Mangit hét órakor hazaküldik - csak reggel jöhet vissza.
Az „Aga Khan" kórházról - legalábbis eddig - csak a teljes elismerés, maradéktalan megelégedés hangján szólhatok. Büszke lehet erre India, büszke lehet rá maga Aga Khan is!
Akivel egyébként ismételten volt szerencsém találkozni. Egyszer Kairóban, a „Papagáj" nevű mulatóhelyen, másszor Bombayben, a „Taj Mahal"-szállóban. El is dicsekszem ezzel a fiatal alorvos előtt, aki egyébként azt se tudja, kiről nevezték el a kórházat.
Jó alvás után belém bökik a beígért „kis injekciócskát".
Attól kezdve nem emlékszem semmire, csak további, kitűnő alvásra. S mire felébredek ott ül Mangi a szobában, jókedvűen, külszínre nézve látszólag gyógyulófélben.
-  Rendben van minden, öltözz mielőbb, rendeltem már taxit, mehetünk vissza a Muthaigába, reggel nyolc óra óta úgy aludtál mint a bunda, most délután három! A vizsgálatot végző dr. Sethi gégészt nem is láttam, nem is beszélhettem vele.
-  Én is megvagyok nélküle. Viszont igen megéheztem. Gyerünk ebédezni.
És már ki is hajtunk az „Aga Khan" kapuján. Nem is különösen óhajtom viszontlátni. Bármilyen rendes, bármilyen mintaszerű.
-  Most hallgass ide - beszéli ebéd közben Mangi -, mekkora meglepetés  ért az este!  Gondolhatod  milyen  keserűen,  milyen nyomott  hangulatban   értem   haza.   Semmihez  se  volt  kedvem, Winteler csodapirulái mellé dupla adag altatót készítettem, éppen azt szándékoztam elnyelni vacsora helyett, mikor - levelet hoztak! - Kisült, hogy unokaöcséd, Somssich Pongrác küldi, kétszer is keresett már a nap folyamán, itt van Nairobiban, a „Norfolk" Hotelban lakik, értem jön tüstént, elvisz vacsorázni!
Pongrác nemcsak közeli rokonom - elsőfokú unokanővérem fia - mindkettőnk kedvence is! Tizenöt éve él a Kongó, Tanganyika és Uganda közé eső Burundi-államban, feleségével és három kisfiával. Negyven év körül járó, talpraesett ember, kemény munka árán szép álláshoz, megélhetését biztosító, elismert tisztséghez jutott: nagy terjedelmű farm felügyelőségéhez, valamint a burundi állami vadászhivatal szaktanácsosságához! ĺgy sikerült érvényesítenie hajdani magyar mezőgazdasági, egyben vadászati tapasztalatait!
Két nagyobbik fiát ide járatja a közelbe eső, ismert nevelőintézetbe. Őket látogatta, közben megtudta, hogy ideérkeztünk, sietett hát Mangit megvacsoráztatni.
-  Nem győztem hálálkodni a sorsnak - fejezi be Mangi tegnapi kalandját -, hogy itt, ezen a világtól elrugaszkodott helyen, ahol egy lelket sem ismerek, ilyen váratlan, ilyen valóban „égből pottyant" módon segített át azon a tegnapi gondterhes estén! Sok mesélnivalónk akadt, nem találkoztunk húsz év óta, mióta Afrikába kivándorolt.
Délután folyamán még leendő fehérvadászunk, Henry Poolman is beállít. Ugyanaz, akivel négy évvel ezelőtt is együtt vadásztam. Össze is barátkoztunk akkor, ezért még elmúlt ősz folyamán kértem Slimet, lehetőleg ismét Poolmant szerződtesse mellém! Ez nyilván sikerült is, lám, itt is van már teljes életnagyságban . . .
Sőt lényegesen nagyobb kivitelben, mint négy évvel ezelőtt.
Minden téren meggyarapodott, attól tartok, nemcsak előnyére.
Alaposan megtestesedett, nadrágja erősen megszűkült, feje alig fér a széles karimájú búrkalapba. Hírneve is nagyot bővülhetett, legalábbis szokatlan fölényességéről, nagyhangú bemondásaiból ítélve.
Pedig milyen szerény, tartózkodó, rokonszenves legényke volt néhány évvel ezelőtt. Ahogy most adja a bankot, azt hihetned, ő fedezte fel Afrikát.
Nyilván ez is hátra volt még a ránk várakozó, kellemesnél kellemesebb meglepetések gyűjteményéből.
No de, most már mindegy. A „tu l'as voulu George Dandin” jellegzetes esete.
Hiszen név szerint őt kértem.
Most aztán megkaptam.
Szavam se lehet.
Az indulás előtt rendszerint esedékes meglepetés se marad el, szerencsére csak enyhe formában. Poolman kocsiján persze „kisebb javítanivalók" mutatkoznak, orvosi vizsgálatom eredményét is legfeljebb holnap estére ígérik, így hát indulásunk újabb elhalasztására kényszerülünk. Vagyis 10-ére tűzzük ki - reméljük, most már végérvényesen . . .
Ha 10-én valóban útra is kelhetünk, még mindig szerencséről beszélhetünk. Kétnapos késedelem (eredetileg 8-ára tűzték ki indulásunkat) csaknem kivételes pontosságnak minősíthető. Valamikor, boldogult „gyalogszafárizásom" idején, mikor százötven hordárral vesződtünk, és ahányan voltak, annyifelé csavarogtak széjjel, néha hétszámra is elhúzódott az európai vadászvendég számláját egyre dagasztó, idegzetét végsőkig megviselő indulási vajúdás!

Január 8-án

Bent járunk Wintelernél, újból megköszönjük a Mangit valóban „rohamosan" gyógyító csodapiruláit. Saját vizsgálatom eredményét holnapra ígéri. . .
Pongrác unokaöcsémmel eszünk a „New Stanley"-ben. Utána bemutatja két jóképű, sötétbarnára sült, vasgyúró srácát, akikkel percek alatt összebarátkozunk. Hogy napközben ne lábatlankodhassanak, a városi uszodába zárja őket, egész napi tartózkodásra.
- Kaptak - mondja - limonádéra és szendvicsre valót, de ruhájukat eldugattam az úszómesterrel. Egy szál fürdőgatyában mégse szökhetnek világgá!
Minthogy puskáért bolonduló, őserdőben nevelkedett, szenvedélyes vadászcsemeték (szerencsére még csak csúzli-korban), apjuk így próbálta előlük biztosítani Nairobi macskaállományát. Egyelőre azok helyettesítik az oroszlánokat.
Nyilván vártak már bennünket, mert megjelenésünkkor eltűnnek, láthatatlanokká válnak. Lebújnak a víz alá, csak apjuk sürgető füttyparancsára bukkannak fel, kócosán, vigyorgó, ázott ürgék.
Közrefognak, s ha rajtuk múlik, estig sem eresztenek el -valamennyi oroszlánom történetét külön-külön kell elmesélnem. Ami nem is olyan egyszerű, mert közben számtalan kérdésükre is válaszolnom kell, nemcsak magyar, hanem szuahéli, angol, német - sőt francia nyelven is! Persze összevissza zagyválják mind az ötfélét. Anyjuk osztrák, apjuk magyar, belga óvodába jártak, most meg nairobi intézetbe. Magyarországon sosem voltak, apjuk mégis magyar embert akar faragni belőlük, magyar szóra szorítja őket. Így aztán reménytelen nyelvzavarba keverednek az istenadták!
Egyébként eredeti, cirkuszba kívánkozó, szimpatikusan vásott fickók! Mangival nem győzünk nevetni rajtuk!
Vajon miképpen fog szólni Winteler holnapi ítélete?
Minduntalan elszorítja bennem a lélegzetet. Jól tudom, nemcsak bennem . . .
De majdcsak átesünk ezen a kemény diótörésen is.

Január 9-én

Háromszor is megfordulunk Winteler titkárságán, de még délben sincs eredmény. Amúgy is pattanásig feszülő idegeinket véglegesen tönkreteszi ez a sokféle doktor. -Ráadásul még hálával is tartozunk nekik, nem említve a sok egyéb tartozást.
Nemhiába sok a doktor Nairobiban!
Gazdaságosabbnak látszik az oroszlánfényképezésnél! Utcahosszat egymást érik az orvosi névtáblák.
Délután, hogy figyelmünket az egészségügy egyre fárasztóbb témájától némileg eltereljük, „vadfényképező kirándulást" tervezünk. Ki akarunk autózni Poolmannal (hiszen tegnap óta saját alkalmazottunk, terepjáró „Landrover"-jével együtt) a város közvetlen határában kezdődő vadrezervátumba, a „Királyi Nairobi Nemzeti Park"-ba (Royal Nairobi National Park).
Előzőleg megállapodtunk a helybeli indus fényképüzlet vezetőjével, aki a németországi Leica-gyárban dolgozván évekig, megbízható szakértője minden ottani gyártmánynak.
Legalábbis azt állítja.
Mi pedig elhisszük.
Annál szívesebben hisszük el, mert vadonatúj mozigépünket, a Leica-gyár kívánatosán ízléses ,,Leiciná"-ját ki sem csomagoltuk még! Azt sem tudjuk, melyik lyukon kell belenézni, melyik gombját kell megnyomni. Szakképzett, a vadfényképezés legtitkosabb fondorlataiban járatos „műfotózók" vagyunk mindketten ...
Pontosan ezért vágyunk a Németországban kitanult kitűnő indus fényképész útbaigazítására. Aki állítólag mindent tud, mindent elmagyaráz, minden fototechnikai aggályunkat eloszlatja.
Soká várunk rá városi üzletében - hiába.
Nem jön.
Utólag sül ki, hogy kirándult. Bizonyára különb kuncsaftot talált. Közben változatlan bizakodással csettegtetjük az üres gépet, hiszen azt sem tudjuk még, melyik végén kell belehelyezni a filmet. Poolman szakadatlanul siettet:
- Akár el se induljunk már, egy órán belül besötétedik! Kár volt egyáltalán kipakolni a gépet. Ilyen szakszerűen itt senki se tudja - visszacsomagolni. . .
Elindultunk hát, kissé csalódottan - indus szakértő nélkül.
Fényképezőgépeinket - a két egyforma Leicá-t - is illenék alaposan kipróbálnunk, helybeli fényviszonyokkal ismerkednünk, különféle segédeszközeink működését ellenőriznünk.
Hármas céllal kapaszkodunk hát végül is a Landroverbe: szórakozás, fényképezés - elsősorban azonban búfelejtés szándékával !
S amíg kiérünk - alig egy-két kilométerre esik a védterület határa - néhány szóval bemutatom ezt a mindenképpen páratlan „vadaskertet".
Említettem néhány oldallal ezelőtt, hogy a rezervátumokat semmiféle látható akadály, árok, kerítés vagy drótsövény nem választja el a nyílt vadászterületektől. Az ún. „park" terepe, növényzete teljesen azonos a „kirekesztett" részével, az állatok szabadon járhatnak ki-be.
A Nairobi-rezervátum fő érdeme - éppen ez teszi egyedülállóvá -, hogy lakói őseredetiek! Területét ugyanazok a vadfélék népesítik, amik évszázadokkal, talán ezredekkel ezelőtt! A fehér ember honfoglalása óta semmilyen újabb állatfajta nem került ide, semminemű „betelepítés", „vérfelfrissítés", „állományszaporítás" vagy hasonló mesterséges beavatkozás nem történt, ez a rezervátum az egykori kenyai vadparadicsom legutolsó hiteles mintadarabkája!
S noha kiterjedése „csak" 117 négyzetkilométer (kb. 2000 kat. hold), a legkisebb kenyai vadrezervátum, mégis a leggazdagabb, hiszen az ország csaknem valamennyi vadfajtájával dicsekszik. Persze nagyon is lecsökkentett mennyiségben, mert a negyed századdal ezelőtt még ezerszámra menő csordáknak csak egy-egy maréknyi maradéka maradt meg.
A „Nairobi-park" méltán büszkélkedik azzal is, hogy a híresnevezetes Athi-síkság utolsó mentsvára, odaveszett vadbőségének maradék emlékeztetője. Saját szememmel még teljes pompájában láttam az Athi Plains-t, ismételten le is írtam a Csui!-ban. Annak a híres vadparadicsomnak egyik sarka volt ez a „park", eredetileg a város szomáli lakosságának közbirtokossága. Az angolok már azelőtt is ide, a mostani rezervátum mellé telepítették a kitüntetett szomáli katonacsaládok százait. Később, a világháborúk idején, katonai barakkok, gyakorlóterek, lövöldék éktelenítették, teljesen kizavarták belőle a vadat.
A békekötést követő rendezés folyamán, Nairobi városa és a kenyai vadászhivatal karöltve látott itt újabb vadmenedék kiépítéséhez, mely mostani formájában valóban páratlan a világon!
A négyezer körül járó, többé-kevésbé vadon kujtorgó szomáli tehéncsordát kitelepítették, kisebb vízfogó gátat, több mérföldnyi összevissza kanyaró autóutat, számos vadsózót létesítettek. Ilyesmit s a vele járó viszonylagos zavartalanságot hamarosan meghálálja a vad. Csapatostól vándorolt vissza, néhány éven belül benépesítette ősidők óta megszokott tanyáját.
1949-ben sikerült a természet egyensúlyát helyreállítani. Főképpen azáltal, hogy a közelben létrehozott újabb vadrezervátumot a „Ngong National Reserve" mintegy 12 000 négyzetkilométerét a nairobi „vadaskert"-hez csatolták, ekképp biztosítván az időnkint jelentkező vadhiány megfelelő utánszivárgását.
Az 1961. évi Kelet-Afrika-szerte dúló aszály újabb csapást mért a nairobi „vadaskert" lakóira. Több mint fele elpusztult. De az új gátak védelmében megszoruló kisebb-nagyobb tavak vize ismét hazacsalta a környéken szétszóródott vadállományt. Mégpedig jóval többet a kelleténél! Mert hamarosan úgy felszaporodtak, hogy az aszályban teljesen kiszáradt legelők helyett a kívül eső telepesek földjét lepték el, mérhetetlen kárt okozva a farmeroknak. Persze ők sem voltak restek, veteményeik védelmében ezerszám lövöldözték le a részben saját munkájuk árán visszacsalt vadtömeget!
A legújabb kimutatások szerint hetenkint mintegy négyezer turista autózik ki Nairobiból, különösen a hajnali és alkonyati órákban, amikor leginkább mozog a vad, oroszlánnal is legesélyesebb találkozni! Persze a vadfényképészek legkeresettebb „sztártémája" ma is az állatkirály!
A mai „várospark"-ot bízvást mondhatjuk hát a leggazdagabb szabadtéri állatkertnek.
S hogy az őseredeti fajták mindegyike előfordul benne, ez nemcsak a szakértő felügyeletnek, szigorú vadvédelemnek tudható be, hanem elsősorban a terep természetes változatosságának, az „élettér" sokféleségének! Nyílt szavanna, füves legelő váltakozik ritkás bozótossal, sötét ősrengeteg kétméteres elefántfűvel, folyó menti galéria-erdő ingoványos mocsárvilággal - sokféle vadállat egyéni ízlésének megfelelően.
Csakis így válhatott valóra az alapítók megálmodott terve, hogy a hajdani „legsötétebb Afrika" szinte kődobásnyira közelítse meg az ultramodern, felhőkarcolók csúfította Nairobit - a helybeli lakosság, főleg pedig a nemzetközi turisták bámész szemének szórakoztatására.
Ez az egyre népszerűsödő vadaskert - mint már említettem -az Athi-síkságnak egyik csücske. Annak a világraszóló látványosságnak, amit Manginak is ígértem, s az Uganda-vasút ablakából, a kihajnalodás fény tengerében - kilátásba helyeztem.
De helyében csak elázott fűtengert, reménytelenre borult eget és három csatakos struccmadarat produkálhattam.
Mert az ember határtalan terjeszkedése, kíméletlen felsőbbsége megrontotta a természetet, hűtlenül veszni hagyta a „gondos megőrzésre" reábízott kincset, a kelet-afrikai állatvilág páratlan csodáját, a földi paradicsom utolsó hírmondóját.
Valóban csodálatos volt, ha nem tartozott is a számon tartott „hét világcsoda" közismert sorozatába. Azok a többiek persze, időálló anyagból készülvén, évezredekig fennmaradhattak. A kelet-afrikai állatvilág csodája azonban bajosan tarthatott lépést az egyiptomi piramisokkal, különösen így, védtelenül, az ember szabad prédájaként. A piramisokat még számtalan nemzedékünk meg fogja bámulni, de az említett vadcsordákban saját gyermekeink sem gyönyörködhetnek többé.
Ki vállalja ezért a felelősséget?
Assisi Ferenc, a közismert állatvédő szent, már 1220-ban ilyenformán hálálkodott:
„Köszönöm neked, Uram, hogy világod sok gyönyörű állata közé helyeztél!"
Ezzel a kijelentéssel - úgy érzem - azt a „közösséget" csaknem „testvéri viszonyt" igyekezett kifejezésre juttatni, annak a bizonyos békés „egymás mellett élés"-nek jelentőségét, amit a Gondviselés az ember és az állatvilág egymás közti viszonyának szánt.
Ami a saját magam dolgát illeti, alig hiszem, hogy valami megcsontosodott, merevre rögződött állatvédőnek mondhassam magam. Semmiféle ilyetén egyesületnek tagja nem vagyok, ekkora ellentmondás siralmasan meghazudtolná hosszú vadászmúltam valamennyi megnyilatkozását.
Ennek ellenére szeretem, becsülöm, tisztelem is a vadállatot. Sőt, az ésszerűség határán belül - védelmére is kelek. Ami bár képtelennek tetsző, mégis minden vérbeli vadászemberben fellelhető, sőt jellemző paradoxon.
De elsősorban azon az imént említett „assisi" alapon, a „testvéri közösség" idealizált alapjában ragaszkodom az állathoz.
Mert nem értek egyet azzal a mindinkább tért nyerő felfogással, hogy az ember - bármennyire is önmagát tartja a „teremtés koronájának" - egyszerűen kisajátíthassa a világot! Hogy felsőbbrendű igényei előtt az állatnak minden téren, kivétel nélkül és okvetlen hátrálnia kelljen! Tagadom, hogy csak ez a nagyképű emberi állat élhessen a világon, gyümölcséből csak ő lakhasson jól!
Az állatvilág is itt akar lakni, sőt jóllakni is itt akar - paradicsomi örökjogán!
Nem akarok most ebbe a régi keletű antitézisbe, az afrikai ember-állat problémába merülni, pedig előreláthatólag ismételten vissza kell rá térnem.
Félreteszem hát nyugodtabb, ráérő, táborban tétlenkedő napokra, hiszen alkonyodik már, kifelé takarodunk a nairobi vadaskertből . . .
Aránylag sokféle vadállattal, négy-ötfajta antiloppal, zebracsapatokkal, néhány zsiráffal, varacskos disznóval, struccal és sakállal találkoztunk, jókora páviáncsapat állta el utunkat, sőt, különös csemegeként még egy kölykes anyagepárd is fényképezésre jelentkezett.
A gepárd - vagy csita - nem mindennapi, elég ritkán mutatkozó állat. S noha egyik-másik „szakkönyv" őt is az „afrikai nagymacskák" közé sorolja, ezt csak párduchoz való hasonlatosságára alapozza. Mert noha valóban párduc nagyságú, pettyezett, látszólag macska formájú állat - az igazi nagymacskákhoz semmi köze. Teljesen ártalmatlan, embert soha meg nem támadó könnyen szelídíthető, aránylag hosszú lábú, ennek folytán nyílsebes futású, rendkívül kecses mozgású díszállat. A helybeli telepesek pompás villáinak szépen kezelt pázsitján kéjesen nyújtózkodva heverész, nyakában ezüstcsengővel. Elpuhult, mondhatnám effeminált, nőies „ragadozó". Slim kertjében is tétlenkedik egy mintapéldány.
Örültem, hogy feleségem eme első ismerkedése az afrikai állatvilággal, ha röviden is, aránylag sikeresen zajlott le, noha a beígérkezett indus „házitanító" kimaradása inkább csak „ösztönös" csettegetésre késztette. Végül azonban úgy elragadta Mangit a lelkesedés, ha ránk nem borul a mindig váratlanul érkező trópusi éjszaka - még most is a nairobi park fénykép-viharedzett állatait hajszoljuk.
Vacsorára érkeztünk haza a Muthaigába.
Nagy nehezen sikerül még Winteler egyik asszisztensét telefonhoz kapnom. Szavára állítja, hogy vizsgálatom eredménye teljesen kifogástalan!
Mérhetetlen kőszikla gördül le mindkettőnk szívéről!
Csak kezemben lehetne már Winteler írásbeli bizonylata, hogy végre maradéktalanul megnyugodhassunk. Orvosokat, különösen az ilyen nagyhírű, drága afrikaiakat, mindig illő fenntartással kell kezelni. Pedig a derék Winteler közismerten megbízható, lelkiismeretes kuruzsló. Túlzott gondossága mégis alaposan elkeserítette nairobi tartózkodásunkat... 

Mikor indulás előtt Bécsben időztünk, valamelyik barátom így szólt:
-  Hallom, hajón töltitek a karácsonyt! Komolyabb ajándékra nem telik, de tedd el ezt a borítékot, egy üveg jó pezsgő ára. Majd karácsony estén, ha nem hánykolódik a hajó túlságosan, igyátok meg egészségemre.
Megköszöntük, zsebre vágtuk - csakhogy karácsony estéjén tudvalévően a kapitány ajándékpezsgője volt soron. Barátomé pénztárcámban felejtődött. Mangi juttatta eszembe az imént:
-  Ma annyi az ünnepelni valónk - állapítja meg ügyesen -, igyuk meg!
S minthogy ma este Pongrác öcsémet is vendégül látjuk - részben az ő egészségére, részben az adományozóéra, holnap induló szafárink szerencsés kimenetelére, de elsősorban súlyos aggodalmaink megkönnyebbülésének örömére - egyesítjük az ünneplésnek eme négyszeres alkalmát - fenekére verünk bécsi barátom italának!
Rendkívül jólesett - persze hármunknak csak szűkösen.

HARMADIK   RÉSZ
A TULAJDONKÉPPENI VADÁSZEXPEDlCIÓ

Január  l0-én

Reggel még gyors búcsútelefon Wintelerrel, ki megerősíti asszisztensének tegnapi jelentését. De azért okvetlenül jöjjek még be a délelőtt folyamán, még utólagos röntgenfelvételre is szükség van. Ezenfelül tévedés is esett tegnapi számításainkba, az „Aga Khan"-nak - helyesebben a róla elnevezett kórháznak - tartozunk még a kezelés árának elmaradt részével.
Sietek hát, újabbat könnyíteni pénztárcámon.
Most végre túl lennénk a tíz napig elhúzódó, sötét emlékű nairobi tartózkodás megpróbáltatásán, aminek megismétlésére aligha lennék hajlandó! Legjobb hát elfelejteni, véglegesen lezárni.
Lapozzunk át újabb, remélhetőleg kedélyesebb oldalra. Lássunk tulajdonképpeni dolgunkhoz, nehezen induló vadászexpedíciónkhoz.
Előbb még benézünk Zimmermann, a régi, közismert állatpreparátor üzletébe, ő vállalja elejtendő vadjaink szállításra alkalmassá tételét, előzetes tartósítását.
A hazai múzeum számára elejtendő példányokat teherhajó szállítja majd, ami jóval olcsóbb ugyan, de ennek megfelelően lassúbb is. Márpedig minél tovább tart az út, annál könnyebben megromlik a szállítmány.
A múzeum által óhajtott vadféléket pedig úgyszólván teljes egészében, mondhatnám szőröstül-bőröstül kell hazajuttatni, csak így készülhet belőlük bemutatásra megfelelő, élethű „másodpéldány", így tömhetők ki kívánatos, eredeti formájukkal teljesen azonos módon.
Közvetlen elejtés után, de persze még nyúzás előtt, pontos mértéket kell venni az illető állatról, mégpedig húsz különféle helyen! Minden állatféléhez külön vázrajzot kaptunk a múzeumtól, abba kell beírni a húszféle mértéket, mégpedig azon frissében, mielőtt a felfúvódás beállna.
Az állatoknak „szőröstül-bőröstül" való hazaszállítása persze nem úgy értendő, hogy az elejtett példányt netán azonmód kibelezetlenül, véres-maszatosan adjuk föl a Természettudományi Múzeum címére.
Nagyon is sokféle előmunkálat szükséges.
Ezeknek elvégzéséért csak megbízható szakvállalat („taxidermist") állhat jót, amilyen az évtizedek óta bevált Zimmermann-cég! Ez a német származású preparátor régen működik Nairobiban, temérdek alkalma adódott hát munkája megbízhatóságának bebizonyítására.
Persze ezúttal is csak a megszokott feltételekkel vállalhatja megbízásunkat. Átadom neki pesti múzeumunk „kívánság-listáját", a begyűjteni szándékolt állatok pontos jegyzékét. Zimmermann mindegyik mellé beírja, hogy az elejtés idejétől számítva hány órán belül várja az illető „hullát". Csakis a beszállítási idő lelkiismeretes betartásának feltételével vállal megfelelő munkát. Ezt úgy kell érteni, hogy teszem a „zsiráf" neve mellett „nyolc óra" szerepel, akkor az elejtett zsiráfnak, kimúlásától számított nyolc órán belül Zimmermann műhelyébe kell érkeznie. Mert ha megkésik, már baj érheti, megromolhat, Zimmermann pedig nem állhat jót szerződésileg biztosított, garanciális munkájáért.
Az olvasó figyelmét még néhány egyéb ugyancsak megszívlelendő körülményre is fel kell hívnom. Múzeumunk listáján hatalmas méretű állatok is szerepelnek. Minél nagyobb testű az állat, annál több munkába kerül tartósítása, annál nagyobb a vele járó kockázat, annál könnyebben megromlik. Márpedig listánkon többek közt zsiráfbika, két orrszarvú, sőt esetleg még - elefántbika is szerepel!
Egyik se mondható csekélységnek. Nem piaci bevásárlócekkerben hazahozható „nyloncsirkék".
Tisztában volt ezzel Szunyoghy János dr. is, múzeumunk állattárának vezetője, mikor „kívánságlajstromát" megfogalmazta. Hiszen nemcsak mesterségében szakember, hanem kétszer járván meg Kelet-Afrikát, tisztában van az itteni viszonyokkal is. Ennek következtében az általa óhajtott „rinoceroszpár" és „elefántbika" mellé hatalmas kérdőjelet rajzolt, jelezvén, hogy az illető pontok teljesítését a maga részéről is kétségesnek tartja, elmaradásukat nem írná szorgalmunk rovására!
Hiszen nemcsak tapasztalatból, Kittenberger Kálmán írásából is tudja az „első magyar elefántbika" megnyúzásának és hazaszállításának nehézségeit. A magyar Afrika-vadászok nagymestere Megváltozott Afriká-jában beszéli el múzeumi elefántjának, az Uganda „Chope"-ból a pesti Baross utcáig tartó kálváriáját. Még képet is mellékel, a koponya- és lábszárcsontok mintegy kétmázsás szállítmányáról. A lenyúzott bőr és az agyarak további két mázsát tettek ki, így hát maga az elefánt - ha ugyan sikerülne kerítenünk - négy-ötmázsás poggyásznak vehető.
Azt sem szabad figyelmen kívül hagynunk, hogy a begyűjtendő állatokat - főleg a nagyját - tekintélyes messzeségben, Nairobitól mintegy nyolc-kilencszáz kilométerre remélhetjük csak zsákmányul ejteni! Onnét még egyelőre bizonytalan, a tereptől függő további távolságra, járatlan ősvadonságon keresztül kell a legközelebbi autóútig kiszállítani, hogy azon végül is Nairobiba juthasson . . .
Ha pedig közben lejár a kitűzött határidő, Zimmermann nem állja az egyezséget, nem vállalja a drága engedélyen megvásárolt „múzeumi példány" tartósítását, szakszerű csomagolását?
Akkor - akár el is hajíthatom. - Elveszett a drága engedély, a ráfordított fáradság is.
Hazatérve pedig bajosan mentegetőzhetem azzal, hogy bár az orrszarvúkra felvett pénzt elköltöttem, a kívánt példányokat el is ejtettem, csakhogy a bőrüket szállító teherautó szakadékba fordult, s mire onnét ki tudtam emelni, a szállítmány megtelt féreggel, használhatatlanná vált. Küldjenek ki, kérem, jövőre újból, akkor majd ügyesebben igyekszem organizálni a rinocerosz problémát. Meg a zsiráfét, meg az elefántét!
Lelki szemünkkel már a Markó utcában látjuk magunkat, államvagyon hűtlen kezelésének vádjával.
Manapság ilyesféle aggályok jelentik a modern Afrika-expedíció első számú fejfájását, nem pedig harapós vadállatok, mérges kígyók, különféle trópusi betegségek - a „régi jó idők" megszokott veszedelmei.
A Zimmermann-nal lezajlott, elég hosszúra nyúló megbeszélés után - dél felé ballag már az óramutató -, mikor a nyugatnak tartó főútvonalon kihajtunk a városból.
Elöl hárman ülünk Poolmannal, mögöttünk két fekete fegyverhordozó. Mangi így kettőnk közé kénytelen szorulni, ami nemcsak kényelmetlen, meglehetős meleg is. Ma van ugyanis először tropikus kánikula. Tíz nap óta tartózkodunk Kelet-Afrikában, de a mombasai gőzfürdőtől eltekintve, még ki se igen izzadtunk. Ma nyilván alkalmunk nyílik a mulasztottak pótlására.
Nekem kell szélről ülnöm, hogy gyorsabban kiugorhassam, ha netán lövésre kerülne sor. Amire egyébként vajmi kevés a kilátás. Mégis könnyebben férünk így, egymás mellett. A mögöttünk következő két ülés még szűkebb, nem is látni ki olyan jól, mint innét a kormánykerék mellől. Itt szellősebb is.
Szafárink többi embere, sátrakkal, konyhával, személypoggyásszal már tegnap előreutazott teherautón, kész táborral várnak, állítólag négy-öt óra alatt kéne odaérnünk.
Két óra tájban, a főútvonalról balra lekanyarodva, immár déli irányba, Narok felé tartunk. Ismerős a vidék, az emlékezetes Suswa-hegy közelében keresztezzük a Great Rift Valley-t, az afrikai Nagyszakadék széles völgyét.
Milyen temérdek vad mozgolódott itt is valamikor!
Most egyetlen zebrában sem lelhetjük örömünket! A Csui! 1928. december 15-16-i bejegyzése szerint, még oroszlánkalandunk is akadt ezen a tájon, csak ivóvizet kerestünk hiába! Ma nairobi ásványvízzel rakodtunk meg, de inkább lennék harminchat évvel fiatalabb, akkor szívesen szomjaznék is!
Néhány maszái  pásztorgyerekkel  találkozunk,  pár  szál  tarka kecskéjüket őrzik. Fegyverhordozóink kérdezősködésére elmondják, hogy nem is emlékeznek mikor hallottak utoljára oroszlánordítást, sőt, a legkisebb még azt sem tudja, mi a „szimba"!
Ilyen siralmas állapotra találunk az egykor oly vaddús „Nagyszakadék" kellős közepén. Valóban restelkednem kell Mangi előtt, magam is belefáradok a szüntelen hitegetésbe, meddő ígérgetésbe.
Kétségbeejtő ez a kihalt pusztaság!
Elhagyjuk a kocsijárta csapást, úttalan úton csörtetünk a dimbes-dombos bozóterdőn keresztül, míg csak három óra tájban Poolman váratlanul ki nem jelenti, hogy megérkeztünk, itt kéne állni táborunknak.
De bizony semmiféle jelét, még teherautónk nyomát se találjuk. Vadcsapást meg éppenséggel nem.
Huzamosabb ideig keresgélünk, forgolódunk, sorra járjuk a közeli dombokat-kilátóhelyeket, autódudánk jelezgetése felzaklatja a környék nyugalmát. Kárt azonban aligha teszünk, üres a tájék, se tábor, se vad.
Csak újabb kecskepásztorokat csal elő dudálásunk. Ezúttal mégis kisegítenek a bajtól: Igen, látták a tábort, jártak is már benne, tüstént elvezetnek. Már kapaszkodnak is, hűtőre-sárhányóra, nyelvük vidáman pereg, magyarázzák, mutogatják az irányt, persze maszái nyelven, árva szót sem értek belőle. Poolman tolmácsolásából derül ki, hogy teherautónk holmi rejtett oldalvölgy hosszat, szinte takarásban szökött be, ezért nem találtuk még nyomát sem. A szomszéd völgy egyik oldalágában húzódott meg, kiszáradt patakmeder árnyékos aljában.
Dudaszónk gyorsan előugrasztja tizenkét tagú „legénységünket". Körülfognak, barátságos vigyorgással, szinte lerángatnak a kocsiról. Egyetlen ismerőst látok köztük, az öreg Buikát, ő a „headboy" - a „táborfőnök". Tíz perce, hogy ideértünk, de még mindig rázza kezemet, pedig még a többivel is végig kell paroláznom. Könnyű a dolgom immár - harminc évvel ezelőtt, a nagy gyalogszafárik idején, mikor autó helyett még hordárok cipelték felszerelésemet és száz-százötven fő körül járt „személyzetem" - fél napig is eltartott az ilyen kölcsönös üdvözlés.
Buika egyébként négy évvel ezelőtt is velünk volt. Akkor is kitűnően bevált, barátságunk onnét datálódik. A Nairobi közelébe eső Machákosból való, onnét kerülnek ki - immár évtizedek óta - a legkülönb „szafári-boy"-ok. Machákosi volt valamikor legelső fegyverhordozóm, a Csui!-ban annyit szereplő Ndolo is! Első szakácsom, első bőrcserzőm is! Buika persze gyereksorban volt még (most negyven körül járhat), de egykori embereim mindegyikére emlékszik, bőven van hát beszélgetni valónk.
Örömmel hallom, hogy nemcsak ő, mostani embereink java része is Machákosból került ki, csupa falubeli koma-sógor. Szakácsunkat a barátságos képű, deresedő hajú Kilimánit, gyerekkorabeli cimborájaként mutatja be Buika, váltig veregeti vállát, dicséri főztjét.
A szíves fogadtatás ugyancsak visszaidézi a régi idők emlékét. Ha számuk, hajdani hordárcsapataimhoz mérten maroknyira fogyatkozott is, a kedves, jóindulatú arcok ugyanazok, szolgálatkész sürgölődésük, a rég nem hallott, szinte otthonos szuahéli kifejezések változatlanok. A fiatal Muticiát, a kettőnk számára kirendelt „inast" szívünkbe zártuk. Olyan lelkiismeretes szakértelemmel rakosgat-rendezkedik sátrunkban, mintha évek óta összeszoktunk volna.
Azt mindenesetre máris megállapíthatom, hogy a hagyományos szafári-légkör, a „kíséret" illedelmes modora, mosolygó viselkedése, gyorsan barátkozó, derűs természete mit sem változott az elmúlt harminc év óta.
A szokásos táborfelszerelés sem.
Kétszemélyes, dupla tetejű, szokványos vászonsátrat kaptunk, elöl nyitott „verandával", hátul kiöblösödő „fürdőszobával". Mellettünk a kissé nagyobb méretű, féloldalt nyitott „ebédlősátor" a mai idők két legújabb vívmányát, a jókora telepes rádiót és az ugyancsak jól megtermett, petróleummal üzemelt hűtőszekrényt rejtegeti. Romlékony étel, behűtött ital nem probléma többé a modern szafári-háztartásban. Az ebédlőn túl még egy, a mienkhez hasonló egyszemélyes sátor - Poolman lakása. Mellette apró, fehér vászonsátrak csoportja, személyzetünk kvártélya. Végül a „tábori konyha" nyitott ponyvával árnyékolt, körös-körül szellőző helyisége.
Csaknem kifelejtettem a legeslegújabb szenzációt, a sátrunk mögötti bozót takarásában diszkréten rejtőzködő, cipzárral lezárható privát „elmélkedőhelyet". Persze csak kettőnk használatára. Poolman sátra mögött hasonló „magánzárka" húzódik meg. De még tizenkét személyes legénységünk ilyetén igényeiről is gondoskodott a körültekintő „Safariland"., Szóval őróluk, fekete kísérőinkről sem feledkezett meg a kövér Slim. Rendelkezésükre bocsátotta a körülöttünk terjeszkedő, végtelen vadonságot.
Valamikor persze, engem is csak ez látott vendégül - „der grosse Nachttopf der Natur". De ,,Safariland"-nak annyira szívén fekszik a társadalmi osztálykülönbség, hogy még ezen a téren is érvényesíteni igyekszik.
Elhelyezkedtünk, kicsomagoltunk, berendezkedtünk, minden emberünkkel összeismerkedtünk. És máris felhangzik az annyira otthonos „Csakula tajári!" (tálalva van!), Buika uzsonnát jelző hívása.
Gyors teázás után összeszedem szerszámaimat - puskát, muníciót, távcsövet - Mangi is fotokellékeit, Poolmannal hármasban rakódunk fel a Landroverra, a délelőttihez hasonló sorrendben. Továbbra is így szándékozunk elhelyezkedni, ezt tartjuk legelőnyösebbnek. Szélvédő üvegje egyetlen fogással felhúzható, így Mangi nemcsak kétoldalt, előre is szabadon fényképezhet. Latolgattuk nem lenne-e jobb helye mögöttünk? Ott ugyanis, az ülésre felállva, feje fölött nyíló, kerek „fényképezőablak"-on könyékig kihajolhatna, bármely irányban, körös-körül fotografálhatna. De a szüntelen álldogálás s az egyenetlen talaj állandó zötykölése-rázása annyira kifárasztaná, hogy jobbnak látszik a kettőnk közti, kissé bár szoros, mégis biztosabb elhelyezkedés. Hátul egyébként is a két fegyverhordó cserélgeti egymást. Saját távcsöve van mindegyiknek, s a „tetőnyíláson" kihajolva, sasszemük amúgy is elsőnek látja meg a vadat. S amelyik meglátja, öklével máris a kocsitetőre dobbant, amitől Poolman tüstént lelassít vagy leáll, az alkalomnak megfelelően.
Végre-valahára ide jutottunk hát!
Belefoghattunk tulajdonképpeni dolgunkba, a vadászatba és fényképezésbe! Múlt év december 11-én hagytuk el Pestet. Teljes hónapig eltartó, vidámsággal és viszontagsággal egyaránt fűszerezett — utóbbival tán kissé túlfűszerezett - előzmények után, végre megtölthettem a puskát!
Az eddig látott vad s a beszerzett információk után, valóban nem sok figyelmeztető dobogtatást várhatunk a fölénk boruló kocsitetőn.
Ha kevés a kilátás, még kevesebbre számítok. Pesszimizmusomra ezúttal sem fizetek rá. Bizonyára ennek köszönhetem, hogy aránylag többször kopogtatnak a tetőn, mintsem vártam volna. Négy-ötféle vaddal is találkozunk, persze csakis közönségesebb fajtákkal. Néhány zebracsapattal, Grant-gazellákkal, kongónikkal, impallákkal, struccokkal. Meggyőződhettünk hát, hogy mutatóba mégis hagytak meg néhány szemet, s ha sokféle fajtát nem gyűjthetünk is össze, éhen halni sem fogunk okvetlen.
Egy alkalmasan helyezkedő kiváló szarvú Grant-bakot, a vadászat megkezdésének dokumentálásaképpen le is terítek.
- Na - mondom Manginak, ki már lelkesen próbálgatja különféle gépét a valóban kifogástalan, hosszú szarvú példányon -, akármit tartogat is számunkra a jövendő - üres kézzel már nem hagyjuk itt Afrikát!
Hajdanában naponta, esetenkint bizony még százszámra is találkoztam ezzel a fakó színű, rendkívül tetszetős vadfajtával. Ha nyílt terepen, szavannás mezőségen táboroztam, akárhányszor még sátramból is lőhettem Grant-gazellát!
Két ismerősöm, ki annak idején velem együtt járta Kelet-Afrikát, az Uganda-vasúton azzal szórakoztatott, hogy Athi River és Nairobi közt, ötven kilométeres útszakaszon pontosan megszámolta az ablakból megfigyelhető vadat. Kezükben íróblokk és ceruza, megosztották maguk közt a munkát. Egyikük csak a zebrákat tartotta számon, hiszen mintegy hetven-nyolcvan százalékát tették ki az Athi-síkság akkori vadállományának. Mire Nairobiba értek, a következő eredményre jutottak:

 zebra         .......    	4006 db
      kongói.......      	845  db (tehénantilop)
 	          gnu       ........      	760 db
                      Grant-gazella.....       	324 db
Thomson-gazella      	142  db
impalla.......        	46 db
zsiráf........        	18  db
strucc........        	24 db
       orszarvú.......          	5  db
Összesen                     6170 db vad

Ezt a számot nem is tartom különösen magasnak. Semmi esetre sem túlzottnak. Mindennapos látvány volt akkoriban, de a Grant-gazella - noha távolról sem volt ritka - sosem tette ki a vadállomány tizedrészét.
A terület mintegy húszfajta gazellája közül a második legnagyobb. Az Afrika-kutató Grant-ról nevezték el, aki Speke nevű társával 1862-ben fedezte fel a Fehér-Nílus forrását - egyben a Grant-gazellát is.
Azóta három alfaja ismeretes, a Bright, Roberts- és Peters-féle. Többé-kevésbé ritka, csak helyenkint előforduló, a Grant-gazellához hasonló színű és nagyságú, de más-más görbületű szarváról felismerhető állatok. Egykori gyűjteményemben egymás mellett lógott mind a három.
Ezt a mait sem lőttem volna meg, múzeumunknak nincs szüksége rá, 1960-ban eleget hoztunk a fajtájából. Pecsenyéje sem valami különös, én legalábbis ki nem állhatom. Mégsem vész kárba, embereink igen kedvelik, elsősorban pedig az ő ellátásukról kell gondoskodnom. Mindennapi kenyerüket, a közkedvelt „posót" (köleskását) hiánytalanul megkapják, de az időnkint kerülő vadhús mindig szívesen látott ráadás.
Nemhiába jelent szuahéli nyelven a „nyama" szó vadat, de egyben húst is! Ez is elárulja, hogy a vad - bennszülött szemmel - csakis hús formájában, csakis a gyomor számára érdekes. Egy-egy alkalmi „szuála" vagy „gránti" - ennek mondják a Grant-gazellát - éppen megfelelő, tizenkét személyes vacsorajavító.
Most, hogy ilyen nyilvánvalóan megfogyatkozott az állomány, nemcsak értékesebbé, talán érdekesebbé is válik minden elejtett példány, még az azelőtt tán közönségesnek tartott fajtáké is. Hajdanában, a nagy vadbőség idején, nemigen kerülhetett sor közelebbi bemutatásukra, hiszen az un. ,,öt nagy" (elefánt, orrszarvú, bivaly, oroszlán, párduc) jóformán kisajátította az Afrika-vadász napi beszámolóját. Most tudatára kénytelen ébredni, hogy az „öt nagy"-on kívül bizony még sokféle szerényebb zsákmány is kínálkozik, s noha ez is megritkult, mégis megérdemli az ismertetést, különösen akkor, ha az „öt nagy"-nak nemcsak nyoma, még hírmondója sem akad!
Nem csupán a közismert „ha ló nincs, szamár is jó" elvének alapján. Hamarosan rá fogunk jönni, hogy azok a szerényebb fajták sem olyan nagy „szamarak", különösen ha fényképezésükről van szó. Lényegesen nehezebb feladat a jó gazellafénykép, az idővel talán sorra kerülő elefántfényképnél.
Szokás szerint sötétedés idején, hat óra tájban térünk haza. Részben azért, mert egykettőre, szinte percek alatt borul ránk az alkonyat, részben pedig azért, mert szigorú rendelet tiltja a hat órától másnap reggel hat óráig elcsattanó puskalövést. Ha pedig netán mégis elcsattanna, azt okvetlen meghallja a különösen éles fülű maszái pásztorok valamelyike, s másnap már jelenti is a legközelebb eső hivatalban. Tekintet nélkül arra, hogy az illető „hivatal" talán csak düledező nádbódé, a megteendő út pedig esetleg negyven-ötven kilométer. Mert a nádbódéban bőkezű jutalom várja a szorgalmas feljelentőt, a rendelet ellen vétő szafári gazdáját pedig megidézés, kellemetlen kimagyarázkodás, tanúk kihallgatása, a majdnem elkerülhetetlen bíróságon kívül. Ezért igyekszünk hát pontosan hat órakor táborban lenni, s ha netán késnénk néhány percet, puskánkból a töltényt jó időben kiszedni, nehogy kísértésbe eshessünk. Veszedelmes szerszám ám a puska. Még véletlenül is képes elsülni, csak azért, hogy bajba keverje szegény vadászt.
Mondanom sem kell, hogy ezzel a résen levő rendelkezéssel -melynek okául természetesen a „vadvédelmet" emlegetik - egyetlen vadat sem mentenek meg. A környékbeli maszái pásztorok mindegyikéből azonban közveszélyes denunciátort faragnak. Persze ez még a régi, immár leszerelőben levő, angol rendszer maradványa. Meglátjuk, hogy a felszabadult ország vadvédői milyen újabb fogáshoz folyamodnak.
Hat órára tehát pontosan hazaérünk. És - ugyancsak régi szokás szerint - már füstölög is a fürdővizünket melegítő vasüst. Ott készül az ezentúl esténkint mindegyikünknek kijáró, zavarosan sötétbarna, különféle döglött rovarokat, tüskét és egyéb növénymaradványt úsztató, mégis jólesőn meleg lé, amibe hamarosan mi is bele fogunk ereszkedni. S noha jól tudjuk, hogy a legközelebbi szennyes pocsolyából merítették, de alaposan fel is forralták, a benne úszkáló rovarok tehát ártalmatlan rovarhullák immár.
Ez persze mit sem változtat a fürdővíz szagán. Mégis jólesik beléhanyatlani, sőt hamarosan ki fog derülni, hogy ez az esti belehanyatlás kimagasló fénypontja a napnak. Felfrissülés, kikapcsolódás, ideglazítás, a napi gondok kisebb-nagyobb adagjának kiküszöbölése, teljes amnesztia és kibékülés a környezettel, emberrel-vadállattal, egyaránt.
Ilyen sűrített jótétemény az esténkinti szafárifürdő!
Pedig hát csak zöld vászonteknőből gőzölgő, két-háromujjnyi, poshadt szagú tócsavíz. S mikor negyedórás fetrengés után kiemelkedünk belőle, belebújunk a Muticia jóvoltából naponta frissen mosott, sőt vasalt pizsamába, kitelepszünk a lobogó tábortűz fényébe, a szép tisztán megtérített asztal köré — teljesen megváltozott, külvilággal megbékélt emberek vagyunk.
Felszabadult, kiegyensúlyozott, gondtalan vadászok.
Még tán tisztának is érezzük magunkat.
S végül vacsora után, az a mintegy órányi, tűzbe bámuló, szemlélődő beszélgetés! Kettesben. Mert Poolman, egyetlen asztaltársunk, ilyenkor magunkra hagy. Elege van egésznapi társaságunkból. Visszahúzódik a konyhasátorba, embereink közé. Ott jobban érzi magát. Hiszen nagy részük gyerekkori pajtása. Itt született köztük, Európában sosem volt, nem is érdekli, van-e más része is a világnak?
Fehér bőrű bennszülött.
Őket sosem fogják kizavarni innét, az ilyen fehér honfitársra szüksége van a felszabadult Afrikának!
Pedig szívesen beszélgetnénk vele ilyenkor is, nemcsak napközben, az örökösen zötyögő, zirgő-zörgő terepjárón. De olyan szűkszavú, szinte harapófogóval kell kihúznom belőle egy-egy választ. Azt is többnyire csak hátrafelé küldözgeti, a mögöttünk ülő fegyverhordozóknak, azt is csak wakamba nyelven, amiből persze árva kukkot sem értek. Ilyenkor önkéntelenül úgy érezzük, mintha közös erővel bennünket szidnának.
Szinte érthetetlen, milyen változáson esett át ez a Poolman négy év óta. Akkoriban, őt szerettem legjobban három fehérvadászunk közül, ezért kértem Slimet, hogy ismét ő jöhessen velünk. Mert kitűnő vadászembernek, elsőrendű autóvezetőnek, kifogástalan vadismerőnek tartom. Négy év előtt sem mondhattam feltűnő beszédesnek, akkor is inkább hallgatag fiú volt, az esti étkezés végeztével akkor is felugrott, bennszülött kollégái közé keveredett. De akkor többen voltunk, nyolc-kilencedmagunkkal ültünk asztalhoz, így hát fel se igen tűnt Poolman félrevonulása.
De ha neki így tetszik, ám legyen. Megleszünk mi is nélküle. Vagy tán így akarja velünk éreztetni, hogy ő bizony - ha bőre fehér is - hamisítatlan afrikainak tartja magát? . . .
Egyre   kétségtelenebbé   válik,   hogy   Manginak   a   valóságtól ugyancsak eltérő képet festettem Afrikáról. Elsősorban és különösképpen a vadállományról. Ezen a rám nézve teljesen váratlan, sőt részben még mindig érthetetlen hiányon tűnődöm állandóan, ennek okát szeretném az olvasóval is megértetni, legalábbis valószínűvé tenni. Ennek a kérdésnek közelebbi boncolgatását magam is érdekesnek tartom. Utóvégre nem az olvasó szórakoztatására szánom ezt a könyvet, hanem gyűjtőutunkkal kapcsolatos események, sikerek és gondok hiteles feltárása. És ha már ilyen megdöbbentőn kiürült ez az egykor oly bőséges állatparadicsom, legalább az üresség előidézőjét és következményeit igyekszem ismertetni, igazolni magamat nemcsak az olvasó, elsősorban Mangi előtt.
Hová lett hát Kelet-Afrika egykor oly mesebeli vadállománya?
Ki felel eltűnéséért? Az egyelőre ismeretlen, meghatározatlan bűnbakot szeretném valahogy felismerhetővé tenni, vádlottak padjára ültetni, lehúzni róla a leplet, világosan rábizonyítani a felelősséget !
Ez bizony vesződséges, hosszadalmas okfejtésnek ígérkezik. Ráadásul nem is valami szórakoztatónak. Nem is vállalkozom rá, hogy most itt, első tábori estémen, ropogó tűz mellett hamar elálmosodó félórányi ültömben megbirkózhassam vele. Hanem időnkint, az elkövetkezendő, bizonyára gyakran eseménytelen napok egyikén-másikán, vissza-vissza kell térnem erre az áldatlan témára.
A kitűzött „törvényszéki tárgyalást" elsősorban a gyanúsítottak nagy száma nehezíti.
Mert bizony sokan ülnek itt a vádlottak padján. Bennszülött afrikaiak, fehér bőrű telepesek, s a mindkettőből külün-külön vagy közösen kikerülő - orvvadászok! A letűnt angol uralom s a helyébe kerülő afrikai, nagyrészt más-más irányú célkitűzései, a vad „életterének" rohamos csökkenése vagy eltolódása, a különféle vadjárványok pusztítása, illetve a kórokozók ártalmatlanná tételének bűnös halogatása, a háziállatok esztelen túlszaporodása - hogy csak a legfontosabbakat említsem.
Előreláthatólag mindegyik a másikra igyekszik majd hárítani a vádat, mégis attól tartok, hogy többé-kevésbé egyformán bűnösek, közösen kell kiállniok a világ ítélőszéke elé.
„Elfújta a szél" - vallják egyhangúan.
Ilyen egyszerűen tán mégse intézhető el a kérdés.
Egyelőre nem is óhajtok belemélyedni. Fáradt vagyok, bőven elegem volt az egész napi autózásból, megfeszített, hiábavaló figyelésből, Reggel hatkor szándékozunk indulni, időben le akarunk feküdni. Szokványos, könnyen összerakható tábori ágyaink kényelmesek, sőt ezúttal megfelelő hosszúak is. Kimondott kívánságom eredménye, különben bizonyára a közönséges szafáriágyat kapom, amiből ki-kilóg a lábam feje. Nyújtott lábbal szeretek pihenni, takaró alá tetőtől talpig beleférni.
Táborunk - említettem már - kiszáradt patakmeder partján áll, „Camp Mosiro"-nak mondják a bennszülöttek. Lehet hogy a kiszáradt patak neve, de lehet a legközelebbi dombé, sőt a szomszédos maszái településé is. Bárkit kérdezek, más-másképpen értelmezi. Egyébként se fontos. Tudjuk, hogy megfelelő helyen vagyunk, hogy ez a részünkre fenntartott, Narok nevű bennszülött telep körzetébe eső, 59-es számú „vadászblokk". Narokot - aki netán olvasta Csui! című könyvemet - könnyen fel fogja ismerni, oda szállítottam 1929. január 15-én, súlyos maláriába esett vadásztársamat, Károlyi Istvánt, ott bíztam a részeges doktorra . . .
Mennyi oroszlán járta ezt a környéket akkoriban! Szinte naponta találkoztunk, éjszaka pedig alig múlt el ordításuk nélkül. Örültem hát, mikor megtudtam, hogy ezt a blokkot kapjuk, ma is a legbiztosabb oroszlános pagonyok egyikének tartják. Slim is büszkén tudatta, hogy pont ezt sikerült számunkra kipécézni, hiszen tudja, hogy elsőrendű feladatunk a jó sörényű oroszlán . . .
A terület nagysága ellen se lehet kifogásunk. Több, mint ötven négyzetkilométer, csaknem tízezer katasztrális hold! Valóban kielégítő térség nyolc-tíz napos oroszlánvadászatra.
Persze csak akkor, ha van is benne oroszlán.
Ennek azonban - legalábbis a mai délután - semmiféle jelére nem akadtunk. Most este, lefekvés után is zavartalan, békés az éjszaka. Még tízkilométeres körzetben is észre kéne vennem, ha oroszlán szólna. De bizony csak az ilyenkor szokásos kellemetlen hang, a tábort kerülgető kóbor hiéna hujjogatása veri fel a csendet.
Tétlenül, sajnos álmatlanul heverészem, ráérek hát töprengeni nem valami biztatónak ígérkező kilátásainkon. Nemcsak a lépten-nyomon jelentkező vadhiány, egészségünk bizonytalansága is nyugtalanít. Mangi - jóllehet sokkal jobban érzi magát - még mindig nem heverte ki teljesen hajóbéli csúnya megfázását. Énrám pedig olyan bénító hatással van Winteler doktor aggályoskodása, hogy a felmentő ítélet ellenére sem tudok szabadulni az általa ébresztett, immár alaptalannak bizonyult kétségektől. Minduntalan torkomat tapogatom, képzelt levertségen kapom rajta magam. Mind kevésbé bízom vállalkozásunk sikerében is, előre fázom az otthoni számonkéréstől, a mind kellemetlenebbnek ígérkező kimagyarázkodástól.
Egyre világosodik előttem, hogy kínos felsülésbe, szégyenletes blamázsba fullad minden törekvésünk, hogy túlságos rövidre kalkuláltam a vadászat idejét, nem számítottam a sok váratlan akadályra, kétségbeejtő vadhiányra, hiszen a hátralevő néhány hét, sehogy sem elegendő tervünk maradéktalan teljesítésére. Meg kéne hosszabbítani legalább két héttel a vadászat idejét, csakhogy az meg felborítaná az előre megbeszélt, kialkudott, sőt már ki is fizetett öthetes szafári költségvetést! Ezt pedig túllépni világért sem akarnám.

Január 12-én 
Camp  „Mosiro"

Eddigi táborozásunkról nem sok jót írhatok. Be se hunytuk szemünket. Ideges szívdobogás, gyomorégés, gyalázatos közérzet szórakoztatott. Szegény Mangi miattam helyezte üzembe házi patikáját, bélfertőtlenítővel etetett meg idegnyugtatóval. A hashajtót azonban már megtagadtam. Az éjszakai nyugalomnak mégis befellegzett.
Pedig egyébként valóban pihenhettünk volna. Még a szúnyogok sem kellemetlenkedtek, bízvást kiverhettük volna fejünkből a nairobi tíz nap sokféle izgalmát - Wintelerrel együtt.
Oroszlánnak persze híre sem volt, megint csak a tegnapi hiéna vonítozott, az tette az éjszakát afrikaivá. Nyilván a gazellamaradványra fájt a foga, azt akarta eltakarítani.
Ilyen gyalázatos éjszaka, ilyen kedvetlen ébredés után, nincs is értelme kimenni. El is határoztam, hogy lefújom a mai vadászatot. A szafáriéletet is újra meg kell szokni. Bármennyit gyakoroltam valamikor.
Talán a vadászszenvedély is alábbhagy hatvanhat éves korban?
Mert az is olyanforma - mint a hold.
Ha nem növekszik - akkor fogy.
Poolmant kiküldtem a terepjáróval, tájékoztató körútra. Oroszlánhírekre lennék kíváncsi, némi konyháravalót is hozhatna az embereknek. Csaléteknek is elkelne egy jó kövér zebra. Az majd megmutatná, van-e egyáltalán oroszlán a környéken? Esetleg párduc? De még párducnyomot sem észleltünk tegnap, közismert éjjeli „fűrészelését" hiába lestem az éjjel.
Mégis megbántam, hogy itthon maradtunk. Bármilyen kevés is a vad, érdekesebb odakint, ennél a semmittevő heverészésnél, tétlen lustálkodásnál. Mégis ki kellett volna menni!
Minden mentséget megragadok, mai itthonmaradásom enyhítésére. Úgy érzem magam mint hajdan az iskolában, amikor igazolatlanul mulasztottam.
Öregszem talán?
Egyetlen jó oroszlánnyom - de meg tudna fiatalítani!
Talán Manginak kéne segítségére lennem? Aki minduntalan Leicináját tanulmányozza. Saját magát akarná betanítani használatára, miután az indus „tudóssal" is törököt fogtunk Nairobiban.
Jó ideig forgatja a készüléket, egyéb híján tükörbe is próbálgatja, tanulmányozza, össze-összehasonlítja a még Bécsből hozott, színes és részletes használati utasítással.
Engem hamarosan elnyom az álom, igyekszem az éjszaka mulasztottakat némileg pótolni, ö még szorgalmasan dolgozik.
Váratlan diadalkiáltásra riadok:
- Mindent tudok már! Tisztában vagyok az összes fogással, valamennyi csavarral. Miattam akár kezdhetném a vadfilmezést. Azt is örömmel látom, hogy eddigi felvételeim sem lehetnek nagyon hibásak, éppen csak egy-két mellékes részlettel nem voltam teljesen tisztában. Most már valóságos „szakértő" vagyok. Kitűnő ez a részletes útmutató, legkisebb srófról is érthető magyarázatot ad.

Alig várom már Poolman visszatértét. Félek az ilyenkor szinte elmaradhatatlan hírtől, hogy „mekkora oroszlánnal találkozott", „párducot is könnyen lőhetett volna, sőt bivalyt is"!
A táborban elvesztegetett, oktalan henyélésnek ez a szokásos, jól megérdemelt büntetése. Kimaradásán szinte csodálkoznom kéne.
De a derék Poolman üresen jött haza. Nem lőtt - nem is látott semmit. Még csalétek zebrát sem, még vacsorára való madarat sem. Maszái pásztort látott ugyan eleget, rendre ki is hallgatta őket, még jutalmat is ígért a netán oroszlánnyomra vezetőnek. Miért legyen itt oroszlán - hajtogatták a pásztorok -, néhány sovány gazelláért nem érdemes neki kijönnie a rezervátumból, ott különb koszton van!
Köztudomású, hogy az oroszlán mindig a kiadósabb vadcsapatok nyomában jár. Ha odábbvándorolnak, az oroszlán mindennapi kenyere után vonul. Azon gondolkodtunk vacsora közben, hogy nekünk is odébb kéne hurcolkodnunk, „blokkunk" távol eső részébe. Előbb azonban ki kéne puhatolni a rendelkezésünkre álló hatalmas tereprész minden sarkát. Táborunkat pedig csak akkor megváltoztatni, ha majd megbízható oroszlánjelre, nyomra vagy hírre találunk.

Január 13-án 
Camp   „Mosiro"

Éjjel végre jót pihentünk, és hat óra tájban elindultunk szerencsét próbálni. Ragadozóknak semmiféle jelét se vettük, még a tegnapi hiéna is elpártolt a környékről. Nincs is a táborban egyetlen falat hús sem.
Zebracsapattal találkozunk. Valamikor korlátlanul vadásztuk őket, hiszen nemcsak oroszlán léprecsalásához kellettek, embereink is igen kedvelték a zebrahúst, többre becsülték az antilop-és gazellafajtáknál. Újabban csak három zebra elejtését engedélyezi a vadászhivatal, ami persze még csalétekre sem elég. De miután okvetlen szükség van rá, oldalba lövök egy szép kövér csődört.
Mangi megörül neki, meg akarná takarítani a bőrét. Sok mindenfélét, többek között cigarettatartót, írómappát, szemüvegtokot, állólámpanyelet, kártyadobozt, öngyújtó-huzatot, övet, nadrágszíjat, képrámát, fényképalbum-táblát tervez belőle. Mindezt egyetlen zebrabőrből? Nairobiban csaknem valamennyi üzlet ilyesféle emléktárggyal van tele, a zebrabőr felhasználásának sokfélesége legtöbb kirakatban tanulmányozható. Minthogy összesen csak három bőrre számíthatunk, magas szintű kalkulációra lesz szükség, hogy a közmondásos kecskének és káposztának egyaránt eleget tehessünk.
Egész nap úton voltunk. Keresztül-kasul autóztuk terjedelmes területünket, a körülményekhez képest vadat is elég szépen láttunk, noha oroszlánnak-párducnak ezúttal sem hallottuk hírét. Bivalynyomot találtunk ugyan, meglehetős frisset, az tehát, némi szerencsével, még kézre is kerülhet.
Zsákmányoltam két újabb vadfajtát is, impalla- és gerenuk-bakot.
Mintegy ötvenkilós mindegyik. Valamikor a gazellák közé sorolta őket a természetrajz. Újabban már az antilopok közé. Hogy miért teszi ezt, talán ő sem tudja. Annyiféle antilop és gazella lakja Afrikát, hogy ambiciózus zoológusnak valóban nem marad hátra egyéb, egyik-másik fajta átcsoportosításánál, legalábbis átkeresztelésénél. Mert valahány új természetrajz, az állatneveket - főként a latin nyelvűeket - meg-megváltoztatja.
Mindkét fajta elterjedt, közismert állat, habár a gerenuk távolról sem mondható mindennaposnak. Ismét Csui! nevű könyvemre kell hivatkoznom, s noha fél évig tartó kenyai utamról számol be, mégiscsak egyetlen esetben említ gerenukot! Mégpedig 1929. április 1-én! Ezt az áprilisi gerenukot, nehogy újból le kelljen írnom, tessék a Csui-ban fellapozni.
Későbbi útjaimon gyakran lőttem a fajtájából. A Csui! még ritkaságszámban kezeli, hiszen akkor csak véletlenül akadt utunkba. Szomáli neve (gerenuk) szó szerinti fordításban „zsiráfnyakú"-t jelent. Valóban olybá tűnik ez az aránytalan állat, mintha zsiráf akart volna lenni, de növekedés közben meggondolta magát és - gerenuk lett.
Szokatlan formája ellenére, az impallát a legkecsesebb, legszebb antilopnak tartják. Előkelő, szinte repülésnek tetsző, könnyed légugrása valóban csodálatra méltó. A közismert amerikai Chevrolet autógyár, 1962. évi új kocsiját méltán nevezte el Impalá-nak. Sőt, az igédben kihozott, luxusújdonságát „Impala Super Sport"-nak! Ezt a szép antilopot választotta szimbólumául, elegáns, sebes gépe népszerűsítőjéül.
A ma elejtett két vadfajtáról tán még azt jegyezhetem meg, hogy az impalla - miután naponta megszomjazik, és szorgalmasan iszik - mindig víz közelében található, négy-öt kilométernél tovább nemigen távolodik el ivóhelyétől. Míg a gerenuk, noha alkalomadtán ő is iszik, szükség esetén hetekig is megvan víz nélkül, ami félig-meddig sivatagi életmódját árulja el.
Mai bolyongásunk közben az eddiginél sokkal megfelelőbb táborhelyet leltünk. Sőt, a délután folyamán át is költözködtünk „Mosiró"-ból a ,,Ndingáre-Ngáre"-nak mondott dombtetőre. Jóval nagyobb területet belátni innét, a netáni oroszlánhang is messze földről felhallatszana. A levegő is jobban járja ezt a szellős tetőt, az eddigi fülledt homokmedernél.
Egész napi beszélgetésünk közben ismét csak a siralmas vadállományra fordult a szó. Sokféle újabb változásról, nekem még ismeretlen körülményről szerezhettem tudomást. Mindinkább látom, hogy a mai afrikai „ember és vadállatvilág" egymással bizony gyakran szembehelyezkedő problémája egyre bonyolultabbá, érthetetlenebbé, egyre nehezebben orvosolhatóvá is zavarodik.
Tulajdonképpen semmi közöm hozzá. Múzeumi állatgyűjtés a dolgom, nem afrikai vadvédelem. Távol áll hát tőlem, hogy véleményt nyilvánítsak, vagy éppenséggel tanácsokat osztogassak Afrikának. Elég a gondja szegénynek, a sok ,,jó tanácson" kívül is. Zúg, forog, kavarog körülötte a nagy átalakulások szele, majdcsak kilábal ő is a kezdeti nehézségek tömkelegéből.
Csakhogy ez nem megy ám máról holnapra. S mire majd sikerül, mire a megfogyatkozott vadállomány is hasznát látná a jobbnál jobb indulatú tanácsoknak, tervezgetéseknek, addigra - attól tartok - bele is pusztul.
Pótolhatatlanul eltűnik a világ színéről, még ez az erősen megfogyatkozott kis maradványa is! S ha kipusztult, nincs, aki újból feltámaszthatná! Ugyanúgy jár, mint Dél-Afrika vagy Észak-Amerika, immár csak előző generációk emlékében élő, hallatlanul gazdag vadállománya!
Sokféle pártatlan szakértővel beszélgethettem, jó néhány legújabb könyvet is olvashattam erről az engem rendkívül érdeklő, de egyre komplikáltabb vadkérdésről. Jól értsen meg az olvasó: mikor imént szakértőkkel való beszélgetésemet, könyveik elolvasását hangoztattam - csakis ők voltak szakértők! Én csak amolyan, nagyon is amatőr műkedvelő, kívülálló laikus, az a bizonyos „érdeklődő Samuka"! Sajnos, nem is értek a témához kellőképpen.
De a sok felejthetetlen emlék, ami Kelet-Afrikához, elsősorban páratlan vadállományához fűz, a jövőjéért való aggodalom késztet arra, hogy előrelátható sorsát mérlegeljem, pesszimizmusomat olvasóimmal is éreztessem.
Már négy évvel ezelőtt, mikor utoljára itt jártam, rengeteg panasz hallatszott. Megértettem akkor, hogy különféle helyi körülmények, főleg a hatalmas távolságok megtévesztettek, nem tűnt fel a gyakran hangoztatott vadpusztulás mértéke, alaptalan károgásnak, eltúlzott borúlátásnak ítéltem.
Most ugyancsak meggyőződhettem az immár tagadhatatlan, rendkívül szomorú valóságról. Igaz, hogy már négy évvel ezelőtt is észrevettem a kelet-afrikai vadászhivatal leplezetlen igyekezetét, hogy a vadász-szafárikat lehetőleg elkedvetlenítse, ezzel szemben a fényképező-, kiránduló- vagy egyéb ártalmatlan szafárit annál inkább népszerűsítse, megkönnyítse. Ennek célja világos, sőt nagyon is érthető. Hiszen a fegyvertelen szafári is komoly jövedelmet jelent az államnak, ráadásul a vadat is kíméli! Táborfelszerelésre, élelmezésre, szállító autókra, elsősorban pedig drága fehérvadászra, valamennyi szafárinak szüksége van, sőt felelős fehérvadász nélkül el sem indulhat! Az állam tehát ezeket propagálja, még tán előnyben is részesíti, a vadászszafárik rovására. Ez is a vadpusztulás elismerésének, a vadóvás sürgős szükségességének bizonyítéka.
Szerintem néhány éven belül le is áll majd a vadászat Kelet-Afrikában. Nemcsak vad híján, a még fennmaradó vadállomány védelmében is. Csupán vadkímélő, fényképező, tájékot nézegető, legfeljebb madarászó vagy rovargyűjtő szafári fog divatozni.
A vadászok pedig lekényszerülnek a portugál Mocambique-ba, Angolába, esetleg a volt francia Egyenlítői-Afrikába. Ott állítólag még bántatlan a vadállomány, egyre jobban népszerűsödik a vadászat, napról napra nő az idegenforgalom. Elsősorban a portugálok fogják hát vendégül látni az elkövetkezendő világ Afrikavadászait, ők fogják learatni a Kenyában és Tanganyikában oktalanul elszalasztott, immár feltámaszthatatlan állomány sokféle áldását!
Egyáltalán nem célom az avatatlan prókátor szerepébe esni, hiszen engem aligha fog már érdekelni az Afrika-vadászat, én már kedvemre kioroszlánoztam magam.
Mégis őszintén sajnálom a rohamosan tönkremenő, páratlan nemzeti értéket, sok szép, felejthetetlen kalandom elnéptelenedő színhelyét.
Manapság semmiféle ország nem élhet meg tisztán mezőgazdasági terményeiből. Kenyának pedig eleddig nem sikerült „föld alatti kincseinek" maradéktalan feltárása. Annál inkább kéne hát a „föld fölöttiekről" gondoskodnia! Ezek közt pedig messze kiemelkedő, mondhatnám egyedülálló vagyontárgy - világhírű vadállománya! És éppen ennek kihasználását engedi kezéből kicsúszni?
Nem vagyok politikus, még kevésbé nemzetgazdász. Azt azonban tudom, hogy az őseredeti állatvilág felbecsülhetetlen, egyre ritkuló aktívuma - bármely országnak! És éppen ez, a valódi originalitás, tán sehol a világon nem mutatkozott oly kimagasló gazdagságban, oly utolérhetetlen bőségben, mint Kelet-Afrikában! Az ember és a vadállat „ökológiája" (környezettana) sehol nem jelent hát oly főbenjáró problémát, mint Kenyában és Tanganyikában!
Ennek a különleges aranybányának, egyre értékesedő látványosságnak, a világturizmus utánozhatatlan csalétkének elhanyagolása, mellékkörülménnyé való alacsonyítása - a paradicsomi oroszlánbőgés elkótyavetyélése - nemcsak a természetimádót háborítja fel bennem, hanem a vadvédőt - a vadászt is!
Egyetlen évszázad a világforgás műhelyében - vajmi rövid időköz! S vajon a száz év múlva élő ember mit nem adna érte, mire nem értékelné, ha az állatkirály őseredeti bömbölését ugyanott hallgathatná, ahol emberemlékezet óta szólt?
Aligha lesz erre alkalma.
Egyelőre elég ebből, a csaknem már rögeszmémmé váló témából.
Néhány szót még a mai nap vadászatáról is, habár most sincs komolyabb jelentenivalóm. Oroszlánt persze ismét hiába kerestünk, még hírét sem sikerült a lépten-nyomon elénk kerülő maszái pásztorokból kicsikarnunk. Párducról se tudtak közelebbit, bivalyról sem. Elismerték ugyan, hogy mindhárom előfordul a környéken. De annyira megritkult, hetek múlnak, anélkül, hogy bármelyikkel találkoznának. Ez hát a valamikor oly híres, sőt állítólag még manapság is legesélyesebb oroszlános terület!
Apróbb, jelentéktelenebb vadat, néhány zebrát, Grant-gazellát, impallát, gerenukot ma is látunk, sőt zsiráfot is mutathatok Manginak! Az utóbbi szerepel is a múzeumi listán. De a zsiráflövés valóban nem mulatság, nem is sport. Megelégedtünk hát lefényképezésével. Begyűjtését későbbre halasztjuk.
Alkonyodni kezd, hazafelé fordulunk, mikor néhány nagyobb termetű, mintegy szarvas nagyságú, szamárszürke állat kapja meg szememet - hét-nyolcfőnyi oryx-csapat. Megörülünk a ma sem ritka, mégsem mindennapi vadnak.
Kétféle oryx-antilop él Kelet-Afrikában: a közönségesebb, észak-kenyai beisa oryx és a déli részek lakója, a valamivel ritkább pamacsfülű oryx. Súlyuk, színük is egyforma, egyenes tőrszerű, csaknem méteres szarvuk is. Mindkét nemű példányuk ugyanazt a fejdíszt viseli, a bikáé valamivel vastagabb, a tehéné viszont kissé hosszabb.
Veszedelmes fegyver, ezért a vadász csak óvatosan közelítsen sebzett oryxot. Tűhegyes, hosszú, tőrszerű szarva sok vadászt tett csúffá, néha bizony még az oroszlánt is helybenhagyja. „Pamacsfülű" fajtáját csak a füle hegyén látható fekete szőrbojt különbözteti meg északi, közönséges rokonától.
Bár gyakran lőttem közülük, soha nem találkoztam olyan csapattal, melyben mindkét fajta előfordult volna. A Kenyát keresztben átszelő Egyenlítő - ez persze csak nagyon is hozzávetőleges megállapítás - mutatja a kétféle oryx közti határt. Északnak esik a pamacstalanok, délfelé a pamacsosak hazája. Ezzel korántsem akarom azt mondani, hogy az oryxok tán ismerik az Egyenlítő vonalát, soha át nem lépik. Az viszont közismert, hogy egymás csapatába soha nem keverednek, pedig azon a jelentéktelen fülpamacskán kívül, semmiféle különbség, semmilyen ismertetőjel nem mutatkozik a kétféle fajta közt. Nyilván csak szagkülönbség.
Szép, nagy termetű antilop lévén, kiadós, többnapi pecsenyét jelent kísérőinknek. S minthogy az említett csapatban egy átlagon felüli bika is mutatkozott, oldalba lőttem.
Főképpen Poolman kívánságára, ki nemcsak embereinket, a reménybeli, csak fantáziájában élő oroszlánt is oryxszal akarná megetetni. Táborba érve, lelkiismeretesen kétfelé is vágatja. Egyik fele a mi konyhánkra, másik a nem létező oroszlánokéra kerül. Ki is szállítjuk a közeli patak mellé, még cölöphöz is láncoljuk. Megadjuk a módját, tudja meg ő is, hogy immár szabályos csalétek.
Csak akadna hát, akit idecsalogasson!

Január 15-én 
Camp „Ndingáre-Ngáre"

Mikor hajnal előtt kilépek a sátorból, nemcsak váratlan fázás borzong végig rajtam, hanem a sötét völgybe letekintve, mintha a szemközti domb mögül erdőtűz sejtelme színezné a keleti láthatárt. Mangi is előjön, ketten vizsgálgatjuk a szokatlan tüneményt, még szaglálódunk is, nem ver-e felénk némi füstszagot a hajnali szellő?
Csak percek múltán jövünk rá, hogy alaposan becsapódtunk. Dehogyis van ott tűz! Készülődő hajnalpír festegeti véges-végig a hosszú keleti láthatárt. Valóban látványos, csakis itt az Egyenlítő táján néhanapján mutatkozó pompás konflagráció - ünnepi hajnalhasadás készül! Csak utolsó pillanatban, az ébredő nap legfelső lángperemének megjelenése oszlatja el kételyeinket, tisztázza a helyzetet. Hogy valóban nem tűzvész lángol ott a láthatár mögött, csak egyszerű napkelte.
De olyan látványos, olyan pazarul tékozló virradat, ami festékkészletének valamennyi árnyalatát odakeni az égre, állandóan váltakozó, egymáson túltevő káprázatban.
Egyetlen alkotórész mégis hiányzik a lobogva kavargó színorgiából: a mélyből fel-felnyögő, gondjainkat eloszlató, minden idegszálunkat megrezegtető - oroszlánszó!
Annak bizony nyoma sincs.
Éjszaka folyamán sem volt, s a lehorgonyzott fél oryxon - amit napkelte után tüstént felkeresünk - sincs. Még hiénák sem nyúltak hozzá. Bízvást vissza lehetne szállítani a konyhára.
Hajnaltól sötétedésig szorgalmasan járjuk a területet. Aligha akad félreeső sarok, esélyesnek tűnő búvóhely, amit fel ne kutattunk, ki ne nyomoztunk, alaposan végig ne fürkésztünk volna.
Hiába.
Az eddig látott vadféléken kívül, semmi említésre méltót nem tapasztalunk. Azaz dehogynem. Mégis találkozunk az igen közönséges, talán a legközönségesebbnek mondható vaddal, a mintegy őz nagyságú Thomson-gazellával, a közismert, sőt közkedvelt „tomi"-val.
1883-ban „fedezte fel" a Maszáiföldet bejáró Joseph Thomson, róla nevezték el. Ezt tartom Afrika legkülönb vadpecsenyéjének, étrendünkön is - a különféle vadmadarokon kívül - többnyire „tomi" szerepel. Harminc évvel ezelőtt még hatalmas falkákban, valóban ezerszám népesítette be a kenyai pusztaságot. Ezúttal először ma találkoztunk az első kisebb csapattal. Lőttem is belőle két „konyhabakot" a 0,22-es longrifle-lal.
Ma ismét kedvünkre kibeszélgethettük magunkat Poolmannal. Szerinte, de a többi fehérvadász szerint is, a megdöbbentő vadfogyatkozás első számú oka: a bennszülött lakosság rohamos gyarapodása.
A századfordulókor mintegy kétmillióra rúgó kenyai bennszülöttség, az 1961-i népszámlálás szerint elhagyta a hétmilliót, és tizenöt éven belül eléri a tizenötmilliót!
Tudnunk kell, hogy a kelet-afrikai bennszülött, születésétől fogva illetékes, bizonyos meghatározott földdarabra. Ami felette méltányos is, hiszen időtlen idők óta, mindenesetre már a gyarmatosítók megjelenése előtt lakta és használta földjeit. Természetes következménye ennek, hogy a felszaporodott, egyben fel is szabadult, szocializálódott bennszülöttség egyre inkább terjeszkedik, rohamosan népesít be olyan területeket is, melyeket eleddig csak vadfalkák laktak. Egyre-másra születnek újabb települési tervek, ezek szükségképpen is apasztják a kelet-afrikai vadállomány eddigi életterét. Ez a folyamat már önmagában véve nagyszámú vadállat kiirtását eredményezi, a maradékot pedig mind szűkebb, egyre szorosabb területre kényszeríti. Hivatalos kimutatás szerint, a Tanganyikában elterülő Serengeti vadrezervátumot körülfogó, szabad vadászterületen évenként mintegy 150 000 főnyi vadat irtanak ki puska nélkül hurkoló, csapdázó, farkasvermet ásó orvvadászok!
Azt is tudnunk kell, hogy az egyéni tulajdon elgondolása -természetesen az egyéni földtulajdoné is — ismeretlen az afrikai bennszülött ősi felfogásában! Helyébe a közösségi, illetve törzsi vagyon fogalma lép, ez dívik emberemlékezet óta! Csak újabban próbálták az angolok, az un. Swynnerton-terv alapján, az imitt-amott széjjelszórt „kisgazdákat" egységbe tömöríteni, így remélték a „törzsi vagyon" ősi gondolatát némileg gyengíteni.
Persze nagy nehézségek árán, meglehetős gyenge eredménnyel.
Az ősidők óta megrögzött „közösségi vagyon" természetesen a vadállatvilágra is vonatkozik, sőt arra vonatkozik elsősorban! A kelet-afrikai bennszülött szemében az erdő vadja, folyók hala, a jóindulatú istenek kegyes ajándéka, bárki által igénybe vehető „szabad húsmennyiség", „közös ingyenkonyha"!
Eredeti jellemvonása az afrikai bennszülöttnek, a tartalékgyűjtéstől való, hagyományos idegenkedés!
Szerinte untig elég a máról holnapra való gondoskodás! A vadállat megőrzése, a vadfajták fenntartása, jövőbeli folyamatosságának biztosítása, legkevésbé sem érdekli!
A kelet-afrikai bennszülött - beszélték nekem minap Nairobiban, mégpedig nagyon is haladó, nagyon is tárgyilagos, valóban minden téren segíteni akaró, pártatlan szakértők - az általános „törzsi felfogás" értelmében, egyetlen fát nem ültet, semmiféle erdősítés nem érdekli. Nem is érdekelte soha. Szerinte az erdő „Sauri ja Mungu" - „Isten dolga", minek abba beleavatkozni? A körülöttünk látható fák bőven megadják tűzrevalónkat, árnyékuk bőven fedezi pihenési szükségletünket. Az erdő az Isten gondja, nem a miénk!
- Mi más haszna lehetne a fának tűzrevalónál meg árnyékadásnál? - kérdik. Mert az, hogy harminc év múlva megnő a fa, hogy akkor tán pénzért is eladható - ez csak nem lehet a mi gondunk! Harminc év múlva megöregszünk, tűzvész vagy villámcsapás pusztítja el az erdőt. Miért könnyítsük az utánunk következők dolgát? Ellenkezőleg, az ő kötelességük rajtunk segíteni, öregségünkben gyámolítani!
Ilyesféle felfogással megbirkózni, ennyire meggyökeresedett tévhit kigyomlálásába belekapni - kellő türelem és felvilágosító idő híján - ugyancsak nehéz feladat!
Arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy a modern, a „felvilágosult" afrikai nagyon is tart arra, hogy civilizáltnak, fehér emberrel minden téren egyenrangúnak tartsák. Akárhány haladó kenyaival beszéltem, aki az „ősi felfogásoktól" való mielőbbi elszakadást, a primitívség maradványainak sürgős sutbadobását hirdeti. Ezért tartja a vadállatok mielőbbi kiirtását is szükségesnek. Hiszen a „vadállat sem divat már", az is csak a maradiság túlhaladott, ennélfogva szükségtelen jele!
Ezt az álláspontot persze azzal lehet megkontrázni, hogy vadvédelmi rezervátumokkal éppen a legcivilizáltabb országok büszkélkednek! Sőt, a mai világ éppen a vadrezervátumokat, a természetvédelmet tekinti a civilizáció fényes cégérének!
Talán már az eddig elmondottak is érthetővé teszik némileg a minduntalan szóba hozott vadpusztulást. De egyelőre tán elég ebből a témából, nem akarom fárasztani az olvasót. Pedig még egynéhány lényeges, a vad szempontjából sorsdöntő észrevételem lenne!
A fentiektől függetlenül, arra az elhatározásra jutottunk - főleg Poolman indítványára - hogy továbbvonulunk, a Nairobitól északra eső újabb, tán több kilátással kecsegtető, számunkra fenntartott ,,blokk"-ba. Itt valóban felesleges a további kísérletezés.
Az idő is halad. Hat nap eltelt már szafárink idejéből, komolyabb vadnak hírét sem hallottuk. Könnyen beleegyezek hát újabb, tán biztatóbb terület felkeresésébe. Előzőleg persze Nairobiba kell bemennünk, Poolman „néhány órás", de elkerülhetetlen autójavítást tart szükségesnek. Szinte vártam már - ha nem is ilyen hamar!
Nairobi ellenállhatatlan vonzóerő, az autójavítás pedig közismert kifogás. Különösen, mióta a fehérvadász egyúttal autótulajdonos is. Ha tehát kocsija állítólagos javításra szorul, még ellentmondani sem tudok. Hiszen végleges elakadás esetén, okvetlen a javítás megtagadását hányják szememre. Az autókérdésbe világért bele ne szóljon hát az idegen, csakis ráfizethet. Efféle kis „alkalmi szabadságot" szívesen közbe-közbeiktat a fehérvadász. Hiszen gazdája számlájára lakik, ingyen szórakozik. Ráadásul nemcsak pénzét, vadászatra szánt idejét is fogyasztja - autójavítás ürügye alatt!
Holnap reggel indulunk hát vissza Nairobiba.
Máris hiábavaló, nehezen pótolható, egyhetes időveszteséggel!

Január 16-án 
Camp „Ndingáre-Ngáre"

Reggeli után, hét óra tájban, hagyjuk el eredménytelen táborunkat, és minden különösebb kaland nélkül érünk be a városba, tíz óra felé. Meglepetésemre Poolman kijelenti, hogy siet az autójavítással, néhány órán belül el kell készülnie, elég sok időt vesztettünk hiába, még ma ki kell érnünk a Nairobitól kétszáz kilométerre eső Nyeribe. Ott fogunk éjjelezni, a Kenya-hegy tövében épült szépemlékű „Outspan Hotel"-ban.
Nyilván félretette hát a hosszabb nairobi pihenés tervét, máris garázsba siet, mi pedig sorra vesszük sokféle elintéznivalónkat. Legelőször Slimet kell felelősségre vonnom, amiért ilyen haszontalan helyre küldött, s egy teljes hetet elkótyavetyéltetett velünk. Aztán még a puskaművesnél, preparátornál, a fényképésznél, sőt a bankban is van dolgom, Mangi pedig fodrászhoz készül.
Csak délután tudom meg, hogy fodrász helyett ugyancsak kellemetlen, aggodalom szorongatta délelőttje volt. Kisült, hogy kételkedett Winteler múltkori, elsietettnek látszó ítéletében, szakadatlan tépelődéssel töltötte az elmúlt hetet. Elhatározta hát, hogy addig nem nyugszik, míg Wintelerrel személyesen nem beszél, saját szájából nem hallja a valóságot. Mindezt persze eltitkolta előlem. Nemcsak az elmúlt hét állandó aggódását, titokzatos tervét is, hogy haj vágás leple alatt Wintelert kutatja fel, személyes véleményét meghallgatja.
Naplójából idézem a következő bekezdést:
„Napok óta töröm a fejem, hogy legközelebbi alkalommal miképpen tudja Wintelerrel szót váltani. Tudom, hogy rendkívül nehéz megtalálni, különösen előzetes értesítés híján. Néhány órás városi tartózkodás alatt, úgyszólván lehetetlenség. Nem akarok feleslegesen időt veszíteni, néhány rövid kérdéssel szeretném tisztázni a helyzetet. A bizalmatlanság újból erőt vett rajtam. Pillanatig sem lenne nyugtom, az aggodalom tönkretenné hátravaló vadásznapjainkat. Mikor Zs. a tegnapi nap folyamán ismét váltig tapogatta torkát, sőt a duzzanat megnagyobbodásáról panaszkodott is, elhatároztam, hogy tudta és segítsége nélkül keresem fel az orvost, és addig nem tágítok, míg teljes bizonyságot nem szerzek a valóságról. Azt fogom mondani, fodrászhoz megyek, ott sokan vannak, ne is keressenek egyhamar. Slim irodájában (oda érkezünk) jókora nyaláb levél vár rám, lányomtól is vagy öt darab. Belegyömöszölöm valamennyit táskámba, rohanok vele a »Corner House«-ba - ott a doktor rendelője -, addig fel sem bontom a leveleket, míg csak Wintelert elő nem kerítem!
Rendelője várószobájában egymás hátán ülnek a betegek. Fehérek, hinduk, feketék. Végre előjön valamelyik titkárnője - sajnálja, rendkívül sok a dolog, üljek le egyelőre a várószobában. Hogy azonban hova, erre már nem ad felvilágosítást. Nehezen is adhatna, nemcsak az ülőhelyek, az állók is zsúfoltak. Igyekszem aggodalmam és sietségem okát megértetni vele - alkalmasint ismeri ő is a vizsgálat eredményét -, de rám se hederít, szalad is már vissza . . .
Kivonulok a folyosóra, s valamelyik ablakfülke párkányára támaszkodva, lesem a jószerencsét. Eszembe jut a sok várva várt levél táskámban. Nagy a kísértés, de azért sem nyúlok hozzájuk, míg csak nem sikerül bejutnom. Még ha estig kell is itt kuporodnom a keskeny ablakdeszkán. A várószoba vendégei sűrűn váltogatják egymást, mégsem fogynak. Csaknem egy óra telik el, hol bizakodó, hol fojtogató aggodalommal.
Egyszerre csak - nyílik az ajtó - Winteler áll benne! Felugróm, jól betanult mondókámat percen belül ledarálom. Sosem felejtem az orvos valóban velem érző, minden aggályomat eloszlató válaszát! »Becsületemre mondom - jelenti ki - minden a legnagyobb rendben van! Felejtse el mielőbb az akaratlanul okozott izgalmat, folytassák útjukat nyugodt lelkiismerettel - az én felelősségemre!
Biztonság kedvéért, újra elismételtetem vele - olyan jólesik hallani. . .!"

Minderről persze én mit sem tudok.
Közben elvégeztem különféle dolgomat, s mielőtt a fodrászhoz mennék Mangiért, újból benézek az útba eső Slimhez. Hallom, hogy Poolman is ittjárt az imént, újságolta, hogy csak négy óra után készül el az autó, legfeljebb félötkor indulhatunk tovább.
Ebben a pillanatban ront be Mangi. Boldogan ragyogó arccal, de minden további magyarázat nélkül, egyenest nyakamba ugrik. Slim is meglepődik, nem tagadom, saját magam is. De Mangi csak ennyit szól:
-  Szaladok vissza a fodrászhoz, rengetegen vannak, tíz perc múlva sorra kerülhetek! Nemsokára jöhetsz értem!
Csak később jövök rá, hogy hiszen ez volt Mangi harmadik emlékezetes teljesítménye!
Majd a fodrász szántóburájának zúgása közben értesülök a délelőtti események részleteiről:
A „Joy"-fodrászszalon rehabilitálja utolsó látogatásunkkor kissé megingott hírnevét. Felszabadulunk a köztünk lappangó, mindkettőnk napjait mételyező szorongás alól. Helyreáll köztünk az egyetértés, a boldog szafári-hangulat!
És közösen bízunk jobbra forduló szerencsénkben.           
Még jó ideig eltart a bura alatti, kissé egyoldalú párbeszéd. Mangi lelkendezve olvassa fel hosszú leveleit, persze keveset értek belőle, annyira búg a fejére szerelt csákó.
Végre abbamarad a zúgás, megszáradt a haj, s eszünkbe jut, hogy igen megéheztünk. A közeli olasz osteriába térünk, hol kitűnő rizottóval és raviolival erősítjük magunkat.
Utána még egy moziba is becsábulunk. Elbotlom a töksötét helyiségben, alaposan beleütöm térdemet valami láthatatlan keménységbe. Ennek, valamint a gyalázatos filmnek közös hatása alatt hagyjuk ott a rossz levegőjű mozit, visszatérünk Slim irodájába.
Öt is láthatóan lehangolja eddigi eredménytelenségünk.
-  Hja - sóhajtozik -, nem úgy van már, mint valamikor! Ezt a gyenge vigaszt kapjuk útravalóul. Mert már érkezik is
Poolman, s megkönnyebbülten pöfögő terepjárója.
-  Gyerünk - jelenti ki -, jó dobásra van még Nyeri!
Igaza van, mert a jó dobás pontosan kétszázhárom kilométer. Harmincegy éve jártam ott utoljára. Akkor sem volt közelebb. Örülök, hogy viszontláthatom a szép kertben, pompás hegyilevegőben, a hatezer méteres Kenya-havas tövében épült őserdei szállodát, kenyai turisták már akkor is közkedvelt kirándulóhelyét.
Közismert, közmegbecsülésnek örvendő házaspár vezette akkoriban az „Outspan"-t. Eric Sherbrooke Walker és felesége, Lady Bettie Walker, az Anglia-szerte népszerű Lord Denbingh lánya. Azóta könyvben is megjelent érdekesen izgalmas életregényüket mindenki olvasta Kenyában, bizonyára Angliában is sokan. Őserdei szállodájukat, a közismert „Outspan"-t 1928 újév napján nyitották meg, később is egyre nagyobb sikerrel vezették, évről évre nagyobbították. Én csak valamivel később, 1933-ban jártam ott, de már akkor sem beszéltek egyébről, mint legújabb tervükről, a később (1935-ben) tényleg valóra vált „fiók-szállodájuk" berendezéséről, az azóta világhírre emelkedett, első számú afrikai szenzációról - a „Fatető-szállóról", helybeli nevén „Treetops Hotel"-ről.
Sosem volt alkalmam megtekinteni ezt az unikumot. Akkoriban még dolgoztak rajta, nem volt még lakható állapotban, utolsó ittlétemkor (1960-ban) pedig, nem kerülvén arra a környékre, ismét nem kereshettem fel, noha akkor már világsikerének tetején állt.
Különösen örültem hát, hogy ismét a nyeri „Outspan"-ba vezet jósorsom. S minthogy tudtam, hogy mindössze néhány kilométerre esik tőle a híres „Fatető-szálló", máris elhatároztam, hogy most okvetlen felkeresem. Említettem is szándékomat Poolmannak:
-   Csakhogy erre inkább ne számítson! — felelte. Hetekkel előre kell ott szobát foglalni, akkor is felette kétséges, mikor kerül sorra az igénylő? Hiszen még az „Outspan"-ban is csak nagy nehezen sikerült ma éjjelre szobát kapni, pedig úgy megbővült, már száznál is több vendég elfér benne!
-  Száz vendég az „Outspan"-ban? - kérdem hitetlenül. - Pedig alig néhány szobás vityilló volt valamikor! Még a mulatságos feliratokra is emlékszem, azok sincsenek már?
-  Úgy tudom, egyik-másik megvan még, valamelyik mellékhelyiségben. Egyébként rá sem ismer majd a hajdani „Outspan"-ra! Igaz, hogy arra én sem emlékszem már, csak mai, modernizált állapotában láttam.  Szépen gondozott, hatalmas kertben áll az ötvenszobás főépület, körülötte nagyszámú  „cottage"  (villaszerű házikó)  s azok is telis de teli. A vendégek nagy része persze a közeli „Fatető"-be készülő, sorrakerülésre váró turista. Külön autóbusz bonyolítja az „Outspan" és „Treetops" közti forgalmat. A látogatók csak - egyetlen éjszakát tölthetnek a „Fatetőn". Délután viszi ki őket az autóbusz, másnap reggeli után már hozza is vissza. Akárhány vendég hétszámra várakozik a nyeri „Outspan"-ban, hogy végül tán mégis rákerül a sor, megláthatja az afrikai „főcsodát". így aztán a „Treetops" tölti fel az „Outspan"-t is.
További beszélgetésünkből kisül, hogy bizony vajmi kevés a kilátásom arra, hogy végre magam is megláthassam az „első számú afrikai attrakciót". Mangit is érthetően érdekelné, ismételten olvasott róla, hiszen nemcsak világhíre, valóságos irodalma is van már!
Sajnálattal hallom Poolmantól, hogy részvénytársasággá tömörült az „Outspan", a „Treetops", sőt még a másik régi nyeri vendégfogadó, a „White Rhino" is.
Walkerék - az eredeti alapítók - hazaköltöztek Angliába, ők a főrészvényesek! Így hát az ő protekciójukra sem számíthatok már, „harmincéves régi kuncsaft" címén. Biztonság kedvéért még sürgönyöztem is Nyeribe, „Fatetői szobafoglalás" ügyében. Poolman szerint teljesen hiába.
Remélem eléggé felcsigáztam az olvasó kíváncsiságát is, bízvást rátérhetek hát a tárgyra, a „Treetops" közelebbi ismertetésére, még ha személyes látogatásra ezúttal sem nyílnék alkalmam.
A „Treetops" őserdei faóriás tetejébe rakott, vagy tízméteres cölöpökön álló, vadmegfigyelésre szolgáló néhányszobás, vendéglőfészek! Kényelmesen berendezett magasles!
Közvetlen az Egyenlítő alatt, a mintegy 570 négyzetkilométeres „Aberdare Nemzeti Park" (kb. 100 000 kat. hold) kelet felé húzódó keskeny csücskének végén, Nyeritől alig tíz kilométernyire épült, s amint már említettem, a két nyeri szállodával az „Outspan"-nel és „White Rhino"-val közös vezetés alatt áll.
A „White Rhino"-t (Fehér Rinocérosz) szóba kerítve tán érdekes megjegyeznem, hogy legrégibb szállója Nyerinek! Néhány évvel öregebb az ,,Outspan"-nél. Még ma is eredeti neve olvasható a bejárat felett:
„The White Rhino That Charges At Sight."
Angolul nem értő olvasóim segítségére elmondom, ennek a szállodanévnek szellemes, dupla értelmű jelentését. A „to charge" ige ugyanis többfélét jelent. Többek közt „támadást" és „felszámítást" is.
ĺgy a szállodanév értelme kettős:
1.  A fehér orrszarvú tüstént (első tekintetre) támad.
2.   A  fehér  orrszarvú   „pofára"   (első  tekintetre)   szabja  meg árait.
Ez is bizonyítja, hogy a hajdani úttörő telepesek (pioneerok) sokfélére ráértek. Úttörésen kívül arra is, hogy szállodájuk elnevezésén töprengjenek, kétértelmű, tréfás nevet eszeljenek ki.
A látogatókat Nyeriből jövet, csaknem az őserdő széléig szállítja az autóbusz, de onnét a még hátralevő négy-ötszáz métert már gyalogosan és lehetőleg csendben teszik meg a vendégek, nehogy a „Treetops" közelében tartózkodó vadat megzavarják. Szépen kitisztított, kényelmes cserkészút szeli át ezt az utolsó négy-ötszáz métert, egészen a szállodai feljáró aljáig. A cserkészút mentén, minden nagyobb fához durván összeácsolt létra támaszkodik: az érkező és távozó vendégek biztosítását szolgálják.
Veszedelmes vadállat (elefánt, orrszarvú, bivaly) közeledtére a látogatók idegesebbje a legközelebbi „életmentő létrára" kapaszkodhat. A létrafokon feliratok jelzik: mintegy hét méter magasságban az „elefánt", három méteren a „bivaly- és orrszarvú-határt"! Hogy a menekülő vendégnek - a megjelenő vad elől való siettében - ne kelljen feleslegeset mászni, tudja, mikor éri el a garantált biztonságot.
Maga a „Fatető Szálloda" vagy harminc szál egyenkint tizenhárom méter magas, átlag fél méter vastag cédrusfa-cölöpön nyugszik, és immár (a legutóbbi bővítés óta) három emeletes. A legalsót vízvezetéki tartály, személyzeti lakás, raktárhelyiség foglalja el. Következő emelet a tulajdonképpeni szálloda. Húszméterre emelkedik a föld színe fölé. A belépő mintegy 18 négyzetméteres „előcsarnokba" nyit, ami egyúttal „étterem" is. Tíz-tizenkét személyre terített asztal áll benne. Itt vacsorázik az estefelé érkező vendégcsoport. Még apró bár is szorul az étterem sarkában, ott fogyaszthatja a vendég, csaknem kötelező „sundowner"-jét, „napnyugtai" italát. Tágas terasz nyílik innét a mintegy 200x100 méteres tisztásra, melynek háromnegyed részét foglalja el a vízirózsa bontotta őserdei tó, a hatalmas Aberdere-i rezervátum vadjának megszokott ivó- és fürdőhelye. Sötét, titokzatos vadonság zárja körös-körül a tavat. Hátterében pedig, őserdő sötétsége mögött, a Kenya-havas hatezer méteres orma tör az ég felé.
Az előcsarnok amaz oldaláról folyosószerű helyiség nyílik, függönyökkel elkülönített, kétágyas hálófülkék töltik ki. A legfelső (harmadik) emelet, tágas, nyitott tetőterasz, korláttal körülvett díszpáholy, ahonnét alkalmas lelátás nyílik a tóra meg az épület alatt létesített „nyalatóra".
Részletes leírásomból bárki azt hihetne, hogy ismételten megfordultam a híres „Fatetőn". Szükségesnek érzem hát újból kijelenteni, hogy sosem jártam ott, habár gyakran megpróbáltam. Helyet kapnom azonban sosem sikerült, sőt ezúttal is vajmi kevés rá a reményem.
Az alig negyedórányira eső Nyeriben, az immár gyakran említett, „Outspan"-szállóban (ahol a mai éjszakát s a holnapi napot reméljük eltölteni) pontos leírását kapjuk a „Treetops"-ban aznap történteknek, hiteles „fatetői" beszámolót. Nemcsak a másnap reggel visszatérő csoport dicsekszik majd éjszakai kalandjaival, még az őket kísérő két fehérvadász is pontos szakjelentéssel szolgál.
A „Treetops" szolgálatában ugyanis négy állandó, hivatásos fehérvadász áll. Ők felelősek a naponkint tízes csoportokban érkező, egyetlen éjszakára bejelentett vendégség biztonságáért.
Megjegyzendő, hogy a „Fatetőn" nem árulnak zsákbamacskát. Alapszabálya a híres „vendégfogadónak", hogy kínai mintára értékesíti áruját. Állítólag Kínában csak egészséges ember fizet a doktornak. Mihelyt azonban megbetegszik, tüstént beszünteti a fizetést. Akinek nem sikerül elefántot, orrszarvút vagy bivalyt látni, akinek tehát reggel csalódottan kéne leereszkednie a „Fatetőről" - az semmit sem fizet! Minden csalódásért kárpótlás jár. Ilyenkor bőséges uzsonna, ugyanolyan vacsora, éjjeli szállás és másnapi reggeli a nagyon is gavalléros térítés! „Nincs elefánt - nincs fizetés!" Ebből áll a kínai - helyesebben „fatetői" szállodarendszer.
Sok egyéb érdekességet is hallottam a „fatetőn" járt vendégektől. Többek közt azt, hogy a kísérő fehérvadászok mindegyike két fegyverrel köteles kivonulni. Nehézkaliberű „elefántpuskát" meg pontosan hordó, ártalmatlan légfegyvert visz magával.
Hallom ugyanis, hogy az éjjelenkint ivóra járó, sok veszedelmes fenevadon kívül, nagyszámú páviáncsapat is tanyázik a tó körüli, szálloda körüli fatetőkön. A nagy kutyafejű majmok félig-meddig meg is szelídültek, állandóan járják a nagy terasz meg legfelső tetőkilátó korlátját. Nemcsak megszelídültek, rendkívül el is szemtelenedtek. Még az uzsonnázó vendég kezéből is ki-kikapkodják a teasüteményt, bizony néha még a hálófülkébe is bemerészkednek, onnét is el-elemelnek valamit. A szolgálatban álló, vendégcsoportot védelmező fehérvadászok a majmok sakkbantartására használják a zajtalan, halkan csesszenő légfegyvert. A szemtelenkedő majmot tüstént fenéken lövik.
A vén, rosszkedvű, sőt néha harapós páviánpapákat sikerült is már véglegesen kilégpuskázni a szálloda területéről. Odalent búslakodnak egymás mellett a tóparton, vágyakozva nézik egyelőre még szabadon hancúrozó, párkányon dévajkodó, kissé jobb modorú családjukat, a nőstényeket és fiatalságot.
Persze a vendégek rontják el a majmokat, kuglóffal etetik. A szemfülesebb fiatalok azonban menten lehajítják a kuglófot, a tóparton búsuló, számkivetett papáknak. Aki azonban ilyesmire vetemedik, menten kap egy légfegyver pirulát, a nehezen elhibázható, kékesvörös céltáblájába. Állítólag már az előzetes pávián-idomítás is sikeresen elszórakoztatja a vendégséget.
Az általános szállodai rendre - elsősorban csendre! - a fehérvadászokon kívül női alkalmazottak, „Treetops Hostess"-ek (fatető-háziasszonyok) is ügyelnek. Ők is, akárcsak a fehérvadászok, tanult zoológusok, minden előforduló vadat-madarat pontosan ismernek, puskakezeléshez is értenek, a sokféle vendég számtalan kérdésére megbízható felvilágosítással szolgálnak. És - mint említettem - a nagyon is fontos „őserdei csend"-ről lehetőségük szerint gondoskodnak.
Már az autóból való kiszállás s az őserdőbe való belépés előtt szigorúan kioktatják a társaságot csendes viselkedésre. Csak suttogni szabad, minden hangos szó, váratlan felkiáltás, zavaró köhögés, trombitáló orrfújás tilos. A tisztára sepert cserkészúton való közlekedés is lehetőleg halkan, szinte lábujjhegyen történik. Ez persze nem egykönnyen megoldható feladat, különösen holmi sikoltozó amerikai nőicsapat esetében. Ilyenek lecsendesítése sok gondot okoz a kísérő vadászoknak. Nemcsak a cserkészúton, magában a szállodában is, ahol egyébként minden helyiséget vastag hangtompító szőnyeg borít, hogy megóvja az őserdő csendjét. Noha a tóra járó vadfalkák éjjelenkint ugyancsak gondoskodnak megfelelő lármáról. De erre csak később, további ismertetésem során térek rá.
Egyelőre csak azt akarom megjegyezni, amit valamelyik nap, a nairobi „Stanley Hotel" társalgójában lestem el:
Két amerikai beszélgetett ott egymással, kenyai tapasztalataikkal igyekeztek egymást túllicitálni. Egyik sem volt vadászember, még természetbarát sem. - Azt hallottam - szólt az egyik - érdemes megnézni a ,,Treetops"-t. Afrika egyik főszenzációjának mondják. Maga járt már arra?
-  Minap voltam ott. Nem tartottam különösen érdekesnek -rágta vastag szivarját a másik.
-  Nem tartja hát érdemesnek, hogy autón felszaladjak, állítólag elég jó az útja, két és fél óra alatt fel lehet érni.
-   Kár a fáradságért - legyintett a szivaros.  - Az átkozott elefántok, rinocéroszok és egyéb fenevadak akkora ricsajt csaptak, reggelig nem tudtam behunyni a szememet!
Sokféle gusztus. Minden vendégnek még a „Fatető Szálloda" sem tud kedvében járni . . .

Alaposan eljárt az idő a „fatetői mese" közben.
De közeledünk, negyedóra múlva beérünk Nyeribe. Most körülbelül ott járhatunk, ahol 1933 decemberében a „paraplés" juhászokat láttuk. (Lásd az Afrikai tábortüzek tizenhatodik fejezetének 2-3. oldalát.) Ezúttal nem találkozunk juhászokkal, de még esernyővel sem. Nyoma sincs esőnek, világos, felhőtlen égen nyugszik le a nap.
Hanem az út bizony nagyot fejlődött harminchárom év óta. Kifogástalan, aszfaltozott sztráda váltotta fel az akkori gidres-gödrös dűlőutat. A vad viszont teljesen eltűnt a tájékáról. Egyetlen csapatot se láttunk Nairobi óta!
Az „Outspan"-t - a „Kifogót" *- meg sem ismerem! Szerény kis csárda képében maradt emlékemben. Most jókora főépület büszkélkedik, körülötte csoportosuló, kisebb-nagyobb „bungalow"-ok társaságában. Kotlós a csibéi közt.
Kitűnő hegyilevegő jár, hiszen a Kenya-havas úgyszólván itt meredezik a szálloda előtt. A nagy kertből egyelőre keveset látunk, besötétedett, elfoglaljuk kényelmes kvártélyunkat valamelyik földszintes, csendes bungalow-ban.
Poolman bejelenti, sürgősen haza kell szaladnia néhány kilométerre eső farmjára, holnap majd visszajön értünk, így hát városi autójavítás helyett hazaruccanás az időt rabló program. Csak aztán valóban viszontlássuk reggel, veszedelmes dolog az ilyen alkalmi hazaruccanás. Sok váratlan tennivaló akad ám
Ilyenkor a farmon, különösen a házigazda, hosszabb távolléte után . . .
Megfürdünk, majd a tágas ebédlőbe nyitunk. Tömve a helyiség, a vendégek nagy része persze a „Fatető"-be készülő turista. Van aki már két hete aszalódik itt hiába, még mindig nem tudott sorra kerülni. Sajnálkozva mosolyog hát a vezetőség, mikor Nairobiból küldött sürgönyöm eredménye után érdeklődöm.
- A hónap minden egyes napja foglalt odafenn! Előjegyeztük bár, de ebben a hónapban sehogy sem merem biztatni - mentegetődzik a gondnok. - Mihelyt ürül két hálóhely, azonnal küldök értesítést, habár állandóan újabb igénylők érkeznek. Sok reménnyel nem kecsegtethetem. Hacsak le nem betegszik valamelyik bejelentett házaspár. . .
Az itteni vendégek, különösen a „Fatetőre" igyekvők közt, nemigen mutatkozik gyengélkedő. Olyan jó étvággyal vacsorázik valamennyi, egyet se látunk, aki esetleg átengedné fatetői helyét. A holnap sorra kerülő tízfőnyi, a világ minden tájáról összeverődött társaság, már közös asztal köré telepedett. Köztük vacsorázik a melléjük beosztott fehérvadász is. Türelmesen válaszolgat sokféle együgyű kérdésükre. Oktatja, előkészíti, trenírozza nyáját a holnapi „őserdei éjszaka" sokféle viszontagságára.
Szomszéd asztalnál ülünk, áthallatszik a beszélgetés. Annyi sületlenséget tudakolnak szegény gondviselőjüktől, nem csodálom, hogy fel-felsóhajt, égnek fordítgatja máris kimerültnek tűnő tekintetét.
Egyébként is a „Treetops" jegyében zajlik itt az élét. Szebbnél szebb ,,treetops"-i fényképsorozatok díszítik a falat, a „Treetops"-t ismertető könyvek sorakoznak a portásfülkét bekerítő polcon. Ami a propagandát illeti, erről bőven gondoskodik a vezetőség. Bárcsak kellőszámú vendég elhelyezését meg tudná oldani!
Hallom, vendégkönyv is hever odakint az előcsarnokban. A „Fatetőről" érkező abba jegyzi fel emlékezetében még frissen zöldellő éjszakai élményét, magasztalja vagy kifogásolja a látottakat, kivétel nélkül dicséri a kosztot. Tudom is én, hányadik kötet telik már meg, pedig odakint is tartanak külön vendégkönyvet. Vacsora után mindenesetre ebbe szándékozom belemerülni, hogy egy-két különösebb bejegyzést kipuskázzam.
A meglepően jó vacsora végeztével nekiülünk hát a vaskos kötetnek. Nemcsak érdekes, felette szórakoztató olvasmány, egymást érik benne a csodálatos élmények, jóízű történetek.
De íme, kivonulóban a holnap sorra kerülő „fatető csoport", szerteoszlik a hallban, vitatkozik az éjszakára kiosztott tananyagon! Előballag a kissé megviselt fehérvadász is, a pislákoló kandallótűz elé telepszik - hűvösek ám a havasalji éjszakák!
Odaülünk mi is, beszédbe elegyedünk a máris fáradtnak látszó, holnapi társaságától leplezetlen megkönnyebbüléssel elszakadó fehérvadásszal.
-  Volt mire válaszolni vacsora közben - indítom a szót.  -Látom, valódi szakvadász gyülekezettel készül kirándulni holnap!
Mikor megtudja, hogy mi is szafárin vagyunk, csak egy napra tértünk be, hogy Poolmannak módot adjunk közeli farmja meglátogatására, máris barátságot kötünk.
-  Beszéljen hát egyet-mást itteni mesterségéről - biztatom. -Ha  már  nem  sikerül  kijutnunk,  legalább  szemtanútól  halljunk néhány érdekesebb fatetői élményt!
-  Hát bizony - sopánkodik -, kezdem már unni ezt a cirkuszt. El sem képzeli, milyen badarságokra kell itt válaszolgatni, csak győzze az ember tüdővel és türelemmel! A különösen megdöbbentő kérdéseket fel szoktam jegyezni, nehogy elfelejtsem. Sokféle nép megfordul ám errefelé, sok különleges csodabogár! Vagy húsz  éve immár, hogy a  „Fatető"  világhírre  emelkedett,  mint Afrika legsikeresebb turistacsalogatója. Bizonyára akadnak majd mások is, akik Sherbrook Walker elgondolását értékesítik. De egyelőre még egyedül vagyunk, egyedül mutogatjuk az őserdők világát, kényelmesen berendezett fatetőről!
-  Minap valóban  különös élményem volt - folytatja  -,  ha érdekli, szívesen elmondom. A fatetői „tetőterasz" kilátóján álltunk tízfőnyi társaságommal, vártuk az esti vadjárás megindulását. Egyelőre csak a szokásos páviáncsapat mókázása szórakoztatta a népet. Volt köztük egy elég nagyhangú, egyébként is feltűnően öltözött, dél-amerikai démon. Abból a közismert, hol élesen fel-felkacagó, hol meg ok nélkül fel-felsikoltó, hisztérikus fajtából, akik a legértelmetlenebb kérdésekkel gyötrik a kísérőt. Már feljövetelünk közben ismételten figyelmeztettem, lehetőleg maradjon csendben, az emberi hang ijeszti el leghamarabb a vadat. Persze továbbra is fel-felnyikkant, nyilván csak szokásból. Jókora, púposra tömött szatyort is hozott, mindkét csuklója tele karkötővel, csilingelő-csörömpölő mütyürkével.
Nagy merészen etetgette a terasz karfáján hancúrozó majmokat, míg csak valamelyik - hogy, hogy nem - kikapta csingilingis kezéből a táskát. Villámgyorsan leszökött vele társai közé. A hölgy felsikoltott, jóval élesebben, mint eddig. A majom pedig, mihelyt biztonságban érezte magát odalent, fenekére ült, addig-addig forgatta-nyomogatta, míg csak ki nem nyitotta. Azután kipakolásához látott. Nyilván a rokonság előtt akart zsákmányával büszkélkedni.
A hangos sikkantás ellenére, jókora orrszarvú ballagott ki az erdőből. Gyanútlanul inni kezdett a majom közelében. Magam is csodálkoztam, orrszarvú ritkán mutatkozik ilyen korán. A majom, mintha prédáját féltené, közvetlen az orrszarvú háta mögé húzódott. A hölgy, nem szűnvén meg sikongatni, kénytelen voltam udvariatlanul, tenyeremmel befogni száját. Az ő aggodalma is érthető volt, hiszen a szatyor nemcsak pipereszereit tartalmazta, hanem - amint utóbb kiderült - pénzét és útlevelét is! Fel is szólította a többieket, mentsék ki értékeit a majom kezéből. De az orrszarvúra való tekintettel nem akadt vállalkozó. Magam sem mertem otthagyni a társaságot, féltem, hogy kitör a botrány. A többi vendég máris tiltakozott, hogy a kárvallott hölgy világgá ijeszti előlük a vadat.
Az orrszarvú, szomját csillapítva, sarkon is fordult, méltatlankodó prüszkölés közben vonult vissza az erdőbe. A majom pedig megnyugodva folytatta a szatyor leltározását. Egyenkint húzott elő csillogó púderdobozt, arany ajakír-tartót, parfümös üveget, fésűt, tarka zsebkendőt. Előkerült az útlevél, megszagolta azt is, de undorral félredobta. Mikor azonban a bankókat kezdte széjjelszórni, valamelyik „háziasszony" védelmébe ajánlottam a társaságot, és légfegyveremmel sürgősen megfenyítettem a tolvajt. Tüstént elhajította zsákmányát, beugrott az erdőbe. Aztán lemásztam, összeszedtem a kissé maszatos bugyrot, visszaraktam szerte-széjjel hányt tartalmát. A hölgy örömsikollyal ugrott nyakamba -  nem hiányzott semmije! De vadállat - a mohó  orrszarvún kívül
-  egy sem jelentkezett többé!
Mikor másnap reggel hazakísértem a társaságot Nyeribe, a hisztérikus hölgy végleg elvesztette népszerűségét. Még szerencse, hogy a többiek meg nem verték. Egyikük-másikuk régen várakozott már az ,,Outspan"-ban, újabb sorrakerülés kivárására sehogy sem volt hajlandó. Különös balszerencse, hogy aznap egyedül voltam, a másik vadász lebetegedett. Ebből is látszik, hogy gyakran szükség lehet második kísérőre . . .
-  De ha érdekli, elmondom azt is, amikor csaknem zavarba hozott egy másik amerikai hölgyvendég. Az előzőnél csinosabb volt ugyan, de kérdezni annál többet tudott. Mégpedig szédületes sületlenségeket.
Elefántról volt szó, veszélyes voltuk után érdeklődött.
-  Ha megharagszanak - kérdezte aggódva -, tán meg is eszik az embert?
-  Azt nem - válaszoltam. - Legalábbis nem hallottam még emberevő elefántról!
-  És tulajdonképpen - folytatta kitartóan - a varacskos disznó mire használja varacskjait?
Tartózkodtam a választól. De a hölgy nem engedett a negyvennyolcból.
-  Miért van az orrszarvúnak két szarva? Mire használja egyiket, mire a másikat?
Forrni kezdett bennem a méreg. Nyilván bolonddá akar tenni őnagysága. Fogamat összeszorítottam hát, le is higgadtam.
De vérszemet kaphatott előzetes felvilágosításaimtól, mert kíváncsisága nőttön-nőtt:
-  Igaz, hogy a gorilla ellopja, sőt meg is erőszakolja a fiatal nőket?
Nyelvemen volt már az illő válasz, hogy őt már aligha lopja el, de a szálloda hírnevére gondolva, türtőztettem magam, ö kíméletlenül folytatta vizsgáztatását:
-  Fel tud mászni az orrszarvú a lépcsőn?
Ekkor jöttek elő a páviánok. Sorakoztak a tóparton, felkapaszkodtak a teraszkorlátra, általános derültséget keltettek. Reméltem, végleg belefojtják fárasztó hölgyembe a további firtatást. De őt nem olyan fából faragták, nem hagyta a dolgot ennyiben.
-  Most már csak egyet szeretnék tudni - folytatta kíméletlenül -, tulajdonképpen miért kékesvörös a pávián feneke?
Végleg elvesztettem önuralmamat. És talán kissé durván, de megbocsátható türelmetlenségemben, szinte kárörömmel vágtam a fejéhez: 
-  Ugyanazért, amiért a magáé fehér!
Válaszom váratlanul érte. De egész másképpen reagált, mint ahogyan méltán elvárhattam volna. Ridegen végignézett, el is készültem a valóban megérdemelt rendreutasításra. Változatlan szigorral emelte felém vádoló mutatóujját, s mint vizsgálóbíró a végre sarokba szorított bűnözőre, diadalmasan kiáltott rám:
-  És vajon honnét tudja ezt maga?
Nem vagyok már fiatal, nem is vagyok szégyellős, mégis kötésig pirultam.
-   Nem  úgy  értettem,  kérem   -  dadogtam  zavartan   -,  nem sértő   szándékkal   mondtam,   éppen   csak  gondoltam,   feltételeztem . . .
Persze, az egész csoport fültanúja volt a kínos párbeszédnek, röhögött mindenki. Senki se szereti, ha nevetség tárgyává válik.
Nagy megkönnyebbülésemre jól ismert zaj, fújás, trombitálás hallatszott.
-  Érkeznek az elefántok!  - Jelentettem fellélegezve. Lehető legnagyobb csendet kérek mindenkitől! Ne is igen mozgolódjunk. Készítsük el halkan a fényképezőgépeket, de várjuk meg, míg a csorda gyanútlanul hozzálát a fürdőzéshez . . .
Bejelentésem mindenkinek a figyelmét félreterelte, az elefántok kimentettek félszeg helyzetemből!

-  Itt jön egyébként a kollégám - jelenti ki eddigi szórakoztatónk -, ő is régi, „fatetői fehérvadász". Ö sem mai gyerek már, de jól tartja magát. Rengeteg élménye volt a „fatetőn". Gyere ide, öreg George, igyál meg velünk egy ,,night-cup"-ot („lefekvés előtti poharat") - beszéld el múltkori kalandodat az ausztráliai nászutaspárral. . .
-  Hát, kérem - kezdi George -, nem titok, megörökítettük a vendégkönyvben is.  Mielőtt innét a szállodából elindultunk, a fiatal hölgy ezzel a meglepő kívánsággal fordult felém:
-  Sokat   hallottam   már   ,,Treetops"-ról,   tisztában   vagyok   a helyzettel. Otthon (valahol Ausztráliában) megígértem, ha netán idekerülök, okvetlen ráírom nevem valamelyik vadelefánt hátára. Ne is próbáljon lebeszélni, nem vagyok hajlandó szándékomtól elállni. Fogadásból teszem!
-  Bocsánat   —  válaszoltam   —, ilyesmire  nem  vállalkozhatom. Enyém   a   felelősség,   cirkuszi   mutatványt nem kívánhat  tőlem. Hosszas vita és könyörgés után, mégis engedtem a rábeszélésnek, hogy legalább  dákót  és  krétát  vigyünk  magunkkal  a  szállodai biliárdszobából. Ha másképp nem sikerül - okoskodott -, krétával írom nevemet az elefántra!
-  Jól kifogtam ezt a bolondot - dörmögtem-töprengtem magamban. De a dákóból nem akart engedni. Azt hát vittük. Alig várakoztunk fél órát a felső kilátón - igen meleg, tikkasztó idő járt -, már jött is az első, szomjas elefántcsapat. Mégpedig olyan szerencsésen, hogy egyik fiatal bika, egyenest beállt az építmény alá, a ,,nyalató"-hoz. Oda, a „háromemeletes magasles" alá szoktuk szórni a sót, mindenféle vadállat kedvenc csemegéjét. Minthogy az említett bika már élvezettel nyalogatta, úgy látszott, ki is tartott alattunk. Nekem is megjött hát a kedvem. Nem a sóra, hanem a kockázatos kísérletre.
-  Gyerünk hát - mondtam -, próbáljuk meg a lehetetlent. Szép csendesen, minden lépésünkre ügyelve, ereszkedtünk le a tetőről, a legelső emeletre. Az elefánt meg se mozdult alattunk. Intettem a hölgynek, feküdjék hasra, én pedig megkrétáztam számára a dákót. Fektében nagy vigyázva letolta a hosszú pálcát, egyelőre csak próbaképpen. Persze nem érte el a mintegy három méteres elefántot, hiszen a dákó, a hölgy kinyújtott karjával együtt, alig kétméteres lehetett. Férjével ketten fogtuk a bokáját, ő meg kihajolt a dobogó peremén, az elefánt fölé. De bármenynyire nyújtózkodott, még mindig vagy kétméteres rés maradt a ráncos szürke hát, meg a dákóhegy közt. Reméltem, hogy ezzel a megállapítással be is fejeződik a mutatvány.
-  Bárcsak   hosszabb   dákót   hoztunk   volna   -   siránkozott   a hölgy -, úgy emlékszem, van odalent a biliárdszobában. Azzal bizonyára sikerült volna.
Mindenre elszánt, csökönyös fehérnépnek látszott.
-  Eresszetek le kötélen - súgta most konokul. Elgondolása  egyáltalán nem  lelkesített.  Férjét még  kevésbé.
-  Bolondság - figyelmeztettem -, az elefánt még képes felnyúlni érte, ormányával elkapni. Utóbb még kötélhúzást rendezünk, mi innét rángatjuk, az elefánt meg alulról. Az ön felesége meg közbülesik. Verje hát ki fejéből ezt az őrültséget, utóvégre az állásomról van szó . . .
Már-már azon voltam, hogy ráijesztek a buta elefántra, ne akadékoskodjon itt alattunk. De nyilván elaludt, egyhelyben ringatódzott, egyik lábáról a másikra, békésen pihent. A tehetetlen férj egyetlen szóval se segített volna rajtam. Áradozó szemmel kísérte felesége eltökélt szándékát. Végül is, mindkettőjük néma sürgetésére, kénytelen voltam elővenni a kezem ügyében lógó kötelet, amivel alkalmi küldeményeket, élelemcsomagot szoktunk a fatetőre felhúzni.
Az elefánt még mindig türelmeskedett, eszébe se jutott a tóközepén szórakozó, jóízűen fürdő társasága. A nászutasok pedig nyilván tőlem várták kerge elgondolásuk folytatását. A hölgy derekára kötöttem hát a kötelet. Súlypontját, gravitációs központját igyekeztem eltalálni.
Nem vagyok már fiatal ember, egyébként sincs tapasztalatom ezen a téren, fogalmam sincs hol lehet a hölgyek gravitációs központja? Ahol alátámasztva a test egyensúlyban lebeg. Jó szerencsémre bíztam hát az alátámasztást. Szorosan derekára húztam a kötelet, aztán nagy óvatosan leengedtük az alattunk tátongó ürességbe.
Váratlan volt az eredmény. Feje mégis nehezebb volt a kelleténél. Lebukott, lába égnek szökött, szoknyája pedig nyakába hullott. A különféle csipkefodor, diszkrét alsónemű szempillantásra meglibbent. A hölgy elsikoltotta magát, az elefánt trombitálva menekült a többi közé. Mi ketten pedig sürgősen felhúztuk merész biliárdozónkat a deszkadobogóra. Végre a férj is elvesztette eddigi bámulatos önuralmát:
- Ha legközelebb ilyesmire vállalkozol - jegyezte meg végre hűvösen -, előbb pantallót húzzál!
Én pedig ugyancsak fellélegzettem - nagyobb hiba nélkül úszhattuk meg a cirkuszi produkciót!
De nincs még vége a történetnek, emlékezetes folytatása is lett.
A férj ugyanis, mihelyt az ,,Outspan"-be hazatértünk, gondos részletességgel írta le az esetet a szállodai vendégkönyvbe. Nyilván maradandó emléket akart állítani felesége vakmerőségének. Könnyen megtalálhatja, ha akarja, mindjárt meg is mutathatom. ,,Ausztráliai nászutasok kalandja" vagy „Ne vidd feleségedet a fatetőre" - jelzi a találó cím.
Nemsokára aztán ismert filmrendező járt arra. Unalmában ő is a vendégkönyv tanulmányozásába merült. A feltűnő cím, persze, elkapta figyelmét. Úgy megtetszett neki a történet, elhatározta, hogy hamarosan visszatér, hoz magával megfelelő színésznőt, lejátszatja vele az esetet. El is jött, -valami Gillian Veitch nevű nairobi művésznő társaságában, aki néhány sikertelen próba után kifogástalanul végigjátszotta a szerepet. Még bélyegsorozatot is ragasztott az elefánt fenekére. Bizonyára nemcsak alkalmas reklámnak bizonyult, megfelelő keresetet is hozott a szállodai részvénytársaságnak . . .
Felhoztam szobámba a vendégkönyvet, hajnalig azt bújtam. Sok érdekes esetet írhatnék ki belőle. Nem akarván azonban idegen adomákkal túlterhelni könyvemet, csak egyetlen mindennapi, de szerintem jellemző leírást választok a sok közül. S miután reménytelen, hogy helyszíni tudósítást adhassak az olvasónak, kérem engedjék meg R. M. Bramwell, előttem ismeretlen „Treetops''-! vendég beszámolójával, melyet ma éjjel kimásoltam, az eredeti „Fatető" szomszédságában. Megismerjük belőle a híres szálloda átlagos, hétköznapi éjszakáját.
„Kényelmes szafári-autón hagyjuk el Nyeriben az »Outspan Szálloda«-t három órakor délután, és rövid kocsizás után az Aberdare Nemzeti Park őserdejének szélén szállunk ki. Itt várakozik ránk Sherbrooke Walker, a szállodatulajdonos-házigazda, két lándzsás bennszülött kíséretében. A háziúr kezében nehéz elefántpuska. A gyalogút mentén rövid, mintegy harminc-negyven lépésnyi közökben erős fának támasztott létra, ha netán elefánt, orrszarvú vagy bivaly ugyanezen az ösvényen közeledne, ki lehessen útjából térni. A gyalogút végén hatalmas »mgumu-fa« (vadfüge) tetejében áll a lapos fedelű, jelentéktelen kunyhó benyomást keltő, húsz-egynéhány cédrus-szálfára nehezedő épület - a nevezetes »Fatető Szálloda«. Egyszerű cédrusfa-lépcső vezet fel az első pihenőre, terjedelmes deszkapallóra, melyen két jókora víztartály áll, néhányszobás személyzeti kvártély szomszédságában. Onnét tovább emelkedik a falépcső a tulajdonképpeni szálloda szintjéig, mintegy tíz méter magasra. Először az »ebédlő-társalgó«-ba lép a látogató, mintegy tizennyolc-húsz négyzetméteres helyiségbe, ahol megterített asztal, sőt jól felszerelt parányi bárpult is várja. Innét tágas veranda nyílik, előtte vízirózsás erdei tó, körülötte partjáig lenyúló, sötét őserdő. A verandán kényelmes karosszékek sorakoznak - Nairobi közelében pórul járt repülőgépről »szereztük« - mondja a házigazda. Az ebédlő másik oldalán a »szállodaszobák«. Tulajdonképpen hosszú folyosó, melyben kétágyas, vastag nemezfüggönnyel elkülönített, apró hálófülkék sorakoznak. A hatalmas vadfügefa ágazata keresztül-kasul járja a helyiségeket, a legváratlanabb helyen nő ki egyik-másik ág, alkalmas ruhaakasztó fogas, fényképezőgép, távcsőtoktartó! Figyelemre méltó, hogy a fügefalevelek idebent is ugyanolyan egészséges haragoszöldek, mint kint a szabadban.
Továbbvezet a falépcső, karfával körülzárt, nyitott tetőteraszra, a tulajdonképpeni lelátóhelyre. Itt gyülekezik esténkint a vendégtársaság, itt várja íz ivóra érkező vadállatok megjelenését. Villanyvilágítás, kényelmes fürdő- és mosdóhelyiség, tóra világító reflektorok. Parányi villanykonyha, amilyen a nemzetközi repülőjáratokon. A villamos erőmű vagy fél kilométerre esik, másik fatetőn.
Feleségem derűsen újságolja, hogy az egyébként kifogástalanul tiszta, icipici női toilette ablakán, noha szabad őserdőbe nyílik, nincs függöny! A falra szerelt figyelmeztetés viszont megnyugtató: »Ne aggódjék, legfeljebb majmok nézhetnek be!«
Tízen vagyunk a csoportban, hat nő, négy férfi. Köztük a védelmünkre beosztott két fehérvadász. A bennünket kikísérő háziurat az autó visszaviszi Nyeribe. A fehérvadászok már tegnap kioktattak, lelkünkre kötötték a zajtalan, csendes viselkedést, amit megkönnyít a mindenüvé leterített hangfogó gumiszőnyeg. Ruházatunkat is megvizsgálják. A nagyon feltűnő színű vagy fehéren világító holmit levettetik, illetve sötétebb kendővel takartatják le velünk, noha a vadállatok nagy része állítólag színvak!
Kísérő vadászunk elmondja, hogy valamelyik nap gyanút fogott a szokás szerint megjelenő páviáncsapat és a kisebb antilop-fajták feltűnő kimaradásán! Felnézett hát a tetőteraszra, újból végigszemlélte az ott gyülekező vendégeket. Akkor vette észre, hogy egyik hölgy - estefelé meghűvösödvén az idő - párducbundába bújt. Kétségtelenül az riasztotta el a különben rendszeresen megjelenő állatokat. A sokat hangoztatott színvakság nyilván mégis sántikál.
A fehérvadászokon kívül, két »Treetops hostess (fatetői háziasszony) is segédkezik a vendégek körül. Környékbeli farmercsaládok hozzátartozói, kik részben lelkesedésből, részben szerény bérért vállalják a munkát, naponkint váltogatva egymást, ők látják el a konyhát is, felszolgálják a vacsorát, a női vendégek kényelméről is gondoskodnak. Feleségemnek meg is mutatták a nyomtatott három pontot, a »fatetői háziasszonyságra« képesítő feltételeket:
1.   Eredményesen használja a parittyát (csúzlit) a gyakran rendetlen páviánok ellen.
2.  Minden helybeli vadállatot (még madarat is) ismerjen, de ne féljen egyiktől sem!
3.  A hivatásos »airhostess«-ek (légi utaskísérők) szokásos kedvességével és bájával rendelkezzék.
Hallom rengeteg volt a jelentkező. Nemcsak Kenyában, még Európában is számtalan vállalkozó akadt. A mostaniak egytől egyig helybeliek, nagyobbrészt fehérvadászok családtagjai.
Ha már itt tartok, elmondom az itt alkalmazott fehérvadásztól elvárt tulajdonságokat is. Ezeket is nyomtatott lista szabályozza. Ami egyébként szükségesnek is látszik. Hiszen ő vállalja a vendégekért a teljes felelősséget, őrá bízzák magukat, akárcsak tengerjárón a hajókapitányra. Képesítését a következő pontok foglalják össze:
1.   Fegyverrel helyben tudjon marasztani elefántot, orrszarvút, bivalyt vagy bármely egyéb veszélyes nagyvadat - ha a szükség netán így kívánná.
2.   Képzett zoológus és ornitológus legyen, hogy a vendégek ezerféle (gyakran bizony képtelen) kérdésére pontos, megbízható felvilágosítást adhasson.
3.   Rendelkezzék »egy nagykövet tapintatosságával, »a bibliai Jób türelmével, »egy lelkipásztor erkölcsével, »az ítélőbíró józanságával.
4.   Ügyes elbeszélő legyen, hogy a nagyvad netáni kimaradása esetén, legalább a vendégek képzeletében érzékeltethesse a szokásos vadcsapatokat.
5.   Legyen éles fülű, éles szemű, gyors felfogású, higgadt és kiegyensúlyozott. Végül pedig ugyanolyan nyájas, megnyerő modorú még velünk, öregekkel is, mint a legkívánatosabb mozicsillaggal!
Bizony, ez meglehetős sokoldalú, kemény követelmény. De a fehérvadászok nagy része - legalábbis akikkel eddig találkoztam - megfelelőnek látszik.
Mindnyájunknak kiutalják barátságos, szerény mérete ellenére is kényelmes hálófülkéjét. Néhányan pihenni térünk, mások olvasáshoz fognak a szellős verandán, ismét mások, nyakukba akasztván távcsövei-fényképezőgépet, máris lesbe ülnek a tetőterasz valamelyik sarkában.
Negyed ötkor meguzsonnáztatnak a „háziasszonyok". Elsőrendű teát, különféle süteményt szolgálnak fel, minden téren gondoskodnak jólétünkről. Még javában szürcsöljük teánkat, mikor a zöldkaftános boyok valamelyike suttogva jelenti: jönnek az elefántok!
És nem tréfálkozik - valóban azok!
Otthagyunk mindent, felkapunk távcsövet-kodakot, sietünk fel az emeleti tetőteraszra.
És máris megpillantjuk az elefántokat. A tó túlsó partja irányában lépnek ki az őserdőből. Felettünk, a távoli háttérben, fehéren csillog a Kenya-hegy havas orma. Mintegy ötven kilométerre esik innét, mégis közeinek tűnik, kényelmes délutáni sétának.
Az elefántok egyre többen lesznek. Égy ideig csak álldogálnak, lézengenék a túlsó tóparton, aztán elindulnak felénk, részben a vízben, részben kint, az erdőszélen. Néhányan közvetlen közelünkbe jönnek, sőt be is bújnak alánk a »nyalatóba«. Valamikor itt sótartalmú szikla állt. Az Aberdare-őserdő vadja évtizedek óta idejár, régen ideszokott a »sózóra«. Időközben kifogyott a szikla sótartalma, de a szállodatulajdonos tisztában van ezzel. Évek óta rendszeresen pótolja, állandóan hinti a sót az épület alá, egyre jobban ideszoktatja a vadat, biztosítja a forgalmat. Most is jókora kősódarabok várják az állatokat, kívánatos találkahellyé teszik a nyalatót.
Élvezettel gyönyörködünk a hatalmas elefántcsordában. Akad köztük mindenféle nagyságú. Büszke agyarú bikáktól, szinte játékszernek tetsző apróságokig. Fürgén jönnek-mennek hatalmas anyjuk hasa alatt.
Alig teltünk be a mesés látvánnyal, máris kisebb bivalycsapatot taszít ki magából az őserdő. Valamelyik elefántbika rossznéven veszi megjelenésüket. Éles trombitaszóval ront a megszeppent jövevények közé, visszazavarja őket az erdőbe.
Az elefántok folytatják a fürdést és sónyalogatást.
Közben magányos orrszarvú jelenik meg, ismét a túlsó oldalon. Hosszan iszik, majd a vízparton, a faágak belógó takarásában közeledik. Mindjárt látszik, hogy neki is a házunk alatti sóra fáj a foga. De tart az elefántoktól. Elővigyázatos tapogatódzását, az útjába eső elefántok óvatos elkerülését, valóban mulatság megfigyelni. Mihelyt azonban sikerül látatlanul ideérnie, attól kezdve nem hajlandó többé tágítani a sótól. Minden közeledő elefántra rámordul, úgyhogy végül is a hatalmas állatok kerülgetik ki a félakkora, de nyilván rendkívül pimasz orrszarvút.
Aztán ismét újabb elefánttársaság és az előbbinél jóval nagyobb bivalycsapat bukkan elő. Az elefántok - erősítést kapván - újból elzavarják a bivalyokat, de az erőszakos orrszarvúval már nem mernek kikezdeni.
153-ig számoljuk az elefántokat, aztán abbahagyjuk, mert mindig újabbak érkeznek. Bizonyára felszaporodnak kétszáznál többre . . .
Besötétedik, a vendégek egy része fennmarad még, fényszórók világítják ki a tavat, az állatok rá se hederítenek, zavartalanul folytatják tisztálkodásukat. Néhányan lejövünk a bárba, ahol a tengerentúli hölgyek valamelyike azzal a váratlan kéréssel fordul a fehérvadászhoz, nem tudná-e betiltani az elefántoknak, hogy »meghintáztassák a hajót«. A tülekedő óriások ugyanis bele-beleütköznek valamelyik cédrusfa-oszlopba, észrevehetően megremegtetik a »szállodaépületet«.
Kilenc órakor vacsorára gyülekezünk az »étterem«-be. Elmondom a menüt: húsleves, hegyipisztráng vajban, beefsteak szalmaburgonyával, friss zöldbabbal, őszibarack lángoló brandymártásban, kávé.
Ilyen jól nem vacsoráztunk még, mióta Afrikában vagyunk. Ezért is fatetőre kellett másznunk.
Feleségem, aki tegnap kijelentette, hogy egész éjjel a tetőteraszon szándékozik lesben ülni, máris megelégelte az állandó elefánt-fényképezést, és nyugodni tért. Szigorúan meghagyta viszont, ébresszem, mihelyt újabb látogató érkezik.
Éjféltájban valóban ritka vendég, nyolc őserdei óriásdisznó lép a tetőről sugárzó reflektor fénykörébe. És néhány perc múlva -újabb négy orrszarvú ígéretemhez híven, sürgősen felrázom feleségemet. Ekkor már csak három elefánt álldogál a tóban, a többit zajtalanul nyelte el az őserdő. Az orrszarvúk dühösen zavarják el a három elefántot, az óriásdisznókat csodálatosképpen békén hagyják.
Vagy két óráig leskelődünk még, aztán mindkettőnket elnyom az álom, visszavonulunk hálófülkénkbe. A rinocéroszok hajnalig lármáznak, sőt verekednek is alattunk, nyilván egymástól féltik a »nyalatót«!
Fél hatkor teával és némi harapnivalóval ébresztenek a barátságos »háziasszonyok«. Összepakolunk, és fél hétkor visszaszállítanak az »Outspan«-be, ahol meleg fürdő és kiadós reggeli várakozik ránk!"

ĺme R. M. Bramwell, sok hasonló közül vaktában kikapott átlagbeszámolója. Látszólag híven tükrözi a fatetőéjszakák valamelyikét.
Utólag csak azt kívánom hozzáfűzni, hogy az imént szóba került óriásdisznó (Hylochoerus meinertzhageni) az afrikai vadfélék egyik ritkasága. Magam sosem találkoztam vele. Magyar vadászok közül csak Kittenberger Kálmán lőtt egyetlen példányt. A tudtommal ma is élő Meinertzhagen ezredes fedezte fel 1904-ben ezt a koromfekete, torzonborz ördögöt, a vaddisznók legnagyobbikát. A kan súlya többnyire még a háromszázötven kilót is felülmúlja. Különös nagyságát szerencsés elejtői is bizonyítják, kik az őserdő félhomályában többnyire orrszarvúnak nézik!
Másik „fatetői" vadritkaság az ugyancsak a jelen század elején felfedezett, titokzatos őserdei antilop - a bongó!
Az Afrikai tábortüzek két hosszú fejezete emlékszik meg róla. Ezt viszont - hadd dicsekedjem hát vele - honfitársaim közül csak nekem sikerült zsákmányul ejtenem. Mindkettő - óriásdisznó és bongó - meg-megfordul a „fatetői" tó körül! Előbbi gyakrabban, utóbbi csak nagy kivételképpen. Pedig valamikor itt lőttem ám bongómat a közelben, az Aberdare-őserdő bambusz borította legtetején. Akkor persze híre sem volt még ,,Treetops"-nak, de még az Aberdare-rezervátumnak sem. Most az a rész is az új védterület körzetébe esik, de hallom, csak nagy ritkán nyomoznak már egy-egy bongót.
K. E. Kayser, Bad Tölz-i bajor orvos, sok kitűnő fényképpel díszített, kimerítő beszámolót írt ,,fatető"-i látogatásáról. Cikke tavaly jelent meg, a Das Tier című stuttgarti képeslap júniusi számában. Többek közt elmondja, hogy az ott töltött éjszakán néhány bongót is megfigyelhetett a „Treetops" előtti tóparton. S hogy két évvel azelőtt látták ott az elsőt, s a rákövetkező hétszázötven éjszaka alatt mindössze négy ízben mutatkozott. Különös szerencséjének tartja, hogy a ritka állatot ő is megszemlélhette.

Érdekes megfigyelésről olvastam az Aberdare-őserdő óriásdisznójával és bongójával kapcsolatban. Pontosabban a „szetyót" (Mimulopsis solmsii) nevű, mérges kúszónövény csodálatos tulajdonságáról.
Ez a szetyót bőven díszlik az Aberdare-hegységben, de csakis a bambuszos részeken. Legfontosabb tápláléka, nélkülözhetetlen eledele a bongónak! Hétévenként virágzik! Virágzás után elhal a szetyótinda, a következő évben pedig - veszedelmes járvány tizedeli a bongó és óriásdisznó állományt! Figyelemre méltó körülmény továbbá, hogy a „kipszigisz" s néhány más rokon bennszülött törzs is, kizárólag szetyótvirágzás idején tartja körülmetélési szertartását!
Tony Henley és Noel Simon közismert angol természetkutatók 1960-ban keresték fel az aberdare-i bambuszerdőt, kizárólag se fenti különös megfigyelés tisztázása céljából.
1960-ra esett a szetyót-ciklus második éve, s a kutatók valóban feltűnően sok óriásdisznó- és bongó-hullára találtak! Ezeket, valamint a szetyótinda számos példányát is laboratóriumi analízis tárgyává tették.
Tudományosan beigazolódott, hogy az óriásdisznó és a bongó közt különleges analógiás korlátozógépezet működik.
Ezzel magyarázzák a két állatfaj feltűnő ritkaságát!
Sosem láttam szetyótindát. Vagy ha láttam is, idegen növény létére, nem ismertem fel. De minthogy immár másodízben olvasok ugyanerről a különös tüneményről, hát megemlítem. Ha egyébért nem is, egykori bongóvadászataim emlékére.

Az éjjel még sok érdekes adatot jegyeztem ki az ,,Outspan"-i vendégkönyvből. A „Fatető"-ről megfigyelt különleges, ritka állatok közül, a már említett óriásdisznón és bongón kívül, főleg a fekete párduc érdemel említést!
„1938. július 4-én - írja a J. V. Stanton angol házaspár - rendkívüli látványban volt részünk az egyre nevezetesebbé váló »Treetops Hotel« kilátójáról. Gyönyörűszép, koromfekete párduc jelent meg közvetlen a lelátó előtt, és mindnyájunk szeme láttára vagy két óra hosszat játszadozott párjával, egy nálánál valamivel erősebb közönséges, pettyesszínű párduccal! Valamennyi filmünket, utolsó centiméterig rájuk sütöttük. Walker igazgató szerint, ez volt a legelső alkalom, hogy ezt a ritka állatot megfigyelhette." Valószínűleg ugyanez jelenhetett meg 1946. szeptember 14-én is: „Reggel háromnegyed hétkor - írja az akkori látogatócsoport valamelyik tagja - tiszta verőfényes hajnalban, koromfekete párduc sétált a tó körüli tisztáson, mintegy kétszáz lépésre. Mindnyájan  világosan   láthattuk, a  fehérvadásszal   együtt, tévedésről szó sem lehetett. Később még két ízben előjött, fényképezéshez, sajnos, kissé távol esett.  A  szakértők  nősténypárducnak  mondták."
Sohasem volt szerencsém feketepárduccal találkozni! Nemcsak itt, Afrikában, még Indiában sem, ahol állítólag kevésbé ritka, különösen a dél-indiai, Travancore államban és a maláji félszigeten. Pedig mit nem adtam volna valamikor, koromfekete párducbőrért!
Köztudomású egyébként, hogy nem önálló fajta, csak a pettyes párducnak (vagy leopárdnak) melanisztikus (melanoid) elfajzása. Hiszen a közönséges párducbőr „rozettái" a fekete példány bőrén is halványan kivehetők. Ugyanazon álombéli pettyes kölykek közé nagy néha egy-egy koromfekete is vetődik. Hazai állatkertünkben is van erre példa.

A ritka állatvendég után, a nevezetesebb emberi vendégekről is néhány szót. Főleg ők terjesztik a „Treetops" világhírét, öregbítik népszerűségét. Oly sokan jártak itt az elmúlt évek folyamán, annyi világmárkás név szerepel a vendégkönyv lapjain - koronás főktől Hollywood-csillagokig - még összeírni is nehezemre esnék.
Egyről szeretnék hát még megemlékezni, az angolok ifjú királynőjéről, aki 1952 februárjában tüntette ki látogatásával a nevezetes „Fatetőt".
Sherbrook Walker ilyenformán emlékszik meg a különleges -mint hamarosan kiderül -, valóban „történelmi" eseményről:
„Értesültünk róla, hogy világ körüli útján Kenyát is meglátogatja, férjével az edinburgh-i herceggel. Trónörökösnő volt még akkoriban, idejövetelének tulajdonképpeni célja pedig, hogy átvegye és megköszönje a »Sagana« nevű, fából készült őserdei bungalow-t, Kenya lakosságának nászajándékát. Minthogy Sagana itt fekszik közeli szomszédságunkban, mindössze huszonöt kilométerre Nyeritől, s tudtuk, milyen lelkes állat- és növénybarátok mindketten, feleségemmel elhatároztuk, hogy lehetőleg vendégül látjuk őket a »Fatetőn«!
Ami akkoriban bizony - különösen a maihoz viszonyítva -kissé még kezdetleges állapotban volt. Ebédlő-társalgóból és három parányi szobácskából állt mindössze. A jelenlegi kényelmes fagarádics helyett hosszú, meredek, sőt némileg ingatag létrán kellett megközelíteni.
Szerencsére, épp akkor készült el, eleinte ugyan bizonytalanul működő villanyvilágításunk, tóra vetődő fényszórónkat kezdte megszokni a vad. Kezdetben ugyanis a felgyulladó reflektor világgá ijesztett mindent. Most végre úgy látszott, beletörődtek, rendkívüli holdvilágnak nézik, napirendre térnek felette.
Különféle egyéb akadály mégis kissé kockázatossá tette a tervezett meghívást.
A látogatást február 5-re kellett kitűznünk, az volt a trónörököspár egyetlen szabad napja. Akkor legmelegebb itt az idő, nem mondható különösen kedvezőnek. Februárban aránylag kevés vad jár a tóra, az elefántok -a »Treetops« első számú attrakciói - elvándorolnak az Aberdare-rezervátum magasabb, hűvösebb bambuszerdejébe. Többé-kevésbé ez a holtszezon minálunk. Holdvilág sem ígérkezett, koromsötét éjszaka volt várható. Ezt a kérdést megoldottuk ugyan, mégis mennyivel szebb a teliholdban csillogó tó, »műholdfényünk« pedig fel-felmondta még a szolgálatot!
A holdvilágot említve, közbeszúrom a minap kapott levelet. Egy közelünkben élő, nagyon kedves, nyolcvan év körül járó öreg barátnénk írta. Sosem látta még »Treetops«-ot, noha ismételten ígérte jövetelét. Azt is tudta, hogy lehetőleg holdvilágban kell ide jönni.
»Megnéztem a naptárt - írja -, minálunk 15-én lesz holdtölte.
Értesítést kérek, »Treetops«-on mikorra várható? Akkorra tervezem látogatásomat. 
Ezt csak mellékesen, de legkevésbé sem gúnyosan! Nagyon szeretjük a kedves öreg nénit!
Szóval, nincs kizárva, hogy utóbb még felsülünk tervezett vendégségünkkel! De mégha a vadállatok netán becsapnának is, a tájék szépsége februárban éri el tetőfokát. A tó égszínkék vízirózsái akkor legpompásabbak, a parton díszlő hatalmas »Cape Chestnut«-ok* lila virága is akkor nyílik! Ha ráadásul még Colobus-majmok is ugrálnak a virágzó fatetőkön (állandó vendégeink a fekete-fehér fátylas, habszínű uszályukat meg-meglebegtető »díszmajmok«), valóban parádés látvány a verandánkról belátható tótükör!
Egyre közeledett február 5-6, egyre inkább bizonytalankodtunk, nem vallunk-e szégyent talán túlbecsült »Fatetőnk«-el? Elsején le is zártuk, csak ketten járogattunk fel feleségemmel, lehetőleg minél nagyobb csendet igyekeztünk biztosítani az ide járó vadnak.
Tudomásomra jutott, hogy egész sereg újságíró gyülekezik a nyeri szállóban. Ez is érthetően felizgatott, elhatároztam, hogy komolyan beszélek velük. Tudattam, hogy 5-én délután várom a hercegi párt. Hogy elsősorban néhány órás zavartalan pihenést, teljes kikapcsolódást szeretnék számukra biztosítani, percre beosztott hivatalos látogatásuk minél kellemesebb megszakítását! Ha azonban önök közül bárki bemerészkedik az őserdőbe, ha megközelíti »Fatető«-met, annak velem gyűlik meg a baja! Minden szokatlan emberi szag megzavarhatja vadállataim napirendjét, dugába döntheti igyekezetemet. . .
Fenyegetőzésemet nyilván szívükre vették. Mert valóban mindent megtettek a siker érdekében. Egyetlen idegen sem lépte át az erdő határát, pedig a megközelítő cserkészutat is állandóan figyeltettem fakoronákba bújtatott embereimmel.
Gyönyörű, felhőtlen hajnalra virradt február 5-e!
Egész éjjel a »Fatetőn« leselkedtünk.
Amint kivirradt, gyanútlan elefántcsapat, néhány orrszarvú, többféle antilop vonult hazafelé a tóról, sokféle tarka vízimadár hangoskodott-csillogott-keringett felettünk. Színpompában vetélkedtek a kék vízirózsák, lila »fokföldi gesztenyék«! Még a fehér fátylú Colobus-majmok sem hiányoztak! A színtér készen állt. A siker már csak a szereplők megjelenésén múlott!
Feleségem, idősebb lányunkkal már a délelőtt folyamán visszament a »Fatető«-re, kivitték a kosztot, mindent szépen rendbe raktak. Fél háromra avizálták nekem a vendégek érkezését. Ott vártam őket az erdőszélen, a cserkészút elején, ahol máskor is ki szoktunk szállni az autóból. Megbeszéltem feleségemmel, ha netán véletlenül úgy adódna, hogy valami goromba vad kerülne a feljáró közelébe, tegyen az ablakba fehér kendőt, hogy időben visszafordulhassunk, illetve a veszélyt kikerülhessük.
Mialatt a találkahelyen várakoztam - két óra elmúlt - hangos elefánttrombitálás hallatszott a »Fatető« irányából. Örültem is neki, meg is hökkentett. Az elefántok nyilván - teljesen szokásuk ellenére - máris megjöttek a vízre! Eddig rendben lett volna a dolog, fényképezésre kifogástalan az idő. Csak létránkat körül ne állják valahogy, könnyen csiklandóssá tehetik a felmászást . . .
Ezen tűnődtem örömmel párosult aggodalommal, mikor vendégeim autója pontosan befutott. Saját elefántpuskámon kívül a hercegnek is hoztam megfelelő fegyvert.
Óvatosan elindultunk a cserkészúton. Elöl mentem, utánam a trónörökösnő, utolsónak a herceg. Vendégeim olyan óvatosan, szakértő vadászosan lépkedtek, még legcsekélyebb gallyroppantástól is tartózkodtak. Eszembe jutott a sok lármás amerikai, kiket ilyenkor már alig győztem csitítgatni . . .
Néhány lépést haladtunk csak, ismét elefántvisítás szólt a »Fatető« felől. Sőt egyre fokozódó, egyre közeledő fatördelés. Vendégeimnek nem kellett magyarázat. Tisztában voltak a zaj eredetével. Mosolyogva biztattak, gyerünk, nehogy valahogy lekéssük a várva várt látványt!
A »Fatető« feljárója előtt vagy harminc lépésnyi tisztás nyílik, állandó ágropogás és elefánttrombitálás kíséretében közelítettük célunkat. Hangjukból kétségtelenné vált, hogy nagyszámú elefántcsorda, főképpen borjas tehenek fogják körül tanyánkat. A borjas elefánt pedig - minden vadász tudja - nem gyerekjáték. Ha összebotlik az emberrel, tüstént támad.
Mondhatom, régen szurkoltam ennyit. Alig vártam, hogy a létra közepén, az elefántormány „hatáskörén" felül lehessünk. Amint kipillantottam a tisztásra - szemembe ötlött az ablakban lengő fehér zsebkendő!
Még egyet előrelépve, megláttam a magányos elefántbikát is -a ház alatti sózó kellős közepén! Kissé meghűlt bennem a vér. Döntenem kellett - mégpedig pillanat alatt. Sarkon forduljak? Előbbre bátorkodjak - igyekezzem elérni a létrát?
Suttogva tettem fel a kérdést a hercegnek.
-  Természetesen továbbmegyünk - válaszolt nyugodtan. És már indult is, lövésre kész fegyverrel, a létra felé. Nyomában felesége, ugyanolyan dicsérendő hidegvérrel. Én csak utolsónak, de bevallom, vért izzadva . . .
A sózón álló bika most elfordult, kifelé lépett a tópartra.
-  Mehetünk - súgtam.
A Vendégek pedig, a legkisebb izgalom nélkül érték el a meredek létra alját, higgadt, önfegyelmezett léptekkel kapaszkodtak felfelé.
Feleségem, a létra fele útján elébük sietett, a vendégek vidáman integettek feléje, mintha csak ártalmatlan sétáról térnének haza.
Az elefántbika még mindig a ház alatt állt, tapintatosan, a tó felé fordulva.
Én pedig a létra alját fogtam, s mikor vendégeim a hat méter magasságot elérték - akkorát sóhajtottam, akár a kovácsfújtató!
Látogatóink legott  a  balkonra  siettek, elővették  fényképező-készségüket, máris munkához láttak. Szívből jövő, őszinte örömükön ugyancsak meghatódtunk. Különösen a trónörökösnő meleg szavain, mikor feleségem öt óra után teára kérte a »társalgóba«:
- Szabad lesz idekint a teraszon elfogyasztanom - kérdezte szerényen -, pillanatot sem akarnék a csodálatos látványból elmulasztani !
Mert az elefántok valóban kitettek magukért. Meghazudtolva minden bizonytalankodásomat-aggodalmamat, olyan díszelőadást rendeztek, aminél különbet - pedig ezúttal mutattam be »Fatető«-met 79-edszer! - még nekem sem igen produkáltak! Mintha sejtették volna, mit várok el tőlük!
Három szép agyaras forgolódott a mintegy hatvanfőnyi csapatban. Büszke, nagy fogú vezérbika az egyik, kettő pedig valamivel gyengébb, alkalmasint fiai, majdani utódai az öregnek. Egyelőre ugyan összevissza kergette őket, tóból az erdőbe, újból ki a tóra, egyre mérgesebben trombitálva. Hangos csobogásuk zavarosra kavarta az egyébként elég tiszta vizet.
Szorgalmasan zümmögtek a mozigépek.
Általános derültséget keltett valamelyik játékos fiatal elefánttehén. Ormányát teleszívta a tóparton összegyűlt, száraz homokkal. Majd ártatlan ábrázattal vegyült a többi közé, járt-kelt, el akarta terelni magáról a figyelmet. De láttuk mindnyájan, hogy valami huncutságon töri fejét. Jókora csapat vadgerle szállt a tópartra, lávában ittak. Az elefánttehén, porral töltött fecskendőjével, valósággal »becserkelte« a gyanútlan madarakat. Jól megcélozva őket, hatalmas szusszantással fújta közéjük a port. A galambok hanyatt-homlok rebbentek széjjel, az elefánt pedig ide-oda csóválta fejét, emelgette ormányát - valóban úgy tetszett, mintha jót nevetne sikerült tréfáján.
Egy másik elefánttehén, cseppnyi borját fürösztötte. Aztán becsobogott a tó közepe felé, de kölykét - bizonyára készakarva -kint felejtette a parton. De az nem mert nekimenni a víznek, visítozni kezdett. Az anya vagy tíz percig rá se hederített. Hagyta kapálódzni, mintha csak vízbe akarná kényszeríteni. Végül mégis megszánta, elment érte, ormányába nyalábolta, úgy vitte be a tóba. Ott letette. De a csecsemő oly szívettépő visítozásba kezdett, hogy anyja kénytelen volt újból »ölbe kapni«, kimenteni a szárazra. Aztán jókora lombos ágat szakítva szépen megszárongatta - legyezgette láthatóan didergő gyermekét.
Még egy családi jelenetet is sikerült a vendégeknek néhány méterről filmre venni. Valamelyik tehén, szinte lekötelező udvariassággal, közvetlen a lelátó alá irányította kölykét. Ott szoptatta meg, mindnyájunk szeme láttára. Előzőleg meg is fürösztötte, ormányának vízipuskájával tisztára fecskendezte . . .
Egymást érték a valóban különös, nem mindennapi jelenetek. Vendégeim utóbb már azt tudakolták, vajon mennyi ideig tarthatott, míg minderre »meg tudtuk tanítani« elefántjainkat? Valóban, csaknem cirkuszi előadássá fajult ez a jól sikerült, emlékezetes délután.
Jó étvággyal ültünk vacsorához. Közben váratlan ijedségben is volt részünk. A spirituszforraló, amin a kávét főztem - hogy, hogy nem - hatalmas lángot vetve felrobbant. Menten letaszítottam az asztalról, mindnyájan felugrottunk, és rátaposva, egy-két perc alatt véget vetettünk a tűzveszélynek. A szerencsére rövid, de kellemetlen intermezzo lezajlása után, már ihattuk is saját termésű, kitűnő kávénk következő főzetét.
Aztán ismét a balkonra telepedtünk.
Az elefántok nagy része akkorra levonult, helyettük néhány orrszarvú és bivaly érkezett. Ezek is megfeleltek várakozásomnak, az ifjú pár nem győzte cserélgetni a filmet.
Alkonyatkor két öreg vízibak élet-halálharcát, később varacskosdisznó-család ivását figyelték meg. A varacskosok - a nagyon öregeket kivéve - rendszerint nekitérdelnek az itatónak. Elég ritka látvány az ilyen térdre ereszkedett, »ájtatos« varacskos-család . . .
Az óramutató túlhaladta már az éjfélt, mikor vendégeink, néhány órás pihenőre, szobájukba tértek. A trónörökösnő lelkendezve jelentette ki, hogy ennél izgalmasabb, felejthetetlenebb élményben aligha volt része . . .
Leoltottam a fényszórót.
A ránk boruló őserdei sötétséget csak a fürdőző rinocéroszok sikító-röfögő véleménykülönbsége nyugtalanította.
Virradatkor feleségem felszolgálta a reggelit.
A nagyvad mind egy szálig hazatakarodott. Békés hajnalfény fürdött a tóban, tarka madárvilág hangoskodott körülötte. Reggeli után visszakísértem vendégeinket erdőszélén várakozó autójukhoz. Zavartalan volt ezúttal az őserdő, csak tollas hangászai húzták a búcsúztatót. . .
Hazatértünk mi is nyeri kvártélyunkba. Boldogan éreztük, hogy bemutatónk - valamennyi állatszereplőnket beleértve - várakozáson felül sikerült.
De alig múlt el egy óra - telefonberregésre riadtam. Rövid sürgöny jelentette, hogy őfelsége a király, elmúlt éjszaka, álmában csendesen elhunyt.
Értesültünk róla, hogy volt vendégeink legottan repülőgépet rendeltek, sietve szálltak hazafelé . . .
Én pedig, az immár valóban történelmivé vált látogatás fenti beszámolójához ezt a néhány befejező sort írtam:
»A világtörténelemben páratlan eset, hogy 1952. február 5-ének délutánján, gondtalan, életvidám ifjú hölgy kapaszkodott »mgumu-fám« tetejébe. Másnap reggel pedig, II. Erzsébet lépett le közénk, mindnyájunk gondjával terhelten. A Mindenható áldása kísérje fáradságos útján . . .«"

,,Outspan"-i ismerőseim beszélték, hogy II. Erzsébet trónralépésének - „Treetops"-on töltött éjszakájának emlékére -Sherbrooke Walker jókora fémtáblát akasztott a történelmi „mgumu-fa" oldalára.
És különleges érdekességképpen hozzáfűzték, hogy az angliai Hatfield kastély kertjében ősöreg tölgyfacsonk áll. Azon is emléktábla függ, mégpedig a „Treetops"-ihoz nagyon is hasonló! Azt hirdeti, hogy négy évszázaddal ezelőtt (1558-ban), annak a tölgyfának árnyékában pihent Tudor Erzsébet, angol hercegnő. Ott talált rá a fővárosból utána nyargaló gyorsfutár, ott jelentette neki, hogy I. Erzsébet néven Anglia trónjára lépett!
Attól tartok azonban, hogy kissé túllakattam az olvasót ,,Fatető"-vel.
Most látom, hogy vagy harminc oldalon keresztül csaknem kizárólag erről beszéltem. Pedig alig hiszem, hogy felét is elmondtam volna a Nyeriben hallottaknak, így tán mégis jobban járt az olvasó? Gondoljon csak arra, mennyi „Fatető"-t kéne még elnyelnie, ha történetesen magam is ott jártam volna!

Január 17-ének délelőttjét az „Outspan" tarka virágoskertjének, különféle épületének s a hátterében emelkedő Kenya-havasnak fényképezésével töltjük. Még felnyergelt-kantározott, lovagolni vágyó turistára várakozó, szelíd Grévy-zebrát is vezetgetnek fel-alá az udvaron. . .
A „Grévy" különleges, csak Észak-Kenyában élő, aránylag ritka zebrafaj. Jóval nagyobb, könnyebben szelídülő, sűrűbben sávozott a közönséges, lépten-nyomon látható, rugós-harapós, csaknem szelídíthetetlen Burchell-féle zebránál.
A legújabb vadszámlálás eredménye szerint még mindig ötven-hatvanezer körül jár a Kenyában tartózkodó Burchell-zebrák száma, ezzel szemben a „Grévy"-é legfeljebb tízezer. Megbízható adatokból kiderül, hogy ez is csak halvány maradéka a második világháború előtti zebraállománynak. 1939 és 1945 közt ezerszámra pusztították-lövöldözték ezt a pompás „tigrislovat". A rengeteg, csaknem valamennyi angol gyarmatból ide gyülekező, átképzésre váró katonát, nagyszámú fogolytábort, kórházat és sok egyéb intézményt főképpen zebrahússal élelmezték.
Évtizedek hiábavaló munkáját emésztette fel a Burchell-zebra szelídítésének kísérlete. Felmérhetetlen eredményt jelenthetett volna, hiszen a zebra immúnis a lovat fenyegető sokféle vésszel szemben. Farmerek százai próbálkoztak zebraszelídítéssel, tekintélyes díj várta a probléma megoldóját. Hiszen siker esetén valamennyi egyéb málhásállatot - lovat, öszvért, tevét - „zebrásíthattak", rengeteg szállítási költséget megtakaríthattak volna.
Angliai diákkoromban, többször emlegetett tringi múzeumos barátom is sokat foglalkozott ezzel a kérdéssel. Teljesen eredménytelenül. Burchell-zebrái összevissza szaggattak-harapdáltak-rúgdostak mindent - de a világért sem szelídültek meg . . .
Déltájban beállít Poolman. Elégedettnek látszik ellenőrző kirándulásával. Elmondja, hogy új táborunk a Kenya-hegy lábánál, Nanyuki közelében lesz, embereink oda is értek már, javában állítják sátrainkat. Hamarosan indulunk mi is, egyelőre csak Nanyuki-ig, hogy megfelelő időt engedjünk a táborverőknek. (Újabb kárba veszett nap!)
A nanyuki kocsmáról, tengerésztiszt kocsmárosáról, a söntés-asztalán végigfutó Egyenlítőről - már hallott az olvasó. Persze csak abban az esetben, ha netán elolvasta az Afrikai tábortüzek tizenegyedik fejezetét.
Poolman egyébként újságolja, hogy még mindig ugyanaz a tengerésztiszt a nanyuki kocsmáros, ha nem is olyan daliás már, mint harmincegy évvel ezelőtt. Az akkoriban ismertetett bárpult is változatlan még, a söntésasztalt keresztülszelő „Equator" vörös vonala sem kopott le.
Nyeritől mintegy ötven kilométerre esik Nanyuki. Az út továbbra is karbantartott aszfalt, Nairobi óta egyformán civilizált a vidék, rendezett gazdasági táblák közt utazunk. És persze változatlanul vadnélküli tájon. Nekem csak most tűnik fel az „esztétikai hiány", ami a vadállatok eltűnése következtében, a környék egykori szépségét is oly szemlátomást csökkentette.
Persze Nanyukira sem ismerek rá. Ha pompás névtáblája nem hirdetné, fogalmam se lenne, merre járunk. A rétet sem látom már, ahol valamikor abba a kis repülőgépbe kötöztek. Beépült a rét is. Nanyuki egyébként már Nyerit is túlszárnyalta. Szép üzletekkel megrakott főutcája van, emeletes szállodája, két szép mozija, üvegfalú autószalonja. Mikor utoljára láttam, nyomába se ért Nyerinek. Csak a tengerésztiszt kocsmájából meg néhány bennszülött kunyhóból állt.
Felkeressük hát „Commander Hook"-ot, a harmincegy év előtt valóban daliás, most nagyhasú és töksüket, virágait gyomlálgató tengerész-kocsmárost. Csodálatosképpen emlékszik még rám, félbe is hagyja a gyomlálást, nagy hűhót csap körülöttünk.
-  Végleg letettem a vendéglátásról - legyint lemondóan -, nem érdekel, közelébe se megyek kocsmámnak, csak virágaimmal törődöm!  Megebédeztek már? Mert ha még előtte vannak,  nehogy eszükbe jusson az én kocsmám - gyalázatos a kosztja! Magam is a szomszédba járok, abba a szép, új, emeletes szállodába! Ott sokkal különbet főznek!
Így népszerűsíti az öreg - keserű iróniával - saját kocsmáját. Majd virágoskertjén vezet végig. Van köztük nekem ismeretlen, igénytelennek tetsző, apró piros szirmú. Erre a legbüszkébb.
-  Ezt én fedeztem fel, a kenyai őserdőkből hoztam le. Álljunk ide mögéje, úgy fényképezzenek le! Rólam is nevezték el! Negyvenkét éve nyitottam ezt a kocsmát, most már feléje se nézek. Vendég se jön ide többé. Aki mégis idetéved, átküldőm az új szállodába. Nem szeretem az embereket, különösen a szállodavendéget! A virág többet ér!
Visszaemlékezem, hogy akkoriban mulatságos feliratok, eredeti mondások díszítették a söntést, az Egyenlítő vörös vonalán kívül.
-  Azok közül - érdeklődöm - megvan-e még egyik-másik?
-  Az Egyenlítő vonala megvan, most is a söntésem asztalán szalad végig! Talán akad ott még egyéb vacak is. Én ugyan hónapok óta nem jártam a táján.
Elköszönünk az öregtől, és minden riasztgatása ellenére, azért is benyitunk a kocsmájába, ebédet rendelünk.
Hamarosan kiderül, hogy barátunk cseppet sem túlzott. Kosztja valóban ehetetlen.
De legalább megmutathattam Manginak az Egyenlítőt. Az sem minden bokorban terem.
Akkoriban - harminc évvel ezelőtt - nagy híre volt ám ennek a csárdának. Különösen mindig jókedvű, örökösen incselkedő-bolondozó gazdájának! Ismerte mindenki, egyre újabb adomák keringtek róla. Ha rosszul ment az üzlete, megfogyatkozott a vendég, egyáltalán nem jött zavarba. Saját maga látott jól felszerelt pincéjének elfogyasztásához. Az italok árát azonban számlájának bevételi oldalára könyvelte, így bármilyen pangás idején is aktív maradt a mérlege, mindig keresettel zárta le az évet.
De ha az üzletmenet felől érdeklődött valaki, felmordult.
-   Üzlet? - kérdezte félvállról. - Ráfizetek a boltra. De legfeljebb 150 fontot! Mutasson nekem még egy helyet Kenyában, ahol évi 150 fontért ilyen jó meg tudnék élni!
„Gyermekekért - hirdette valamelyik táblája - nem számítok fel semmit! Legfeljebb az általuk okozott alkalmatlanságot." 
Másik tábla a szobaárakat rögzítette:
„Egész napi ellátás, fürdőszobával                       20 shilling"
„Ugyanaz, de fürdőszoba nélkül                            30 shilling"
Mindenki megdöbbent a különleges tarifán.
-   Vendégeim nagy része - magyarázta - szafárizó vadászember. Porosan, sárosan, maszatosan érkezik. Elsősorban meg kell hát fürdetnem. Ha fürdetlenül helyezem el, aránytalanul felszökik a mosodaszámlám. Ezért olcsóbb a fürdőszobás szoba.
Ilyen ravasz üzletember volt az öreg tengerész.

Felkerekedünk újabb táborunk felé.
Poolman mindenáron húzza, az időt.
- Elég, ha estére érünk oda - nyugtat meg -, a táborverés hosszadalmas, vesződséges. Bizonyára eltart sötétedésig. Időközben meglátogatjuk farmer barátomat, remélem segítségünkre lesz az orrszarvú-kérdésben!
Amiről kiderül, hogy korántsem egyszerű, sőt nagyon is bonyodalmas, körmönfont probléma!
Általános rendelet értelmében ugyanis, Afrika-szerte tilos az orrszarvú-vadászat! Kivéve Kenyát, ahol tán mégis akad valamilyen fondorlatos kibúvó!
Az „én időmben" - harminc évvel ezelőtt - annyi volt itt az orrszarvú, alig győztük kerülgetni őket. Lépten-nyomon alkalmatlankodtak, minduntalan neki-nekiszaladtak a hosszú libasorban menetelő gyalogszafárinak, szétugrasztották a hordárokat, eldobatták velük a terhet, ripityára tört az üvegféle - vég nélküli galibát okoztak.
Most pedig - úgyszólván nyomuk veszett!
A rinocérosz legelső helyen áll a kiveszőben levő, leginkább kímélendő, legnagyobb védelemre szoruló afrikai vadállatok sorában! (Utána az oroszlán következik, büszkén tartja a második helyet.)
Megtudtam viszont azt is, hogy a már ismertetett, háborús viszonyok okozta vadirtáson túlmenően, az utóbbi tíz év folyamán ezer orrszarvú hivatalos kiirtását rendelte el a kenyai vadászhivatal, hogy megfelelő települési területet biztosítson a rohamosan gyarapodó lakosságnak!
S noha valóban igaz, hogy a mai Afrikában csakis Kenya jogosult még orrszarvúlövés engedélyének kiadására, nagyon is megfontolja, mielőtt ilyesmire szánná magát!
Hiszen tisztában van a rinocérosz általános megritkulásával, forgalmi árának rohamos emelkedésével! Azon van hát, hogy minél előnyösebb üzletet kössön. Befogótelepek létesítéséhez folyamodik!
A világszerte jelentkező kereslet, az egyre szaporodó állatkertek nagyon is drágán megfizetik az elevenen befogott, tengerentúli szállításra alkalmassá tett rinocéroszt. Az állatkertek ajánlotta árak mellett szinte eltörpül a lelövési engedélyért befolyó, vadászok, gyűjtők által lefizetett összeg.
A vadászhivatal igyekszik hát a még nélkülözhető, de egyre ritkuló maradék orrszarvúit minél előnyösebben értékesíteni. Ezért okoskodik, ezért gondolja meg annyira a lelövési engedély kiállítását. Szem előtt tartván az érem túloldalát is, azt a komoly veszélyt, hogy a foglyul ejtett példányok nagy százaléka, elpusztul, nem bírja ki a befogással és szállítással járó megrázkódtatást.
Ilyenkor persze többet ér a lelövésre bérbe adott orrszarvú - az ijedtében megdöglöttnél.
A lelövési engedélyt - váljék becsületükre - nekünk mégis kiállították.
De csak egyetlen hímpéldányra.
-  Hát a rinocérosztehenet - kérdeztem -, azt hol árulják?
-  Itt semmi esetre sem! - válaszolta a hivatalnok. - Arra saját emberségéből igyekezzék szert tenni.
Hát erről van most szó. A saját emberségről. Ezért látogatjuk Poolman barátját. Ö talán segítségünkre lesz a rinocérosztehén sötét ügyében.
Poolman ugyanis, hosszas noszogatásra, kirukkolt a farbával. Részletesen elmagyarázta a nőstényorrszarvú megszerzésének kissé kétélű, nem egészen tisztának látszó útját. A Kenya-hegy lábánál, közvetlenül az őserdő szélén, egyik-másik farmer különleges búzafajtát termel. A gazdag hozamot ígérő, jókora táblákba azonban, éjjelenkint be-bejár az orrszarvú. A szomszédos őserdőből érkezik egyenest a búzába, ahol a behemót állat felbecsülhetetlen kárt tesz. A megrövidített farmer kénytelen hát különleges egyezséget, valamilyen kárpótlási szerződést kötni. Ha megfelelő vadkárt tud kimutatni, ingyen kap orrszarvú-lelövést. Bosszúját kitöltheti hát a kártevőn, de haszna vajmi kevés, mert a trófeát be kell szállítani a vadászhivatalba.
A rinocérosz-szarv pedig komoly érték. Még az elefántcsontnál is drágább.
Porrá törve, hatásos afrodiziákum (fiatalítószer) Indiában, Kínában. Nagyháremű öreg maharadzsák-mandarinok rengeteg pénzt adnak érte.
Poolman barátja készségesen bizonyítja, hogy az ő kísérleti búzatábláját is tönkreteszi a rinocérosz. Van is már orrszarvúlövési engedélye. Sőt szívesen hajlandó jutányos áron átengedni! Ami tudtommal illegális, hiszen nem üzleti célra kapja az engedélyt. Nekünk azonban megéri. Nemcsak nekünk, bizonyára a Természettudományi Múzeumnak is.
Így törekszünk hát, magunk emberségéből, orrszarvútehénre szert tenni.
Megbeszéljük a „cinkostárssal", hogy hajnalban, még virradat előtt, pontosan itt leszünk. Házától tízpercnyire esik a búzatábla. Növekedőben a holdvilág, de éjszakai vadászathoz fénye még elégtelen.
Majd néhány nap múlva - biztat a cinkos - világos éjszaka lesz, messze ellátunk. S ha az orrszarvú megjön a búzára, hajnalig bennmarad, csak akkor vonul vissza őserdei tanyájára. Mi pedig nyomon követjük, utolérjük, meglőjük. Pofon egyszerű az egész!
Sehogy sem tetszik nekem ez az orrszarvúterv. Poolman barátja még kevésbé. Azt sem szeretem, hogy minduntalan összekacsintanak. Nyilván jól értik egymást, régi üzlettársak. Bizonyára meg is mutyizzák a reménybeli zsákmányt. Bárcsak mutyiznák már, én pedig vihetnem!
Hajnalban mindenesetre itt leszünk. Csak itt legyen az orrszarvú is!
Üzletkötés végeztével feloszlik a sötét bűnszövetkezet.
Aztán felkeressük a Nanyuki túlsó végétől három-négy kilométerre eső új táborunkat.
Embereink nem végeztek még, estig bizonyára elpiszmognak. A tábor neve után érdeklődöm. Nincs neve. Legalábbis senki sem tud róla. Egyéb híján elnevezzük ,,Névtelen"-nek.
-  Hagyjuk magukra az embereket - indítványozza Poolman -, hamarabb elkészülnek. Mi pedig gyerünk ki vadászni!
-  Okos beszéd - lelkesedem -, miféle vadra van itt kilátás? Ujjain számolgatja a nekünk kívánatos vadfajtákat:
-  Oroszlán - kezdi - nem jár erre. Tudtommal elefánt sem.
Orrszarvú állítólag előfordul, de tilalom alá esik. Egyébként sem érdekes, úgyis meglőjük hajnalban a búzatáblán . . .
Biztató esélyek, mondhatom! Az „elsőrendű" oroszlánvidéket megismertük már. Meg is győződhettünk róla, hogy nincs benne oroszlán. Itt legalább előre tudjuk. Megkönnyíti dolgunkat, nem is keressük. De mit is keresünk akkor tulajdonképpen?
Poolman mogorva és zárkózott. Még válaszra sem méltatja kérdésemet.
- Gyerünk hát ki - szólok bizakodva -, az őserdő még vad nélkül is érdekes. Közben pedig áltassuk magunkat a feketepiacon vásárolt nőstényorrszarvúval!
Faszállító csapások furakodnak az erdőbe. Azokon „barkácsolgatunk", persze, eredménytelenül. Vadnak nyoma sincs.
Találkozunk viszont magányosan tévelygő íjas-nyilas bennszülöttel.   Poolman  szerint,  „bennszülött  vadorzóval".  Élénk,  számunkra érthetetlen eszmecsere indul köztük. Poolman közvetíti a párbeszéd értelmét: a vadorzó állítólag azt panaszolja, hogy éjjel két jó kutyáját vitte el a párduc. Minthogy a szomorú hírnek ellentmondani nem tudunk, inkább elhisszük.
Poolman kijelenti, ha sikerülne valami vadat lőnünk, ide fogjuk kihelyezni a közeibe - párduccsaléteknek. Vaddal azonban később sem találkozunk. Szegény párduc kénytelen hát éhen maradni. De cseppet sem sajnáljuk, hiszen két kutyát is megevett az éjjel!
Hűvösödő estében érünk haza. Jólesik a ropogó tábortűz köré telepedni. Poolman nagyokat ásítozva duzzog. Mi bánthatja vajon? Bizonyára ő is szeretne végre komolyabb eredményt felmutatni.

Január 18. 
„Névtelen" tábor

Dermesztő időben, töksötétben indulunk és hajnalodás előtt már a „cinkos" házához érünk. Vár bennünket, sőt be is tessékel újabb csésze teára. Köszönettel vesszük, mindig jólesik, különösen most, a vékony vászonruhában való jéghideg autózás után.
- Ráérünk - állapítják meg Poolman és barátja -, koromsötét van, még pirkadni sem kezd.
Szótlanul, mondhatnám részvétlenül kortyolgatjuk teánkat.
Végre felcihelődünk, magunk közé erőltetjük a „barátot", majd tízpercnyi gidres-gödrös, kocsitörető rázás után - előttünk a jókora búzatábla.
Vöröslik az ég alja, meghasadt a hajnal - pontosan ideértünk.
Körös-körül zakatoljuk a mintegy százholdas táblát. Ebben ugyan - akárhogyan nézem is - nyoma sincs orrszarvúnak!
Azazhogy vadcsapás bőven látszik. A két jó barát nem győz esküdözni, hogy ma éjjeli orrszarvúnyom egytől egyig!
Igaz, hogy sok a vadváltó, ámde egyéb állat, bivaly, különféle fajta antilop is kijár a búzára. Ha pedig valamennyi csapás orrszarvúé lenne, régen kopaszra rágták volna a vetést. . .
Csillogó hajnalharmatban ázik a táj, csuromvíz minden, nemcsak a búza, a búzát körülfogó méteres fűtenger is. S bár nem idegen előttem a rinocérosznyom, ebben a lucsokban mégsem tudom világosan felismerni, nemhogy éjjeli vagy többnapos voltát kétségtelenül megállapítani.
A ,,barát"-ok minden újabb váltónál megállnak, kiszállnak, alapos vizsgálat alá veszik. És csaknem mindegyikre ráfogják, hogy vadonatfriss, félreismerhetetlen orrszarvúnyom!
Egyre inkább erőt vesz rajtam a gyanakvás.
De csak megyünk-megyünk, immár másodszor kerüljük meg a táblát.
Valamelyik váltóra egyhangúan olvassák rá, hogy „minden bolond láthatja, ez aztán valóban a legfrissebb rinocérosznyom!" Nekem ugyan semmivel sem tűnik frissebbnek a többinél. De minthogy az „okosok" egyre erősködnek, hogy csakis ezt kell követnünk, gazdáját egykettőre utolérjük - hát isten neki, lássunk hozzá!
Nem állíthatom, hogy a csatakos fűtenger földöntúli élvezet. Pillanatok alatt bőrig ázunk, tetőtől talpig. De végre-valahára belekaptunk valamibe - úgynevezett rinocéroszvadászatba!
Csuromvíz persze az őserdő is, ráadásul csupa szakadék, síkos buktató, egymásba fonódó inda, összevissza gubancolt vadonság. Szuszogva csúszunk-mászunk-botladozunk egymás nyomában. Sokféle vadcsapás keveredik a váltón, egyik a másikat tiporja felismerhetetlenné.
Elég mélyen behatolunk már, alaposan ki is merültünk, mikor valamelyik sáros árokparton először nyílik alkalmam a valószínűnek látszó rinocérosznyom bizonytalan felismerésére. Hogy azonban éjjeli-e vagy egyhetes, semmiféle jelét nem látom. S minthogy a nyomonkövetés az adott körülmények közt kilátástalannak tűnik, egyelőre meg is elégszem ennyivel. Folytassa a két barát! Mi addig leülünk, bevárjuk a fejleményeket.
Mihelyt kétségtelenül kiderül, hogy valóban friss a nyom (amiben erősen kételkedem), valamelyikük visszajön értünk. A további vesződséget azért is tartom hiábavalónak, mert ha netán sikerülne is utolérnünk a keresettet, okvetlen elugrasztjuk, mielőtt ebben a reménytelen sűrűben megpillanthatnók.
Egyelőre itt maradunk hát, tapodtat sem erőltetjük tovább a kínos mászkálást.
Nem is várakozunk soká. Tíz perc múltán már hallatszik a visszatérő nyomozók csörtetése.
-  Megállapítottuk - dadogják zavartan -, hogy sajnos tévedtünk. Régi, többnapos nyomot követtünk, kár volt az eddigi fáradságért. Gyerünk vissza a búzába, keressük a másikat. . .
-  Előbb azonban - jelentem ki most már a leghatározottabban - vigyetek vissza a táborba. Jól sejtettem, hogy vesződségünk kárba vész, hogy hasztalan ázunk-fázunk. Szívesen benne vagyok bármilyen vállalkozásban, csak halvány lehetőségét lássam a sikernek.  Ha egyáltalán van a közelben orrszarvú, világos, hogy csakis itt, a búzában lehet kézre keríteni.
-  Mi is láttuk mindjárt - ismerik be végre -, hogy feleslegesen fáradozunk. De nem akartuk a kelletlenség látszatát kelteni, hát csak mentünk tovább . . .
Általános kimagyarázkodás, kölcsönös megbocsájtás.
Hazafelé menet, felkeressük a Nanyukiban tanyázó vadászati felügyelőt, ö is jó barátja Poolmannak, ő is ajánl búzatáblás farmert, annak is van rinocéroszengedélye, az is szívesen ránk testálja.
Itt nyilván mindenki a mi orrszarvúnk körül serénykedik. Mindenkinek ez a szívügye. Poolmannak is, felügyelőnek is, búzatáblás farmeroknak is. Éppen csak a „szívügy" hajthatatlan - sehogy sem akar kötélnek állni!
Agyonázva, sárosán dideregve érünk haza, elkedvetlenedve bújunk táborbeli ágyunkba. Sötétre beborult, országos eső látszik készülőben és bizonyára töksötét éjszaka.
- Nem érdekes - legyint Poolman -, jók a lámpáim, keresőfényszórót is szereltem kocsimra. Búzatáblánk is bőven van, válogathatunk köztük. Valamelyiken rá kell találnunk a kártevőkre.
Lám, hát, ide jutottam. Autólámpa fényénél, illegális orrszarvút hajszoló, huncut vadorzóvá lettem! Kilencszer kellett Afrikába jönnöm, hogy végül - ide süllyedhessek!
Zuhog is már a zápor, kegyetlenül veri sátrunkat. Neki vagyunk keseredve mindketten. Bárcsak ne szántam volna magam erre az egyre áldatlanabb útra. Szegény Mangi most is vigasztalni próbál, mindenáron igyekszik lelket önteni belém. Pedig elég világos immár, milyen csúfosan becsapódtunk. Rászedtek bennünket, fűt-fát ígértek, holott nincs itt semmi, megette a fene egész Afrikát!
Beesteledik, szüntelenül kopog sátrunkon az eső. Javítja az utat, járhatatlan mocsárrá áztatja különféle búzaföldjeinket. Nem tudom - a kettő közül -, melyik rosszabb? Az idő-e vagy a mi kedvünk? Egyelőre szabadon versenyeznek.
Olvasnivalóval viszont - bőven elláttuk magunkat. Sok vigaszt most ebben sem találunk. Az újabb Kelet-Afrika könyvek nagy része a lesújtó vadpusztulást emlegeti. Azt igyekszik magyarázni, érthetővé tenni, a felelősséget önmagáról százfelé terelni, az amúgy is zavaros helyzetet még inkább összebogozni, a kibontakozás lehetőségét egyre érthetetlenebbé zagyválni.
Legtöbben a túlszaporított szarvasmarha-állományban keresik a vadfogyatkozás fő okát! Kétségtelen, ez is komolyan hozzájárul az általános ,,kórkép"-hez.
Ötven évvel ezelőtt, a kenyai szarvasmarhák hivatalosan megállapított száma 7500 000-re rúgott. Ma túlhaladja a hétmilliót. A juh- és kecskeállomány még jóval tetemesebb emelkedést mutat.
Európai eszünknek felfoghatatlan, hogy a bennszülött világért sem hajlandó állatállománya minőségi javítására!
Pedig rengeteg kísérlet, rábeszélés, bizonyítás történt ezen a téren. Hasznos fajnemesítéssel, megfelelő apaállatok betelepítésével nyilvánvalóvá tették, hogy a jelenlegi hétmilliós állomány csaknem felére csökkenthető anélkül, hogy a hús- és tejhozam lényegesen megváltozna. Egyúttal persze a vadtól elkobzott „élettér" - finoman „biotóp" - tetemes része is visszatérülne.
Csakhogy a bennszülött szemében teljesen mellékes a háziállat minősége - csakis mennyisége fontos! Állatainak tényleges száma a döntő, csakis az jelent pénzt, gazdagságot!
Hiábavaló ilyenkor minden argumentum, bármilyen logikai érv. Megcsökönyösödik, sőt azzal igyekszik visszavágni, hogy a fehér ember félre akarja vezetni, be akarja csapni.
Talán keserű tapasztalatok tették ennyire gyanakvóvá?
- Nekem egyre megy - hangzik ilyenkor a közismert replika -, milyen a marhám! Nagy-e vagy kicsi, kövér-e vagy sovány, több tejet ad vagy kevesebbet! Fődolog, hogy sok legyen! Hogy kunyhóm előtt ülve számolgathassam, szaporíthassam, gyönyörködhessem benne! Gulyám a „bankom", a pénzem, a „fizető egységem"! Hiszen azon vásárlóm feleségeimet is! A feleség árát pedig öröktől fogva az érte járó szarvasmarha száma, sosem a minősége szabja meg! Ha teszem hat tehenet kér érte az apja, teljesen egyre megy, milyen a tehén. Fő dolog, hogy hat legyen! A sok feleség pedig nemcsak vagyonomat növeli, tekintélyemet is emeli.
A fehér ember bankba rakja pénzét, mi szarvasmarhába! Jobban gazdálkodunk hát, hiszen a tehén megborjadzik, a bankban pedig elértéktelenedik a pénz! A fehér ember se bánja, ha egyik másik bankója kopott vagy gyűrött. Fődolog, hogy minél több legyen!
A bennszülöttet állatállománya csökkentésére rábeszélni, ugyanolyan reménytelen vállalkozás, mint bármelyikünket bankbetétje elégetésére!

Amíg tehát nem sikerül - ezt hallom lépten-nyomon - a kelet-afrikai bennszülöttet marhavalutáról pénzvalutára átállítani, elhitetni vele, hogy hazájának sok szép vadállata legalábbis ugyanannyit ér, mint bármelyik rossz tehene, addig nem várható tőle együttműködés a vadvédelem terén!
A bennszülött nagyfokú protein (fehérje) hiányban szenved. Az Afrika-szerte látható hatalmas szarvasmarha-csordák ezt látszólag meghazudtolják!
Csakhogy a rengeteg szarvasmarha (főleg a pásztortörzseké, elsősorban a maszáioké) nem élelemkészletet jelent ám! Kizárólag „gazdagságot", „tekintélyt" - „presztízst"!
A háziállatok indokolatlan túlszaporítása együtt jár a vad életterének rohamos apadásával. Ehhez járul az általános (persze hamis) felfogás is, hogy a sok vad csak a háziállatok legelőjét apasztja - tehát tűzzel-vassal irtandó!
Az afrikai fauna legalább részbeni fennmaradásának egyedüli lehetősége, utolsó esélye a világ közvéleményének segítő összefogásán, elsősorban az afrikai bennszülöttség belátásán és jóindulatán múlik! Öt kell érdekeltté tenni, elsősorban ő láthassa hasznát a vadvédelemnek!
S ha majd belátja, ha megérti, hogy immár tulajdon ősi vadállománya mennyivel nagyobb érték szanaszéjjel legelésző, jóformán hasznavehetetlen, elkorcsosult házijószágánál, ha majd ő, az afrikai néger lép fel hazája első számú vadvédőjének, akkor lesz biztos kezekben az afrikai vadállomány sorsa!
Ennek az elgondolásnak rendkívül biztató, nagyon is örvendetes jelét láthattuk a közelmúltban (1961-ben) lezajlott „Arushai Konferencián". Csodálatos, egyedülálló jelenség volt. Fekete és fehér bőrű szakértők, közös jóindulattal, a segíteniakarás pártatlan, tiszta szándékával ültek össze, hogy barátságosan beszéljék meg, karöltve értékeljék fel mindazt, amit a mai tudomány az afrikai vadállatvilág megvédése és fenntartása érdekében rendelkezésünkre bocsáthat!

Január 19. 
„Névtelen"  tábor

Tegnap este folytonosan hulló, hideg esőben indultunk orrszarvúkereső, lámpás kirándulásunkra. Sötét volt az éjszaka, még tán - ahogy mondani szokás - a legfeketébb medve fenekénél is feketébb.
Az éjjeli vadászat előrelátható eredményét rövid néhány szóval ismertetem. Szüntelenül áztunk, vadnak semmiféle jelét nem láttuk, Poolmannal való viszonyunk egyre kellemetlenebbé válik. Kiállhatatlan, pökhendi, ráadásul sértődékeny fráter. Sikertelenségünk nyilván őt is bosszantja, tehetetlenségében mindenáron rám akarja hárítani a felelősséget:
- Bizony, „ebben a korban" kényes dolog már az Afrika-vadászat! Éjjel-nappal sarkában kell maradni a vadnak, különösen most, hogy ennyire megritkult. Csakis megfeszített munka, szívós kitartás vezethet eredményhez. Nem úgy van ám, mint valamikor . . .
Torkig vagyok ezzel a mondattal.
Mindenki ezzel akar vigasztalni, mintha bizony valami csodálatos felfedezésbe, különleges titokba avatna be!
Visszajövet a nanyuki postáról felhívom Nyerit. Reménytelenül is abban reménykedve, hátha mégis kínálkozik alkalom a „Treetops" meglátogatására? Persze, ezúttal sincs szerencsém. Végleg be kell látnunk, hogy erről is lemaradtunk, be kell érnünk azzal, hogy közelében lehettünk, hogy harminc oldalon át locsoghattam róla!
Ha így haladunk, utóbb még kisül, hogy kár volt ide utaznunk, nyugodtan otthon maradhattunk volna. Eddigi „vadászélményeinkről" budapesti lakásomon is bízvást beszámolhatnék.
A szomorú, borús, esős napot, több-kevesebb sikerrel átalusszuk. Megegyezünk Poolmannal, hogy csakis kitartás vezethet célhoz. Éjjel ismét nekigyürkőzünk hát az ázott búzatáblák kerülgetésének.
Újból zuhog az eső, Poolmannak pedig ismét látogatói érkeznek. Úgy látszik, közismert, sőt közkedvelt tagja a környék farmertársadalmának, minduntalan fel-felkeresik magányos „vadászsátrában". Elszórakoztatják, nehogy véletlenül elunja magát. Mi sem panaszkodhatunk itt a szomszéd sátorban. Bosszúságból -minekünk is bőven kijut.
A gyalázatos időre való tekintettel, éjjelre tervezett autóscserkészetünket éjfél utánra halasztjuk. Le se vetkőzünk. Olvasással igyekszünk elütni az időt. Utálok ugyanis, meleg ágyunkból felriasztva, hideg-nyirkos vászongúnyánkba bújni.

Poolmannal való egyre elmérgesedő viszonyunkat sikerült átmenetileg helyreigazítanom. Legalábbis tompítanom a túlságosan kifent éleket.
A szüntelen egymásra vicsorítás nem vezethet jóra. Legfeljebb valamelyik száj huzamosabb kitátására. Az pedig sehogy sem válhat vállalkozásunk javára. Hasznosabbnak látszik valamilyen békés kompromisszum, az egyre bodorodó viharfelhők eloszlatása, a bennük felgyülemlett feszültségfelesleg mielőbbi levezetése.
Sürgős szükség mutatkozik erre. Nemcsak a „békés egymás mellett élés", hanem expedíciónk mielőbbi jobbrafordulásának érdekében is. Belátom, hogy eleddig sorozatos balszerencse üldözte törekvésünket. Mindketten ismerjük a „vadászszerencse" kerekének forgandóságát. Gyakran bizony megköti magát, se előre, se hátra .. .
Poolman kétségtelenül ért mesterségéhez, elég tanújelét adta négy évvel ezelőtt. Szó sem lehet hát arról, hogy eddigi sikertelenségünket rovására írjam. Régen megtanultam azt is, hogy a legbiztosabb kibékülési platform, véleménykülönbségek kiküszöbölésének legjobban bevált módja - valamilyen „közös ellenlábas" szóbakerítése. Akit egyesült gusztussal lehet szidni.
A mi esetünkben szinte önként kínálkozik a naponta emlegetett vadhiány!
Senkinek sem tetszik, mindenkinek kárára van, még a szafárikból jó hasznot húzó bennszülötteknek is. A vadhiány elítélésére így mindenki hajlandó. A „közös bűnbak" megnevezésére meg éppenséggel!
Az pedig - könnyű kitalálni - csakis a „felsőbb hatóság"!
Bezzeg nem újság Kelet-Afrikában!
Ugyanígy volt hajdan, különösképpen a gyarmatokon. Ahol a „hatóság" egyértelmű volt az „anyaországgal"!
Az anyaország pedig - messze esett. Bízvást lehetett hát kígyótbékát kiabálni rá. Kibírta.
Igaz, hogy újabban nincs már anyaország. Végleg megszűnt.
De szidni - még mindig jólesik. Márcsak szokásból is! Hiszen a hatóság a legtöbb afrikai állampolgár szemében - legyen bőre fehér, fekete vagy kávébarna - azonos a „felsőbbséggel"! S most, a réginek levitézlése után, mi sem könnyebb, mint a jelenlegivel helyettesíteni.
Ügyesen fordítom hát beszédemet az egyre népszerűtlenebbé váló vadhiányra.
A vadhiányról pedig - hiszen csak macskaugrás - a „hatóságra".
Annak mindenkori szapulása változatlanul kedvelt téma. Ez a leglátogatottabb „sportpálya", ahol mindenki egyetért, ahol boldog-boldogtalan megfordul.
Még Henry Poolman is!
Meg is egyezünk egykettőre. Olyan könnyen, olyan gátlástalanul, hogy még hosszú lejáratú amnesztiát is biztosítunk egymásnak.
Végül még az ősrégi, bármilyen helyzetben alkalmazható „világközmondást" is felfedezzük:
„A türelem - ha nem is hamarosan, de előbb-utóbb - rózsát terem!"
Esetleg - némi szerencsével - még tán orrszarvútehenet is!
Megkönnyebbülten, frissen talpalt ambícióval, legjobb egyetértésben vonulunk le a pályáról.
Újraduzzadt reménnyel igyekszünk magunkra terelni, szeszélyes vadászistennőnk, remélem, csak ideiglenesen elpártolt figyelmét!

Még csak tizenegy órára jár, az eső, persze nem enged, ráérek még néhány szót a múzeumi zsiráfra is szánni!
Zsiráfot is tilalmaz a vadásztörvény. Múzeumi listánkon azonban szerepel. Megtudjuk, hogy hébe-hóba zsiráfjegyet is lehet a környékbeli farmeroktól vásárolni. Különösen az intenzív gyümölcstermeléssel foglalkozók kapnak egy-egy zsiráfra jogosító engedélyt.
Esetenként ugyanis meg-megrágja a gyümölcsfát. Egyéb kártételéről nemigen tudok, hacsak a telefondrótok állandó megrongálását nem említem. A zsiráfnyak tudvalevőén bármely sürgönypózna magasságát felülmúlja. Minduntalan elszakítja a drótot.
Poolman mondja, hogy az ő ismerőskörében is vásárolhatunk zsiráf jegyet. Nem is drágább az orrszarvúénál - öt fontért mérik darabját. (Kb. 500 Ft.) Meglövését is szívesen vállalja Poolman! Én bezzeg nem tartok rá igényt - harminchárom éve meglőttem első és egyben utolsó zsiráfomat.
Nem is tartom számottevő vadnak. Megpillantásakor mindig az jut eszembe, hogy az állatkertekbe utazó zsiráffal mi történik vajon, mikor a vonatnak alagúton kell átszaladnia? Mi olyankor a teendő?
Oldalára döntik, vagy tán csomót kötnek a nyakára?
A múzeumi példány begyűjtésén kívül semmiféle célját nem látom szegény ártalmatlan „nyakorján" elpusztításának. Komoly kárt aligha tesz, még csak nem is veszedelmes! Trófeája sincs, így hát emléket se igen vihet róla a vadász. Hacsak hatalmas patáját nem, mellyel néha bizony még az oroszlánt is helybenhagyja! Ismételten hallottam ilyen esetről.
Engem is csak a szép fényes, teknőcszinűre politúrozott, sárgarézzel bélelt, hamutartónak használt pata emlékeztetett első zsiráfomra! No de „zsiráfpata-hamutartó" kedvéért, tán mégsem érdemes ilyen bánatos szemű, ötmázsás, hétméteres óriást kiirtani!
Az afrikai vadászjegy hajdanában is évente csak egy zsiráf lelövését engedélyezte. Szerintem ez is sok. Bátran kimondhatná azt is, hogy minden vadásznak csak egyetlen „természetrajzi példány" jár életében.
Tessék csak elképzelni egy ötszáz kilós, hét méter magas, teljesen ártalmatlan és védtelen vadállatot, aminek se szarva, se agancsa, se agyara - semmiféle maradandó emlékeztetője nincs! Csak öklömnyi bánatos szeme és másfél ujjnyi szempillája. És mindennek tetejébe teljesen néma is.
Hát „vadállat" az ilyen vad állat?
Hiszen elnézni szívesen elnézem, amint hintalóra emlékeztető, idétlen mozdulatával, bozontos végű farkát ide-oda legyezgetve továbbhimbálódzik. Az is mulatságos, mikor a „rinocéroszmadarak" kullancs után kutatva, fel-alá futkosnak az egy helyben álmodó zsiráf hórihorgas nyakán. Mint harkály a fa törzsén. Mindenesetre jellegzetes tartozéka az afrikai pusztának. Akár az ernyőakác, akár a termitavár.
De vadászszenvedélyemet teljesen hidegen hagyja.
Poolman azonban boldogan vállalta meglövését!

Január 20-án 
„Névtelen" tábor

Az elmúlt éjszaka ugyanazzal a negatív eredménnyel zárult, mint az előző. Ismét áztunk, még tán a tegnapinál is többet fáztunk - szokás szerint most így akartam folytatni „még vadat se láttunk" - ezúttal azonban nem felelne meg a történelmi valóságnak. Mert a lámpafényben, váratlanul megjelent valami. Persze nem orrszarvú, mégis vadállat. Mégpedig a legelső - bármilyen hihetetlen - amivel Nairobi óta találkozunk! Nem is mindennapi! Erős szarvú bozótantilop-bak. (Tragelaphus scriptus massaicus.)
Jókora őz nagyságú, sötétbarna színű, halvány fehér sávokkal és pettyekkel tarkított vad a „bushbuck". Úgyszólván Afrika-szerte előfordul, nagyobb csapatban mégsem látható, csak imitt-amott egy-egy magányos példánya. Kilenc-tízféle alfaja ismeretes, más-más rajzolatú bundájának megfelelően. Hangja megtévesztően emlékeztet a kutyaugatásra, éjjelenként gyakran hallható. Szudáni alfaját (Tragelaphus scriptus bor) ,,abu nebáá"-nak, „ugatás apjának" hívják az arabok.
Amint autólámpánk fénye rávetődött, pompásan látszott mintegy harminc lépésről, elhibázhatatlanul. De mire a mögöttem elbóbiskolt fegyverhordóm megértette hogy „ide a puskát!", mire nagy nehezen kezembe nyomta, a „bushbuck" megelégelte a reflektorfényt, eltűnt a sötétben.
Egyébként sem eshetett bántódása. Fegyveremet töltetlenül nyújtotta előre álomszuszék, egyébként azonban rendkívül ügyes és megbízható emberem. Restellte is figyelmetlenségét - neki is kapóra jött volna a pecsenye -, alig győztem vigasztalni.

Végérvényesen elfordult tőlünk a jó idő is. Reménytelenre borult, még a Kenya-havast is elnyelték a sűrű esőfelhők. Olyan kitartóan hull ránk a nedves áldás, csak sátrunk bírja ki valahogy. Ha beázik, biz' isten visszamegyek a nyeri ,,Outspan"-ba, ott melegszem, míg az idő meg nem embereli magát.
Ami persze csak értelmetlen nagyképűsködés. Hiszen minap is csak véletlenül sikerült szobához jutnunk, most meg, ebben a szűnni nem akaró országos esőben, éppenséggel nem lehetne szállást kapni.
Mindenképpen sátrunkra vagyunk utalva. Egyelőre még vízhatlan.
Ha nem javul az idő, az éjjeli próbálkozás folytatásának sem látom értelmét. Előbb-utóbb beletörik a kocsink, akkor pedig a „vadászatnak" is befellegzett. Most pedig holdvilág is lenne -ha ugyan szóhoz tudna jutni.
Egyre bosszantóbb a „Treetops" látványosságának elmulasztása! Mennyivel kellemesebben, főleg pedig hasznosabban tölthetnők az éjszakát a „Fatető"-n, mint itt, egyetlen szál sátortető alatt.
Húzom hát az időt, én is egésznapi olvasásra-naplóírásra rendezkedem be. Az éjjelre tervezett „búzaföld-vadászatról" valószínűleg lemondunk, ki kell várnunk az idő javulását.
Most látom egyébként, hogy puskáimat alig említettem még. Egyre ritkábban kerül rájuk sor, szinte el sem hiszem, hogy vadászni jöttünk Afrikába. Ha jól emlékszem a trieszti hajóraszállás napján írtam, hogy két fegyvert hoztam hazulról. 7 x 64-es Mannlicher Schönauer-t meg konyhamadárra való 0,22-es kis longrifle-t. Persze vastag bőrű nagyvadra (amilyen az elefánt, az orrszarvú meg a bivaly) egyik sem alkalmas. Arra különleges, nagykaliberű „elefántpuska" kell, és megfelelő, tömör acélburkolatú muníció. Ilyenféle fegyverem régóta nincs - négy év előtt sem volt már.
Bérpuskára szorultam hát - ezúttal is így oldottam meg a „nehéz fegyver" kérdését. Két megbízható fegyverkovács is dolgozik Nairobiban, régi ismerősöm mindegyik. Bő választékát kínálják fegyvereknek-lőszernek egyaránt. Bérbeadással is foglalkoznak. Jó keresetnek bizonyult. A világ minden tájáról érkező „sportvadászok" ritkán hoznak megfelelő „elefántpuskát", otthon nemigen van ilyesmire szükség. Legtöbben bérbevételhez folyamodnak hát. Megbízható árut kapnak, elég jutányos béren.
A szóban forgó „nehéz fegyver" ugyanis - különösen a rendelésre készült, duplacsövű Cordite-express - kegyetlen drága. Ekkora luxusra kevésnek telik, kénytelen hát bérbe venni. Hiszen annak a néhány lövésnek leadásán kívül - tíz-tizenöt golyó elefántra, orrszarvúra, bivalyra is futja - aligha lesz többé szüksége a különleges fegyverre. Hacsak nem olyan megátalkodott, vissza-visszatérő Afrika-bolond, amilyen valamikor magam is voltam.
Harminc-negyven dollár havibérért, kifogástalan „elefántpuskát" kapni, olyat, melynek bolti ára ezer dollár körül mozog. A gondos kezelést, teljes felelősséget, persze, vállalni kell.
Nagykaliberű ismétlőfegyverek is divatoznak újabban. Olcsóbbak is a régebben használatos dupla Cordite-oknál.
Jómagam is ismétlő „elefántpuskát" béreltem az idén, Mauser rendszerű, négylövetű, 11 milliméteres Winchestert. Westley-Richards, világhírű angol fegyverkovács készítményét.
Angol golyópuskán azonban - hacsak nem kimondott kívánság - sosincs gyorsító. Ennek folytán kissé nehezebben is sül el. Ami engem - világéletemben gyorsítóhoz szokván - rendkívül zavar. Persze távcső sincs az ilyen fegyveren, tulajdonképpen nem is szükséges. Vastagbőrűre nemigen lő a vadász száz lépésen felül - többnyire jóval közelebbről.
Régen besötétedett már, de az eső szüntelenül szakad. Végleg letettünk az éjszakára tervezett próbálkozásról. Ha beázás nélkül ússzuk meg a holnapot, pihent erővel láthatunk az orrszarvú kereséséhez.
Négy-öt év óta, Afrika-szerte az a divatos jelszó:
„Ki kell irtani a sok haszontalan vadállatot, helyüket adják át a haladásnak, fejlődésnek!"
A fejlődés oltárán sok olyan értéket áldoznak fel, melynek pótolhatatlansága csak utóbb derül ki!
Pedig az afrikai vadállomány szinte felbecsülhetetlen értékét okvetlen meg kéne őrizni, sőt lehetőleg gyarapítani is, hiszen tekintélyes jövedelmet jelentene.
Ismételten igyekeztem ezt az ugyancsak aktuális problémát más-más oldalról megvilágítani. A szemlátomást gyarapodó külföldi turistaforgalmat - Kelet-Afrika egyre számottevőbb pozitív jövedelmét - a bennszülöttség nem értékeli kellőképpen.
Pedig különösen fontossá vált manapság, mikor a világrészek közti távolságok szinte jelentéktelenné törpültek. Amikor az amerikai turista két nap alatt, az európai huszonnégy óra alatt ide ér - akár vadászni óhajt, akár csak vadat fényképezni -, akkor érzékeljük kellőképpen az afrikai vadállomány pótolhatatlan jelentőségét. A meggyorsult idegenforgalom - noha a vadászat, vad híján egyre jobban alábbhagy - a rövid, néhány napos fotokirándulást annál divatosabbá, annál keresettebbé teszi. Vadfényképező szafári, ide-oda utazással, luxusellátással, egy héten belül, vagy akár négy-öt nap alatt is könnyen lebonyolítható, játszi víkendkirándulássá zsugorodott! Annál esztelenebb hát a vadállomány túlméretezett pusztítása, Kenya legnagyobb gazdasági aktívájának veszendőbe menése.
Valóban úgy tetszik, mintha tán a jövőbeli Afrika-vadászok nevében törnék ennyi lándzsát a vadállomány mellett. Ami engem illet, aligha láthatom már lándzsatörésem hasznát. A világ minden tájáról ide sereglő, magányra, kikapcsolódásra, átmeneti pihenésre vágyó turista azonban hamarosan elfogy, ha attraktív vadállomány helyett, apró, púpos házitehénkék végtelen gulyáival kell beérnie.

Január 21-én 
„Névtelen" tábor

Elállt az eső, oszladoznak a fellegek.
Kenya hegyóriása is nekivetkőzött. Leszaggatta, szélnek eresztette csüggesztő felhőfátylát, s bár havas fejét körös-körül lengi még a köd, az idő szemlátomást tisztul.
Ha így halad, estére még holdvilág is várható, naptár szerint itt az ideje, de az elmúlt napok szüntelen felhőgomolygása nem engedte szóhoz jutni.
Estére már közvetlen besötétedés után akarunk indulni, hogy türelmesen végig bóklászhassuk immár többezer holdnyira felduzzadt búzatábláinkat. Poolman mai vendége is felajánlotta búzáját - „vadászterületnek" nem vagyunk hát híján -, rámegy az éjszaka, mire végigkutatjuk.
A nap folyamán teljesen kitisztul, hat óra után pedig akadálytalanul, békésen kel a hold, dagadt telipofával, mintha soha nem lett volna útjában felhő.
Holdvilágban, ropogó tűz mellett vacsorázunk, alaposan lehűlt a levegő, jólesik köpönyegbe bújni.
Indulunk. Szokás szerint öten ülünk a kocsiban, mi hárman elöl, két fegyverhordónk mögöttünk. A tartós esőzés alaposan megviselte az utat. Még az aszfalton is egymást érik a tengerszerű pocsolyák, de mikor a „barát" háza irányába bekanyarodunk, csaknem elülünk a feneketlen kátyúkban. Dudálásunk hamarosan előugrasztja, mintha meghízott volna, alig győzzük közénk préselni.
-  Vigyázzunk - figyelmezteti Poolmant -, a gödrök megteltek vízzel, ha hirtelen szaladunk valamelyikbe, könnyen eltörhetjük a fédert. . .
Szerencsésen elérjük az első búzatáblát. Olyan világos a telihold, bátran leolthatjuk a fényszórókat, nélkülük is látunk. Okvetlen meg kell kerülnünk a táblát, dimbes-dombos a felülete, a völgyek árnyékos oldala sötét marad. Körös-körül zakatoljuk hát, minden oldaláról megvizsgáljuk. De bizony, ezúttal még csak „bushbuck" sem legelészik benne, nemhogy orrszarvú!
A következő, valamint az azt követő harmadik tábla is hasonló csalódást hoz.
Hanem a negyedik - a negyedik ugyancsak megakasztja bennem a lélegzetet. . .
Két hatalmas fekete állat meredezik a dombtetőn, alig ötven lépésre.
-  Bunduki kubwa! - Nagy puskát! - szólok hátra izgatottan. Már kezemben is van, remélem ezúttal töltve . . .
A két ormótlan test keresztbe fordul, az első jóval nagyobb a hátsónál - nyilván tehén a borjával. Úgy állnak, akár a céltáblák, még a mennyei reflektor is kezemre játszik - egyenest rájuk veti fényét. . .
A nagy „elefántpuska" sem üres . . .
A nehéz golyó éleset csattan az orrszarvú váll-lapján!
Sarkon fordul a látomás - dübörögve éri el az őserdőt.
Még utána is hallom ropogását - igaz, hogy egy-két másodpercig. De egyáltalán nem nyugtalankodom. A golyó becsapódását világosan hallottam, az „elefántpuska" hatását ismerem. A két barátnak sincs hozzászólása, végre mindhárman egy véleményen vagyunk.
A sebzett orrszarvú semmiképp sem mehetett messze, noha elesni nem hallottuk. De keresztben állt, vállközépen kapta a nehéz acélgolyót, soká nem viheti.
A keresést azonban feltétlenül reggelre kell halasztani. Éjszaka sötétjében, agyonázott őserdőben csúszni-mászni nemcsak alkalmatlan, hiábavaló vesződség is. A „barát" önként ajánlja ugyanazt a megoldást, amit magam is indítványozni készülök. Örömest beleegyezem hát.
Éjfél után két óra, nem sok idő van hajnalig. Poolman most hazaszállít bennünket, de visszajön a teherautón, megfelelő segítséget - négy-öt embert - is hoz magával. Amint világosodik, közösen látnak majd a kereséshez, melynek sikerében legkevésbé sincs okom kételkedni. Mihelyt az orrszarvút megtalálják, tüstént meg is nyúzzák, hogy a bőr minél előbb kerülhessen Zimmermann műhelyébe. Számításunk szerint déltájban - ha ugyan útjuk akadálytalan lesz - vissza is térhetnének táborunkba.
Csak bele ne csússzanak valami árokba, vagy egyéb galiba ne érje őket - könnyen megtörténhet ebben a síkos-sáros időben -, délig megfordulhatnak. Nagy megnyugvás lenne mindannyiunknak.
Éjfél után három is elmúlik, mire sátorbeli ágyunkba bújhatunk. Továbbra is tiszta az idő, fényesen süt a hold, kristályfehéren csillogtatja a Kenya ormát. Talán-talán, végre-valahára, csaknem háromheti eredménytelenség után - vadászszerencsénk is megembereli magát. .

Január 22-én 
,,Névtelen" tábor

Helyreállt az idő. A sátortető még kopog ugyan, de nem ám eső, fáról hulló súlyos harmatcseppek kopogtatják.
Poolmanék még hajnal előtt eldübörögtek.
Persze hogy felriadtam.
És alighogy megmozdult bennem az értelem, az ilyenkor szokásos tépelődés sem maradt el. Pedig az éjjel nem győztem ismételgetni, milyen biztos vagyok dolgomban . . .
De hátha - mégsem találják meg a rinocéroszt? Hátha mégis elvitte az „elefántpuska" acélgolyóját? Vagy tán oda sem tudtak érni, árokba fordultak? A teherautót ki sem tudják húzni, nemhogy az orrszarvút megtalálni! Újabb engedélyt pedig, hol az ördögben szerezhetnék? . . .
De tegyük fel, hogy megtalálják, meg is nyúzzák, bőrét fel is pakolják, csak azután éri baj a megrakott kocsit? Meleg idő ígérkezik, eső után pedig rengeteg a százféle bagócs-bogár, egykettőre beköpik a nyers bőrt! . . .
Nincs az a kellemetlen „contretemps",* aminek lehetőségével ne számolnék. Mintha valóban azon volnék, hogy minél bővebb anyagot, valóságos választékát gyűjtsem a balszerencsének - tessék kiválasztani a legkellemetlenebbet!
Egész délelőtt kínoz a sorozatos rémképeket elém vetítő bizonytalanság . . .
Pedig józan emberi számítás szerint - nem lehet baj.
A kitartó balsiker, valóban kishitűvé csüggeszti a vadászt, kimondott „szerencsétlen flótássá" degradálja.
Erőszakkal kell hát kiemelnem balszerencse kátyújába ragadt szekerünket. Forogni kell a keréknek, fordulnia a kártyajárásnak!
Kora délután már messziről észrevesszük a közeledő teherautót!
Ide hallatszik a szuahéli nóta is - dalolnak az emberek!
Aligha lehet nagyobb baj!
Az ugyancsak ránk férő szerencsesorozat - első pontja beteljesedett.
Jöhet a többi! Ha siet, még mindent jóvátehet!
Poolman büszkén újságolja, hogy az orrszarvú hamarosan megtalálták. Nem ment messzebb harminc-negyven lépésnél. Meg is nyúzták ott a helyszínen. A „barát" emberei is kirukkoltak, kiadós vásárfiát is vitt haza mindegyik, egykettőre szétszabdalták a hatalmas testet.
Aztán beszállították a bőrt Zimmermannhoz — még elismervényt is hoztak: „Egy darab hibátlan rinóbőrt átvettem - jöhet a többi!" Ez legalább program szerint zajlott le! A „rinocérosz-tehenet" bízvást kipipálhatom noteszemben. Meg a múzeum kívánságlistáján.
Szalad az idő, február 18-án lejár a szafárink, vadászatra alig három hetünk van hátra! Pedig még rengeteg a pipálni, helyesebben a kipipálni valónk!
Az első siker nyilván Poolman kedvét is meghozza. Vérszemet kap, még a zsiráfot is ma akarja elintézni! Örömest benne vagyok - kibic minőségében! Poolman meg is alkudott a „zsiráfbaráttal". Embereit ki is küldeti a gyümölcsösbe - nyomában vannak a zsiráfnak. Kisül, hogy Tinbottom úrnak - így hívják a „zsiráfbarátot" - teherautója is van, este készül vele Nairobiba. Szívesen beszállítja a bőrt, minden felár nélkül! A mi teherautónk ugyanis, nem ér rá - reggel újabb táborba készülünk!
Valóban szerencsés véletlen. Máris megszerettük Tinbottom kartársat, pedig nem is ismerjük még. Reménybeli zsiráfja, alkalmas teherautója, főképp pedig különleges neve teszi szeretetre méltóvá! Tinbottom ugyanis - szabadon magyarra fordítva -„Bádogfenekű"!
Sietve bekapott ebéd után indulunk Nanyukiba. Határában terül el a Tinbottom-féle nagy kiterjedésű birtok. Részben rossz legelőterület, nagyobbrészt azonban hasznavehetetlen tüskebozót.
Kisebb gyümölcsöst is látunk, bizonyára abban végzik kártételüket szegény zsiráfok. Habár egyetlen kártevőt sem látunk, sem a gyümölcsösben, sem a környékén. De hamarosan találkozunk két bennszülött munkással, Bádogfenekű barátunk zsiráfnyomozóival. Sőt, itt a kilátásba helyezett bőrszállító teherautó is!
Éppen csak a zsiráf hiányzik. - Megtaláljuk pedig - biztatnak a bennszülöttek -, amott legelgetnek (mutatják az irányt), aligha mentek el onnét, negyedóra alatt odaérünk.
Gondozatlan csapáson zötyögünk a nagyrészt flótázó akác sűrűségből álló terepen. A flótázó akác (Acacia dropanolobium) hosszú tüskéjű, alacsony növésű fa, tele száraz gubaccsal, hangyák lakta kinövéssel. Ezek a gubacsok lyukasak, belül üresek, s ha a szél átjárja, fütyülő hangot adnak. Szeles időben halkan sípolva zireg-zörög az erdő, innen kapta „flótázó" nevét.
Egymás nyomában halad a két autó, elöl a Landrover, utánunk „Bádogfenék" teherkocsija. Megrakodott mezei munkással, leendő zsiráfnyúzóval.
Egykettőre rátalálunk az alacsony akácsűrűben ácsorgó csapatra. Lehetnek vagy tizenöten. Messziről kimagaslik közülük az egyetlen felhőkarcoló, hatalmas bika.
Poolmannak nem kell hát válogatni. Leállítja a kocsit, kiugrik, és oldalba köszönti a nagy bikát. Négy nehéz Cordite-golyót ismétel a bánatos szemű óriásba. Egy-egy farkbillentéssel nyugtázza a találatokat. Majd szomorúan elindul, egyre fáradtabbat, egyre rövidebbet lépve. Megáll. Még egyszer széjjelnéz hétméteres vártájáról, megadással várja a halált. De az nem siet, alaposan megvárakoztatja szegény öreg hosszúnyakút. Újból el akarna indulni, de csak egy helyben topogó néhány díszlépésre telik rohamosan fogyó erejéből. Aztán kiszaladnak alóla háromméteres gólyalábai. Összedől, akár a lebombázott templomtorony.
Nem szép látvány volt. Örültem, hogy nem én voltam az ítéletvégrehajtó. Örültem megtakarított négy acélgolyómnak is - drága ám ez a nagy Cordite-töltény. Három shilling darabja.
Rászabadítjuk a teherautó rakományát, még mindig ismeretlen barátunk mezőgazdasági munkáskülönítményét. Kötelet hurkolunk az irtózatos lábszárakra, autók segítségével huzatjuk kétfelé, csak így férhetnek embereink a kibelezéshez. Émelyítő, édeskés bűz árasztja el a helyszínt - sosem tudtam, hogy a zsiráfbika ilyen undorító szagú. Igaz, hogy harminchárom év óta nem volt hozzá szerencsém.
Talán még emlékeznek rá egynéhányan. A Csui!-ban említem, milyen alaposan megrúgott egy döglött zsiráf, napokig sántikáltam tőle.
Ez a mai, nem volt olyan rugós. Jobban agyonlőtték.
Hamarosan elkészül a hatalmas bőr lefejtése. Felerőltetik a teherautóra, kiteregetik, bedörzsölik a Bádogfenék ügyes előrelátása folytán küldött, hatalmas papírzsákra való konyhasóval. Beemelik a kitöméshez szükséges csontokat, már indul is a teherautó, irány a nairobi Zimmermann műhelye.
Én pedig előveszem noteszomat és múzeumi lajstromomat.
Büszkén pipálom ki a zsiráfbikát.
Feleségem egyébként le is filmezte a zsiráfkalandot. Megpillantását, kivégzését, autókkal való szétterpesztését, megnyúzását, bőrének felpakolását és elszállítását.
Hazafelé menet beszólunk a néhai zsiráf gazdájához. Leszúrjuk a kialkudott vételárat. Megköszönjük a segítségét, a Természettudományi Múzeum nevében.
A zsiráfügyet ezennel véglegesen lezárjuk.
Éppen csak szagát nem vihetjük haza. Pedig az volt a legmegdöbbentőbb.
A mai rinocéroszt persze nem sikerült lefényképeznünk. Alig pitymallott még, mikor végleges búcsút mondott szülőföldjének.
Noha a szép zsiráfbikát aligha tisztelhetem „vadászeredménynek", fél lépéssel mégis előbbre jutottunk.
A tendencia mindenesetre javulni látszik.
A délután csomagolással, rendezkedéssel telik. Hajnalban tovább hurcolkodunk, északnak, Isiolo közelébe. Az a hely is régi ismerős, ha nem is legkellemesebb emlékű. Ott kellett harminc évvel ezelőtt hivatalos esküt tennem! (L. Afrikai tábortüzek, Betegség című fejezet.)
Magát a telepet nem érintjük ugyan, kissé keletnek esik tervezett útirányunktól. Annyiból lett volna érdekes viszontlátni, mert ott tanyázik a nevezetes Adamson házaspár, az Elza nevű oroszlán révén világhírre emelkedett könyvek és filmek szerzője. Úgy látom két világszenzációt is elszalasztottunk: a „Fatető Szállodá"-t meg az Adamson házaspárt. Közvetlen mellette mentünk el mindegyiknek.

Január 22-én, 
Camp „Dol-Dol"

Már Nairobiban híre járt a Szomáliák lázadásának. Szomáli Köztársaságnak - jóllehet határa több mint háromszáz kilométerre esik keletnek - régóta fáj a foga Észak-Kenya néhány tartományára, melyekben a lakosság többsége szomáli. A kenyai területre be-betörő szomáli rajtaütések napirenden vannak, s az elmúlt hetekben odáig fajultak, hogy a kenyai kormány kénytelen volt komoly intézkedéshez folyamodni, a veszélyeztetett területet hadszíntérré nyilvánítani.
Erről már korábban is megemlékeztem. Elmondtam azt is, milyen kellemetlen nekünk a váratlan határzár. Hogy a számunkra fenntartott, általam még jó időben lefoglalt „vadászblokkok" java része Észak-Kenyába, az egyre gyakrabban fosztogató szomáliak járásába esik. Szó sincs persze közvetlen háborús veszélyről, hiszen a be-betörő szomszédok nem katonai alakulatok, csak messze elportyázó, illegális különítmények. Fő céljuk a rendzavarás, háziállatok és bennszülött nők elrablása, mindenekfelett pedig - vadorzás!
A kenyai kormány, sajnos, kissé túlságba viszi a sok valutát behozó külföldi vadászok védelmét, szerfelett óvakodik attól, hogy hírét vihessék az Észak-Kenyában uralkodó bizonytalanságnak, kedvét vegyék a netán ide készülő újabb ,,kuncsaft"-nak.
Mindez könnyen érthető, csak az a kár, hogy a helybeli hatóság jóindulatú iparkodása bizony túllő a célon. Egyik-másik vadászvendég szafáriját teljesen tönkreteszi, mondhatnám kijavíthatatlanul derékba töri.
Ez történt - egyre világosabbá válik - a mi esetünkben is.
Ma sült ki, mikor imént a „Dol-Dol" nevű közeli rendőrőrsön jártunk, hogy a számunkra fenntartott pagonyok közül a legelsőbe - noha az is a határzár mögé esik - mégis hajlandók bennünket beereszteni! De csak megfelelő feltételekkel:
„Táboroznunk csakis a rendőrség által megjelölt határon innen szabad!"
Ez pedig - amint a térkép közelebbi vizsgálatából kiderül -hatvan-hetven kilométerre esik a vadászterülettől.
A következő feltétel pedig - még egy van ám! - így szól:
„A vadászterületet még napnyugta előtt el kell hagyni, még világossal ki kell onnét takarodni!"
Egyetlen csapás közelíti meg a kérdéses területrészt. Csakis azon lehet odajutni, azon lehet visszatérni. Néhány kilométerre innét állandó őrség figyeli a csapást, autónk be- és kijáratát!
Ezek után valóban meggondoljuk, elfogadjuk-e egyáltalán a rendkívül megtisztelő, „kivételes" ajánlatot?
A megjelölt feltételek magyarán azt jelentik, hogy naponta száz-száznegyven kilométert kell a lehető leggyalázatosabb sziklacsapáson autóznunk, hogy „saját vadászterületünket" — egyesített kocsi- és nyaktörés veszélyének árán - egyáltalán megközelíthessük! Jelenti továbbá azt is, hogy a rendesnél legalább két és fél órával korábban kell kelnünk, este pedig legfeljebb nyolc órára kerülhetünk haza. Ráadásul az alkonyat legfontosabb vadászóráiról (du. négytől hatig) ugyancsak le kell mondanunk, hiszen a személyes védelmünkre kiállított őrség, kezében zsebórával lesi, bejöttünk-e vajon és mikor?
Megköszönjük hát a Dol-Dol-i kirendeltség jóindulatát, és azzal búcsúzunk, hogy még alszunk egyet erre a valóban bőkezű, szinte megvesztegető ajánlatra.
Este még hosszasan tárgyalunk a tűz mellett Poolmannal, nem lenne-e tanácsosabb lemondani erről a blokkról, egyenest a következőbe, az Uganda-vasút menti „Makindu"-ba költözni, ahol Poolman „holtbiztos" orrszarvúbikával kecsegtet? Igaz, hogy itt meg „holtbiztos" oroszlánt ígér - egyforma szükségünk van mindegyikre!
Mostani területünk - noha meg se néztük még - a már felsorolt kellemetlenségeken kívül, a kocsitörés egyáltalán nem lekicsinylendő veszélyével is jár. Pedig Poolman Landrover-je csaknem vadonatúj, egyelőre nincs is különösebb baja. De alig elképzelhető - ha netán mégis itt maradnánk -, hogy ne legyen!
Csodálatosképpen - cseppet sem félti! Habár az úgynevezett „út" mégis minduntalan gondolkodóba ejti. Különösen mióta ma délután közelebbről szemrevételeztük. Behajtottunk a „határzár" sorompóján, felderítettük a sziklás hegyláncon éles szerpentinfordulókkal keresztülkanyargó hegyiösvény innenső felét. Helyesebben negyedrészét, hiszen visszafelé jövet is meg kell vele birkóznunk. Bízvást mondhatom, ebbe a negyedrészbe is beleizzadtunk! Nem a melegbe, tisztán a kiállott veszedelmekbe.
Lépten-nyomon az emberfej és a malomkő nagysága közt váltakozó sziklatörmelék hever, s hogy Poolman egyáltalán el tudott köztük lavírozni, magában véve becsületére válik. Egyedüli vigaszom volt, hogy nem az én kocsimat nyúzta. De még az övét is sajnáltam. Beszélgetésre egyébként nem sok alkalom nyílott, szánkat keményen össze kellett szorítanunk, így sikerült csak fogainkat megőriznünk, különben menthetetlenül elhullattuk volna.
Hanem a hegytetőről valóban kívánatosnak tűnő, szinte „ígéret földjére" tekintünk le. Poolman pedig olyan bizalommal festegeti az alattunk táguló, valóban gyönyörű kilátást, annyira esküdözik az ott készenlétben várakozó oroszlánokra, hatalmas bivalybikákra, hogy végül már-már ráállok a vesződségesnek ígérkező terület felkeresésére. Már csak „megelőző védekezés" címén is. Ha ugyanis ellentmondanék, könnyen rám háríthatná a felelősséget, netán elkövetkezendő minden balsikerünkért.
Lefekvés előtt elhatározzuk hát, hogy hajnali négy órakor indulunk - összeszorított foggal.

Január 24-én, 
Camp „Dol-Dol"

Jól számítottunk. Valóban két óra hosszat tart vadászterületünk hellyel-közzel ugyancsak nyaktörő megközelítése. Éppen pirkadni kezd, legjobbkor érkezünk. Sokat ígérő tájék bontakozik ki körülöttünk, zöldellő rétségek, barátságos bozótosok, még csörgedező patak is - alkalmasnál alkalmasabb, ideális táborozó helyek!
De nem! Tilos letelepednünk, a kenyai kormányt halálra aggasztaná testi épségünk bizonytalansága, hiszen valamennyi bozótban közveszélyes szomáli harcos leselkedik, alig várja, hogy kirabolhasson, mindegyik a Széchenyi házaspárra feni fogát - főképpen a Széchenyi puskáira!
Hasztalan foglaltam le ezt a területet több mint fél évvel ezelőtt! Ki is fizettem az árát, még Budapestről. Mégis hetven kilométerről kell idekínlódnom, Poolman kocsiját és mindannyiunk csontját naponta kockára tennem, csakis azért, hogy a kenyai kormány nehezen csillapodó aggodalmát eloszlassam.
Már az első félórában több különféle vaddal találkozunk. Zebra- és oryxcsapattal, gerenukkal, impallával. Noha sürgősen el kéne kezdenünk az oroszlán- és párduccsalétek beszerzését - tábori éléstárunk is kong az ürességtől -, mégsem akarom idejöttömet közhírré tenni, a bizonyára hosszabb idő óta zavartalan békességet azonnali lövöldözéssel felborítani.
Meglehetős bizalmasnak látszik itt a vad, nyilván nem rezzegették túlságosan, de ki sem irtották még, mint az eddig bejárt részeken. Örüljünk hát neki, nézelődjünk, ismerkedjünk a vidékkel-vadállománnyal egyaránt. Esetleges oroszlán- vagy bivalyesélyünket sem akarnám idő előtt rontani - noha Poolman minduntalan lövésre biztat.
Leállunk valamelyik patak partján, kiszállunk, megvizsgáljuk a part sarában mutatkozó vadnyomokat. Többféle antilopcsapást, néhány idősebb bivalynyomot, sőt nagy örömünkre még oroszlánnyomot is találunk. Igaz, hogy nem a legfrissebbet, jó néhány naposat. Mindenesetre az első oroszlánnyom, amit itt-tartózkodásunk óta - szabad területen - észlelünk. El is határozzuk, hogy délután, mielőtt hazafordulunk, lövünk egy-két zebrát vagy nagyobb antilopot - megvendégeljük a nyilván csak miránk várakozó oroszlánt. Ha ugyan itt tartózkodik még.
Mihelyt melegszik az idő, szemlátomást ritkul a vad. A délelőtt folyamán jókora részt beautózunk, de már ma alig látunk imitt-amott egy-egy, meglehetős érdektelen vadat.
Déltájban széles homokos medrű folyóhoz érünk. Alkalmas delelő- és pihenőhelyre. Ki is szállunk, közelebbről megvizsgáljuk. Kiemeljük az autóüléseket - alkalmas heverő mindegyik -, lecsatoljuk a ,,lunchbox"-ot, a napi elemózsiánkat tartalmazó, katonaládára emlékeztető kosarat. Előbb azonban, hogy amúgy is jelentkező étvágyunkat még inkább fokozzuk, fürdésre határozzuk magunkat.
Feltűnően leapadt a folyó, öt-hat ágra is szakadozik, vize azonban sebes és hívogatóan tiszta. De annyira sekély, egyik ága sem ér térden felül. Fürdőruhát persze nem hoztunk, de fejünk felett gátlástalanul hancúrozó, szürke kabátos, fekete képű cerkómajmok előtt nincs mit restelkednünk. Poolman diszkréten félrevonul, jó darabon be akarja járni a partot, alapos nyomvizsgálatot tervez.
- Fürödjenek csak kedvükre, a déli órák alatt amúgy sem mozgolódik a vad. Magam is megfürdöm majd amott, a túlsó kanyar mögött, csak egy óra múlva jövök vissza.
Kiválasztjuk hát a „legmélyebb", mintegy három araszos vízsodrást, abba nyújtózunk el, jólesően öblögetve hosszú autózástól elzsibbadt tagjainkat.
Békésen hanyatt fekszünk az alattunk kortyogva csörgedező, sekély patakban. Nézzük az eget, élvezzük a víz idegnyugtató cirógatását, s a körülöttünk hallgatódzó csendet. Félálomban azon jár az eszem, hova igyekszik vajon ez a türelmetlenül siető folyócska? Hol fog megállapodni, célhoz jutni? Melyik tengerben? Hiszen előbb-utóbb az lehet a végső ambíciója!
El is szunnyaszt kissé ez a merengő, álmosító gondolatfűzés.
Mígnem - bár ugyancsak ismerős -, most mégis váratlan hangra riadok:
- Múúú! - mondja, ő is kissé álmosan.
De sajnos nem ám úgy, ahogy az álmos oroszlán szokta . . .
Legkevésbé sem afrikai nyelven.
Világszerte ismerős, nagyon is közönséges, nemzetközi - tehénnyelven!
Most ismét hallom, immár félreérthetetlenül - múúú!
Nyilván ő is idevágyik, a folyóra. Ha nem is éppen fürödni, bizonyára inni szándékozik. Hiszen merő vágyakozás, kiszáradt gégéjű sóvárgás az a hosszúra nyújtott tehénbőgés!
Egyre többen ismétlik most, egyre epedezőbben . . ,
Hamarosan ideérnek. A szemközti patakpartra. Többszáz főnyi házigulya. Néhány pucér, lándzsás legényke a hegyettük zsongó bögölyfelhő kíséretében.
A gulya végigállja a partot, lehajtott fejjel, mohón szürcsöli a vizet. De a tengernyi légy, harapós bagócs ott marad - köztünk a széles patakmeder. Nyilván nem elég széles, mert itt is dongának már felettünk. Izlünk nekik, tengerentúli, válogatott csemegevért hozunk . . 
Átengedjük hát a mi partunkat is, hiszen néhány púpos tehénke máris errefelé irányoz. Eljönnek kedves vérszopóik után.
Poolman éppen most érkezik vissza felderítő kirándulásáról. Persze, nem talált, nem látott semmit. Felvilágosít, hogy valóságos szomáli gulya érkezett, déli itatóra. A körülöttünk sürgölődő, pucér legénykék nyilván - szomáli harcosok! Idővel mindenesetre azok lesznek.
Ők hát azok a félelmetesek, akik miatt nem szabad itt táboroznunk, akik miatt két órával korábban kell kelnünk.
Ezek ugyan rendkívül ártalmatlannak, kimondottan barátságosnak tűnnek.
Mihelyt gulyájukat megitatták, ők is isznak, megmártják magukat a patakban, és már vonulnak is visszafelé, valamennyi bögölyükkel együtt.
Előbb azonban Poolman vallatóra fogta őket - oroszlánügyben.
Nem vallottak. Lehet persze, hogy Poolman szomálisága hiányos. Az a sikertelen vallatás mégsem tetszett nekem.
Ha van a környéken oroszlán - egynek nyomát pedig kétségtelenül láttuk - a szomáli pásztoroknak tudniok kell róla! Talán a határzár teszi őket ilyen hallgataggá?
Konok szomáliak.
Poolman beszéli, hogy a szomáli egyébként se valami barátságos nép, most pedig éppenséggel nem az! Nagyon is tisztában lehetnek a szívélyes szomszédi viszonnyal, meg-megismétlődő határvillongással.
Elbúcsúztatván a szomáli gulyát, kibontjuk a „lunchbox"-ot, jó étvággyal befalatozunk. Közben Poolman elismétli, hogy folyó menti felderítő sétája teljesen eredménytelennek bizonyult, ezúttal még csak csapását sem találta oroszlánnak-párducnak!
Mégis szükségesnek tartja csalétkek mielőbbi kihelyezését.
A déli hőség enyhültével el is indulunk, és hamarosan sikerül két zebrát meg egy szép hosszú szarvú oryxtehenet lőnöm. Fejét és két hátsó combját magunkkal visszük a „mpishi" (szakács) szórakoztatására, a fennmaradó résszel pedig a ragadozóknak szánt zebravacsorát toldjuk meg.
A széles patakmederben választunk, éhes-szomjas oroszlánszemmel kívánatosnak tetsző, árnyékos ivóhelyeket, oda helyezzük a zebrákat.
Minthogy a zebralövéssel is spórolnunk kell - tulajdonképpen csak hármat engednek összesen, a többi „okvetlen szükségesre" azonban, könnyű megegyezni a vadászhivatallal. Nem akarjuk megkockáztatni, hogy az oroszlán megléphessen valamelyik zebránkkal. Ezt ugyan könnyen megteszi, ha a csalétek nincs kellőképpen lehorgonyozva, földhöz rögzítve. Hajdanában fához szoktuk láncolni, vagy sűrű tüskehatárral leborítani, nehogy a keselyűk észrevegyék, idő előtt széjjelszedhessék. Mióta azonban a terepjáró vadászautók divatba jöttek, javított módszerrel történik a csalétek kihelyezése.
Alkalmasan álló, erős faágon vetik át a zebranyakra csomózott kötelet, lelógó végét pedig a kocsi hátsó lökhárítójára erősítve, egyszerűen felhúzatják a „csalétket". Persze, nem mindig sikerül. Hol a kötél szakad el, hol az ág nem bírja a nehéz testet, reccsenve törik ketté. De az autó óvatos húzására, előbb-utóbb megmozdul a zebra, fokozatosan emelkedik magasba. Lehetőleg addig kell húzatni, hogy fáról lelógó vége, mintegy két méterre legyen a földtől. A felszabott hasú, kidöntött belű dögöt messziről megérzi az oroszlán, s mihelyt megtalálja, alája ül, és gondolkodóba esik. Már a fatetőre szállott, levegőben himbálódó zebrát is furcsállja. Azon töri fejét, miképpen is lehetne ezt a nagyon is ismerős, de szokatlan madarat valahogy megkaparintani?
Nézi-nézi, egyre nyáladzóbb gusztussal, míg csak hozzá nem próbál nyúlni. Persze nem éri el. Kénytelen hátsó lábára állni, így már közelíti, meg is szagolhatja, ami csak étvágyát fokozza. A sikertelen egyensúlyozás egyre türelmetlenebbé ingerli, kínjában fel-felugrál - hogy a zebra combjából egy-egy falatot szakítson.
A cél persze az, hogy az oroszlán minél több időt töltsön a fa alatt. Minél többet vesződjék, minél tovább lekösse a már-már keze ügyében tetsző, mégis el-elmozduló zsákmány. Lehetőleg éjszaka hosszat elszórakozzék, sőt még virradat után - a vadász megjelenésének idejében - is ott bajlódjék, törje magát a fa alatt.
Egyre éhesebben, persze.
Poolman azt állítja, gyakran látott a felakasztott csalidög alatt kimerülten és tanácstalanul gondolkodó oroszlánt, aki még mindig nem akarta elhinni, hogy képtelen elérni a feje fölé tálalt ingyenvacsorát!
Bár azt látnám már, mikor töri a fejét!
Nagyobb biztonság kedvéért - ezt egyébként hajdanában is meg szoktuk tenni - felkötés előtt még alaposan megkocsikáztatjuk a zebrát, hosszú kötélen megszánkáztatjuk, hogy az éjszaka bolyongó ragadozó orrát minél könnyebben érje dögszag, s azt nyomon követve rátalálhasson a csalétekre.
Mikor ma hajnalban végigjártuk a zebradögöket, a másodikhoz közeledve, alatta mozdulat kapja meg szememet. Na végre -gondolom könnyelműen -, mégiscsak eljött valami! Már nyújtják is hátulról a puskát.
Hamarosan kiderül, csak semmirekellő hiénának kerekedett kedve zebrahúsra. Kutya módra ül a feje felett bűzölgő zebra alatt - sóváran nézi. Még csak nem is gondolkozik.

Január 26-án, 
Camp „Dol-Dol"

Ne higgye az olvasó, hogy tegnapi jelentésemről megfeledkeztem.
De tegnapelőtt óta valóban csak folytonos csalódásban, bosszúságban van részünk. Naponta szorgalmasan ide-oda kínlódjuk a nyaktörő sziklaösvényt, egyre nehezebben felújítható reménységgel vizsgálgatjuk a kiakasztott zebrákat. De bizony - hasztalan! Nem is járt közelükben oroszlán. Pedig a folyómedret is jókora darabon végigkeressük. Úgy látszik, az itteni oroszlánt - aminek nyomát minap láttuk - hidegen hagyja gondosan megkocsikáztatott, kellő magasságra felerőltetett, immár környékszerte bűzölgő zebránk.
Átállt volna a szomáliak oldalára?
Mindenesetre éhségsztrájkot tart.
Közben persze vadászgattunk is, hiszen aligha kell tartanunk már attól, hogy területünk „nagyragadozóit" elriasztja lövöldözésünk.
Két „új" állatot is gyűjtöttünk múzeumunknak. Egy pár (hím és nőstény) klipspringert (Oreotragus oreotragus). Noha ugyancsak hitvány, még hazai őzünknél is kisebb - de meglehetősen ritka antilopocskák, egyedülálló fajta, semmi egyéb antiloppal sem rokon. Szuahéli neve „ngurunguru".
Egyébként is különös jószág. Jóllehet semmi köze hazai zergénkhez, mégis arra emlékeztet. Sziklás vidéken tanyázik, bámulatos ügyességgel, szinte gumilabda módjára ugrál bércről bércre.
Zergeszerűen maga alá szedve lábát, féltenyérnyi sziklaperemen oly biztosan áll négy meredek kis patája leghegyén, akárha odaforrasztották volna. Másik jellegzetessége, szőrzetének különös minősége. Durva, rostos, törékeny, csaknem sörteszerű. Színe olajzöld, a szőrök hegye aranysárga. Más-másfényű színárnyalata sajátságosán megtarkítja.
Egyiket, a bakot, tegnap estefelé lőttem, hazajöttünkben. Magányos sziklahegy legtetején állt, akár a tű fokán, szorosra összezárt lábbal, mozdulatlanul. Lövésemre éleset visítva gurult a hegy lába körül sűrűsödő bozótba. Alig tudtuk megtalálni. Örültem a ritka állatnak, ritka lövésnek. Még jobban annak, hogy újdonságot hozhatok a múzeumnak. Sajnos nem pipálhattam ki - nem is szerepel a listán!
A másik különlegesség - ezt viszont aláhúzva említi a lajstrom, ki is pipáltam annak rendje-módja szerint - a Grévy-zebra.
Múltkorában, az „Outspan-szálló" udvarában felnyergelt hátas példány láttán, bővebben megemlékeztem erről a szép nagy zebrafajtáról. Pótlólag még tán azt kéne elmondanom, hogy hajdanában fontos szerepe volt a nairobi - hölgyek közt! Zebracipő volt akkor a divat. Grévy-zebra homlokbőréből - amin sokkal szebb és sűrűbb a sávozás mint a közönséges rokonáén - éppen egy cipőrevaló tellett. A közönséges, széles-sávú Burchell-zebra homlokbőre nem alkalmas cipőkészítésre.
Kizárólag a „Grévy-cipő" járta. Csakhogy abból már akkor is csak egyetlen példány lelövését engedélyezte a vadászjegy! Egy pár cipőre pedig, két Grévy kellett. Boldogult virágkoromban -mikor még a nairobi hölgyekre is több gondot fordíthattam -, közismert volt a vadászokhoz intézett kívánságuk:
- Fél lábamra megvan már a zebracipő. Kapható még az idei ,,Grévy"-je?
Évente megismétlődő probléma volt ez.
Idén is begyűjtöttem. Persze csak egyet. Hasznosítani azonban, nem lehetett. Hiszen múzeumi példány, ezt pedig sértetlenül, teljes egészében kell haza hozni. Egyébként sem  divat már a „Grévy-cipő".
Az említett két különlegességen kívül, még két impallát, három gerenukot, két oryxot meg három tomit lőttem az elmúlt három nap alatt.

Azon tanakodtunk imént Poolmannal, nemigen érdemes tovább itt maradni! Oroszlán nyilván itt sincs, a szörnyű sziklaösvény pedig, ez a hajnali és alkonyati „bicskanyitogató", végleg elveszi kedvünket. Igaz, hogy soron következő táborunk, az Ugandavasút Makindu nevű állomása közelében, igen messze esik. Legalább két napig eltart, mire teherkocsink táborunkat áthurcolja. Esetleg tovább is, ha netán újra megromlik az idő. Poolman viszont egyre sűrűbben esküdözik az ottani „holtbiztos" rinocérosz-bikára.
- Múlt hónapban jártam azon a részen - mondja -, vagy négy napig. Átlag tizennyolc-húsz orrszarvút láttunk naponta! Válogattunk!
Csak ezt ne mondta volna! Ezt a válogatást! Annyira megszokott szójárása a fehérvadászoknak, de oly ritkán válik valóra, már puszta említése is végigszalasztja hátamon az idegességet.
Tizennyolc-húsz orrszarvú naponta? Még ha fele igaz, akkor is könnyű kikeresni azt az egy szemet - amit aztán ki is lehetne pipálni!
Végül ismét a sorsra bízzuk a döntést. Ha fej, indulunk a következő táborba - rinocéroszt válogatni! Ha írás, újbóli bicskanyitogatás következik.
Feldobjuk a pénzt - írás!
Folytatjuk eddigi szórakozásunkat.

Január 27-én, 
Camp „Dol-Dol"

Átesünk a hajnali megpróbáltatáson. Egyelőre még ép bőrrel. De már nem írom le, megkímélem az olvasót.
Hanem mikor a hegyen átkelve, vadászterületünkre leérünk, s a pirkadásnak időt engedve, néhány percig hallgatódzunk -csoda történik!
A patakmederből, felkötött zebráink irányából - mélyen felnyög az oroszlán!
Tizenhetedik napja tart a szafárink. Ma sikerül a legelső oroszlánbőgést produkálnom Manginak! Hajdanában alig telt el éjszaka anélkül! Hogy is mondta a kövér Slim minap, mikor eddigi eredménytelenségünkről panaszkodtam:
-  Hjah - sóhajtotta gondterhesen -, nem úgy van ám, mint valamikor!
Néha valóban meglepő éleslátással találja fején a szöget!
Egyelőre kitartóan bőg az oroszlán. Négy-öt percenkint egy-egy rekedtet, de öblöset! Nem is túl messziről, néhány száz lépésről. Az akasztott zebrák irányából.
Izgatott, rövid vita. Gyalog közelítsük-e vajon vagy autóval? Ez lármásabb, amaz halkabb. Inkább autón - indítványozza Poolman. - Ha valóban rátalált a zebrára, csakis oda figyel, észre se veszi a közelgő kocsit! Gyerünk, nehogy lekéssünk!
Lehet, hogy igaza van.
-  Jól választott a sors keze - állapítjuk meg mindhárman -, írásra fordította a megpörgetett shillinget . . .
De alig ereszkedünk vissza a kocsiba, alig indulunk el halkan az utolsó bőgés irányába - elhallgat az oroszlán. Várakozunk kissé, hátha újra kezdi. De egyet sem szól többé. Nem is mondott el többet, három-négy versnél. Azt sem tudjuk biztosan, melyik zebra felől jött a hang? Végül is úgy tűnik, mintha éppen a kettő közül szólt volna . . .
Megvizsgáljuk hát mind a kettőt, egymás után. A lehető leggondosabban.
De nemhogy oroszlánt, még friss nyomát sem leljük.
Ez bizony titokzatos állat. Szellemlábon, nyomtalanul járó!
Pedig a torka - ugyancsak oroszlános!
Azért se hagyjuk hát ennyibe! Nem igaz, hogy nem találunk valamilyen jelére.
Véges-végig keressük a homokos patakmedret. Alulról főnek. Fölülről alának. Kétszer is.
De mindössze egy-két régebbi oroszlánnyom mutatkozik a homokban.
Ezúttal még megfürödni sincs kedvünk. Pedig ezt mindennap elvégezzük - míg csak délfelé elő nem jön a szomáli gulya, rengeteg bögölye fel nem huzatja velünk a ruhát . . .
Mihelyt melegedni kezd, hazafelé fordulunk.
Tizenegy órára már a táborban vagyunk.
Most meg azon tűnődünk, adjunk-e még alkalmat az oroszlánnak ma reggeli tévedésének kijavítására? Vagy hagyjuk fenébe, gyerünk inkább rinocéroszt válogatni?
Tán ismét a sorsot hívjuk segítségül?
Nem.
Szánjuk rá még a holnapi reggelt! Ha ma megjött, holnap még inkább megjön. Naponta büdösödik a zebra!

Január 28-án, 
Camp „Dol-Dol"

Nyilván az ördögnek tartoztunk ezzel a ma reggeli úttal.
Hajnalhasadáskor már a szokott helyen hallgatódzunk.
Teljes csend - környékszerte.
Végigjárjuk ismét a patakmedert, megvizsgáljuk az egyre orrfacsaróbbá áporodó zebrákat. Oroszlánnak semmi jelét nem találjuk. Csak a keselyűk várják, hogy lerohadjon a fáról, végre ők is hozzáférhessenek . . .
Mi pedig ismét üres kézzel térünk haza, de azzal az immár végleges elhatározással, hogy időközben teljesen felpakolt teherautónkat mielőbb útnak indítjuk.
Nyomában mi is felkerekedünk, egyelőre Nyeriig. A múltkor ismertetett „White Rhino"-ban, ugyancsak kései ebéd bekapása után, még utolsó próbát teszünk. „Treetops"-ügyben. Felhívom az „Outspan" -t, megtudom, hogy változatlan a helyzet - kilátástalan a „fatetői" kvártély. Végérvényesen lemondhatunk erről is.
Egyéb híján, ócska kis vigaszul - „jövőre halasztjuk".
Estére már a kellemes „Muthaigá"-ba érünk, ahol ijesztő túlzsúfoltságot találunk. Szállást kapnunk kilátástalannak tűnik.
De még csak fél órát sem tart a bizonytalanság izgalma. Akkorra mindent eligazít, minden akadályt félregördít a közkedveltségnek örvendő Mr. Brown, a készséges klubtitkár. Kétágyas szobát nem tud ugyan adni, de éppen üresedik két egymásba nyíló egyágyas.
Már takarítják is, hamarosan beköltözhetünk.
-   Szép,  szép az a táborbeli kényelem  - állapítja meg nemsokára Mangi. - Semmit sem nélkülöztünk odakint, mindenünk megvolt! Sőt, jól tudod, mennyire élvezem a tábori életet. Különösen, ha eredményes is, amit erre a szerencsétlen ,,Dol-Dol"-ra sem igen lehet ráfogni. Még most is sajog tőle minden csontom. De most mikor végre megint elnyújtózkodhatom ilyen civilizált, tiszta fürdőkádban, leáztathatom magamról a vadonság szennyét, miközben  távollétünk  alatt  érkezett, kiadós   postám   olvasásába merülök, meg kell állapítanom - ez mégiscsak más!
-  Bizony - szólok  sziporkázó szellemességgel -,  nagy ám a különbség Mátyás király és Király Mátyás között!
Csak azt nem tudom most hamarosan, melyik is a Mátyás király?
A tábori vitorlavászon mosdó vagy a Muthaiga porcelánkádja?
Az itteni túlzsúfoltság előnyét is csak most fedezzük fel.
Minthogy minden szobához fürdő jár, ezúttal két fürdőkádhoz jutunk. Én is áztathatom hát elgyötört csontvázamat, olvashatom postámat. Persze jóval szerényebb Mangiénál. Az övének nagy részét ugyanis szorgalmas lányunk írta.
Később felhívom Windisch-Graetzéket:
-  Nagyjából kitakarítottunk a hyraxok után - újságolják -, de szállást, sajnos, még mindig nem adhatunk, személyzetünkből is csak egy ember jött elő, javítások is folynak. De holnap kihozunk benneteket, bemutatjuk házunkat - noha még elég nagy a rendetlenség!

Január 29-én 
Nairobi,  „Muthaiga Club"

Déltájban itt vannak Windisch-Graetzék. Kényelmes kocsijukon szaladunk ki langátai barátságos otthonukba. Kertje közvetlenül a Nairobi-rezervátummal határos.
- Naponta látok ablakomból zebrát-antilopokat - beszéli a háziúr -, ki-kiszöknek védterületükről, összerágják-tiporják virágaimat-bokraimat.
Kedves háza degeszre tömve szebbnél szebb trófeával. Hatalmas elefántagyarak, oroszlánbőrök, bivalyszarvak sűrűn töltik meg a négy-öt szobás lakást.
- Azelőtt évente kiváltottam vadászjegyemet - magyarázza -, hosszú szafárikra mentem. Hol magamban, hol feleségemmel kettesben. De mióta nem tarthatom itthon puskáimat - mindig be kell értük mennem a nairobi bankba, kiszedni a páncélszekrényből -, alighanem abbahagyom a vadászatot. A rendőrség ugyanis - a mau-mau lázadás óta - nem garantál a fegyverekért, nem tudja megvédeni a mau-mauktól. Minduntalan hallani betörésről. Nálunk is többször megfordultak, hol puskát kerestek, hol egyebet. De mióta köztudomású, hogy nincs a házban fegyver, abbahagyták a látogatást. Én pedig igen unom már a bankbajárást, a páncélszekrénynek a bankigazgató jelenlétében való kinyitását, vadászat után a puskák gondos bezsírozását, hivatalos visszalakatolását! Akkor inkább hazajárok vadászni - Európába! Különb is az otthoni szarvas, őzbak, zerge! Többet ér ennél a nagy mamlasz oroszlánnál! Európában még zavartalanul járhatom az erdőt, bankigazgató sem kell hozzá, páncélszekrény sem!
- Érdekes - jegyzem meg -, azelőtt fordítva volt. Igaz, ezúttal magam is hiába járok az oroszlán nyomában. Pedig nem is kéne ekkora, gyengébb sörénnyel is megelégednék! Valamikor nekem is voltak ám ilyenek - tizenöt válogatott sörényű hím! Bár adtam volna néhányat a múzeumnak, talán valamelyik megmaradt volna . . .
Körüljárjuk a még mindig gondozottnak tűnő kertet. A ház felügyeletével megbízott rendőr nyilván derekasan kezelte, míg csak önkéntes szabadságát meg nem kezdte, egyben a hyraxok hadát is rászabadítva a cserbenhagyott házra . . .
Végignézzük a valóban kiváló minőségű trófeákat is. Öt-hat pár elsőrendű, száz font körül járó elefántagyar, nyolc-tíz válogatott oroszlánbőr, kiváló kafferbivalyszarvak sűrűn betöltenek minden szabad falrészt.
Végül még az ugyancsak gazdag, vadászkönyvtárt is sorra gusztáljuk.
Egyetlen kötet sem hibázik - büszkélkedik a háziúr, mert a könyv szerencsére nem kelendő cikk errefelé. Hamarosan meg is ajándékoz - négy szebbnél szebb vadászkönyvvel, hiszen tudja, hogy jómagam szenvedélyes gyűjtője vagyok.
Szépen megköszönöm a nem várt meglepetést. Ezeket - mondom - legalábbis egyelőre biztonságban tudhatod. Ámbár hosszú út áll előttünk a magyar határig. Könyvamatőr pedig, különösen ritka vadászkönyvek kedvelője, minden rendes hajón akad. De a nairobi könyvesboltokban is összeszedtem már jó egynéhányat, még lakattal elzárt könyvesládát is szereztem - abba zárom az újabb szerzeményeket.
A kellemes, egyben hasznos langátai látogatás végeztével, szíves vendéglátónk visszaszállít a ,,Muthaigá"-ba, ahova estefelé érünk, sértetlen könyvszállítmányommal együtt.
Reggel indulás a makindui vasútállomás tájékán - remélem már készenlétben várakozó - táborunkba. Abba a holtbiztos „rinocérosztáborba"!

Január 30-án,
Nairobi, „Muthaiga Club"

Persze, megint nem sikerült időben elindulnunk. Kezdődnek a szokásos kifogások, közismert késedelmek. Poolman reggel bejön ugyan, de kiböki, hogy mindkét kocsi bedöglött! Nemcsak a Landrover, ráadásul még a teherautó is, ami egyébként szintén Poolman tulajdona!
Erre is csak nemrég jöttünk rá, hiszen eredetileg úgy tudtuk, hogy a teherkocsit Sliméktől, a szafáriügynökségtől béreljük. Most derül ki, hogy ez is Poolmané. Ami azonban nem érdekes, hiszen Slimékkel szerződtünk, velük kell az előre meghatározott béren elszámolnunk.
Sokkal nagyobb baj, hogy immár mindkét kocsink javításra szorul, még a teherautó is, melyről pedig azt hittük, hogy már Makindu felé viszi embereinket, ott készítik új táborunkat!
Ez persze újabb huzavonát, bosszantó késedelmet jelent. Csak az a szerencse, hogy ilyesféle, önhibánkon kívül mutatkozó különköltség (muthaigai szállásunk, autók javítása is) a vállalkozó ügynökséget terheli, bennünket tehát nem érint.
Az autójavításból származó időveszteséget azonban (még azt sem tudjuk, hány napos lesz) a kutya sem téríti meg nekünk, ennek levét - az elkerülhetetlen városi különkiadásokat - kizárólag mi isszuk meg. Könnyen elképzelhető, hogy éppen ezekre a váratlanul kieső napokra lett volna legnagyobb szükség! Pont ezeken múlhatott a nagy oroszlán, jófogú elefánt!
Eddigi balszerencsénk nyilván visszatért, vele együtt pedig a végeredményért való, egyre növekvő aggódásunk is.
Poolman ismét itt járt, egyenest a garázsból jött, ahol szentül megígérték, hogy holnapra készek a kocsik. Ezek szerint - ha kivételesen igazat mondtak - kétnapi késedelemmel megússzuk ezt az újabb bökkenőt.
Könnyen megtörhénhet persze - amilyen szerencsés vadászok vagyunk -, hogy embereink alkalmi ünneplést, városi „kikapcsolódást" - terveznek. Néhány napos szafáriélet ugyanis - hajdanában sem volt másképp - könnyen hajlamossá teszi őket ilyesmire.
Ha pedig netán az egész társaság testületileg kapcsolódna ki, újabb napi késedelemmel lephetne meg bennünket. Esetleg kettővel is. Hiszen a kikapcsolódást másnap ki is kell aludni!
De ne gondoljunk mindig a legrosszabbra!
Azzal mindenesetre máris számolnunk kell, hogy szafárink ideje rohamosan fogy. Nagyot kéne hát fordulni a világnak, hogy még emelt fővel érkezhessünk Budapestre!

Fényképeink előhívatásával, várakozáson felül sikerült filmdarabunk lepergetésével, orvos- és fodrászlátogatással, kívánatos boltablakok előtti bámészkodással, hamar telik az idő.
Közben még eleget tettünk Burundiban lakó, múltkor már bemutatott rokonunk kívánságának is. Azzal bízott meg, keresnénk fel közeli intézetben nevelkedő, nagyon is kedvünkre való vadászcsemetéit. Még némi vigaszpénzt is hagyott nálunk, az intézeti koszt sanyarúságát enyhítőt. Taxiba ülünk hát, ölünkben az enyhítő csomag. Feleségem ugyan keveselli - látszik -, jegyzi meg - hogy fogalmad sincs két éhes iskoláskamasz befogadóképességéről . . .
Hosszas keresgélés után találunk rá a városon kívül eső, erdő közepén épült, ír páterek vezette, jókora nevelőintézetre. Hamarosan előkerül a sűrű pipafüstöt pöfékelő páter felügyelete alatt vígan hancúrozó gyereksereg, köztük a keresett csemeték egyike.
- A másik - magyarázza a rokonszenves pipás fráter - futballcsapatunk balszélsője. A szomszéd iskola csapatával mérkőzik -,,szolgálat"-ban van.
Kéznél levő öccse azonban lelkendezve veszi át az enyhítő dobozt, legottan hozzá is lát megkönnyítéséhez.
-  Hagyjál ám a másiknak is, különösen a csokoládéból - figyelmeztetem. - Apátoknak megígértem, hogy igazságosan osztom meg köztetek a küldeményt!
-  A bátyám estig futballozik - jelenti örvendezve -, aligha jön meg egyhamar.
Biztonságosabbnak látszik a csomag egyik felét a pipáspáter őrizetére bízni.

Január 31-én, 
Nairobi, „Muthaiga Club"

A kocsik pontosan elkészültek. Embereink is vitézül ellenálltak Nairobi sokféle kísértésének, így ma reggel akadálytalanul indulhatott a teherautó a következő táborverésre. Szegény Mangi már hajnalban nekiállt - változatosság kedvéért - az újabb bepakolásnak. Hiszen a két nap óta használt civilizált holmit szépen el kellett rakni, s a Club raktárában, átvételi elismervény ellenében biztonságba helyezni.
Persze csak szafárira való, vászonzsákba tömött strapaholmit viszünk. Ez is mindig több a kelleténél. Alig győzzük a viseltes, sok szafárit látott, lelakatolható vászonzsákba gyömöszölni.
Tíz óra tájban megjön Poolman, az állítólag teljesen reaktivált Landroverral. Minden rugóját, minden srófját meglazította a „Dol-Dol"-i sziklaösvény megpróbáltatása.
Jóval melegebb az idő az eddiginél. Indulás előtt még beugróm a „Gamewarden" (vadászati felügyelő) irodájába is. Még ő intézkedik, bennszülött utódja még most sem váltotta fel. Hosszasan előadom legutóbbi sikertelenségünket, tanácsát kérem, miképpen tudna helyzetünkön javítani?
Jóindulatú előzékenységgel értesít, hogy még mindig nyakig ül a bizonytalanság zűrzavarában. Megértem, de dolgom végezetlenül kényszerülök továbbállani.
A mai hosszú kocsikázás alatt - minthogy vad persze ismét nem szórakoztat — félre teszem a bizonyára már unalmassá váló vadhiány problémájának boncolgatását, a kelet-afrikai „ember-versus-vadállat" ugyancsak időszerű kérdésének feszegetését.
Érthető, hogy eleddig a vadászat, a különféle állatfajok gyűjtése és tanulmányozása jelentette írásaim elsőrangú témáját.
Gyakran szóba került persze legfontosabb vadásztársam, a kelet-afrikai bennszülött is. Különösen régebbi könyveimet fűszereztem egy-egy közös élményünkkel, embereimre való emlékezéssel.
Összefoglaló ismertetést azonban, csaknem negyven év alatt lezajlott, kilenc Afrikai-utamon kialakult általános véleményt -tudtommal sosem nyilvánítottam a kelet-afrikai emberről.
Azon tűnődöm hát mai utazásunk közben, sikerülne-e néhány őszinte szóval jellemeznem fekete bőrű vadásztársamat, amilyeneknek hosszú vándorlásaim folyamán alkalmam nyílott megismerni.
Lehet, hogy jellemzésem a mai felszabadult afrikaira már nem állja meg helyét. Hiszen oly sok minden megváltozott az itteni újvilágban, éppen csak a bennszülött ne változott volna?
Csakhogy az afrikai „újvilág" megismerésére vajmi kevés alkalmam nyílott.
Amint elmondottam, a felszabadulás legelső napjaiban érkeztünk, éppen csak beleszagolhattunk. A kezdet nehézségeinek és gondjainak nagyon is érthető problémáit - elsősorban a vadászatot és vadvédelmet illetőket - igyekeztem tőlem telhetőén ismertetni. Ez persze édeskevés volt, csakis a körülöttem látottakra hallottakra szorítkozott, nem tarthat hát igényt általános helyzetjelentésre - még tán megfelelő hitelességre sem! S minthogy rövid időnk nagy részét - amint könyvemből is kitűnik - odakint, a különböző vadásztáborokban töltöttük, a városi életről, az ott észlelhető, bizonyára jelentős átalakulásokról, aligha tudnék megbízható beszámolót nyújtani.
Feltételeznem kell azonban, hogy a felszabadulás első heteiben aligha történhettek a lakosság lelkületét annyira megrendítő sarkalatos változások, hogy elmondandó jellemrajzomat alapvetően megmásítanák.
A már elmondott körülményekre való tekintettel, nem marad hát egyéb választásom a múlt emlékeinél, az egykori vadászataim anyagából desztillált tapasztalatok elbeszélésénél.
Legjobb tudásom szerint szeretném hát néhány pontban összefoglalni a kelet-afrikai (kenyai, tanganyikai és ugandai) bennszülött férfiról kialakult véleményemet:
1.   Rendkívül szeretetre méltó, általában becsületes, jó kedélyű ember!
2.   Humorérzéke, egyben színészi képessége, feltűnően fejlett. Olyan jóízűen hahotázni - még a legigénytelenebb tréfán is -sehol nem hallottam, mint kelet-afrikai szafárin. Szerintem, már magában véve ez a tulajdonsága is szeretetre méltóvá teszi!
3.  A romlatlan kelet-afrikai - akit a „nyugati civilizáció" nem mételyezett még meg - nem lop, nem hazudik, az öregek iránt tisztelettel viselkedik -, ezek alaptermészetéhez tartozó - bízvást mondhatom „kultúrtulajdonságok".
4.  Megbízható barát! Nagyra tartja a barátságot!
5.   Bátor, önfeláldozó vadásztárs!
6.  Jóindulatú!  Bajban  lévő  embertársán  (legyen  annak bőre bármilyen színű), mindig segíteni kész!
7.   Kemény, szívós, kitartó gyalogló! Kitűnően tájékozódó, ritkán eltévedő, ismeretlen terepen legkisebb jelet megfigyelő, ügyes természetjáró!
8.   Nyíltszívű, tanulékony  -  különösen  ha  valami  ismeretlen huncutság elsajátításáról van szó!
A felsorolt tulajdonságok rendkívül kellemes, mondhatnám szórakoztató embertársává teszik a vadonságban táborozó vadásznak!
Fenti nyolc pontban felsorolt állításaim megerősítésére, a következőket kívánom hozzáfűzni:
Számtalan  esetre emlékszem, mikor tisztára embereim derűs természete, többnyire ragadós jókedve rántott ki lehangoltságomból, balszerencsén duzzogó, elkedvetlenedett, mindenkivel kikezdő ingerültségemből. (A trópusi éghajlat gyakori kellemetlenségeiből!)
Hátha még élethűen eljátszották a letűnt vadásznap eseményeit! Mindenkit kifiguráztak ilyenkor, nemcsak az esetleg sikertelen kaland emberi részvevőit (természetesen jómagámat is), hanem az illető állatszereplőket - oroszlánt, elefántot, bivalybikát - egyaránt! Az efféle komédia olyan derültséget keltett, akárhányan földön gurultak ellenállhatatlan örömükben. Ilyenkor persze nekem se maradt hátra egyéb, nevelési ingerem szabadjára eresztésénél. Pillanatok alatt elszállt minden bosszúságom! Milyen egészséges az ilyen kiadós nevetés! Milyen jót alszik az ember utána!
A lopást is említettem az elébb. Most is állítom, hogy ellenkezik a bennszülött észjárásával. Ha mégis elköveti, másoktól tanulta - elsősorban „példaképétől", a fehér embertől!
Ha megtetszik neki valami, megpróbálja elkérni, még könyörgéshez is képes folyamodni!
De orvul, suttyomban? - Ilyet nem ismer. Ez a megoldás meg sem fordul fejében.
A hazudozásról pedig így vélekedik: Minek fogjam rá hogy fekete, mikor saját szememmel látom, hogy fehér!
A gyarmatosítók hozta, elkerülhetetlenül szükséges szabályok, rendeletek persze hamarosan megtanítják hazudni. Különösen, ha nem érti meg a tilalmat, nem ébredt még tudatára a tilalom hasznot hajtó voltának! Akkor, mihelyt bármilyen szabálysértésért felelősségre vonják, tüstént így védekezik:
- Fogalmam sem volt, hogy tilos! (Persze ezt a kifogást sem ő találja ki, ezt is mástól hallja!)
De máris rájött, hogy ez a legkényelmesebb, legsikeresebb kibúvó! Felfedezését persze tüstént közli valamennyi barátjával. Aztán már nemcsak ő, társai is gátlástalanul hazudnak. Hiszen valamennyien rendkívül tanulékonyak. Hogy a „törvény nem ismerete nem mentesíti a törvénytelenkedőt" - ez az alapszabály még nem jutott el Kelet-Afrikába.
Előbbi felsorolásom 3. pontja a bennszülött barátkozó készségét említi.
Ismételten próbára tehettem ezt is. Különösen hajdanában, mikor teljesen „félreeső helyen", igazi „vademberek" közt jártam.
Adtam valamelyiknek holmi jelentéktelen, értéktelen vacakot, üres bádogdobozt vagy ehhez hasonlót. Négyszemközt lelkére kötöttem, hogy értékes emlékről van szó, megőrzését őrá bízom. Oda ne adja, meg ne mutassa senki emberfiának! Dugja el jól, jövőre majd visszatérek érte. Elvárom, hogy addig gondját viselje!
És - tisztára kuriózumképpen - esztendőre újból felkerestem az illető telepet, érdeklődtem tavalyi „orgazdám" felől. Messziről megismert, titokzatosan integetve közeledett:
- Megvan ám! - tudatta suttogva - jól eltettem, senkinek se mutattam meg!
Bizonyára még élete árán is megvédte volna. Hiszen a „barátja" őrá bízta!
Gyakran nyílott alkalmam - különösen régebbi, ráérőbb útjaimon - egy-egy bennszülött iskolába is be-benyitni. Akárhányszor bizony még az „iskolaépület" is hiányzott. Félreeső telepen, szabadtéri iskolában állt a bennszülött tanító „katedrája", alkalmas rétség, vagy erdei tisztás közepén. Viharvert, házilag összeácsolt padon sorakoztak a gyakran még anyaszült meztelen, de öntudatos, csokoládészínű emberkék.
Ami legjobban meglepett, alig láttam köztük tunya képű, szájtáti, közönyös arcot. Csaknem kivétel nélkül csillogtak a szénfekete szemek, szinte szomjasán függtek a tanító szaván, egymással vetélkedve emelgették felelésre jelentkező jobb kezüket ...
Nyílt eszű szemfülesség, értelmes érdeklődés ragyogott az arcokon.
Eddig - úgy látom - csakis jó tulajdonságait igyekeztem kiemelni a bennszülöttnek, olyan bizonyítványt állítottam ki róla, amit minden Afrikát járt fehér ember, meggondolás nélkül, bízvást aláírhat.
Nem hallgathatom el azonban a kelet-afrikai néger néhány közismert fogyatékosságát sem.
Szerintem első számú, fehér bőrű szemmel nézve legnagyobb hibája - nem szeret dolgozni! Minden komolyabb munka ellentmond ősi természetének. Attól tartok, ez a tulajdonsága komoly hátrányt jelent majd az új világrendet építő Afrikának, nevezetesen az afrikai pedagógusoknak!
Habár a férfiak dologkerülése nemcsak megbocsátható, szerintem nagyon is érthető!
Ősidők óta csak az asszony dolgozik! Csak ő a „munkásosztály", talán helyesebb lenne azt mondanom „tehervonó állat"! Hiszen ezért igyekszik minden férfi „asszonyállományát" növelni, hogy munkájuk gyümölcsén újabb munkásanyagot vásárolhasson, ekképpen növelhesse vagyonát!
Európában, persze, nehéz ezt megérteni. Még nehezebb ilyesféle beállítottságért lelkesedni. De próbáljunk csak a bennszülött férfi fejével gondolkodni, ősidők óta beidegződött szokása, törvénye, joga szerint ítéletet mondani.
Megszólhatjuk-e vajon?
Saját szemszögéből - attól tartok - igazat kell neki adnunk.
Sosem szeretett dolgozni, sosem nyílott alkalma a munkát megszeretni!
Évszázadok, talán ezredek óta csak a nők dolgoznak, ők munkálják a földet, gyűjtik a tüzelőt, ápolják a háziállatot, szülik a temérdek gyereket.
A férfiak háborúskodtak, azon voltak, hogy legyőzzék, leigázzák, kifosszák a szomszéd törzset, elhajtsák asszonyaikat és háziállataikat.
Komoly munkára sosem értek rá.
És persze - vadásztak. Csak a vadászat és a fosztogató háborúskodás számított férfias foglalkozásnak.
A fosztogatás, az asszony- és tehénlopás nagyjából megszűnt. A vadászat pedig, az egyre inkább lábra kapó vadhiány miatt - szűnőben van. A férfiak, ősi foglalkozásaik kiesése óta, kunyhójuk előtt lebzselnek, vagy árnyékos fa alatt pihennek. Kizárólag egy kis (gyakran nem is olyan kicsi) orvvadászattal, főleg azonban gyerekcsinálással foglalkoznak.
Örülnek a gyerekeknek, unokáknak, főleg pedig egyre szaporodó gulyáiknak. Gyerekeik naponta elhajtják kunyhójuk előtt, számolgatják, ellenőrzik, a netáni hiányt. A ragadozók éjjelenkint most is kijárnak a rezervátumokból, meg-megdézsmálják a házi falkákat, szigorúan számon kell hát őket tartani.
Ha valamelyik oroszlán elszemtelenedik, túlságba viszi a tehénlopást, felkészül egy csapat harcos, lándzsásan ered a ragadozó nyomába. Be is keríti, néha le is lándzsázza. Ez a férfinak való, veszélyes, kissé a régi időkre emlékeztető foglalkozás!
De minthogy egyéb munka nemigen kínálkozik, jólesik naphosszat pihenni, pipázgatni, a szomszéd kunyhó tulajdonosával órák hosszat elbeszélgetni - a letűnt, aligha visszatérő, régi dicsőségről .. .
Meg a fehér bőrű ember sokféle, érthetetlen, bolondos szokásáról !
- Naphosszat csak a pénzt hajszolja, s mihelyt megtalálja, máris bankba zárja! Bennünket is ilyesféle őrültségre szeretne rábeszélni, két és fél shillinget ígér minden százshillingért! De mi nem hagyjuk ám magunkat becsapni! Teheneink, kecskéink, birkáink egyre szaporodnak, vagyonunk szemlátomást növekszik!
Érdekes bizonyságát tapasztaltam valamelyik utamon, hogy a bennszülött milyen nagyra tartja, mennyire megbecsüli házijószágát. Észak-Kenyában találkoztam fekete bőrű anyával - ha jól emlékszem a „borán"-ok törzséből valóval -, egyik mellén gyereket, másikon árván maradt kecskegödölyét szoptatott!
A bennszülött legtöbbre becsült vagyontárgya - házijószágán kívül - ráérő ideje, mindennapi tétlensége! Lélekölő semmittevését csak az időnkint fel-felfúvódó holdtölte néhány napja szakítja meg. Olyankor éjhosszat dübörög a dobszó, alvásról szó sincs, folyik a tánc és a kölessör! Az átmulatott éjszaka után, annál jobban esik a másnapi lustálkodás! De mihelyt fogyni kezd a teli hold, abbamarad az éjszakai dáridózás, unalmassá süllyed az élet, visszatér a reggeltől estig tartó naplopás.
Eszébe se jut - hogy csak egy példát említsek a sok közül -, hogy hatalmas gulyájának valamelyik tagjára terhet pakoljon, vele hozatná haza az asszonyok által összegyűjtött, rengeteg tűzifát! - Mire való az asszony - kérdi méltatlankodva -, az majd hazacipeli!
Minduntalan látni az erdőről hazafelé vánszorgó, akárhányszor métermázsányi tűzifát cipelő asszonyokat. Érthetetlenül mozgó, valószínűtlenül magas farakások! Csak közelükbe érve mutatkoznak alattuk a pipaszárvékonyra aszott, fekete bőrű lábszárak. Mert az embertelenül súlyos rakomány alatt ott görnyedezik a töpörödött, ráncos anyóka - a kelet-afrikai törzsek ősidők óta szolgáló teherhordó-állata. Fiatalabb persze, a „legújabb vételek" közül való, bizony csak kivételképpen. Hiszen az még, legalábbis egyelőre, egyébre is használható.
Kenyában ismeretlen még a női emancipáció. De az idő előbb-utóbb még tán ezt is meghozza. Persze nem egyhamar. Az évszázadok óta leállított férfimunkakedv életre gerjesztése nem ígérkezik könnyű feladatnak.
És ugyancsak érthetővé teszi a kunyhója előtt tétlenül vakaródzó, testi munkához a világért sem nyúló, bivalyerős „harcos" megrögzött álláspontját:
- Majd bolond leszek vesződni! Mire valók az asszonyaim? Különösen a már kiöregedettek?
Van itt tennivaló!
Munkahiányról, belátható időn belül, aligha panaszkodhat az újjáépülő Afrika!
Eszembe jut a néhány év előtti látvány:
Valamelyik farmer erdei fűrésztelepe előtt haladtunk el. Az út mellett csomóba rakva, két-három köbméternyi méterfa hevert. A farmer nyilván egyebütt foglalatoskodott, helyette felesége vállalta a fa hazaszállítását. Négy fiatal, dagadozó izmú bérmunkás azon fáradozott, hogy feldobálja a fát a kéznél lévő teherautóra. De sehogy sem boldogultak vele. Nehezellték. Az egyébként is vézna farmerné, tréfálkozva szólt hozzájuk:
-  Ha nem bírjátok, hívjátok segítségül azt a két markos napszámoslányt !
-  Mi is éppen ezt terveztük - válaszolták lelkesen. - Megyek, szólok nekik!
Intettek a két lánynak. Jókedvűen mosolyogva közeledtek, készségesen láttak a hasábok feldobálásához. Percek alatt végeztek is vele, mialatt a négy díj birkózó gátlástalan természetességgel heveredett a gyepre, élvezettel szívta végig cigarettáját.
A restelkedés legparányibb jele nélkül, így tartották a dolgot rendjénvalónak.
De közeledünk - pedig korántsem végeztem még a kelet-afrikai bennszülött jellemzésével! Sok minden jutott még eszembe, ami tán teljesebbé tenné a képet. Ha majd ismét hosszabb ideig autózunk, összeszedek még néhány jellegzetes emléket.
Különösen a bennszülöttek babonáiról, varázslatairól. . .

Délután egy óra tájban érjük el az ugandai vasútvonal közelében állomásozó makindui angol vadászati felügyelőt, ki még szintén zavartalanul ügyködik irodájában. Megtudjuk tőle, hogy a környező erdőségek orrszarvúállománya távolról sem olyan bőséges, amilyennek azt Poolman kilátásba helyezte!
- Néhány hónappal ezelőtt aránylag valóban sok volt itt az orrszarvú, de az egyre nehezebben féken tartható bennszülött vadorzók csomószámra járnak már - terepjáró autókon, akárcsak maguk -, rohamosan ritkítják a rinocerosz-állományt, hamarosan ki is fogják irtani! - Én is kénytelen voltam hát befogóállomást létesíteni - meg is mutathatom, itt van a közelben! Most is van benne egy borjas orrszarvútehén, három napja fogtuk. Még nemigen merészkedünk közelébe, csak kívülről etetjük. Van egy kisebb, néhány hónapos borjúnk is, az már úgy megszelídült, itt járkál a házam körül, bárki megsimogathatja! Néhány héten belül megnyugszik a borjas tehén is, ahhoz is bátran be lehet majd látogatni. Igyekszünk az utolsó maradékpéldányt is befogni, mielőtt a vadorzók elkapják. Inkább jó pénzért eladjuk, mintsem teljesen elveszítsük. - Egyébként naponta várom a felmentésemet, s a helyemet átvevő bennszülött utódomat. - Remélem, sikerül még rinoceroszbikát keríteniük a budapesti múzeum számára, noha rohamosan fogy az állományunk. Jelenleg úgy áll a helyzet, hogy versenyt fogyasztjuk - mi befogni igyekszünk, állatkerteknek eladni az utolsó példányokat, a vadorzók pedig rendre lövöldözik . . .
Mangi szorgalmasan fényképezi-filmezi a fogoly rhinókat. Vadonbeli példányhoz még nem is volt szerencséje - valóban felháborító állapot!
Három óra tájban, hosszas keresgélés után, rátalálunk új táborunkra. Megdagadt folyó állta útját teherautónknak, ismét nem sikerült elérnie a kijelölt helyet, csak közelébe juthatott, ott táborozott hát le. Itt nyilván rengeteg eső lehetett, kétméteresre szökött fel a temérdek gaz, sűrű bozót - még terepjárónk is alig látszik ki belőle!
Néhány falatot harapunk, aztán máris útnak indulunk - rinoceroszbikát „válogatni"!
Fegyverhordóink a hátsó ülésen állva, a tetőnyíláson nyújtogatják ki nyakukat, még így is alig sikerül belátniok a fűtengerbe -néhány zsiráfon, zebrán, közönséges antilopfajtán kívül nem is látunk semmit. Ugyanott, ahol Poolman - „még fél évvel ezelőtt" - tizennyolc-húsz orrszarvúval találkozott naponta! Még most is folyton ezt hangoztatja.
-  Pedig most is itt kell lenniök - már amit a vadorzók meg a felügyelő befogói itt hagytak -, de ebben a kétméteres dzsungelban csak akkor láthatjuk meg, ha véletlenül éppen nekiszaladunk!
Egyéb kifogás híján, most mindent a gyakori esőre, végtelenre sarjadzó, kilátást elpalástoló növényzetre lehet kenni!
Kenjük is javában, mit tehetnénk egyebet?
Érthetően forr bennem a tehetetlen méreg - Mangi még most is vigasztalni próbál:
-  Hiába igyekszem bármilyen mentséget kitalálni - panaszkodik naplójában -, Zsigát csak felbosszantom vele. Már rám is megharagudott! Abbahagyom hát, hallgatok, bár nagyon is megértem egyre növekvő felháborodását, a folytonos félrevezetésen való zúgolódását.
Szótlanul érünk hát haza, kedvetlenül bújunk ágyba. Én persze nem tudok nyugodni, korán is van még. Kimegyek hát a tűz mellett duzzogó Poolmanhoz. Még jó ideig elzsörtölődünk az egyre kilátástalanabbá váló helyzeten, míg csak elálmosodva, tanácstalanul ágyba nem kotródunk.

Február  1-én, 
Camp  Makindu  közelében

Esik az eső. Vígan növeszti a gazt. Nyilván ebbe akar belefullasztani.
Poolman autójavításba kezdett. Bebújt a Landrover alá, azt srófolgatja. Szerinte sok mindenről megfeledkeztek a garázsban, azt igyekszik pótolni.
Poolman valóban példás szorgalmát meg sem említettem még. A sok bosszankodás miatt nem jutottam hozzá. Pedig naphosszat dolgozik, mindenhez hozzányúl. Legfőképpen, persze, autóit piszkálgatja. Kifogástalan terepjáró ez a Landrover, de a léggondosabb kezelés mellett sem bírja a szafáriéletet egy évnél tovább. Évente újabbat kell beszereznie a fehérvadásznak. Persze ez sem könnyíti életét. De Poolmanra egyébként sem lehet ráfogni a dologkerülést. Még bennszülötteinek is minduntalan segít. Az elejtett vad megnyúzását, a bőrök besózását, a múzeum által kívánt rengeteg méret megállapítását - ami tulajdonképpen az én dolgom lenne - többnyire ő vállalja helyettem. Törekvő, iparkodó, szorgalmas ember, ezt senki sem vonhatja kétségbe.
Persze a vadhiánnyal szemben ő is tehetetlen. Tehetetlenségében csaknem orcátlan nagyotmondáshoz, nevetséges lódításhoz folyamodik. S ha könnyelmű ígéretei valótlanoknak bizonyulnak, megdühödik.
Délután eláll az eső. Poolman is befejezi az autójavítást. Elindulunk vadat keresni. Nyomasztó a meleg, merő víz az agyonázott gaz, ki se látszunk belőle. Néhány zsiráfon kívül - azoknak feje mégis kimered a fűből - nem is találkozunk semmivel, még a nemrégiben húszasával mutatkozó rinoceroszok egyikével sem.
Halmozódnak az eredménytelenség napjai.

Február 2-án, 
Camp Makindu közelében

Reggel hatkor indulunk, ködös, fülledt, nyomasztó időben.
Délig járjuk a bozótost, még annyi vadat sem látunk, mint tegnap. Rinocerosz persze füle botját sem mozdítja.
Idegesítő ez a melegházi levegő. Ráadásul, mikor néhány percre kénytelen vagyok elhagyni az autót, hogy az átázott növényzetben vendéglátó bozótot keressek, kitartó szerencsémmel, a magas gazban rejtőző hatalmas hangyaboly kellős közepébe találok telepedni. Persze nem otthoni, ártalmatlan hangyák közé, hanem a sokféle afrikai hangyacsalád legmérgesebb, legharapósabb fajtájának családi gyülekezetébe, akitől ember-állat egyaránt menekül. Mire ezt észreveszem - az esős időben valamennyien összebújtak -, futásnak kell erednem, oly hirtelen megszállnak, még ingem ujján is ki-be járnak. Mangi csaknem egy óra hosszat gyűjti belőlem a centiméter hosszú, szívósan belém harapódzott, égetően csípős férgeket.
Egyre romló hangulatban, szótlanul folytatjuk őserdei kocsikázásunkat.
Alig esünk át a szokatlan vadászkalandon - máris jön a következő.
Valamelyik kefesűrű bozótból - halvány füstoszlop száll az ég felé. A bozótban tüzelők nyilván abban bíznak, látatlanul haladunk el mellettük. De mögöttünk lesben álló fegyverhordóink bezzeg észreveszik; sebtiben letelefonálnak Poolmannak, aki haladéktalanul nekihajt a füstölgő bozótnak.
Vadorzók tanyájára akadunk.
Szempillantás alatt eltűnnek a sűrűben, egynek a kivételével, nyilván őrá bízták a tűzgerjesztést. Menekülésre nem is gondol, meglepetten dadog - „hiszen csak vadmézet gyűjt - mondja -, egy kis tűzifát szedeget".
Poolman azonban erélyesen letartóztatja, fegyvereiket és vadászzsákmányukat vitézül elkobozza. Az áthatolhatatlan búvóhelyet hermetikusan zárja körül vagy kétméteres tüskesövény. Mindhárman bemászunk. Mangit is érdekli persze az afrikai betyártanya. Irtózatos dögszag sűrűsödik idebent, a vadorzás eredménye hosszú hússzalagokra vágva - ,,biltong"-formájában lóg a bozótokon körös-körül. Poolman vállalóra fogja szegény delikvenst, bűntársai nevét és számát igyekszik tőle kifirtatni. Persze sikertelenül. A fogoly szerint csak ketten voltak, szegény mézkereső barátok. Remegő vallomását azonban, egyben romba dönti a bozót alá bújtatott öt-hat íj, s a hozzájuk tartozó jókora nyaláb - mérgezett nyílvessző! Ezekről, valamint a kegyetlenül bűzölgő vadászzsákmány mennyiségéről még mi is könnyen megállapíthatjuk, hogy legalább öt-hat tagú, hivatásos vadorzóbanda titkos tanyájára bukkantunk. Poolman felpakolja a hadizsákmányt (csak a fegyvereket! A büdös hússzalagok hazaszállításáról szerencsére eltekint). Aztán két fegyverhordónk közé gyömöszölve a „koronatanút", hazatérünk.
Poolman mindjárt továbbviszi, a rinoceroszfogó vadászfelügyelőhöz, ott leadja, nehogy táborunkba kelljen lepakolni a mérges szerszámokat.
Éppen elegem van a mai hangyaméregből . . .
A Kelet-Afrikában használatos nyílméreg nagy része az Acokanthera-cserjék valamelyikéből készül. Ez a méreg főleg Kenyában, míg Tanganyikában inkább a Stropbantus valamelyik fajtája, különösen a Stropbantus kombé divatozik. Mindkettő, a digitáliséhoz hasonló hatású szívbénító.
A vadorzót egyébként még a nap folyamán hazaeresztik. Hiszen nem történt „tettenérés". Csak akkor szabad letartóztatni, ha frissen elejtett vad mellett éri a „hatóság". Poolman ugyanis -mint a többi felesküdött fehérvadász is - „tiszteletbeli vadászfelügyelő" (honorary gamewarden), így hát vadorzó letartóztatására is jogosult. A foglyul ejtett tettest csak azért kísérte be, mert a beszolgáltatott íjakért, nyílvesszőkért, csapóvasakért, különféle vadfogó hurkokért - megszabott pénzjutalom jár.
Meglehetősen csüggedten zötyögünk hazafelé, egyedüli zsákmányunk, a „mézkereső kiránduló". Sötétedik már, mikor kiérünk az erdőszélre, jókora nádas partjára. Túloldalán, tőlünk mintegy négyszáz lépésre, magányos rinocerosz áll! A legelső, az állítólagos napi tizennyolc-húsz közül!
Süppedős a nádas talaja, hallom, még láthatatlan széles patak is esik közénk, a világítás is gyengül, sietni kéne. Csak a patakig juthassunk el - mondja Poolman -, onnét tán már oda lehetne lőni!
Kiugrunk a kocsiból - gyalogosan kell próbálkoznunk. Egyik fegyverhordónk a kocsiban marad, őrzi „eleven zsákmányunkat". Másik velünk jön. Négyesével csörtetünk a fejünk fölé érő, eleinte száraz, de egyre posványosodó nádasba. Az orrszarvút persze szemünk elől vesztjük, de az irányt jól megjegyeztük -hát csak előre, minél hamarabb!
Mangi legelöl csobog az egyre mélyülő mocsárban, annyira viszi a szenvedély. Máris látjuk, hogy megkéstünk, vesződségünk hiábavaló. Egykettőre ránk borul az éjszaka, félbe kell szakítani vállalkozásunkat, mielőtt az orrszarvút újból megpillanthatnánk.
Visszacsörtettünk hát a kocsihoz, jóval lassabban és maszatosabban, mint ahogy befelé jöttünk. De legalább megállapítottuk Poolman - húszadik orrszarvújának jelenlétét! Az első tizenkilenchez nem volt szerencsénk.

Február 3-án, 
Camp Makindu mellett

Mihelyt pirkad, abba az irányba indulunk, ahol tegnap este a rinoceroszt láttuk. Ha orrszarvút nem is, néhány friss nyomot hamarosan találunk. A nádas felől jönnek, a sűrűségbe tartanak. Ott azonban, az összevissza bogozódott, átázott gazban, nehezen sikerül követnünk. Azon tűnődünk nem kéne-e gyalogosan megpróbálnunk. Nemigen mehetett messze - alighogy világosodik. De a sűrűben még nehezen látni, lehetetlen felismerni a csapást.
Visszatérünk hát a kocsihoz, mégis jobbnak tűnik ezzel behatolni.
Vagy félórája forgolódunk már az egyre kilátástalanabb dzsungelban, mikor a mögöttünk álló feketék váratlanul megdöngetik fölöttünk a kocsitetőt. . .
Tudjuk, mit jelent, máris állunk, de bizony semmit nem látunk. Alacsonyan ülünk, a körülöttünk sűrűsödő bozót magas, a feketék előre mutogatnak, egyre izgatottabban sugdolódznak . . .
Végre meglátom - az agyonázott, összekent szélvédőüvegen keresztül - előttünk mintegy tizenöt méternyire, a nyugodtan heverésző orrszarvút!
Éppen csak feje emelkedik ki a gazból - bika, de elég gyenge szarvú .. .
Amint a kocsiajtón kilépek az orrszarvú már ugrik is bele a sűrűbe - két gyors golyót lövök belé -, ropogva nyeli el a sűrűség ...
Poolman is kiugrik, a két fegyverhordó is, csörtetve iramodunk utána. Mangit a kocsiban hagyjuk, bár tudjuk, hogy kikapunk érte - legalábbis én. De megbeszélésre nincs idő, nem is látszik tanácsosnak összeveszíteni a sebzett orrszarvúval. . .
Könnyű követni a friss nyomot. Eleinte versenyt futunk, de a köztünk levő korkülönbség máris jelentkezik, kifogy a szuflám, lemaradok, Poolman egymagában folytatja a hajszát . . .
Máris hallom a hangját:
-  Ahol fekszik, ni! - S a következő pillanatban a kegyelemlövést!
Mire odabaktatok - a rinocerosz már utolját rúgja.
Közepes bika - de bika! Együtt végre a múzeumi orrszarvúpár!
Válogatásra ugyan - nem került sor. Mégis örülök, hogy a mai világban, a sok vadorzó közt, nekem is sikerült olcsó vámhoz jutnom.
A ködös reggel után - fényesen kisüt a nap.
Poolman hátraszalad Mangiért. Már pöfög is vele vissza. Előrelátott méltatlankodása ezúttal nagyon is érthető:
- Úgy, mint ti, még én is tudok szaladni. Olyan ritkán kerül sor egy kis izgalomra! Pont ilyenkor feledkezel meg rólam? El sem tudod képzelni, milyen megszégyenítő, mikor se szó, se beszéd, egyszerűen itt hagyják az embert az őserdő közepén egy rozsdás kocsiban, amit ki se tudok nyitni! Kutyába se vesztek, szerteszéjjel szalad mindenki. Egyszer láthattam volna orrszarvú-lövést, te azonban rám zárod a kocsiajtót. Szeretném tudni, miért hoztál Afrikába? Hogy hangyát szedegessek belőled?
Nem mondhatnám, hogy váratlanul ér ez a hajnali felköszöntő. Azt is belátom, hogy kevés reménye nyílik szegénynek orrszarvú-vadászatra. Afrika-szerte letiltották . . .
De most legalább kedvére fényképezheti. Kifogástalan napfényben. Csak sajnos, a magas gaztól csaknem láthatatlan. Aztán megállapítjuk sokféle méretét. Szarva hosszát könnyen, mellbőségét nehezebben.
Végül betakarjuk gallyal, nehogy a keselyűk kikezdhessék. Majd hazasietünk, hogy Poolman, mielőbb kiszállíthassa embereinket, sürgősen hozzáláthassanak a nyúzáshoz. A táborban majd alaposan megtisztítják, besózzák a bőrt. Ha nekilátnak, estére be is fejezhetik.
Holnap pedig mi is vonulhatunk tovább - legutolsó vadásztáborunkba.
Sokféle jót mondanak róla. Mindenféle vadra van ott kilátás. Az a tábor még mindent jóvátehet!
Igaz viszont, hogy hasonló információkkal kissé már túllakattak bennünket. . .

Február 4-én, 
Camp Makindu közelében

Fél nyolc tájban indulunk a Landroverrel.
Teherautónk, persze, majd csak jóval később jöhet utánunk. A rinoceroszbőr újbóli besózása, sátorbontás, felpakolás - meg sem kezdődött még. Következő - egyben befejező - táborunk igen messze esik, a tanganyikai határ közelébe, a Kilimandzsáró tövébe. Sötétedés előtt nemigen érhetnek oda. Az is lehetséges, hogy útközben leszünk kénytelenek valahol éjjelezni. Szükség esetén erre is ígérkezik megfelelő útmenti szállás.
Poolmannal a hangulat - a második orrszarvú begyűjtésének ellenére - nem mutat lényeges javulást. Legfontosabb állataink - elefánt, oroszlán, kafferbivaly - hiányoznak még. Reménységünk sem túlságos, hogy valamennyit kézre keríthessük.
Most halljuk, hogy nemsokára elérjük a „Hunter's Lodge"-nevű, igen kényelmes utaspihenőt. Szóba kerül, nem kéne-e ott töltenünk az éjszakát, hogy teherautónknak megfelelő időt engedjünk a hosszú hurcolkodásra?
„Hunter's Lodge" szó szerint „vadásztanyát" jelent. Ebben a kivételes esetben dupla értelme is van! Egykori építtetőjét és tulajdonosát ugyanis Hunternek hívták. Magam is jól emlékszem még G. Hunterre, a közismert fehérvadászra. Tőle vettem, valamikor' harminc-egynéhány évvel ezelőtt, első teleobjektíves, speciális vadfényképező gépemet, azzal készült az Afrikai tábortüzek csaknem valamennyi felvétele! Jó néhány évig használtam azt a kitűnő masinát - még alaszkai felvételeim nagy része is azzal készült.
Most itt pihenünk a nemrég elhalt G. Hunter szép kertjében, csendes halastó partján épült vendégházában, amely tágas ebédlőből, tiszta szobák kényelmes sorából, szellős, verandás nappali helyiségből áll. Az öreg Hunter - hosszú évekig a kelet-afrikai fehérvadászok nesztora - számos kiváló vadászkönyvet is írt, élményekben gazdag, kalandos életéről. Könyveinek nagy része hazai gyűjteményemben is megvan. Most özvegye vezeti a jól menő útszéli csárdát, melynek barátságos helyiségei ritkán üresek.
Itt számítottunk - mondom - eltölteni az éjszakát. Minthogy azonban jó időben vagyunk, és remélhető, hogy teherautónk estére eléri következő táborhelyünket, gyors frissítő bekapása és számos fénykép elcsettegtetése után, búcsút mondunk a valóban kellemes „Hunter's Lodge"-nak, folytatjuk utunkat a Nairobit Mombasával összekötő főútvonalon.

Most egészítem ki a január 31-én Nairobiból Makindu felé utaztunkban megkezdett jellemzésemet a bennszülöttekről.
Az is kisül belőle, hogy alapjában véve jóindulatú - gyerekek!
Erről a néha valóban megdöbbentő gyerekességről is eszembe jut egy-két jellegzetes példa:
Valamelyik régebbi gyalogszafárimon történt, mikor a bennünket időnként el-elérő gyorsfutár utánunk hozta Nairobiból a postát. Hébe-hóba nemcsak saját postám, bennszülött kísérőimnek szóló egy-két levél is akadt közte. Nyilván valamelyik városbeli írástudó barátja küldhette utána. Egy-egy ilyen váratlan levél mindig nagy izgalmat keltett, hiszen a szafáriemberek kivétel nélkül analfabéták voltak. Egyetlenegy írástudó akadt köztük, a bőrcserző, szuahéli nevén „fundi". Csakis ő tudta a ritkán érkező bennszülött levelet megfejteni.
Emlékszem, mikor az éppen beérkező postazsákból szinte kisilabizálhatatlan írás került elő. De a „fundi" hamarosan kisütötte a címzett nevét, elő is szólította. Olvasni persze a büszke levéltulajdonos sem tudott, felkérte hát a ,,fundi"-t fejtené meg a levelet. Előzőleg azonban azt tanácsolta, bújjanak kettesben a sűrűbe, nehogy az írás tartalmát bárki meghallhassa.
Félrevonultak hát, egy távol eső bozótba, én pedig érdekelvén a dolog - tapintatlanul utánuk osontam, meglestem a titkolódzókat.
Váratlan látvány tárult szemem elé: A „fundi" leguggolva, suttogó hangon olvasta fel az ákombákomot.
A címzett pedig mögötte guggolt, két tenyerével fogta be a „fundi" fülét!
-  Miért teszed ezt? - tudakoltam.
-  Hogy a ravasz fundi se hallhassa meg, mi van a levélben -válaszolta a nyilván önmagát még a fundinál is ravaszabbnak tartó címzett!
Az is felejthetetlen, mikor embereimnek „posó"-ja (naponta kiszabott darakásája) kifogyott, néhányan vacsora nélkül maradtak. Volt velem jókora zsák marhapörköltet tartalmazó konzerv. Azokkal akartam kisegíteni a „posó" híján maradtakat. A konzervdobozoknak - noha tartalmuk azonos -, címkéje kétféle volt. Egyiken nagyszarvú ökörfej, másikon kövér emberfej (nyilván a gyáros képmása) díszelgett.
Az emberfejes konzerveket azonban visszautasították:
-   Köszönjük, Bwana - mondták udvariasan -, ezeknek elfogyasztását mégsem vállalhatjuk. Nem vagyunk emberevők!

Végül még néhány szót kell szánnom az afrikai bennszülöttség lelkében gyökeret vert babonaságra. Ennek akkora szerep jut a négerek életében, hogy - legalább felületes ismerete nélkül - lehetetlen bármilyen aktuális kérdéshez érdemben hozzászólni. A magam részéről teljesen hatökör vagyok ehhez a szerintem rendkívül nagy fontosságú témához, hiszen a sürgősen megoldandó problémák csaknem mindegyike előbb-utóbb ide torkollik, ebbe az ősidőkbe visszanyúló kérdésbe.
Talán azzal kéne kezdenem; hogy vadászembernek vallom magam, ennek következtében nem is teljesen babonamentesnek! Mégsem hiszem, hogy bűvészeire, boszorkányságra, szemfényvesztésre különösen hajlamos lennék - gyerekkoromban sem ijesztgettek hagyományos mumusokkal, krampuszokkal . . .
Mégis meggyőződéssel állítom, hogy valahány fehér ember, aki fitymálva mosolyogja le az egzotikus bennszülöttség számtalan babonáját, csakis saját ignoranciájának adja sajnálatos tanújelét! Szerény véleményem szerint, a primitív népek babonasága olyan érdekes, annyira lekötő tudomány, hogy életre szóló tanulmányozást, mondhatnám egyetemi katedrát érdemelne! Különösen az ember- és állatvilág közti összefüggéshez, nevezetesen a medicina felderítetlen kérdéseihez nyújtana sok értékes, segítő támogatást!
Ismétlem, saját tapasztalatból vajmi keveset szólhatok a témához. De attól a kevés „csodától" amit a különféle afrikai ,,makanga"-tól (varázslótól, időjóstól, kuruzslótól, csodadoktortól) saját szememmel láttam és tapasztaltam, sőt régebbi könyveimben meg is említettem - valóban tátva maradt a szám.
Általában hivő természetnek tartom magam.
A hitetlenségre mindig ráfizettem. Ennek persze semmi köze a megátalkodott pesszimizmushoz. Hiszen végeredményben, optimista és pesszimista közt nem is olyan sok a különbség. Többnyire egyformán csapódik be mind a kettő!
Csakhogy - időközben - az optimista mégis sokkal különb életet él!
A hit már csak azért is előnyösebb a hitetlenségnél, mert a hitben rengeteg ismeretlen erő rejlik. A hivő embert még a doktor is fele annyi munkával (és félannyi pénzen) gyógyítja meg - mint a hitetlent.
George Runton - vagy harminc év előtti, sajnos régóta elhalt fehérvadászom - kevés beszédű, de nagyon is szavahihető, igazsághoz szigorúan ragaszkodó vadászember volt. Különb „white-hunter"-hez soha nem volt szerencsém.
„Tudom - beszélte egyszer, mikor négyszemközt ültük körül a tábortüzet -, hogy érdekli a bennszülöttek különféle varázslata, szemfényvesztése. Elmondok hát egy velem történt esetet:
-  Meséltem, ugye, hogy anyámmal élünk kettesben, együtt farmerkedünk.   Rengeteg bajunk volt a különféle vadállatok kártevésével. Meg-megrágták, el-elpusztították legszebbnek ígérkező terményeinket, sehogy sem tudtunk ellenük védekezni, habár valamennyi ismerős óvószert, elővigyázatot, védekezést végigpróbáltunk. Már-már teljesen elment kedvem a gazdálkodástól, el is határoztuk anyámmal, túladunk a különben értékes farmon, más vidékre költözünk. Utolsó próbaképpen eszembe jutott apám egykori vén „makangá"-ja  (házi varázslója), aki állítólag gyakran segített már családunkon.
-  El is mentem érte, noha az afrikai varázslókról nem sokat tartok. Olyan öreg volt már, alig tudott házunkig elvánszorogni. Mihelyt udvarunkba belépett, meglehetősen mérges házőrző ebünk - noha az öreg „makangát" régóta ismeri - felborzolt szőrrel morgott, farkát lába közé kapva, anyám mögé húzódott. Aztán váratlanul hangosan felvonított, érthetetlen módon kereket oldott. Két napig oda volt, hiába kerestük, nem jött elő. Harmadnap is csak ijedten vizsgálódva jelent meg, eltávozott-e vajon az öreg szerecsen, akivel azelőtt bizalmas barátságot tartott.
Megalkudtam a „makangá"-val, „igézze meg" földjeinket, szabadítsa meg farmunkat a vadállatok kártételeitől. Harminc shilling készpénz, fél kiló tea és egy kiló cukor volt a kiszabott, előre lefizetendő díj. Kikísértük az öreget a földekre - ragaszkodott jelenlétünkhöz. Öt évvel ezelőtt történt, világosan emlékszem hát minden részletre.
Jókora kukoricatáblánk volt, abban is mát feltűnő vadkár mutatkozott. Teljesen szélmentes, csendes volt az idő. A vén kuruzsló érthetetlen mormolására a kukoricaszárak megdöbbentő ide-oda lengésbe kezdtek, akárcsak erős szélvihar suhogtatná őket. Olyan félelmetes volt a tökéletes szélcsendben hajladozó kukoricatábla, szinte végigszaladt hátamon a hideg.
Alig vártuk, hogy befejezze mutatványát a varázsló. Egykettőre megnyugodván az egyébként láthatatlan szélvihar, az öreg körüljárta a táblát, minduntalan meg-megállt, egy-egy kukoricalevelet tépett, markában apróra morzsolva, szerteszéjjel hintette.
Aztán elbúcsúzott, miután kijelentette, hogy a jövőben semmiféle kártevő - ember vagy állat - meg nem közelíti többé földünket.
Ennek - mondom - immár öt éve.
De azóta is kifogástalan volt az aratásunk, semmiféle illetéktelen lábnyom - sem emberi sem állati - nem mutatkozott földeinken. Az emberi dézsmálás megszűnése könnyen magyarázható. A bennszülöttek tüstént tudomást szereztek a varázsló látogatásáról. Babonás természetük érthetően visszatartotta őket az érőfélben levő táblák megközelítésétől.
De vajon a vadállatok, miért kerülik öt év óta földjeinket?
Még öreg házőrző komondorunk is megváltozott azóta! Hatalmas vargabetűt kanyarít a bevetett táblák körül, semmint egyszerűen keresztül vágjon rajtuk!
Nem tudom, hány évre szóló varázslatot szórt szét az öreg?
Egyelőre még él. Tény azonban, hogy a farm eladásának gondolatáról azóta letettünk. Persze, nincs kizárva, hogy a vénember halála után újból aktuálissá válik ..."
Számtalan ilyesféle, varázslattal összefüggő esetet hallottam abban az időben, többé-kevésbé megbízható elbeszélőktől. És beláttam, hogy a világszerte fellelhető primitív törzsek számtalan babonáját, megfoghatatlan hiedelmét sosem árt kellő fenntartással, mondhatnám respektussal kezelni! Ősrégi időkre, néha bizony évezredekre visszanyúló hagyományok ezek, amikor az ember -habár ugyancsak messze járt még az űrhajózástól -, mégis sok mindent tudott, amihez manapság már csak nem is konyít. Hogy egyebet ne említsek, az afrikai „párducemberek" titkos társaságát, kígyómérgek elleni védekezést, számtalan bennszülött betegséggel szembeni immunizálási. . .
Sok mindent tanulhatunk még a bennszülöttek „primitív" tudományából, amit nagyon is hajlandók vagyunk a babona, a szemfényvesztés, a varázslat bélyegével diszkreditálni.
A bennszülöttekről elmondott jellemzéssel elsősorban azt kívántam bizonyítani, hogy a felszabadult Afrika nagyon is kívánatos matériával, biztató reményekre jogosító nyersanyaggal kezdi újvilágának építését!

Félbe kell szakítanom autóbeli elmélkedésemet, közeledünk újabb célunkhoz, dél felé jár az idő. A Kilimandzsáró - jóllehet már „Hutner's Lodge"-ból való indulásunk óta látjuk - csaknem kézzelfogható közelségbe került, pedig még most is lehet köztünk vagy száz kilométer! Mielőtt azonban a tövében fekvő „Loitoki-tok"-nevű maszái községet elérnénk, délnek kanyarodunk, leendő új táborhelyünk irányába.
Ritkás erdőben halad a minden forgalmat nélkülöző, annál több gödörrel, szakadékkal, vízmosásos akadállyal bővelkedő, vörös színű „laterit" anyagból keményre döngetett dűlőút, melyen hamarosan (vagy húsz-huszonöt kilométer lefutása után) máris feltűnnek a meglehetős frissnek látszó - elefántjelek!
Meg-megtépett, sőt helyenkint tőből kicsavart fák, az út porában egyre sűrűsödő nyomok, régibb-újabb „elefántgombócok"' hevernek úton-útfélen. Ugyancsak kedvezőnek tetsző, reményteljes bélyegek - úgy látszik, most valóban szabályszerű elefánttanyára érkeztünk.
Ritkul az erdő, világosodik a terep. Nyílt mezőség tágul előttünk.
- Ott lesz a táborunk - mutatja Poolman -, abban a kis facsoportban, hamarosan odaérünk!
De amint közeledünk, csodálkozva vesszük észre a facsoportból égnek szálló vékony füstoszlopot. Majd néhány vadászsátrat is, sátrak mellett álldogáló teherautót. . .
- Megelőztek bennünket! - jegyzi meg Poolman meglehetős egykedvűen. De cseppet sem olyan hangon, mint akit váratlan, kellemetlen meglepetés ér. - Megösmerem a sátrakat, az autót is! Régi jó barátom - magyarázza - otthoni farmszomszédom táborozik ott, két nyugatnémet „vadászügyfelével"! Tudom, nekik is elefántra fáj a foguk. Nem hittem, hogy ilyen hamar ideérhessenek, most foglalhatták el a számunkra kijelölt táborhelyet. Jó barátom - mondom - ez a fehérvadász. Odébb megyünk majd néhány kilométerrel, ott is tudok alkalmas táborozóhelyet. Békességben megleszünk, cseppet sem fogjuk háborgatni egymás dolgát. Mindjárt be is hajtunk, látom, itthon vannak, ebédet főznek. Meg is hívatjuk magunkat, saját konyhánk, sátraink úgysem érhetnek ide sötétedés előtt! . . .
Már itt is vagyunk, szóhoz se jutok. Nincs időm annak tisztázására, vajon miképpen kerülhet egymás tőszomszédságába két teljesen idegen vadásztábor, hiszen tudtommal ezt én foglaltam le - már fél évvel ezelőtt! A blokkrendszernek pedig éppen ez a célja, hogy ne kerülhessen egymás nyakába két szafári, ne zavarhassa egymást! Megfelelő távolságban kelljen táborozniuk, másmás blokkban, arravaló tágas vadászterület jusson mindegyiknek?
De már ki is szállunk, itt a két német meg fehérvadászuk, Poolman állítólagos jó barátja. Éppen összeismerkedünk, menten meg is hívnak ebédre, le is telepszünk a jószagúan füstölgő leveshez - anélkül, hogy belefoghatnék az engem leginkább érdeklő, nyilván tévedésen alapuló, számomra teljesen érthetetlen kérdés tisztázásához.
Ebéd közben persze a helybeli vadászlehetőségekre, a vidék vadállományára terelődik a szó. A táborok szokatlan helyezését nem is firtatom tovább. Valahányszor belekezdenék, Poolman titokzatos hunyorgatása belém fojtja a szót. Látom, hogy előre megrendezett, Poolman és farmerszomszédja közt megbeszélt körmönfont kooperáció forog fenn!
De vajon mi célból?
Ennek mikéntjéről természetesen beszámoltatunk Poolmannal, mihelyt saját táborunkba berendezkedtünk.
Egyelőre megelégszünk a német kollégáktól hallott, igen kedvező hírekkel. Megtudjuk, hogy két napja érkeztek, egyelőre csak a helyzetet tanulmányozzák, még nem is tettek puskalövést. Egyiküknek van csak elefántengedélye, kollégája bivalyra pályázik. Megállapították, hogy aránylag sok a vad, a jelenlegi viszonyokhoz mérten kitűnőek az esélyek! Sok az elefánt, környék-szerte látható a nyomuk. Nyilván a Kilimandzsáró őserdői felől jönnek, s a közeli folyóra, folyót környező mocsárra járnak inni...
- Tegnap este is ott keresgéltünk - meséli egyik német -, sikerült is jókora elefántcsordát lefilmeznünk. Sajnos, nagyrészt borjas tehenek voltak, a világítás sem volt már kielégítő. De bizonyosra veszem, hogy előbb-utóbb találunk ott megfelelő bikát is! Ami engem illet, csakis komoly agyarú (legalább 80 fontos) bikára lövök, kisebb nem érdekel! - Oroszlán is jár a környéken, éjjelenkint halljuk ordításukat. Kafferbivalyt is nyomoztunk, még párducot is! Azt hiszem, jó helyet találtunk kifogni, egyikünknek sem lesz oka panaszra!
Ilyen biztató tájékoztatást még egyetlen táborból sem kaptunk.
Remélem, ezúttal hasznát is látjuk.
Megköszönjük a vendéglátást, aztán - minthogy teherautónknak híre sincs - előzetes terepszemlére indulunk. A németek is vadászatra készülődnek, mégpedig észak felé. Mi hát a déli irányt választjuk, így aligha zavarhatjuk egymást. Miután még szomszédaink vacsorameghívását is szívesen elfogadjuk - ördög tudja, mikor ér ide saját teherautónk - ellenkező irányban hagyjuk el a vendégtábort.
Legelőször elmagyaráztatjuk Poolmannal, vajon miképpen, főleg mi célból kerülhetett sor erre a szerintem teljesen jogtalan, sőt mindkét félre előnytelennek látszó, érthetetlen megoldásra?
Hiszen a kezemben  levő hivatalos  rendelkezés  határozottan kimondja, hogy egy blokkban kizárólag egyetlen szafári tartózkodhat! Ez megint valami Poolman-féle fondorlatnak látszik!
De nem! - Nyilván igazságtalanul gyanúsítottam szegényt. Elmagyarázza, hogy bár ez valóban szabálytalan eljárás, mégis sokféle előnyt jelent mindkettőnknek, ráadásul teljesen veszélytelen!
- Lakatlan a terület - mondja -, bennszülött „spicli" feljelentésétől itt nincs mit tartanunk. A két tábor közelsége pedig nemhogy kellemetlenséget, rengeteg hasznot hozhat mindkét félnek! Ha bármelyikünknek sikerült elefántot lőni, saját embereivel képtelen lenne megbirkózni a nyúzás keserves munkájával, különösen mi, kiknek múzeumba kitömendő példánnyal kell számolnunk. Hiszen mindössze hét-nyolc embert tudunk munkába állítani. Azzal pedig lehetetlen a kívánt feltételeknek eleget tenni. Nemcsak teljes nyúzásról, a szükséges csontok kifejtéséről is gondoskodnunk kell - arról a bizonyos ,,szőrőstől-bőröstől"-való hazaszállításról van szó! Ha azonban közeli szomszédságban táborozunk, könnyen kölcsön kérhetem barátom embereit, megkétszerezhetem saját munkaerőmet. Ezért kellett hát ezt a teljesen veszélytelen „huncutságot" kispekulálnom! Csakis ily módon menthető meg a „múzeumi elefánt", különben megromlana a bőr, el kéne hajítani - csakis az agyarakat vihetne haza!
Valóban, nem vagyok barátja semmiféle csalafintaságnak, nevezetesen vadászat közben. Különösen Afrika-vadászaton! Mások tapasztalatain okulva, méltán óvakodom a fennálló rendeletek megsértésétől, még a legenyhébb egyenetlenségtől is! Sosem éri meg a fáradságot! Az egyenes út mindig a legolcsóbb. Nemcsak általában - vadászat terén különösképpen!
A vadászerkölcs eme köztudott madárkájának szárnyrabocsátása után, mégis kénytelen vagyok méltányolni Poolman elgondolását. Mert ha netán agyonlőném (az elefántot értem, nem Poolmant), nem mentegetődzhetek azzal, hogy megbüdösödött. (Ismét az elefántbőrről van szó.)
A délután folyamán rendkívüli kalandban volt részem! Afrikai vadászpályámat tartósan beszennyezővel, kitörölhetetlenül megpecsételővel!
Előrebocsátom, csakis vadászolvasót érdekelhet! A nemvadász bajosan fogja súlyát felmérni! De ennyi kerülgetés után végre bele kell lépjek a disznóság kellős közepébe:
Bozóttal és rövid gyeppel benőtt, apró, mintegy szoba nagyságú tisztásokkal megszakított terepen kocsikáztunk, érdekesebb vaddal még nem találkoztunk.
De dübörög a kocsitető - figyelőink nehezen várt jelzése -Poolman már le is fékezi a kocsit. Az előttünk nyíló tisztás közepén, mintegy harmincöt lépés távolságban - hatalmas bivalybika feketéllik. Teljesen szabadon áll, keresztbe fordulva, tán még kővel is megdobható, eltéveszthetetlen céltábla!
Kiugrom a kocsiból. Persze Mangit is magammal rántom, nehogy ismét szememre hányhassa kalandból való kimaradását. Kezében lövésre kész filmezője, szorosan mögém áll.
- Célozzunk egyszerre - súgom -, te a Leicinával, én a puskával! Amint csattan a lövés, nyomd meg a mozigép gombját!
A bivaly most is mozdulatlan. Felénk se néz, érdektelenül bámul maga elé. Nyugodtan, legkisebb izgalom nélkül fogom lapockájára a nehéz „elefántpuskát". Még hátra is pillantok, látom, hogy feleségem mozigépe is nyugodtan célozza a bivalyt.
- Kész vagy? - kérdem. - Amint lövök, nyomd meg a gombot!
- Micsoda alkalom - villan át agyamon. - Ez lesz új Afrika könyvem címképe!
És elhúzom a ravaszt.
A bivaly legkisebb jelét sem adja a lövésnek.
Egyszerűen nem vesz róla tudomást. Hangtalanul elugrik. Egyetlen hatalmas lódulással veti magát a bozótba, dübörögve elrobajlik. Villámgyorsan ismétlek, még sincs időm utánavetni második golyómat. Mangi nem is jut mozigépe elsütéséhez. Olyan szempillantás alatt történt minden.
- Elhibázta! - hallom Poolman vészjósló szavát a kormánykerék mellől.
- Hibázta a ... - valami ritka csúnyát válaszolok. Szerencsére magyarul. Feleségemen kívül nem értheti senki. Öt pedig, fennállásunk óta kellőképpen megedzettem. Újat aligha mondhatok neki.
Olyan tisztára elhibáztam a harmincöt lépésre keresztben álló, teljesen mozdulatlan bivalybikát, mintha jegenyefa legtetején csiripelő verébfiók lett volna!
Persze, nem vagyok hajlandó elhinni. Megvető fitymálásokat hajigálok Poolman felé. Egyiket a másik után - foghegyről:
-  Nem mehetett messzebb negyven-ötven lépésnél! Ha azon belül meg nem találjuk, leharapom saját fejemet, és megeszem tormával!
Szerencsére Poolman a felajánlott harapáshoz sem ragaszkodik jobban - mint saját ígéretei betartásához. Különben kénytelen lennék a vadászat azonnali beszüntetésére. Mert, ugye, fej nélkül.....
Szegény Mangit még a bivalynál is jobban sajnálom. Olyan szomorú, olyan csalódott tekintettel mér végig, de máris tele bizakodással, vigasszal. Persze ő sem akarja elhinni, hogy ilyet el lehessen hibázni.
- Rossz a puska, elhomályosodott az okulád, hibás töltényt találtál elővenni - sorra veszi a szégyenletes felsülés valamennyi mentő lehetőségét. Én persze most sem vagyok hajlandó hitelt adni az érthetetlen baklövésnek, még most is bármilyen fogadást tartanék, hogy a bivaly itt fekszik a közelben élettelenül.
Mindenekelőtt a tényállást kell alaposan felderítenünk: Lehasalunk hát valamennyien a „rálövés helyére". (Remélem mindenki tudja, hogy a német „Anschuss"-ról beszélek, de hiányozván szótárunkból a megfelelő kifejezés, kénytelen vagyok a magyartalan verziót idézőjelbe tenni.)
Centiméterenkint böngésszük végig a talajt. Minden száraz levelét, minden kis gallyat apróra átvizsgálunk. Egyetlen szál szőrt, egyetlen csepp vért nem találunk.
Aztán ráállunk a könnyen tartható nyomra. Óvatosan követjük vagy két-háromszáz lépést. De nemhogy a régóta kimúltnak vélt, biztosra vett bivalyt, egyetlen sebjelet sem találunk.
Szégyenszemre be kell hát látnom, hogy mégis Poolmannak van igaza. Pedig a hatalmas bivalytest jóval nagyobbnak tetszett a körülötte világosodó ürességnél. Lényegesen könnyebb lett volna eltalálni, a környező levegőrétegnél.
Az eddigi bosszúságok betetőzéséhez éppen csak ez hiányzott!
Csak valamilyen elfogadható magyarázatát lelhetném az elképesztő esetnek! Ócska kifogások bő választéka kínálkozik ugyan (a gyorsító nélküli, nehezen sülő, ügyetlenül ágyazott, hatalmasat rúgó fegyver). Anélkül, hogy gyengülő szememet, hatvanhat évemet, elmeszesedő érrendszeremet, aggkori elhülyülésemet is mentegetődzések csatasorába állítnám.
Úgy érzem, tán a legutolsó lenne legsikeresebb.
Nagyon régi kalandom megemlítését sem mulaszthatom el: Harminckét éves, jó erőben levő „fiatalember" voltam akkoriban, sokkal gyakrabban találtam el a vadat, mint ahányszor elhibáztam. De életem legpompásabb sörényű oroszlánját mégis eltévesztettem - mégpedig lelépett harminc lépésről! Álmatlan éjszakákon azóta is gyakran eszembe jut, bele is izzadok mindannyiszor. Sosem felejtem el azt a szénfekete, háta közepéig hátrahúzódó, szügye alatt földet seprő, loboncos sörényt . . .
Tudom, hogy vadászat közben is működnek rosszindulatú. golyót félretérítő, gonosz szellemek. Az ő számlájukra kell írnom; azt a hajdani oroszlánt - és nyilván a mai bivalybikát is!
Persze ezeknek a gyászeseteknek gyakori emlegetése legkevésbé sem enyhíti a rajtam esett gyalázatot. A mait lényegesen súlyosbítja, hogy ez volt legelső, mondhatnám bemutatkozó lövésem Mangi előtt! Első lövésem komoly nagyvadra! Ilyen könnyen leteríthető, úgyszólván már kézben levő bivalyra még soha nem lőttem . . . Ennél nagyobb pofont nehezen mérhetett volna rám Hubertus apánk - vagy akinek munkakörébe tartozik a mennyei vadászpofonok osztogatása . . .
Szomszédainknál vacsoráztunk. Közben beérkezik teherautónk. Felkeressük már előzőleg kijelölt táborhelyünket, sürgősen hozzálátunk sátraink felállításához.

Február 5-én, 
Camp „Loitokitok"

Új táborunk mintegy másfél kilométerre esik a szomszédokétól.
Még az este, vacsora közben megegyeztünk, hogy ma ismét kétfelé indulunk, nehogy megzavarjuk egymás dolgát. Ma ők indulnak délnek, mi az északi területrészt választjuk - a tulajdonképpeni elefántjárta tájékot.
De alig haladunk negyedórát, feltűnik az előttünk ugyanabba az irányba tartó - szomszédok kocsija!
Nyilván tudtunkon kívül mégis megváltoztatták eredeti tervüket, és a közeibe eső sűrűség takarásában - elénk vágtak!
Sziklás, kőkemény a terep, semmiféle nyom nem látszik meg rajta. Az előttünk zötyögő kocsi utasai azonban hevesen integetnek ! Le is állnak, bennünket is megállásra igyekeznek bírni. . .
Nincs köztünk több kétszáz lépésnél, így hát lassan, lehalkított motorral haladunk utánuk. Hamarosan el is érjük őket, szorosan mögéjük zárkózunk. Még mindig nem tudjuk, mi okozza vajon érthetetlen izgalmukat?
Csekély mélyedésben áll a kocsijuk, félig száraz patakmederben. Kocsiból ugró szomszédaink a patak fenekén megmaradt sárdarabkát állják körül, abba mutogatnak, egyben bennünket is csendre intenek. Mi lehet ott vajon? Nyilván valami érdekes nyom?
Kiszállunk hát mi is, melléjük lépünk. A mintegy kétméteres sárfolt kellős közepébe teljesen friss, hatalmas pecsétet nyomott - egy jókora elefántláb!
-  Bocsánat - mentegetődznek szinte egyszerre -, tudjuk, hogy igazság szerint az ellenkező területrészen kéne lennünk. De táborunk előtt elhaladó patak partján kapta meg szemünket ez a friss elefántnyom. Nyilván magányos bikáé. Nem tudtunk ellent állni! Azóta is követjük, így adódott, hogy akaratlanul elibétek kerültünk. Egyenesen északnak tart, alkalmasint, az említett folyóvíz felé. Közvetlen közelében lehetünk már, amott hever az utolsó hulladékhatár, emberfejnyi, még nedvesen fényes gombócok! Itt járhat közvetlen előttünk, néhány száz lépésre - ezért integettünk. Attól tartottunk, hogy kocsitok pufogása elijeszti.
Balszerencse-sorozatunk nyilván makacsul kitart. Ha tíz perccel korábban indulunk táborunkból - mégpedig a pontosan megbeszélt, nekünk szánt irányba - most egymagunkban követhetnénk a nyilván gyanútlanul legelésző, előttünk ballagó elefántot.
Most azonban utunkat állják a szomszédok! Ők találták meg a nyomot - s noha minden vadászbecsület ellenére -, ragaszkodnak az elefánt könnyűnek ígérkező követéséhez!
Ilyen kritikus pillanat semmiképp sem alkalmas váratlanul felmerült nézeteltérések elsimítására, a nyilvánvaló illetékesség megállapítására. Egyébként is olyan beszámíthatatlannak látszik a német társaság, szinte fogukat vacogtatja az „elefántláz". Nincs az a hatalom, ami most eltéríthetné őket a friss nyomról.
Nem szólunk hát semmit.
Némán intünk, tessék, folytassák a nyomozást. Megvárjuk, míg százlépésnyi előnyre tesznek szert, aztán majd mi is utánuk cserkelünk. Persze a legnagyobb óvatossággal, nehogy a „német hadmozdulatokat" bármily módon megzavarjuk. Különben sem árt ilyenkor a hátvéd! Másik elefánt is követheti az elsőt - vén bikák gyakran járnak egyenkint, laza libasorban, reggeli ivóra. Sőt megeshet, hogy elöl is elkel még a segítség .. .
Vetélytársaink - harmadmagukkal, a két német és fehérvadászuk - nagy vigyázva indulnak az egyre világosabbá váló friss nyomon. Nagyot javul a terep is, gyerekjátékká könnyíti a nyomkövetést. A kősziklás, hegyes-völgyes vidék, sáros, helyenkint tocsogós, nádas lapállyá simul. A széljárás is kitűnő - hiszen a vén elefánt többnyire szél ellen közelíti ivóhelyét - a körülmények a lehető legkedvezőbbek.
Mintegy említett százlépéses előnyt engedve a német sógoroknak, most már mi is nyomukba indulunk. Hárman vagyunk mi is, Poolman meg mi ketten. Előbbi halkan - de jogosan szidja a németek „sportszerűtlenségét" - át kellett volna engedniük a szabály szerint bennünket illető elefántot . . .
Örülök, végre Mangi is némi izgalomhoz jut. Első elefántvadászatához!
Kettőnk közé fogjuk, úgy megyünk a dézsányi lábnyomok inán. Dicsérendő óvatosággal - mintha világéletében elefántnyomot követett volna - csúszik-mászik a posványos nád közt, figyelmét semmi sem kerüli el, sem az egyre élesedő talplenyomat, sem az egyre frissülő, csaknem már gőzölgő hullatékgombócok . . .
Az előttünk nyomakodó németek megtorpannak.
Versenyt mutogatnak - nyilván megpillantották az elefántot. A következő bokor takarása mögé húzódva - mi is meglátjuk.
Teljesen gyanútlanul, ormányával egy-egy kívánatos levelet csipegetve, kényesen válogatva ballag előttünk. Csak hatalmas nagy feneke látszik, hátat fordít nekünk, agyarát a körülötte sűrűsödő bozótosba tünteti.
Kifelejtettem, hogy az imént, mikor autónkból szállva elváltunk, a németek - alkalmasint „vigaszképpen" - jelentették ki:
- Csakis megfelelő agyarasra fogunk puskát.  Ha gyengéljük, előre intjük magát, átengedjük a dicsőséget. Tudjuk, hogy „nagytestű" elefántra pályázik, agyara - hallom - mellékes!
- Eszem azt az áldott jó, német szíveteket! Nagylelkűségtek valóban megható. Csak az a szépséghibája, hogy saját elefántommal bőkezűsködtök!
Az elefánt most megáll, de továbbra is fenekét fordítja felénk. Agyarát persze most sem mutatja, belelóg a kötésig érő nádasba. De ismét elindul, a németek már szöknek is utána. A mi szemünk elől most eltűnik, bizonyára mélyedésbe léphetett . . .
Indulunk hát mi is. De csak néhány elővigyázatos lépésre futja.
Akkor robban a németek sortüze . . .
Nem győzöm számolni a lövéseket, de közösen veretik, mindhárom puskájukkal.
Sietve ugrunk hát mi is, s noha az elefántot pillanatnyilag nem láthatjuk, jól tudjuk, hogy ilyenkor segítségre is lehet szükség...
De nem!
Amint a bozótból napvilágra keveredünk - ott fekszik az elefánt előttünk!
A németek pedig versenyt paroláznak egymással s a fehérvadásszal.
Szemem elé kapom a távcsövet, pedig alig van köztünk huszonöt-harminc lépés. Első pillantásra látom, hogy komoly agyarast ejtett a szerencse a német sógor ölébe. Életének első elefántját! És olyan könnyűszerrel jutott hozzá, tán tízpercet se kellett érte gyalogolni!
Odaérünk - az elefánt éppen akkor hörög utolsót.
Irigykedve tapogatom a szép egyforma, becslésem szerint, darabonként mintegy hetven-hetvenöt font körül járó, tekintélyes agyarpárt. Nem elsőrendű elefánt, de nekem, vagyis a pesti múzeumnak - különösen a mai sovány világban - nagyon is megfelelt volna!
Ezután a németek - legalábbis elefántvadászat terén nem zavarhatnak bennünket többé. Őket ezentúl legfeljebb bivaly érdekli már.
Egyelőre persze, nagyban folyik még az elejtett elefánt fotografálása. Egyik filmtekercs a másik után rámegy. A győzedelmes csapat - a két német és gondviselőjük - felváltva kapaszkodik az imént kimúlt elefánttestre, hogy egyenként vétesse le magát a két társ valamelyikével. Hiszen mindhárman törvényes elejtőnek tartják magukat.
Szentül megígérik, hogy elküldik - a vadászistenek által nekem szánt mégis nekik jutott zsákmány fényképét. Legalább emlékem legyen róla - ha már agyarát Németországba viszik.
Sosem küldtek, egy fia képet sem.
Pedig a sok közül bizonyára akadt jó is. A mi Leicáink sajnos a kocsiban felejtődtek, de mozigépünk Mangi nyakában lóg. Le is pergeti a zsákmányukat ünneplő németeket.
Aztán sietünk vissza, közelben várakozó kocsinkhoz. Kora reggel van még, folytatni akarjuk a félbemaradt vadászatot. Otthagyjuk a diadalmas együttest. Még javában cserélgetik egymást, másmás győzelmi pózba vágják magukat az oldalán fekvő óriáson.
A délelőtt folyamán, alacsony náddal benőtt terjedelmes rétség közepén, magányos bivalybikát pillantunk meg. Alig pár kilométert jöhettünk az elefánt elejtésének helyétől.
A legelső bozót takarásában kilépünk a kocsiból, távcsővizsgálat alá fogjuk a négy-ötszáz lépésre, gyanútlanul, egymagában legelésző bivalyt. A nagy távolság ellenére is vén bikának tetszik, habár szarvának terpesztése nem valami rangos. Vadászjegyem azonban öt bivalybika lelövését engedélyezi, nyugodtan szánhatom magam ennek közrekerítésére. Ha már olyan siralmasan elkontárkodtam a tegnapit, legalább ezzel próbálkozom javítani a szégyenletes csorbán . . .
Rettentő a hőség. Mérgesen, kábítóan tűz a nap. A bivaly élvezettel sütteti magát a tisztáson, legkisebb takarás, parányi bókot sem mutatkozik közelében.
- Fogja a kalapját - rendelkezik Poolman -, igyekezzünk lőtávolba lopakodni.
Látom, hogy vesződséges, főképpen szédítően meleg mulatság készül. Izgatottan keresem kalapom, megismerkedtem már a napszúrással - igaz, hogy harminchat évvel ezelőtt -, mégsem kérek belőle többet. Hirtelen elhatározással kapom hát le Mangi fejéről a kalapot: - Maradj itt - szólok meggondolatlanul -, kocsitető alatt úgyis árnyékban vagy. Ha pedig mégis ki akarsz szállni, keresd meg az enyémet, tudom, hogy itt van valahol, csak elkeveredett . . .
Azzal már ugrom is kifelé, fejemben a kölcsönkalap.
Mangi szerencsére feltalálja magát. Nemcsak kalapomat leli meg, fejébe is nyomja, felkapaszkodik az autótetőre, s onnét -akár a páholyból - távcsövezi a bivalyt belopni készülő vadászokat.
A bivaly szerencsére elfelé fordul, fogalma sincs rólunk, gyanútlanul legelész. Szelünk is megfelelő, egyelőre bízvást - persze kellő óvatossággal - haladhatunk feléje.
Vagy kétszáz lépésre közelítjük - még mindig nem vesz rólunk tudomást.
Most fordul, fejét is felkapja. Máris mozdulatlanul ülünk a térdig érő nádasban. Ráfogom a puskát - ha megindulna, kénytelen lennék lőni.. .
De most sem ismer fel. Fejét határozatlanul forgatja ide-oda -megnyugszik, folytatja a legelést. . .
Mászásra fogjuk a dolgot. Ha még ötven lépést közelebb juthatnék, onnét már tán lőhetnék is. A mintegy százötven lépést is messzellem, ilyen bizonytalanná tesz a tegnapi, változatlanul sajgó, harmincöt lépéses kudarc .. .
Sikerül az ötven lépés. A bivaly állja a próbát. Kitartóan legel.
Nekiülök - néhány sűrűbb nádcsomó takarásában. A bivaly kajszán, félfarral áll felém, de máris oldalt fordul... s mihelyt vállát kimutatja - lapockán lövöm.
Éleset csattan oldalán a golyó. Tudja honnét jött a lövés, de engem nem lát, mozdulatlanul ülök. Mégis egyenesen felém szalad - ez lényegesen megkönnyíti dolgomat, így kényelmesen ismételhetem szügyébe - egyik golyót a másik után. Már a harmadik - mintegy száz lépésről - hasra ejti. Talpra állni nemigen tud, felém fordulva fekszik, de fejét még feltartja. Újra töltök - biztonság kedvéért, hiszen csak egy golyó maradt a tárban.
Aztán már nyugodtan, gondosan célozva lövök álla alá, torka közepébe.
Hörögve helybenmarad.
Mangi felé fordítom látcsövemet. Már ereszkedik is le, kocsitető-páholyából. Kalapjával integet. Helyesebben az én kalapommal. Elébe küldöm Poolmant. A bivalytól nincs ugyan már mit tartanunk, mégsem szeretem, ha ilyen nádas helyen egymagában szaladgál - könnyen kígyóba botolhat. . .
- Megint lekaptad fejemről a kalapot, szó nélkül faképnél hagytál! Nagyon kérlek, szokj le végre az ilyesmiről! Tudtommal közösen indultunk Afrika-vadászatra. De arról nem volt szó, hogy komolyabb vad láttán mindenről megfeledkezz. Még rólam is!
A bivaly egyébként olyan, amilyennek első megpillantásakor becsültük. Öreg, de meglehetősen szűk terpesztésű. Életem huszonnyolcadik bivalybikája.
Csak fejbőrét nyúzzuk le, fejét levágjuk. Négy évvel ezelőtt sokkal különb bivalyt hoztam, teljes bőrre nincs hát szüksége a múzeumnak. Mangi sok fényképet elcsetteget. Jó néhány arasz filmet is. Kibelezést, skalpjának lefejtését, fejének leszabását filmezi. Sőt még a szép, tarka lepkét is, mely a kidöntött bivalybélre telepszik, élvezettel szopogatja ...
Miközben a legádázabb délutáni hőségben hazafelé hajtunk -két oroszlánfej figyel a mintegy félméteres fű közül. Mangi majd kiugrik izgalmában a kocsiból. Sajnos nőstény mind a kettő. Soká forgolódunk, keresgélünk, összevissza járjuk a közvetlen környéket. Hátha találunk golyóra érdemes hímet is! Tíz perc múlva még másik két oroszlánt is látunk! De - ezek is nőstények!
Apróra összekocsizzuk az egész vidéket, minden valószínű helyet végigkutatunk. De a négy nősténynél újabbat sehol nem találunk. Hímnek nyoma sincs! Azokat, úgy látszik, „begyűjtötték" az előttünk errejárók!
Délután még kimegyünk a bivalyhullához, levágjuk két hátsó combját, s a délelőtti oroszlánok tájékára helyezzük, csaléteknek. De oroszlánt bizony nem látunk többé.
Mégis örülünk a mai, valóban változatos napnak!
A németek elefántja, utána az én bivalyom, végül még négy valóságos oroszlán - íme az első, régi időkre emlékeztető vadásznap. Úgy érzem, talán most mégis jóra fordul dolgunk! Még időnkből is futná.
Tegnapi vendéglátóinkat hívtuk meg vacsorára. Ünnepeljük az újdonsült elefántvadászt. Vacsora után még haza is kísérjük táborába. Agyarai, szép fehérre tisztogatva, itt hevernek már sátruk előtt. Most valamivel kisebbeknek látszanak, aligha ütik meg darabonkint a hetven fontot.
De azért cseppet se bánnám, ha a mi sátrunk előtt hevernének!

Február 6-án, 
Camp „Loitokitok"

Ötkor kelünk, és mihelyt pirkad, arrafelé indulunk, ahol szomszédaink tegnap délután ismét találkoztak elefántcsapattal! Mikor táboruk előtt haladunk, javában alszanak még, fehérvadászuk azonban ébren van, és a következőket újságolja:
- Fél órája sincs, éppen virradni kezdett, mikor itt előttünk, a szemközti réten, oroszlánok leütöttek valamit - valószínűleg zebrát! Itt álltam a sátorajtóban, világosan hallottam mindent, még néhány perce is itt morogtak, nem lehetnek messzebb száz-százötven lépésnél. Bizonyára ott is vannak még, javában falatoznak . .. Várjanak kissé, mindjárt kivilágosodik, okvetlen meglátjuk őket. .. Remélem lesz köztük hím is, hangjuk szerint többen vannak .. .
Alighogy elmondta - már mi is halljuk a ragadozókat! Mérgesen morognak, vicsorgatnak, összevesznek a prédán. Ha világosodik, és van köztük érdemes hím, még tán innét, a sátorajtóból is meg lehetne lőni. ..
Poolman és kollégája halkan tárgyalják, mi legyen vajon a teendő?
Egyik azt ajánlja, maradjunk itt, várjuk meg a kihajnalodást, nehogy autópufogásunk elijessze az oroszlánokat. A másik viszont azt sürgeti, igyekezzünk minél előbb közelükbe jutni, mielőtt otthagyják a zsákmányt, és bevonulnak a sűrűbe.
-  Tisztában vannak közellétünkkel! Mihelyt veszélyesnek ítélik a helyzetet, tüstént meglépnek. Aztán már nehéz megtalálni őket. Induljunk, mielőtt teljesen ránk világosodik . . .
Kocsiba ülünk hát, és lehetőleg lehalkítva a motort, a minduntalan meg-megszólaló morgás felé gurulunk. Hamarosan meg is látjuk őket. Hárman-négyen lehetnek, de - nőstény valamennyi! Egyikük, mérges öreg hárpia, még a zebramaradványon hasal, hátrasunyított füllel förmed ránk; nyilván el akarna ijeszteni. De lassan továbbhajtunk, végig akarjuk keresni az egész rétet, mert még távolabbról is hallatszik egy-két morgás.
A most már szemlátomást világosodó réten, összesen kilenc oroszlánt számolunk meg!
Hét vén nőstényt és két komondor nagyságú kölyket. Elhiszem, hogy nagy ricsajt csaphattak itt az éjjel - nem sokat alhattak a németek.
Bármelyiket meglőhetnem egyik sincs messzebb ötven-hatvan lépésnél. De nőstényre nincs szükségünk, engedélyünk csak egy hímpéldányra szól!
Hajamat tépem mérgemben. Lehetetlen, hogy egyetlen hím ne tévedne ennyi vén boszorkány közé!
Lelkiismeretesen végigkeressük az egész környéket.
Hiába!
Mikor visszahajtunk a németek táborába, éppen beszállnak autójukba, indulni készülnek.
Ismét az elefántos oldalnak irányoznak.
-  Bennünket úgysem érdekel már elefánt, meglőttük a magunkét  - mondják.  - Bivalyt keresünk.  Csatlakozzanak közvetlen nyomunkban, s mihelyt elefánt vagy friss  nyoma mutatkozna, menten leállunk, előre engedjük magukat!
Alig megyünk negyedórát, ismét magányos bivalybika tűnik fel, ugyanazon a nádas réten, ahol tegnap a magamét lőttem!
Leállunk hát mi is, felkapaszkodunk Landroverünk tetejére, ahonnét kényelmesen „gyönyörködhetünk" a németek mesterkedésében.
Lám, mennyi haszonnal jár a törvénytelen, egymás hátán való táborozás!
Tegnap elefántot, ma pedig bivalyt lőnek el orrunk elől!
Könnyen sikerül a bivaly közelébe férkőzniük, és akárcsak tegnap az elefántot, a bivalybikát is közös gyorstüzeléssel végzik ki. Trófeájával azonban ők sem dicsekedhetnek. Lényegesen silányabb a miénknél.
Szívesen elmagyarázzák, melyik irányba látták tegnap az elefántokat, jobbnál jobb tanáccsal látnak el. Aztán nekiállnak bivalyuk fényképezésének. Ezzel egyhamar nem végeznek, utána -hallom - hazakészülnek táborukba.
Sikerült hát végre túladni rajtuk.
Bátran mehetünk immár, amerre jónak látjuk.
Végre valóban mienk a másfél év óta „kizárólag nekünk tartogatott" loitokitoki terület!
Gyalázatosán sziklás, jókora kövekkel teleszórt, úttalan „elefántváltón" zötyögünk a mocsár irányába, amerre a németek már két ízben találkoztak kisebb-nagyobb elefántcsapattal.
Egyre mérgesebben süt a nap, az úgynevezett „váltó" egyre járhatatlanabb, kirázza belőlünk a lelket. Kénytelenek vagyunk kiszállni.
Felkeressük a domboldalba tegnap kitett bivalycombokat. Alaposan kikezdte valami. Oroszlán-e vajon, párduc vagy csak hiéna, a sziklás talajon képtelenek vagyunk megállapítani.
Annál inkább meglepődünk, mikor előttünk csaknem futball nagyságú elefánthullaték tűnik fel. Nyomot ezúttal sem látunk, csupa kő minden. Minthogy azonban ez az irány folytatása annak, amin a németek elefántja haladt, feltehető, hogy ez is ugyanazon mocsár felé utazik.
- Hagyjuk itt az autót, gyerünk az elefánt után - ajánlja Poolman -, ha már nyomát nem is láthatjuk, igyekezzünk az időnkint fel-feltűnő ürülékhatárokat követni.
Tíz órára jár, kegyetlenül tűz a nap, az elefántgombócok mégis mintha frissebbekké válnának. Igaz, hogy hidegek, egykori gazdájuk messze járhat már, de útiránya kétségtelen, szél ellen tart, ahogy a napközben utazó elefánt általában szokott. Szagunkat sehogy sem foghatja.
A talaj nemcsak köves, csupa hegy-völgy is, szédítő hőséggel súlyosbítva különösen fárasztó. Már-már azon tanakodunk, abba kéne hagyni a reménytelen munkát, úgysem tudjuk utolérni az elefántot, a mocsár előtt nemigen állapodik már meg. Az pedig -legalábbis a németek leírása szerint - még néhány órányira lehet!
Autónkkal - hacsak némileg lenne járhatóbb a terep - talán még követhetnénk néhány száz lépést. De attól már olyan messze eljöttünk, az „út" pedig nemhogy javulna, egyre járhatatlanabbá válik! Próbáljunk hát gyalog tovább kínlódni, hátha valami újabb, biztatóbb jelet találunk. Megyünk hát, de egyre keserűbben, egyre reménytelenebbül... És amint, egyik meredek gödörből a következő dombra kapaszkodunk - meglátjuk!
De kegyetlenül messze, legalább egy-két kilométerre! És változatlan tempóban utazik szokásos ivóhelye felé. Látszólag olyan kényelmesen, higgadtan szedi lábát, úgy vélnéd gyerekjáték utolérni ...
Hajdanában, harmincöt évvel fiatalabb tüdővel, szívvel és lábbal, előfordult, hogy szaladtam utána! Sőt volt úgy - könnyű, rugalmas terepen -, hogy utol is értem! De nem egyszerű dolog ám! A látszólag ráérően ballagó elefánt akkorákat lép, még a nekiedzett fiatalembert is idő előtt kifullasztja.
De ha már utol nem érhetjük, igyekezzünk legalább megszemlélni. Már amennyire ekkora távolságból lehetséges!
Ami első pillantásra megkap - hatalmas, szinte háznagyságú mérete! Ilyesféle kéne a múzeumnak! Agyarát - ilyen messzeségből - még távcsővel sem lehet megbecsülni. Hosszúnak látszik, jókora darab lóg ki szájából! De igen vékonyak! Mintha méteres fogpiszkáló meredezne ormánya két oldalán.
De csak megy-megy - szakadatlan!
Sőt most el is tűnik szemünk elől, nyilván völgyhajlatba ereszkedett.
Rövid megpillantása mégis új erőt tölt belénk. Elfelejtjük a nagy távolságot, el a kegyetlen, szédítő hőséget.
Azért is elérjük, ha már itt van előttünk, nem engedünk neki!
Milyen jól ismerem ezt a valamikor gyakran előforduló szituációt. Mindig többet bízik az ember, mint amennyit bír. Hiszen csak hajdani, futós koromat tudnám még egyszer elővenni. Poolmannal nekilódulnánk, utolérnénk, meglőnénk, Mangi kényelmesen ballaghatna utánunk . . .
De kapcsoljunk rá, hátha ismét meglátjuk, hátha ő is elfárad, hátha megáll, néhány perces pihenőt tart? . . .
Ilyenkor nehéz ám kiölni a reményt a nekitüzesedett elefántvadászból !
Bármilyen öreg, bármilyen rozzant térdű . ..
- Gyerünk - biztat most már Mangi is -, azért se engedjünk a negyvennyolcból!
Így nógatjuk egymást, egyformán feszülő szenvedéllyel.
S mire a következő dombra felérünk, tüstént meglátjuk.
De még mindig megy. Semmit sem csökkent köztünk a távolság. Teljesen nyílt, tiszta körülötte a terep, még kétszer ennyiről is szemmel tarthatnánk . . .
Ez táplálja kitartásunkat. Ez az állandó mutatkozás. Ha eltűnne, erdőbe, bozótba bújna, régóta feladtuk, abbahagytuk volna a reménytelen hajszát. De ez a szüntelen csalogatás, regebeli csodaszarvas módra való csábítgatás, utolsó cseppig kipréseli a vadász verítékkészletét.
El is indulunk ismét, ziháló tüdővel, a lepedőnyi óriásfülét taktusra legyezgető elefántbika nyomán.
Most kicsit megáll.
De csak két-három percre.
Enyhe mélyedés takarásában még futunk is utána. De amint a következő dombra feltörekszünk - ismét utazik. Nem sokat, de harminc-negyven lépést mégis sikerült közelítenünk. Még az agyarak is mintha kissé biztatóbbat mutatnának ...
S a következő dombtetőre érve - ismét megáll. Gyenge szellő lengedez most, nyilván az elefánt is megelégelte a hőséget. Egy helyben legyezi, kitartóan hűsíti napverte kupáját. - Hátha most kitart néhány percig . . .
De még mindig rettentő messze esik, mintegy hétszáz lépésre, a meleg pedig kábítóan lüktet fejünkben.
-   Na, most gyerünk  -  buzdítom  Mangit  -,  szorítsuk össze fogunkat, nyomjuk bele rohamosan fogyó erőnk legutolját!
Negyedik órája loholunk már utána . . .
Magam sem tudom, miképpen, de a közeledő ígéret valósággal szárnyat növeszt lábunkon, újból elodázza a végkimerülést. . .
Ismét takarásban baktatunk, csak a következő dombra érhessünk fel, onnét talán . . .
Fellihegünk, kóválygó fejjel. Az elefánt még mindig áll, de lövésről persze szó sem lehet. Farát fordítja felénk. A távolság is kétszáz körül jár. Szelünk azonban változatlanul jó. Most már el sem eresztem lövés nélkül. . .
Félrefordítom puskám biztosítékát, ha elindulna, az egész tárat bele ismétlem . . .
Ilyesmire szerencsére nem kerül sor. Mintegy száz-százötven lépésre csökken köztünk a távolság.
-   Gyorsan   a  közelébe   -   szólok  Manginak,   aki   csodálatos módon, paprikavörösre forrott arccal, mégis kemény kitartással győzi az iramot. . .
Felhúzott, lövésre kész fegyverrel szaladunk feléje - mintegy ötven lépésre.
Még mindig egy helyben hűtőzik, már fel-alá járó füle csattogását is halljuk . . .
Torkomban zakatoló szívvel, szemembe csörgő verítékkel várom az alkalmat.
Valamit észrevehetett - lassan oldalt kanyarodik . . .
Máris lapockán vágja a nehéz golyó.
S rögtön utána a második. Dühösen rázza fejét, egyenest nekünk fordul. De nem lát minket, bozót mögé lapulunk. Ismét keresztbe helyezkedik. Harmadszor is szól a puskám - és negyedszer is! Oldalában mind a négy golyóm. Nincs is több a tárban. Remegő kézzel igyekszem újratölteni - de nincs már szükség rá ...
Az elefánt imbolyogni kezd. Még egyszer felénk fordul, de látom, hogy elege van. Egy helyben topog - majd békésen oldalra dől.
Meg se mozdul többé.
A gyors, tiszta munkát végző halántéklövést - pedig ugyancsak kedvező alkalom kínálkozott rá - nem is mertem megkockáztatni. Túlságosan kimerültem. Remegő kézzel pedig nem lehet reszkírozni. Ezért választottam a kevésbé mutatós, de annál biztosabb lapockalövést. Ebből persze ritkán elég egy, de három-négy rendszerint ebből is megteszi.
Végkimerülten botladozunk az immár kimúló elefánthoz. Szuszog ugyan még, biztosító golyót kap füle tövébe. Felszabadult nyögéssel rogyunk le melléje. És hálatelt szívvel. Valóban hatalmas nagy állat, agyara vizsgálgatására még nincs erőm .. .
Az irtózatos test még némi árnyékkal is szolgál. Hónaljának gyenge védelmébe kuporodunk, melegre forrott vizeskulacsunk hatástalan segítségéről lemondunk. A gyötrő szomjúság enyhítését táborbeli ivóvizünkre halasztjuk. Fegyverhordómat visszaküldtem messze hátrahagyott kocsinkért.
Örömünk leírhatatlan! Nemcsak mi, Poolman is, embereink is egyformán örülnek. Hiszen ez nemcsak vállalkozásunk első számú ünnepnapja, egyáltalán ez volt eddig első, komoly vadásznapunk is! Izgalmas, fáradságos, kimerítő - eredményes vadászmunka! Régi időkre emlékeztető.
Különösen örülök, hogy Mangi is részt vehetett benne! Sőt elejétől végig ott lehetett velem, valóban keményen állva meg helyét. Még soká fogjuk emlegetni ezt a napot! Emlékét újra és újra végig fogjuk kérődzni!
Bizonyára utolsó elefántom elejtésének örömpoharát fenékig üríthettem. Jólesett. Noha a táborban várakozó behűtött ivóvíz -vajon hány pohárral tudom majd megtölteni magam? - tán még jobban fog esni!
- Ha meg nem áll - mondom Manginak -, ha lekötelező udvariassággal be nem vár, soha az életben utol nem érjük! Csakis a rendkívüli hőség lustította el, ez késztette kitartásra.
Boldogan kapaszkodunk a nagy sokára beérkező kocsira. Hazazötyögünk a táborba. Most tudjuk csak felmérni, mekkora területet begyalogoltunk az elmúlt órákban. A fáradságos, de teljesen szabad, nyílt terület nagyban hozzájárult sikerünkhöz. Az elefántnak csaknem állandó szemmeltartása serkentette kitartásunkat. Különben réges-rég kifogyott volna belőlünk a virtus. Elefánt helyett - a vizeskulacsra szavaztunk volna.
Ezúttal valóban a jobbikat választottuk. Most sül ki Poolman előrelátó, néhány napja még huncutságnak minősített, mégis életmentőnek, helyesebben „elefántmentőnek" bizonyuló spekulációja.
A tábort elérve teherautónkat degeszre tömjük nyúzóval! Nemcsak saját különítményünket, a németek minden épkézláb emberét is felpakoljuk, így már tizenhat főre emelkedik nyúzóosztagunk. Már fordulnak is vissza a színhelyre, velük tartok én is, a két fehérvadász is.
Ezzel a felduzzasztott létszámmal remélhetőleg sikerül a hét-nyolcórás feladattal megbirkózni. Különösen kemény munkának ígérkezik a hatalmas test átfordítása. Az egyik oldal megnyúzása után teherautóval kell átbillentenünk amaz oldalára, hogy túlsó feléhez is hozzá lehessen férni.
Most látjuk csak, hogy a németek segítségét nem is viszonozhatjuk, hiszen az ő elefántjukat meg sem kellett nyúzni, csak az agyarak kibaltázására került sor, azt pedig egyetlen szakértő is elvégzi.
De nekünk, minthogy múzeumi példányt akarunk hazavinni, nemcsak a teljes bőrre, a főbb csontokra is szükségünk van.
Az elefánthoz visszaérkezve, legelőször a pontos méretek megállapításához fogunk. A húszféle méret megbízható felvétele önmagában véve sem könnyű feladat, különösen ebben a szédítő melegben.
Utána még hosszas fényképezés, mozizás is következik.
Embereink derekasan dolgoznak, aránylag könnyen végeznek az innenső oldallal. Aztán kibaltázzuk az agyarakat - kissé vékonyak bár, de aránylag elég hosszúak. Mintegy hetven-hetvenöt fontosak. (Harmincöt kilóra teszem, a fogakat oldalanként.) Sajnos be kell látnom, hogy életem legkisebb fogú elefántja, de legnagyobb örömem mégis ebben telik! Kétoldalt mellém állítva az agyarakat, éppen hogy át tudok köztük járni. Még meg sem kell hajolnom. A legnagyobb elefántom agyara éppen duplája volt ennek. (Később, méréskor derült ki, hogy az egyik agyar hatvanhárom, a másik hatvannégy fontos. Hozzávetőleg majdnem harminc kilósak darabonként.)
Még megvárom az átfordítást, ami már fogósabb kérdésnek bizonyul. Többször is elszakadnak a láncok, a kötelek, megmakacsolja magát még a teherautó is.
De végre ez is sikerül, kezdődhet a túloldal vetkőztetése.
Az elefánt marmagassága egyébként 380 centiméter!
Most azonban egy kis pihenőt, vacsorafőző szünetet hagyunk az embereknek. Előttük még a hosszú éjszaka munkája.
Megegyezünk, mihelyt végeznek azonnal rakják fel a bőrt, szükséges csontokat, egyenest hajtsanak be Nairobiba, Zimmermann műhelyébe. Csak az agyarakat hozza be Poolman a táborba.
Hazavitetem magam én is, elegem volt a mai tevékenykedésből. Csak a pesti múzeumban lehetne már ez a nyomorult elefánt! De épp bőrrel!

Február 7-én, 
Camp „Loitokitok"

Annyira kifárasztott a tegnapi megerőltető hajsza, alig tudtam elaludni az éjjel. Felkelni meg éppenséggel nehezen. Minden csontomat külön-külön fájdítom. Az elefántvadászatot nyilván mát nem énrám szabták.
Felkeressük az elefánthullát.
Az éjszaka folyamán lelkiismeretesen befejezték a munkát, Sört, csontokat be is szállították Nairobiba. Poolman is hazahozta az agyarakat, itt hevernek sátrunk előtt, és különbeknek tűnnek, mint tegnap az elefánt szájában. Pontos súlyukat még most sem tudjuk, de aligha könnyebbek a szomszédokénál.
Pedig a németek agyarai most is nagyobbaknak látszanak. Sokszor előfordul, hogy egyik agyarpár nagyobbat, a másik kevesebbet mutat a valóságnál. A németekét is örömest elfogadtam volna, mikor tegnapelőtt ott feküdt. Most meg abban bízom, hogy mégis a miénk a különb. Sok eltérés bizonyára nem lesz köztük. Poolman is a mienkre szavaz - majd elválik Nairobiban. A németekét persze tisztára, hófehérre mosták, míg a mienk még véres, maszatos. A tiszta agyar mindig többet mutat a szennyesnél.
Elefántunk teteme alaktalan, felpüffedt hústömeg. Köröskörül vizsgáljuk - amíg kibírjuk. Javában büdösödik már. Körülötte ül a rengeteg szárnyas dögész, még tetejét is sűrűén megszállták. Hogy ragadozó is járt-e itt az éjjel, lehetetlen megállapítani, hiéna-sakál-keselyű összevissza tiporta-rugdosta a máris széthulló, csaknem felismerhetetlen, undorító dögöt. Pedig milyen kifogástalan elefántbika volt még tegnap ilyenkor! Egy-két nap múlva - nyoma se lesz már! Az afrikai enyészet - különösen ilyen kegyetlenül napsütötte helyen - rohamlépésben takarít.
Ismét gyilkos meleg látszik készülőben. Lövök egy impallát, párduccsaléteknek. Aztán még felkeressük a tegnapi bivalycombokat is, de ott sem találunk nyomot.
Délben már otthon is vagyunk. Poolman ugyan fordult még egyet, alkalmas fatetőre huzatja fel az impallát. Tapasztalat szerint, szívesebben elfogadja a párduc, mint odalent a földön. Saját zsákmányát is - akárhányszor még önmagánál is súlyosabbat -többnyire fatetőre cipeli, oda rejti a keselyűk elől, hogy aztán napokig újra felkeresse, apránkint fogyassza el.
Poolmanék nemsokára megjönnek.
- Felhúzattuk az impallát a fára - újságolják -, hazajövet pedig, nem is messze a tábortól, nagyobb oroszlántársasággal találkoztunk! Jókora hím is van köztük! Készülődjenek gyorsan, meleg van, ilyenkor ki szoktak tartani, bizonyára megtaláljuk őket. Nem akartam közelükbe menni, nehogy elijedjenek!
Ezt szinte vártam! Csak egyszer ne legyek ott! Okvetlen azzal találkoznak, amit a legjobban keresek!
De már készen is vagyunk, indulunk is, a „közelben lustálkodó" oroszlánok felé. Menthetetlenül kilőjük közülük a nagy hímet!
Bizony ezek serkentő percek. Különösen, ha igaz is a mese . . .
Mangi nyilván elfelejtette a tegnapi erőpróbát. Frissen ragyog arcán az izgalom. Ha sikerülne végső pontot tenni a vadászatra -utolsó, talán legnagyobb óhajtásunk is beteljesedne!
Elérjük a kérdéses bozótost. Poolman pontosan elmagyarázza, hol tartózkodtak - alig negyedórája - az oroszlánok.
De ott - bizony nem tartózkodnak már! Kissé odébb mehettek. Apróra végig bolhásszuk a bozótost - a föld csak nem nyelhette el őket?
Pedig - csakis az nyelhette el!
Néhány vízibakot, pár darab impallát látunk, csak éppen oroszlánt nem. Még csak egy koszos nőstényt sem.
De miképpen is láthatnánk?
Hiszen azokat - elnyelte a föld!
Estig keressük őket, de teljesen nyomuk veszett.
Néhány konyhamadarat lövök a kis longrifle-lal.
Aztán szépen hazapöfögünk.
Ez a délutáni, valóban váratlan felsülés némileg elhomályosítja a tegnapi elefánt örömét. Annyira biztosnak látszott a befejező csattanó!
Mangi indítványára, még tizenegyedikéig kitartunk. Még négynapi esélyt szavazunk az oroszlánnak. Itt járnak - ez tagadhatatlan - láttunk is közülük, nyomokat csaknem naponta megfigyeljük, épp csak hangjukat nemigen halljuk. Talán azért olyan szótlanok, mert nincs köztük hím? Talán ma délután sem volt?
De előttünk még a négynapi haladék!

Február 8-án, 
Camp „Loitokitok"

Gyalázatos időre ébredünk. Egész éjjel, most hajnalban is szakad az eső. Úgy látszik, újabb „frontbetörésre", országos esőre fordul az időjárás.
Manginak kissé elveszi kedvét. Keveset aludt, fogfájásról is panaszkodik, kijelenti, hogy itthon marad. De mihelyt meghallja a Landrover berregését, látja készülődésemet, már ugrik is az ágyból. Meggondolta magát, mégis kijön.
-  Már hogyne jönnék, mikor ma oroszlánt lövünk - jósolja könnyelműen, de szokatlanul magabiztosan. Egyébként fogfájásom is alábbhagyott, csak nem vagyok bolond ilyenkor itthon maradni?
Az eső is gyengül, fél hétkor már indulunk is.
És alig megyünk félórát, már dübörögnek a tetőn:
-  Szimba! - hallatszik a nyitott tetőablakon.
Erre a szóra, ami oroszlánt jelent szuahéli nyelven, kimarad bennem egy szívtaktus. Orvosi nyelven „extrasystolét" eredményez !
Magas körülöttünk a fű, nem látunk ki, csak a tetőablakon kileső emberek pillantották meg. Végre mi is észre vesszük, de már vagy kétszáz lépésre, hosszú ugrásokkal menekül. Távcsövezzük, nagyságáról hímnek nézzük, de igen silány sörényűnek. Alacsony nádas nyílik előtte, nádasban kerek alakú, csak pár méter átmérőjű bozót. Abban tűnik el.
Odahajtunk a bozót közelébe. Körös-körül kerüljük, mintegy húsz-huszonöt lépésről. Mindenfelől belesünk, mégsem sikerül meglátnunk. De odébb megpillantunk egy másik oroszlánt, egy helyben áll - erről biztosan látjuk, hogy nőstény.
-  Bizonyára ez lehetett - mondom Poolmannak -, ezt néztük az előbb hímnek.
-  Dehogy néztük - mondja -, amaz jóval nagyobb volt. A széles fejéről megismertem! Csak a sörénye gyalázatos. De ha különbet nem találunk, elvinnénk ezt is. Itt kell pedig lennie ebben a bozótban, majd csak kiugrasztjuk valahogy. Ha megpillantja, lőjön oda tüstént! Biztos vagyok benne, hogy hím. El ne eresszük, örüljünk, hogy végre ilyet is találunk. Manapság, szabad területen, még rossz sörényű hím oroszlán is ritkasági
Újból megkerüljük a bozótot. Keskeny nyíláson - meglátom. De csak egy-két ujjnyi darabkáját.
-  Lőjön oda gyorsan, az majd kikényszeríti.
-  De hátha ez is nőstény - akkor jól nézünk ki...
-  Az én felelősségemre!
-  Egye fene - mondom. - Pedig átvillan ám fejemen a régi, német vadászmondás: ,,Es sei des Jágers erstes Gebot, was er nicht sieht, schiesst er nicht töt... "
De aztán mégis elkap az „oroszlánláz" - odagyújtok . . .
Felhördül - kiugrik a sűrűből. Most már én is világosan látom, hogy jókora testű, de ritka sörényű hím! Gyorsan ismétlek, de nincs már időm elhelyezni a következő golyót, egyetlen ugrással tűnik el a mintegy másfél méteres nádasban.
-  Na most - mondom -, mi a teendő?
-  A golyót megkapta - jelenti ki Poolman -, csak az a kérdés, hol?
Először is megnyugszunk.
Aztán részletesen meghányjuk-vetjük a továbbiakat.
-  Attól tartok messze elmehetett - mondom -, legalábbis nem látszott különösen betegnek. Nagyon óvatosan próbáljunk utána menni, lövésre tartott puskával. De először vizsgáljuk meg a nádba való beugrás helyét. Találunk-e sebjelet?
A vért egykettőre megleljük.
S már mászunk is utána, de ugyancsak vigyázva, fene csiklandós a helyzet. Aligha nagy a nádas, bizonyára átszaladhatott a következőbe . . .
Egymás mellett lépünk be Poolmannal, mindketten felhúzott fegyverrel. Mangi persze közvetlen nyomunkban. Tán három lépést sem teszünk - hatalmas bömböléssel szembetámad -, de már csattan is a puskám - fejbe találva elnyújtózik!
Mangi máris fényképezni szeretne.
-  Várd meg, míg kihúzzák a világosra - mondom -, így semmi sem lesz a képből.
Cseperegni kezd ugyanis az eső.
De Mangi nem válaszol. Hátrafordulok - eltűnt! Nyilván őt is a föld nyelte el, akárcsak a tegnapi oroszlánokat. Aztán megszólal, de valahonnan nagyon mélyről:
-  Lyukba találtam esni - méltatlankodik -, húzzál ki gyorsan!
Csak most látom meg, vagyis a fejét. Többi része nyakig szorul a láthatatlan, bizonyára varacskosdisznó ásta, jókora gödörbe -vagy régi, esős évszakbeli elefántnyomba . . .
Mire kezét elkapom és kirántom, már húzzák is elő a fejközépen talált, testnagyságban kifogástalan hímoroszlánt. Az első, csaknem vaktában lőtt golyó testközépen érte, ezért nem ment messze, mindjárt lelapult. Szorult helyzetében azonnali támadásra határozta magát.
-  Jól jövendöltél ma reggel - mondom -, de ekkora lyukba mégsem kellett volna beleesned! Különben - okosan tetted! Ha közénk tud keveredni az oroszlán, meg sem találhatott volna!

Három nappal korábban fejeztük be dolgunkat, indulhatnánk is vissza Nairobiba!
De Mangiban feltámadt a takarékos háziasszony: - Én még szívesen itt maradnék három napig - jelenti ki, mialatt az oroszlánt a Landroverba felhúzzák. - Tudod, hogy tizenegyedikéig kifizettük szafáriszámlánkat. Addig ingyen élünk idekint, potyán lakunk, potyán étkezünk. Ha most bemegyünk a városba, újra kezdhetjük a drága életet, ha egyáltalán kapunk szobát. Hiszen még a „Muthaiga" is bizonytalan, megint lóversenyek kezdődnek, ilyenkor mindig nehéz szálláshoz jutni. - Bivalyt még négyet is lőhetnél - ha lenne. Nekem is okvetlen kéne még második zebrabőr, hiszen van még az engedélyen. Szerintem feltétlen többet ér, ha három napig ittmaradunk! Párducra is akadhatunk . ..
A délelőtti eső többször is abbahagyatja oroszlánunk megnyúzását. Folyton be kell vinni a sátor alá a megázott bőrt.
Kiszedjük „szerencsecsontjait" is, vállizmába ágyazott, szabadon lebegő, csontváztól teljesen különálló, görbe, lapos csontocskákat - emlékül szokta eltenni az oroszlánvadász. Manginak tervezek belőlük kalapdíszt. Egy-két karmát is kivágjuk. Abból is kalaptű készül, vagy holmi egyéb mütyürke. Első afrikai vadászemlékét, elefántunk drótszerű farkszőréből való karkötőt, máris csuklóján viseli. Ott a helyszínen tépte ki fegyverhordóm, tüstént ügyes karkötővé fonta.
Délután kimegyünk, de semmi említésre méltót nem látunk. Csak egy szép bundájú sakált lövök múzeumunk számára. Meg néhány konyhamadarat - „sárga nyakú frankolint". Még Mangi is lecsettent egyet - első afrikai vadászzsákmányát.

Február  9-én, 
Camp  „Loitokitok"

Egész éjjel, sőt most délelőtt is zuhog az eső. Két óra tájban mégis elindulunk, javában csepereg még. Alig tudunk haladni, annyira süllyed, meg-megfarol a nehezen lihegő Landrover.
Egyetlen szál vadat nem látunk, délfelé haza is jövünk. Ha így folytatja az idő, még utóbb itt szorulunk, ezen a rohamosan mocsarasodó, egyre kilátástalanabbá váló terepen.
-  Talán mégis okosabb lenne befejezni a vadászatot - mondja Mangi -, időben elkotródni ebből a vízözönből, mielőtt végleg bentragadnánk. . .
-  Én már tegnapelőtt elindultam volna, ha nem lennél olyan igen nagyon spórolós! (Nyilván tisztában lehet a régi mondással: „A takarékosság már önmagában véve is - a legjobb kenyérkereset!") Itt szorulni persze én sem okvetlen szeretnék. Ez az eső nem áll el egyhamar!
Délutánra azonban, mégis kitisztul. Gyalázatos időjós vagyok, belátom. Soha nem is voltam különb, így születtem már.
A kijavuló idő tüstént visszahozza vadászó-, egyben spóroló-kedvünket is.
Holnaputánig mégis ittmaradunk.
Korai ebéd után, indulunk is. Hamarosan lövök egy zebrát. Ezúttal már nem az oroszlánoknak, kizárólag Manginak. Válogatott, fényes, koromfekete-hófehér stráfos, öreg zebracsődört. Amelyikből a legszebb kéziszatyor készül.
Immár két szép zebrabőre van, csak fennakadás nélkül hazavihesse! Ujabban sokféle kiviteli engedély kell hozzá.
A nap szenzációja egy valóban jószarvú, mondhatnám kiváló rinoceroszbika! Persze hiába nézegetjük sóvár szemmel, megvan már az engedélyezett két példányunk, tilos harmadikat lőnünk, noha kétszer akkora a szarva, mint a Makindu mellett zsákmányoknak! Legalább le akarnánk fényképezni. De olyan köves körülötte a talaj, sehogy sem tudjuk megközelíteni. A világítás sem megfelelő már, erősen alkonyodik. Az eső is újból rákezdi.
Mégiscsak el kéne indulni holnap!

Február 10-én 
Camp  „Loitokitok"

Verőfényes,   kristálytiszta,   harmatcsepptől   sziporkázó   reggel.
Ma van utolsó vadásznapunk!
Hogyne indulnánk hát - vadat keresni!
Soha nem láttam a Kilimandzsárót ilyen tisztán. Úgy látszik, a tegnapi eső, friss hó formájában hullott le odafent! Sokkal vastagabb, főleg pedig fehérebb ünneplő hókalapot visel a hétköznapinál.
Ismét találkozunk meglehetős - sajnos azonban nem „meglőhetős" - orrszarvúval. Gyerünk hát a fényképezőgéppel - mozival. Alig közelítjük azonban, nagyot reccsen a kerekünk, két nagy lávakő közé szorulunk. Hiába birkózik Poolman - se előre, se hátra. Mire nagy sokára kiszabadulunk, a rinó persze már a hetedik határt járja.
Azon spekulálunk, nem kéne-e legalább a jó útig, még a mai nap folyamán kiköltöznünk, mert ha éjjel ismét megjön az eső, attól tartok, itt szorulunk.
Végül is úgy döntünk - mégis itt maradunk. Habár borús az ég, az éjszakát tán megússzuk még eső nélkül. Egy éjszaka miatt viszont kár lenne az egész tábort felszaggatni, és harminc kilométerrel odébb ismét leverni. Nairobi innét háromszázhatvan kilométer. Ennél már többet is leszaladtunk egy nap alatt. Mi elviseljük, csak a Landrover bírja ki!
Délután kimegyünk még - búcsúportyára. De madarakon kívül nem látunk semmit. Ráadásul újból csöpög az eső, gyalázatos az út, minduntalan elakadunk. Korán hazatérünk. Mindenki csomagol.
Vége a vadászatnak!
Két hét előtt bezzeg nem mertem volna ilyen eredményben reménykedni!

Február 11-én, 
Camp  „Loitokitok"

Mesebeli, friss, hegyvidéki napsütés. A Kilimandzsáró tetejének vadonatúj hava frissíti. Szinte el se hisszük, hogy az elefántnapon mit kínlódtunk a pokoli kánikulától.
Behajtunk a harmincöt kilométerre eső, Kilimandzsáró tövén épült Loitokitok falvába. A lakosság színtiszta maszái, fehér bőrűt egyetlenegyet sem látunk. Két „duka" (indus kiskalmár) képviseli a külföldi kereskedelmet. Be kellett jönnünk ide, a községi elöljáróságra „kijelentkezni".
Rendkívül szíves, előzékeny fekete bőrű hatóság. Bürokráciája azonban annál bonyodalmasabb. Soká gyakoroltatják velem aláírásomat - még utóbb megtanulom. A Kilimandzsáró parádés látványa viszont még a tegnapin is túltesz!
Sosem láttam ilyen közelről, sosem láttam ilyen ragyogónak!
Hatezer méteres fejét többnyire felhőkendő takarja, kisebb-nagyobb ködszigetek úszkálják körül. De ez a mai nyilván kivételes, csakis kettőnk tiszteletére rendezett különparádé. Sötétkék felette az ég, csillogva sziporkázik benne a havas verőfény. Közvetlen előttünk a „Kibo", a terített asztalra emlékeztető, méltóságteljesen ellaposodó, 6100 méteres főmagasság. Mert csúcsnak valóban nem mondható, mégis egyeduralkodója az afrikai kontinensnek. Csaknem ugyanakkora - szinte 6000 méter körüli - a Kibó-nál valamivel alacsonyabb Mawenzi! Ez már valóban csúcs, csipkés tetejű kőszirt, fodros, hókoronás.
Javában csetteg kezünkben a kétféle fotogép, halkan berreg a mozi. Attól tartok, rámegy valamennyi filmünk, de erre a látványra - bezzeg nem sajnáljuk. Olyan közel esünk hozzájuk, de mindkettőt - a Kibót és a Mawenzit - mégsem sikerül egy képre kapnunk. Túl nagy köztük a távolság.
Sokan lakják ám a tetejét. Rengeteg jó és rossz szellem. Kenya és Tanganyika csaknem valamennyi bennszülött törzsének külön-külön háziszelleme tanyázik a Kilimandzsáró haván. Bizonyára gyakran össze is kapnak. De olyan magasságban, hogy sosem hallatszik le.
Kétségtelen, hogy csak bennünket várt a hegyóriás. Mert alig indulunk, egyik fátyolt a másik után köti fejére, egyre sűrűsödő ködfoszlányok lengik körül. Mikor negyedóra múlva visszatekintünk, teljesen eltűnt a látomás, senki sem hinné, hogy a felhőgomolygás belsejében Afrika bajnokhegye bújik meg!
Tán egy órája sem megyünk még, mikor előttünk, az egyre javuló országút porában, friss elefántnyomok mutatkoznak. Kiszállunk, közelebbről megszemléljük. Jókora csapat, lehet vagy ötven-hatvan főnyi! S ami legfeltűnőbb - valamennyi bika!
Ritkaság ekkorára összeverődött bikacsapat! Bizonyára lehet köztük kiváló fogú! Akármekkora legyen is, nem nyúlhatunk hozzá - számunkra véglegesen befejeződött mindenféle vadászat.
Mégis lelassítunk, kétoldalt figyeljük a ritkuló akácerdőt. Közben elér bennünket a Kilimandzsáró feje körül gyülekezett borús idő, megdördül az ég, sőt hamarosan rákezd a többnyire meglepetésszerűen érkező trópusi záporeső is!
Éppen akkor látjuk meg az országút bal oldalán mozgolódó elefántcsapatot!
Mintha vörösrézből lennének a hatalmas állatok, nyilván a Kenya-szerte előforduló, vörös színű laterit-talajban hentereghettek, azzal kozmetikázhatták be egymást, a csípős bögölyök ellen való védekezésükben.
- Ha már ilyen közelről (mintegy száz-százötven lépésről) sikerült őket meglepnünk - támad fel Poolmanban a szenvedély -, próbáljunk közelükbe férkőzni, találnánk-e köztük kedvünkrevalót? Persze csakis fényképezésről lehet szó.
De még arról se igen, javában zuhog az eső, sötétre borult, kár lenne kicsomagolnunk a kényes gépeket!
Persze mégis elővesszük - legalábbis egyiket -, lefordulunk az országútról, közéjük hajtunk, a valóban csupa bikából álló, meglepett csapatnak. Hiszen szabad vadászterületen tartózkodnak, még jogosan lőhetnénk is - ha meg nem lőttük volna azt a mindkettőnk erejét oly nehéz próbára tevő elefántot. De ki az ördög számított ilyen véletlen, ilyen kivételesen alkalmas találkozásra? Ki merte volna elszalasztani az egyetlen, utolsónak látszó alkalmat - befejezés előtt öt nappal? S jóllehet teljesen szabad, védtelen terepen őgyeleg a társaság, mégis érezheti, hogy tőlünk nincs mit tartania. Emelgetik fejüket, ránk-ránk trombitáinak, komolyabb bosszankodásnak legkisebb jelét sem mutatják. Poolman szerint, a csak alig pár kilométerre eső Amboseli nevű rezervátumból tévedhettek ide, fogalmuk sincs, hogy életüket kockáztatják. Egyébként utolsó három napunk éppen ott, az „Amboseli" rezervátumban tervezzük eltölteni, hogy Manginak búcsúfényképező alkalmat adhassunk.
Ezt a mai könnyű fényképezési lehetőséget, az esős idő következtében nem sikerült kellőképpen kihasználnunk. Az ötven darab körül járó bikacsapat nagy része közepes minőségű, fiatalabb korosztályból verődött össze. Akad persze köztük négy-öt komolyabb, tisztes fogú öregúr is, jóval különb az általam 6-án elejtettnél. Ha tehát ezek közül lehetne válogatnom, egyáltalán nem jönnék zavarba . . . Azt a hosszú, görbére hajlott agyarút szemelném ki, becslésem szerint felülmúlná még az oldalankinti nyolcvan fontot is!
De nem zavarjuk őket tovább.
Gyerünk vissza az országútra, reméljük, nem találja meg őket senki. Bántatlanul térhetnek haza veszélyes kirándulásukról, nyugodtan növeszthetik fogukat az Amboseli biztonságos védelmében.

Érdekes, hogy könyvemen végigvonuló, feltűnő és általános vadhiánnyal ellentétben - az elefánt egyre szaporodik! Szám szerint ma lényegesen több Kenyában, mint a századforduló, egyben a fehér ember érkezésének idején volt! Csak a nagy bikák száma csökkent, hiszen évtizedek óta azokat keresi, azokat válogatja minden vadászember.
Kenya mai elefántállománya - pontos, repülőgépről végzett számlálás szerint - mintegy húszezer darabra tehető. Ennek nagy része - kb. tizenötezer - a legtágasabb kenyai rezervátumban, a mintegy húszezer négyzetkilométeres „Tsavo Nemzeti Parkban" tömörült össze. Ennek az óriás területnek legnagyobb előnye, hogy viszonylag lakatlan, terméketlen, az esztendő nagy részében teljesen víztelen is, a bennszülöttek nem igénylik! Semmi egyéb célra nem való, legfeljebb vadvédelemre. Ebben a lakatlan bozótosban lőttem valamikor - harmincöt évvel ezelőtt - minden elefántomat !
Figyelemre méltó, hogy csak az elefánt gyarapszik, minden egyéb vad ott is fogy. Az elefántállomány rohamosan irtja ezt az utolsó, szinte határtalan búvóhelyét, melynek egyik-másik része máris inkább sivataghoz, mintsem elefántos erdőhöz hasonló, úgy tönkreteszik az évről évre szaporodó, erdőirtó óriások.
Poolman azonban rálép a gázpedálra, neki is sietős immár a dolga. Haza készül nanyuki farmjára - lejárt a velünk kötött szerződés. Néhány nap múlva újabb szafári vezetését kell átvennie. A befejező amboseli-kirándulásra másik fehérvadászt kell hát fogadnunk.
Déltájban leállunk, s a magunkkal hozott „lunchbox"-ból harapunk valamit - az országúti árokparton.
Két órakor be is érünk Nairobiba. Első utunk a posta. Felszedjük időközben érkezett leveleinket, majd a „Muthaigá"-ba hajtunk, ahol ismét sikerül megfelelő szállást kapnunk.
Postánk közt persze kellemetlen hír is akad. Ismét a már-már elfelejtett Winteler dr. levele! „Ajánlatos lenne - írja szíves megnyugtatóul - mégis alaposan megvizsgálni azt a bizonyos torokmirigyet! Ha itt nincs is már idő, legalább hazamenet, Bécsben!" Szívderítő utóirat gyanánt, kifelejtett számlát is mellékel. Megható búcsúszámlát.
Ez a levél persze, egyikünk számára sem kimondott idegnyugtató. Ismét felzaklatja átmenetileg elcsendesedett kételyünket, minden lehetőt elkövet, hogy utunk elejének megzavarása után, most a befejezést, egyben a hazautazást is kellőképpen megháborgassa.
Szegény Mangi újabb pakoláshoz lát, ki sem tudja már számítani, hányadszor. Méltatlankodik is - ugyancsak érthetően - annyifelé raktározták el málháinkat, mindig a legutolsó helyen találja meg, amit éppen keres. Célirányosabb lett volna az utolsóval kezdeni.
Négy órakor leszaladunk még a városba. Slimhez, patikába, fodrászhoz.
Holtfáradtan, kedvetlenül keveredünk haza.
Szobánkban vacsorázunk, és hamarosan ágynak dőlünk.
A fáradtság ellenére, keveset és rosszul alszunk mindketten. Jól tudjuk, hogy Winteler tapintatos levele vette el álmunkat. Ettől eltekintve valóban nincs panaszkodni valónk. Hiszen múzeumi lajstromunkat utolsó pontig kipipáltuk. Az elefánt meg éppenséggel váratlan ráadás!
Később még feljön Poolman, haza kell szaladnia családjához, hiszen holnapután újabb szafárira kell indulnia. A fehérvadász élete sem fenékig tejföl.
Elbúcsúzunk. Ha nem is azzal a szívélyességgel, mint négy évvel ezelőtt. Nem fértünk meg olyan jól, mint akkoriban. Ezt -mint utóbb kiderült - családi gondok is okozták. Állítólag házassága körül volt a hiba. Pedig feleségem még kedvenc brosstűjét is elküldte az asszonynak - holott nem is találkoztunk. Szafári végeztével emléket szoktak adni a fehérvadásznak vagy akár a feleségének.
Változatlanul állítom, hogy Poolman szakértő, megbízható vadász. Elsőrendű autóvezető és mechanikus. Szorgalmas munkás, mindenhez hozzányúl, mindenkinek segít. A szafári valamennyi bennszülöttjének egyaránt.
Szokatlan modorát ráadásnak kell tekinteni.
Azt sem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy néhány évvel ezelőtt csúnyán helybenhagyta valamelyik „kliense" által megsebesített oroszlán. Úgy összevissza marta, alig sikerült élve behozni a nairobi kórházba. Fél évig nyomta az ágyat, mire ismét munkájához láthatott. Ilyesféle nem múlik el nyom nélkül, noha bátorságát semmiképpen sem vesztette el. Olyan hidegvérrel közelítette velem a sebzett oroszlánt, mintha megsörétezett nyulat kerestünk volna.
Megköszöntük hát sokféle szíves segítségét.
Kikísértük kocsijához, soká integettünk utána.
S amint visszatelepedve az előcsarnokba, hűsítő whiskyt rendeltünk, így szólok Mangihoz:
- Most, hogy szafárinkat leszereltünk, vadásztársunkat végleg szélnek eresztettük, hozzád is lenne néhány közvetlen szavam. Mert igazi vadásztársam nem ám Poolman, hanem te voltál. Mindig kitartó, mindig biztató, mindig segítő. Ha valaha még egyszer ilyen helyre keverednék - csakis veled, mennék! Csak azt sajnálom, hogy a többi, a régi expedícióimon, nem jöhettél velem. Akkor kevesebbet kellett volna bosszankodnod, többet örülhettél volna. Mert különb, keményebb, kedvesebb útitársat, el sem tudnék képzelni. Külön köszönöm, hogy naplómat is oltalmadba vetted ! Egyetlen dátumra sem emlékeznék különben!
És szavaim bizonyságául - egyedül voltunk a teremben - megöleltem.
Aztán kimentem Zimmermann preparátorműhelyébe. Elintéztem vele trófeáim bepakolását, teherhajón való hazaszállítását.
Közben Mangi - ismét fodrász ürügye alatt - újból felkereste Wintelert! Az orvos nagyon megnyugtatta. Nincs itt semmi aggodalomra ok - mondta.
Alapjában véve rokonszenves, talán túlzottan lelkiismeretes ember. Most persze már könnyen beszél. Mégis alaposan tönkretette utunk első felét, mindkettőnk idegzetét is elintézte.
Ebéd után „Safariland" kölcsön ad egy kocsit, kiküld a város határában elterülő „Park"-ba vadat fényképezni. Még parkvezetőt is rendel, aki állítólag pontosan tudja, melyik állat merre található.
A parki kocsiutak mentén álló táblák, sőt a legtöbb turistaautó belsejében lógó figyelmeztetés is egyaránt hirdeti, hogy semmiféle fegyvert nem szabad a „Park"-ba behozni, legfeljebb fényképezőgépet. A „Park"-on belül az autóból kiszállni, szigorúan tilos! Hangos beszéd, autódudálás, felesleges motorpufogás, az állatok zavarása, ingerlése, sőt etetése egyaránt tilos.
Bizonyára sok egyéb is tilos még - hamarjában csak ezeket sikerült feljegyeznem.
Már múltkori látogatásunkkor elmondtam, hogy ezeknek a „Park"-oknak becézett, nagy kiterjedésű vadrezervátumoknak, halvány közük sincs az európai értelemben parknak mondott díszkerthez. Tisztára vadállatok és jellegzetes vadnövények védelmét szolgáló, határtalan vadonságok. Éppen ellenkezői az ápolt növényzetű, kőfallal vagy kerítéssel védett, sóderozott sétányokkal keresztül-kasul járt virágoskertnek. Nagyságuk többnyire néhány magyar megyét felölelő, hatalmas erdőség, terjedelmes hegyvidék, szabadon burjánzó dzsungel.
Legnagyobb hátránya - különösen  vasár- és  ünnepnapon  -, hogy kellemetlenné büdösíti a nairobi turistaautók benzinszaga; még a fényképezést is tönkreteszi a minduntalan lencsébe szaladó, csillogó-villogó gépkocsi . . .
A mellénk beosztott „parkszakértő" meglehetős tehetetlen fráternek bizonyul. Nem is igen látunk sokkal többet, ide-oda kergetődző, nagyszámú - automobilnál! Ami persze, igazi vadonságból jövet, meglehetősen kiábrándító.
Hanem aztán feltűnik, távoli rétség közepén - valami tíz-tizenkét - egymás nyomában keringő kocsi! Jókora körben kergetik egymást. Miféle újszerű fogócskajáték - kérdem kísérőmtől - ez a legújabb nairobi sport?
Az autók szemlátomást rövidítik a köztük levő távolságot, egyre szűkítik a kört.
-  Dehogy fogócska az - világosít fel a fényesre pucolt, sok sárgaréz  jelvénnyel  díszített,  finom  khaki egyenruhába  öltözött, hivatásos parkvezetőnk - ott vannak az oroszlánok!
-  Ott heverésznek a szűkülő autókör közepén! Siessünk hát mi is, hogy még helyet kaphassunk a körben, mielőtt teljesen összezárul! Mert ha kimaradunk, már csak a külsőből, az előttünk sorakozó kocsik feje felett láthatunk be a középbe, onnét pedig nehéz már valóságos, „eredeti vadoroszlán" képet készíteni. Minduntalan közbeszalad egy-egy újabb kocsi, az pedig megcsorbítja ám a „vadoroszlánok" hitelességét. Akárki ráfoghatja, hogy még csak nem is Afrikában, bármelyik európai állatkertben készült a kép!
Mire odahajtunk, annyira összeszűkül a kör, csak nagynehezen találunk autónyi rést, amibe beleszorulhatunk. De még most sem állt le a körautózás, egyre szorosabban zárkóznak a kocsik egymás mögé.
A kör közepén kényelmesen nyújtózkodó fenevadak legkevésbé sem zavartatják magukat. Néha fel-felül egyik-másik, irtózatosat ásít, amaz oldalára fordul, szemét lehunyja, tovább alszik. Köröskörül esetlégnek a fényképezőgépek. Az autóutasok nagy igyekezetükben félig kilógnak az ablakból, sőt van, aki suttyomban felkapaszkodik a tetőre, ami persze nemcsak törvénytelen, szigorúan tilos is. De a „parkőrök" hiába parancsolják a rendetlenkedőket vissza a kocsiba, újra csak ki akarnának mászni, nem lehet velük bírni.
Egyre több autó érkezik, nem férnek már az első sorba, a másodikkal kell megelégedniök, az első sorbeliek feje fölött elfényképezniök. Persze ilyenkor ásítozó oroszlán helyett, jókora emberfej is kerülhet a filmre - ami lényegesen érdektelenebb.
Az oroszlánok kialudtak magukat. Egyre többen felkelnek, közeledik az alkonyat, megéheztek az oroszlánok, vadászatra, helyesebben vacsorára készülődnek. Itt az ideje - mondják egymás közt - a mindennapi zebra után nézni!
A „parkvezetők", de a sofőrök is tisztában vannak ezzel a jellel. Egyenkint hagyják el a nézőteret, vége az előadásnak, könnyű rések nyílnak a ritkuló autók közt, az álmos szereplők kényelmesen ballagnak ki rajta.
De nemsokára feldörgő ordításukban az autósok nem gyönyörködhetnek már - hat óra, mindenkinek ki kell takarodnia a „parkból"!
Éjszakára visszaköltözik belé a vadonság - valamennyi tragédiájával együtt.
Mielőtt kihajtanánk a bejáraton, egyáltalán nem tragikus, inkább komikus látványban van részünk. Jókora, vagy negyvenötven tagú páviáncsapat állja utunkat. Annyira nem imponál nekik az autóduda, alighogy félrelépnek a kocsi elől. Sőt, olyan szemtelenek, az utánunk következő kocsitetőre még fel is ugrik valamelyikük! Kitanult, vén pávián lehet, nyilván gyakran kipróbálta ezt az ügyes cselfogást. Mert repül is már a kocsi belsejéből valami falat - pedig az útmenti táblák tilosnak hirdetik -, a pávián pedig lódul is már utána, felkapja, mielőtt valamelyik társa eltulajdoníthatná.
- Ilyenkor jönnek elő - magyarázza kísérőnk -, végigjárják az utakat, gondosan összeszedik a turisták által netán elpotyogtatott élelmiszert, mindenféle szemetet. Csapatosan járnak esténkint, nem félnek a párductól, amely hamarosan elkapná a magányosan kujtorgó páviánt . . .

Február 14-én, 
Nairobi  „Muthiaga Club"

19-én indul Mombasából hazafelé tartó hajónk az „Africa" -a már jól ismert “Europa” testvérhajója. Nem ismerjük még, de hallom, teljesen azonos mása az ,,Europá"-nak, éppen csak farára, mentőöveire, s a legénység sapkaszalagjára festett neve különböző !
Megegyeztünk Slimmel, hogy a hátralevő néhány napot ne kelljen a drága városban elkótyavetyélnünk, kimegyünk fényképezni a híres „Amboseli" nevű vadrezervátumba, melynek közelében minap elautóztunk, mikor a bővebben leírt elefántbika-csapattal találkoztunk.
Említettem azt is, hogy Poolmantól végleg elváltunk, szafárinkat is leszereltük. Fehérvadászra és fuvarra azonban továbbra is szükségünk lesz, éneikül tilos bármelyik vadrezervátum határát átlépni.
Lemegyünk Slim irodájába. Ott találkozunk az általa szerzett, új fehérvadászunkkal. Tulajdonképpen nem is „fehérvadász", csak fényképszafárik vezetésére jogosult, a különféle rezervátumokat járó - turista kísérő. Donnebaumnak hívják, évek óta Kenyában élő, jókedvű bécsi osztrák!
Már első kézfogásra megnyerő, rokonszenves társ. Valóságos megkönnyebbülés a minduntalan duzzogó, barátságtalan Poolman után. Sajnos, csak öt napra alkalmazhatjuk, akkor végleg lejár az időnk.
Még ma el akarjuk érni „Amoseli"-t. Négy napig az ottani turistaszállóban - az „Ol Tukai"-ban - fogunk lakni, majd 19-én Donnebaummal Mombasáig akarunk utazni, s még aznap az estefelé induló „Africá"-ra kapaszkodni, így tudjuk csak kikerülni a drága városi szállodákat, vadfényképező időnket utolsó lehetőségig kihasználni.
Az „Amboseli Nemzeti Rezervátum" területe 3148 négyzetkilométer. (Kb. 550 000 k. hold) Maszáiföldön fekszik, kétszáznegyven km-re Nairobitól délre, a Kenya-Tanganyika közti határvonal mentén. Az „Ol Tukai"-t körülfogó tavak legnagyobbikáról nevezték el. A tó huszonnyolc km hosszú, 12 km széles, de csak tartósabb eső után található benne néhány kisebb-nagyobb pocsolya.
-  Jól ismerem Amboselit - mondja Donnebaum -, kényelmes szállás, barátságos angol „parkwarden" (rezervátumi felügyelő), s többnyire sok vad várja ott a szenvedélyes vadfényképészt.
Mutat is mindjárt néhány általa készített amboseli vadfelvételt - valósággal megcsorgatja nyálunkat.
-  Most ugyan nem a legjobbkor megyünk - folytatja -, a Kilimandzsáróról Kenya felé vándorló elefántcsapatok előőrsei ilyenkor kezdik elérni Amboselit. Nagy falkákra most nemigen számíthatunk. De oroszlánt, orrszarvút, sőt bivalyt is jócskán kéne látnunk. Persze három-négy nap kissé kevés, mindenesetre rajta leszek, hogy megfelelő fényképzsákmány nélkül ne kelljen elhagyniok Afrikát. . .
Az ugyancsak kedvünkre való bevezető után még beszaladunk a városba, feladjuk postánkat, megfelelő adag fényképmuníciót szerzünk be, és délben már kint is vagyunk a „Muthaigában", ahol Mangi sürgősen hozzálát legutolsó - végpakolásához. Idefelé utaztunkban még csak tizenhárom málhát számláló poggyászunk tizenhatra szökött, remélem elbírja az „Africa"!

NEGYEDIK   RÉSZ 
VADFÉNYKÉPEZÉS  ÉS  BÚCSÚ

Persze mindenünket fel kell pakolnunk Donnebaum kissé szűk, Poolmanénál valamivel szerényebb méretű Landroverjére, hiszen ide sincs már szándékunk visszatérni, Amboselitől egyenest a hajóra igyekszünk.
Még Slim is feljön, együtt ebédezünk, Donnebaummal négyesben. Közben alaposan megrakják kocsiját, ijesztő halmazzá szaporodik cókmókunkkal, hajladoznak a kocsi rugói. Mangi gondosan becsomagolt zebrabőrei két jókora, gyanúsan gőzölgő kézipoggyászt tesznek ki. Zimmermann állítólag lelkiismeretesen fertőtlenítette őket - illatosításukról mindenesetre megfeledkezett. Legalább a hajókabinban sem felejtjük el Afrikát.
Elbúcsúzunk Slimtől, meg a kedves muthaigai vezetőségtől. Szíves barátságuk sokat könnyített, még nagyobbat olcsósított utunkon. S miután mindenkivel elszámoltunk, mindenkinek mindent megköszöntünk, erősen megcsappant bukszával, de valóságos költözködő tehertaxivá tornyosult szekerünkkel - útnak indultunk.
Hárman ülünk elöl, rég bevált módszer szerint, a kocsi hátulját, tetejét, saroglyáját teljesen kitölti a rengeteg limlom. Még a sárhányó s a motorház közti résekbe is kerül.
Kétórás kocsizás után, hat óra tájban megteázunk a nekem már régóta ismeretes „Namanga River Hotel"-ben.
Kedves kis útmenti csárda, az Arusha felé vezető országúton. Még éjszakázni is lehet itt, van néhány barátságos lakószobája, sőt még úszómedencéje is! Jókora szobányi, drótkerítés alkotta madárház áll az udvarban, hatalmas, árnyékos fák alatt. Sokféle tarkabarka madár repdes-csirreg a tágas kalitkában, s a körülötte nyíló virágözönnel keveredve, nagyban emeli a színpompát.
Nairobi turisták kedvenc kirándulóhelye ez a szépen tartott útmenti falatozó. Épp a tanganyikai határvonalon épült. Innét kanyarodik le az út keletnek, az Amboseli-vadrezervátum felé.
Továbbmenve hamarosan beérünk egy végeláthatatlan, sík, homokos területre - ez már Amboselihez tartozik - mondja Donnebaum.
Első utunk a tágas homoktenger túloldalán, barátságos facsoportban épült „parkwarden" (felügyelő) házához vezet. Bejelentkeztünk, elsősorban azonban leadjuk tokba zárt fegyvereimet, megmaradt lőszeremet, amiket a „warden" legottan páncélszekrényébe lakatol. Ez szigorú rendelet, nyilván annak megakadályozását szolgálja, nehogy a „sok vad" láttán kísértésbe eshessen valamelyik turista.
Egyébként rokonszenves, jókedvű ember a „parkfelügyelő". Ö is hurcolkodik, javában csomagolja lakberendezését.
-  Sok holmim összegyűlt  - mondja a  sajnálkozás  legkisebb jele nélkül -, tíz éve alakult az Amboseli-rezervátum, én vagyok első felügyelője. Azóta sem mozdultam innét. Sikerült is szépen rendbe hozni, feljavítani a vadállományt. Könnyen ment - elsőrendű bennszülött vadőrgárdával rendelkezem. Ők a munkatársaim. Legjobban őket sajnálom itthagyni. A napokban várom bennszülött utódomat, neki kell mindent átadnom, elmagyaráznom. Ha vadszerető ember - könnyű dolga lesz!
-  Magáról egyébként többször hallottam - folytatja felém fordulva -, tudom, hogy gyakran vadászott Kenyában, amikor még nemcsak védterületen, szabadban is bőven lehetett vadat találni. Megígérem, hogy legkülönb vadőrömet jelölöm ki maguk mellé kísérőnek. Zupás őrmester volt a hadseregben, megbízható vadász, úgy ismeri a „parkot", mint saját tenyerét. Nem is küldöm ám ki a szokásos amerikai lesipuskás-pénzcsodákkal, csakis nekivaló vadászemberrel!
-  A „vadásztanya" - „Ol Tukai Lodge" - csak tíz percre esik, innét mindjárt odahajtunk. Vadonat új, sőt részben még építik is, most fejezik be a végét.
Igen tetszetős, nagyobb rétség szélén épülő, földszintes, jókora nyitott verandával ellátott épület. Lehet vagy tizenöt-húsz szobás, mégis többnyire tele van, itt is ajánlatos előre kvártélyt biztosítani.
Szobánk nagyon kényelmes, fürdőszobás, villanyvilágításos. A főépülettől vagy harminc lépésre levő, kisebb mellékházban lakunk. Az étterem a közeli főépületben van.
Jó vacsorát kapunk, rajtunk kívül csak kevés turista mutatkozik. - Majd nyolc-tíz nap múlva - mondja a gondnok -, mire megjönnek az észak felé vándorló hatalmas elefántcsordák, minden szobánk tele lesz!
Tizenegy óra, mire végre leoltunk. Én persze ismét nem tudok elaludni. Manginak erre néhány perc is elég. Nem is hallja már a mintegy kilométernyire megbődülő oroszlánt - amit holnap remélünk fényképterítékre hozni!

Február 15-én, 
„Ol Tukai Lodge", Amboseli Game Reserve

Hat órakor ébresztenek. Mangi azzal a meglepő kijelentéssel nyitja fel szemét, hogy ilyen kitűnően nem aludt még, mióta Magyarországot elhagyta. Kissé későn kezd belejönni - nem is említem hát az elmulasztott oroszlánbőgést;
Itt is van már a „parkwarden" ígérte kísérő. Valóban bizalmat keltő, jellegzetes szuahéli, katona is, vadászember is, egy személyben. Katonásan összecsapott sarokkal jelenti a látszólag már előre megfogalmazott napitervet.
- Én is hallottam - mondja - az éjjel bömbölő oroszlánt, ismerem jól, szép sörényű öreg hím, két nősténnyel jár, „Kasuli" a neve. Remélem hamarosan sikerül megtalálnunk, tudom, hol szokott napközben megfeküdni . . .
Szeretem az ilyen magabiztos, erélyes fellépésű vezetőt.
Elég soká nem találkozunk érdekesebb vaddal. Csak a szokásos zebrákat, zsiráfokat, különböző antilopféléket látjuk. Szenvedélyes vezetőnk alig veszi le szeméről a látcsövet. Állandóan vizsgálgatja az előttünk nyíló, hatalmas kiterjedésű, imitt-amott apróbb bozóttal tarkított térséget.
- Látom már az öreget - örvendez -, de úgy nézem, csak egyik feleségét hozta magával!
Persze mi is abba az irányba fordítjuk gukkerünket, de bizony egyelőre semmit sem látunk.
- Pedig pontosan felismertem, mindjárt megadom az irányt. Ott az a néhány sötét, külön álló apró bozót, tessék balról kezdve a negyediket szemügyre venni.  (Vagy két kilométerre eshetnek tőlünk a bozótok!) Annak jobb oldalán látszik, alig öklömnyi, fekete pont. Megtalálta?
- Azt a kis fekete pontot megtaláltam, de - hol az oroszlán?
- Na, az a kis fekete pont a „Kasuli" feje! A nőstény pedig amott fekszik, két bozóttal odébb!
Azt persze nem látjuk még - hol jár a mi szemünk egy amboseli vadőrszemtől?
De egyenest feléjük tartunk, az öklömnyi fekete pont egyre tisztul, de hogy oroszlánfej lenne, még innét sem merném ráfogni. Ha valóban az, csakis ezt hallhattam az éjjel. A „Kasuli" urat. Erről a tájékról jött a hang. Amit Mangi szerencsére nem hallott meg. Mert ha meghallja, ki sem alhatta volna magát - legelőször Afrikában!
No de most már mindketten felismerjük ám a gyönyörű fekete sörényes oroszlánfejjé gyarapodó öklömnyi fekete pontot! Sőt, meglátjuk a kissé odébb fekvő nőstényt is.
Megfelelő kört kanyarítva, szél ellen közeledünk a teljesen nyugodtan heverésző ragadozók felé. Mintegy harminc-negyven lépésre engednek, még csak felkelésre sem méltatnak, nemhogy megfutamodásra.
Javában fényképezünk már, mikor szegény Mangi legnagyobb ijedelmére - elakad kezében a híres Leicina! Közvetlen előttünk a valóban mintaszerű hímoroszlán. De a Leicina - hogy törné ki a nyavalya -, sőt nyilván ki is törte már - meg se mozdul.
Elkeseredik szegény, de türelmét még sem veszti el. Addig-addig forgatja, míg rá nem jön a hibára - valami titkos elzárója rázódott félre. A jó Donnebaum csak tehetetlenül nézi, segíteni, persze, nem tud. Én még kevésbé. Szerencsére Mangi megtalálja a teljesen jelentéktelen hibát, kinyitja a rejtett zárógombot - ismét hibátlanul működik a gép!
Két teljes filmet szentel a most is mozdulatlanul heverő oroszlánra.
Tovább menve, nemsokára rinocerosszal találkozunk, sőt a ritkás erdőben gyanútlanul álldogáló elefántbikával is.
A gép zavartalanul működik, a világítás, felhőzet kifogástalan, orrszarvú és elefánt mintha megkötözve állnának - az első délelőtt teljes sikerrel zárul.
Délután háromkor újból autóba ülünk - a déli napos órák nem valami alkalmasak a fényképezésre. Ismét rengeteg vadat látunk, nagy részét kényelmesen filmre is rögzíthetjük. Elefántokkal is minduntalan találkozunk. Magányos bikákkal, kisebb családi csapatokkal. Donnebaum már nem is hajlandó megállni. Sajnálja a rengeteg elcsettegetett filmet.
-  Ha így folytatják, elfogy a muníciójuk mielőtt a harmadik nap végére érünk!
Késő délután még újabb nagyvad, két szép bivalybika is gépünk elé kerül. Agyonfényképezzük ezeket is.
Még jó néhány elefánt, rinocerosz mellett elhajtunk. Annyi már a képünk, csak kivételes példányokat válogatunk. Soha nem reméltük, hogy még ilyen csodálatos fényképalkalomhoz juthassunk. Többféle antilopcsapat, hatalmas zebraménes legel úton-útfélen.
-  Hagyd ezeket - mondom -, találunk belőlük eleget! Inkább a nagyokra - elefántra-oroszlánra - tartogasd filmjeidet! Ha ilyen tempóban fogyasztod, holnapig sem futja!
Ez a nap valóban százszázalékos sikerrel járt. Az sem lenne már szerencsétlenség, ha holnap megeredne az eső. Még Donnebaum is, aki minduntalan járja a rezervátumokat, ugyancsak meglepődik az első nap gazdag eredményén.
-  Nehogy azt higgye ám, hogy ez mindig így megy, akárhányszor napokig kell keresgélnünk, mire egy elefántot nagy nehezen lencsevégre kapunk.
Nem győzzük eléggé magasztalni, nemcsak a sok szép vadat, az ügyes, udvarias, előzékeny Donnebaumot is, akivel máris összebarátkoztunk.
-  Vadászathoz ugyan nem sokat értek - mondja szerényen -, noha a vadvédelmi területek nagy részét megbízhatóan ismerem. A fényképezés lényegesen olcsóbb a vadászatnál. Szafáriszemélyzet sem kell hozzá, sátortábor sem. Ha jövőre ismét kedvük kerekedne fényképezésre, örömmel állok rendelkezésükre! Még sok gyönyörű rezervátum van ám Kenyában, Tanganyikában, Ugandában! Vadásztanyáról vadásztanyára járnánk, öreg kocsimon és hármunkon kívül, semmilyen segítségre nem lenne szükségünk! -Persze puskára sem! - De a puska amúgyis divatját veszti Afrikában !
Alkonyat felé, de még kielégítő fényképvilágításban, két szép csitát (gepárdot) is utunkba hoz a jó szerencse. Azok is csomó filmet felemésztenek.
A minden várakozásunkat felülmúló nap végeztével fáradtan, de megelégedve érünk haza barátságos tanyánkra. „Régen esett ilyen jól az esti fürdő - írja Mangi - meg a szokásos esti ital!"
Számos új vendég érkezik a nap folyamán, nincs már üres asztal az ebédlőben. A fiatal angol felügyelő is kénytelen sátorba költözni, lakását a vendégeknek átengedni. Az ételhordásra felfogadott bennszülött pincérek csomószám támogatják a falat, nevetgélve nézik az egymagában izzadó, mindegyik karján három tál ételt is egyensúlyozó felügyelőt, aki majd megszakad a munkában, mégsem tudja ellátni a szobájukat jó előre megrendelt vendégeit. A pincérhad tüntetőleg, kárörvendve nézi.
Végül mégis kerül vacsora mindenkinek. Csak a puhára izzadt, kimerültén lihegő „manager" marad a csatatéren. Még tréfálkozó kedvét sem vesztette el:
-  Remélem, mindenki jóllakott! Aki éhes maradt, tartsa fel a kezét, máris szaladok újabb vacsoráért, csak néhány percig kifújom magam!
Meg kell hagyni az angoloknak, humorukat nem vesztik el egykönnyen !

Február 16-án, 
,,Ol Tukai Lodge", Amboseli Game Reserve

Reggel ugyanúgy indulunk, mint tegnap. Ismét gyönyörű, kristálytiszta nap készül. Ablankunkból egyenest a Kilimandzsáróra látunk. Ez itt valóban a legkellemesebb klíma, amiben eleddig részünk volt. Felpezsdítő, csaknem hegyvidéki levegő, se moszkitó, se kullancs, se skorpió, előző táborainkban mindig volt részünk valamelyikben. Valóságos, testet-lelket üdítő gyógyhely!
Indulás után hamarosan ismét rinoceroszt látunk - mégpedig nagyon is különlegeset! Nincs szegénynek füle! Tőből hiányzik mindkettő, így hát közeledtünkre nincs is módjában hegyezni. Ismét a tegnapi „katonavadász" kísérőt adták mellénk, tőle tudjuk, hogy ez az orrszarvú évek óta itt jár a „Park"-ban. Holmikor csonkították meg, senki sem tudja, bizonyára ilyen hibásan születhetett. Később, mikor otthon előhívtuk a képet, sok ismerősömet megtréfáltuk vele:
- Ez egy igen ritka rinocerosz képe - mondtam. - Sokan megcsodálták már. Neked mi a kifogásod ellene?
Fél órát is elnézegették. De eddig még csak egyetlen „szakértő" akadt, aki a fülét hiányolta volna. Ha csonka fülű lenne, bizonyára jobban feltűnne. De ennek bizony nincs még csak csipetnyi fülmaradványa sem! Hallani viszont kifogástalanul hall. Erről meggyőződhettünk.
Fél órán belül újabb szenzáció: Vagy húsz főből álló elefántcsorda, még két-három borjú is van köztük. Ezek nyilván az éjszaka érkezhettek a Kilimandzsáró felől, kizárólag a mi tiszteletünkre! Csaknem délig elvacakolunk köztük, míg csak a merőleges nap lehetetlenné nem teszi a fényképezést. Rettentő nagy port vernek, egymást lövöldözik ormányuk hosszú porpuskájával.
Hazafelé találkozunk a tegnapi fekete sörényű hímoroszlánnal. A „Kasuli" nevet azonban képtelenek vagyunk megjegyezni. De annyira hasonlít a sokat emlegetett nairobi indus fényképész -Karmáli - nevéhez, hogy egyszerűség kedvéért átkereszteljük Kasuliról Karmálira. Ez legalább könnyen eszünkbe jut. Vezetőnk persze nem érti az új nevet. Váltig ismételgeti, hogy Kasuli park-szerte közismert személyiség! Mi azonban kitartunk Karmáli mellet, amin vezetőnk majd megszakad neveltében, valahányszor kimondjuk.
Ezúttal két másik hímoroszlán társaságában leljük, alkalmasint serdülő fiaival. Jóval lustábbaknak és jóllakottabbaknak látszanak az öregnél. Alaposan bezebrázhattak az éjjel.
Most sem mutatnak hajlandóságot a felkelésre, vicsorgatásra, még csak ásításra sem. Donnebaum is szorgalmasan fényképez, persze, csak saját gépével. Most már nemcsak az öreg Karmáli, két-három Karmáliné, sőt néhány Karmáli-kölyök is megjelenik körülöttünk, alig győzzük a munkát. Még néhány távolabbi rokon is előjön, azokat is becserkeljük, a bokor takarásából fényképterítékre hozzuk.
Kisüt a nap, nemcsak a fényképészek, az oroszlánok is szánalmasan lihegnek. Eredménnyel megrakodva sietünk haza tanyánkra, az oroszlánok pedig a rendelkezésükre álló bozótosok silány árnyékába.
Az oroszlán általában nem hosszú életű.
A már bemutatott „Parkwarden" beszéli, hogy a pompás öreg Karmáli igen idős, tíz éven felüli példány. Állítólag - nem tudom helytálló-e ez a feltevés - egy oroszlánév mintegy hét évet tesz ki az ember életében. Vagyis tízéves oroszlán körülbelül hetvenéves embernek felel meg. A „Parkwarden" feladatai közé tartozik . a kiöregedett, beteg, súlyosan sérült vagy végelgyengüléshez közeledő állatok kegyelemlövéssel való kivégzése.
Hallom az öreg Karmáli felett is eljár az idő, ő is nemsokára sorra kerül.
- De még van két felesége - mondja a parkfelügyelő - egyelőre nem szabad hát bántani. Az életkor lejárásának legbiztosabb jele, hogy a nőstények elhagyják a kiöregedett hímet. Akkor sürgősen cselekedni kell, mert a fiatalabbak - többnyire a nagyapa saját unokái - egykettőre elteszik az öreget láb alól. Nagyrészt persze féltékenységi alapon vagy zsákmány felett történt nézeteltérés következtében, így aztán, ha jókor sikerül kilőnünk az öreget, legalább kiváló sörényű bundáját menthetjük meg, míg ha vetélytársnak esik áldozatul, apróra széttépik, hírmondó darabkája sem marad.

Február 17-én, 
„Ol Tukai Lodge", Amboseli Game Reserve

Minthogy a vadfényképezést - a kifogástalan időjárás és sok váratlan alkalom következtében nagyjából befejeztük, a mai -utolsó! - nap délelőttjét néhány bennszülött fényképezésére szánjuk.
Az egész Amboseli-park a kiterjedt, nagyhírű maszái vándortörzs tulajdona. Övé egyébként 120 000 négyzetkilométer, melyből 79 000 négyzetkilométer Tanganyikába, 41 000 pedig Kenyára esik. Ebbe tartozik a mintegy háromezer négyzetkilométernyi Amboseli-rezervátum is. Az egész „Masai Reserve" a maszái törzs kizárólagos magánterülete. Itt senki másnak, még fehér bőrű telepesnek sem szabad földet vásárolni, semmiféle egyéb bennszülött nem telepedhet le. A kizárólag szarvasmarhát gyűjtő, hatalmas gulyáikkal ide-oda vándorló maszái törzs, saját rezervátumán belül, állandóan változtatja lakhelyét, a legelő állapotának megfelelően. A legelőket persze, az időnkinti igen bizonytalan csapadék szabályozza. Úgy is mondhatnám, hogy a maszáiak tulajdonképpen az eső nyomában vonulnak, hiszen csak így remélhetik gulyáikat meglegeltetni. Itt az Amboseli-parkban is található kisebb-nagyobb, átmeneti maszái telep. Néhány silány rőzsekunyhójukról, főleg pedig a körülöttük rajzó, minden képzeletet felülmúló csípős légyfelhőről ismerhetők fel.
A maszái törzs több mint százezer négyzetkilométernyi óriás területén kényelmesen elfér. Átlag körülbelül egy maszái jut négyzetkilométerenként!
Soká keresgélünk, mire az első maszái telepre rátalálunk.
Mangi naplójából írom ki a következő, rám nézve súlyosan sértő, mert a valóságnak szerintem egyáltalán nem megfelelő sorokat :
- Zs. rendkívül türelmetlen, ez a téma őt egyáltalán nem érdekli. Látott ő életében éppen elég, légymillióktól körülzsongott maszáit, fél napunk van hátra, hogyne keresne inkább egy-két szép elefántot! Mégiscsak különb látvány néhány vörösre pingált, avas zsírral fényesre suvikszolt, maszái ,,elmorán"-nál! Én azonban lényegesen kevesebb maszái harcost láttam - s noha a fületlen rinocerosz is kétségen kívül érdekel -, a maszái telep atmoszféráját sem hagyhatom ki programomból!
Itt tartózkodunk hát a maszái örömök kellős közepén. Jobb sorsra érdemes gazellabőr átvetőjük alól, nagylelkűen közszemlére helyezett, aszott dohányzacskóra emlékeztető félmellükkel igyekeznek magukat kívánatos fényképésztémává tenni. Sőt orcátlanul kínálgatják, hogy két shilling külön fájdalomdíj ellenében hajlandók a már bemutatottnak párját is előhalászni.
Két shilling nyilván az állandósult turistaár.
Szívesen megadnám én is a két shillinget, de csak akkor, ha a szabadon lógót is visszahajítaná a bőrátvető fedezékébe.
Nyilván hiányzik belőlem a kellő üzleti szellem.
Hazudnék, ha az egész délelőttöt kitöltő maszái fényképezést különleges műélvezetnek bélyegezném. A bögölycsípések csak most kezdenek érvényesülni. Még ebéd közben is versenyt vakaródzunk. A többi vendég érdeklődve figyel bennünket. Azt hiszik nyilván, különleges magyar néptáncot járunk - ültünkben.
Meg is feledkeztem róla, hogy Manginak még Nairobiban vettem egy bennszülött övet, ami már harminc év előtt is divatos volt. Nyilván még ma is az, minduntalan látni nairobi hölgyek derekán. Apró szemű tarka üveggyönggyel varrják ki a közönséges nadrágszíjat, így válik különleges, egzotikus női viseletté.
Miközben ma a bennszülötteket fényképeztük, éppen ez a cifra nadrágszíj tarkállott Mangi derekán. Mihelyt a bennszülött nők észrevették, élénk visongásba kezdtek, örvendezve mutogattak Mangi hasára. Első pillanatban nem is tudtam minek örülnek, csak Donnebaum világosított fel, hogy hiszen ez jellegzetes maszái munka, évtizedek óta ilyennel árasztják el az idegen vendéget. Mangit nadrágszíja oly népszerűvé tette a maszái nők közt, ingyért sorakoztak gépe elé, alig akarták elengedni. Aztán körülvették, hogy övét egyenként tapogathassák meg.
Végeredményben ezért kellett olyan temérdek léggyel tönkreböketni magamat.
Ebéd után még fordulunk egyet - találunk még néhány tekercs használatlan filmet. Sőt, hamarosan még hat elefántot is. Egyet - a legkülönbet, amit eddig lencse elé sikerült kapnunk - lehetett legalább nyolcvanöt fontos oldalankint, utunk legsikerültebb elefántképeit szolgáltatta.
Még közepes bikacsapattal is találkozunk, ezekkel is jól elszórakozunk. Kis mocsár körül állnak, teleszívják ormányukat vízzel, hosszú sugárban végig-vízipuskázzák egymást. Utána pedig száraz porral szívják tele kétméteres orrukat, azt fújják egymás képébe. A filmen világosan meglátszik a körülöttük gomolygó porfelhő . . . Közben a hófehér „tehéngémek" (kiskócsaghoz hasonló vízimadarak) egyik elefánthátról a másikra szálldosnak, élősdi rovarokat csipkédnek háromméteres gazdáik rücskös bőréből. Remélem, feleségem is belátja, hogy különb mulatság a délelőtti maszái fényképezésnél!
Hazafelé benézünk a „Parkwarden" lakásába, meg akarjuk köszönni a három napi élményt - hatheti kirándulásunk valóságos koronáját!
Sajnos, nincs otthon. Barátságos felesége azonban beinvitál. Megteáztat, bemutatja rendkívül kedvesen berendezett otthonukat, szépen tartott virágoskertjüket ,a kertjükben csillogó, gyönyörű tarka madarakat.
Pompás, kék-sárga-vörös színű seregélyfajta, magyar nevük „fényseregély", németül „Glanzstar", latin nevüket nem tudom.
Különös tulajdonságuk, hogy borús időben csaknem színtelenek. Mihelyt azonban rájuk süt a nap, valósággal kivirágzanak, rikító színekben csillognak. Kint a vadonban is gyakran láthatók.
Sötétre beborul, a pompás madarak elszürkülnek. Megkérjük a „Parkwardennét" visszajöhetünk-e holnap, nem akarjuk a gyönyörű madarak megörökítését elmulasztani.
- Bármikor - mondja -, a madarak mindig itt vannak, csak napsütés legyen!
Visszatérünk kvártélyunkra. A nyitott, földszintes teraszon nádszékek állnak, ott szoktak üldögélni a „Lodge"-beli vendégek. Mi is oda készülődünk, hogy holnapi indulásunk különféle részletét Donnebaummal megbeszéljük.
A vendégsereg azonban látható zavarban álldogál a terasz körül, ugyanerre kényszerülünk mi is. Mert a teraszi nádszékek mindegyikét - lándzsás, többé-kevésbé mezítelen, hangosan lármázó maszái harcosok szállták meg. Megfelelő légycsapatot is hoztak. A nyomorult „manager" udvarias hangon igyekszik eltessékelni a váratlan vendégeket. Kínjában végül már könyörgésre fogja a dolgot. Teljesen eredménytelenül. A hörcsögfogú, avas vajjal vastagon bezsírozott harcosok feléje se bagóznak a zavarában izzadó szálloda-felügyelőnek. Nyeglén szemközt nevetik. Tudják, hogy otthon vannak, saját területükön, oda ülnek hát, ahova nekik tetszik. Alapjában véve, teljesen igazuk van. De a külföldi, idegen valutát behozó, rezervátumi vadat fényképező vendégeknek ez nem éppen válik ínyére.
Széjjelszóródunk hát mindnyájan, nehogy a narancslevet szopogató, büszke harcosokat megzavarjuk. Sorsára bízzuk a bajban levő managert, hiszen közeledik az ebédidő, s vagy ötven éhes fényképészt - egymagában kell kiszolgálnia. Pincéreinek nagy része ugyanis az éjszaka leple alatt faképnél hagyta. Szorultságában a nairobi központhoz akarna fordulni - csakhogy reggel óta nem kap összeköttetést.. .
Az idő rohamosan borul. Sűrű fellegek gyülekeznek, egykettőre rá jön az eső.
A tarkafényseregélyek megörökítése elmarad.
Nem győzzük dicsérni szerencsénket, hogy ezzel a háromnapos verőfénnyel, kivételes fényképező idővel ajándékozott meg.
Délután egyre sűrűbben szemetelő esőben, újból meglátogatjuk a parkwardent. - Sajnálom - mondja -, a madárfényképezés most lehetetlen. Nézzenek át még holnap reggel, hátha akkorra kisüt a nap? De ha van rá kedvük, adok engedélyt a „Park" északi, egyelőre lezárt részének megtekintésére. Ott már évek óta nem járt turista, különleges berendezések épülnek. Ott is bizonyára találnak fényképezni valót. Sőt talán különbeket, mint a minap bejárt részeken!
Megköszönjük a szívességét, és hamarosan indulunk is már megszokott vezetőnkkel, állandóan csöpögő, tartósnak ígérkező esőben. Mindjárt az első tíz percben találkozunk kívánatos szarvú rinoceroszbikával. Magas nádasban áll, csak feje látszik ki belőle. Elkezdjük kerülgetni, hátha jobban kiemelkedik, érdemesebb képet kínál. De hamarabb elveszti türelmét, mérgesen ránk fúj, merevre felcsapott farkkal tűnik el a nádasban.
Később jókora elefántcsorda szürkéllik ki a mocsaras ingovány növényzetéből. Sok tehén, kisebb-nagyobb borjakkal. Akkorka is van köztük, hasa alját sem éri anyjának. Észreveszik az autót, Donnebaum nemigen merészkedik közelebb, attól tart, belesüllyedünk a mocsárba, akkor pedig ki lennénk szolgáltatva a fel-felvisító, ormányukkal egyre irányunkba mutogató elefántoknak. Apró borjakat vezető anyák még a tehetetlenül megrekedt autót is feldönthetik. Erre azonban egyáltalán nem vagyunk kíváncsiak. Néhány, az esős időben elég bizonytalan felvétel után, otthagyjuk a trombitájukat immár egymás felé nyújtogató csordát.
Az eső nem enged, úgy látszik, befejeztük fényképszafárinkat is. Sietünk hát vissza tanyánkra. Szegény Mangi - isten tudja, hányadszor, de remélem egyelőre utoljára - a tőle megszokott, gondosan aprólékos pakolásba kezd. Én persze nem is merek segítségül ajánlkozni. Ismételten megpróbáltam, mindig ugyanazzal lettem leintve:
- Ha a rendetlenséget nem akarod tetőfokára növelni, inkább olvassál!

Este még átnézünk a barátságos parkigazgatóékhoz. Megköszönjük sokféle szívességüket, elmondjuk az agyoncsépelt, vajmi ritkán bekövetkező búcsúmondatot:
-  Aztán remélem, találkozunk még ebben az életben! Ő is reméli - persze ő sem hiszi.
-  Ha reggel kisütne a nap, meg ne feledkezzenek a seregélyekről. Készenlétben tartom őket.

Február 18-án, 
„Ol Tukai Lodge", Amboseli Game Reserve

Mikor reggel kinyitom az ablakot, még az elefántot se látnám meg a sűrűn gomolygó, sötétszürke ködtől - nemhogy a fényseregélyt !
De mire megreggelizünk, csomagtornyunkat felépítik-kötözik az autótetőre - oszladozik a köd! Várakozunk vagy fél órát -nincs előttünk hosszú út -, kisüt a nap, csillog-villog az egész táj!
Amboseli már eddig is kitett magáért. Ismét ragyog előttünk a Kibo teteje. Ablakunk előtt, a rét végében pedig, három válogatott termetű zsiráf végzi reggeli sétáját!
Átszaladunk a „parkwarden"-hez. Nemcsak tarka seregélyeit lefényképezni, nemcsak újra elbúcsúzni, hanem - amit elsősorban kellet volna említenem - páncélszekrénybe zárt puskáimat kiváltani. A warden lecsatolja óraláncáról a kasszakulcsot, kiemeli fegyvereimet, mindegyiket kinyitja, belenéz a csövükbe, visszazárja őket a tokba, s az őrizetbe vett töltényekkel együtt, Donnebaum gondjaira bízza.
- Rendben van? - kérdi.
- Látszólag rendben - válaszolom -, hacsak muníciósdobozaimat meg nem vámolta.
- Akkor írja alá az átvételi elismervényt. Most pedig gyerünk ki a kertbe, a madarakat parádéba öltöztettem.
Valóban úgy tetszik. Háza elé szórja az ennivalót. Szinte parancsszóra rebbennek elő, bokrokról, fatetőkről. Csomóba gyülekeznek a kiszórt reggeli körül, acélkéken, citromsárgán, narancsvörösen. Mangi élvezettel süti rájuk Leicinája „Kodachrom"-film-jének utolsó métereit. 
Isten veled, szép emlékű Amboseli, számos nehézséggel fűszerezett hathetes kirándulásunk háromnapos csattanója!
Kellemes az idő, a port is elmosta az éjszakai eső.
Fehéren virágzó bozóterdőben egy-egy zsiráf, zebra és strucc ballag át előttünk az úton. Semmiféle járművel nem találkozunk. Két óra tájban érjük el az Uganda-vasútvonal mentén épült, nekem nagyon is emlékezetes ,,Mtito-Andei"-nevű vasútállomást. Innét indultam el - immár harminchat évvel ezelőtt - gyalogszafárival -, hogy végül is, életem legelső - egyben legnagyobb elefántját terítékre hozzam!
Az akkori vasútállomás házikója alig változott. De körülötte jókora bennszülött-telep épült azóta, néhány indus „duka" (vegyeskereskedés), sőt egymást sűrűn követő útjelző tábla: „Hotel Mtito-Andei"!
Oda igyekszünk, ott akarunk megpihenni, utolsó afrikai éjszakánkat eltölteni. A síneken túl vagy kétszáz méternyire, vadonság közepén épült, csak hetekkel ezelőtt elkészült vadonatúj, rendkívül előnyös benyomást keltő, földszintes szálloda. Valami mombasai ügyvéd építette, szép kerítése is van már, kerítésen kívül halad a Nairobit Mombasával összekötő országút, a szállodás nyilván az egyelőre még vajmi ritka autóforgalomra építi jövőjét. Sőt javában ássák már a kényelmes úszómedencét is! Az árnyékot nyújtó kerti fákat-virágokat csak ezutánra tervezik - igaz, hogy hihetetlen gyorsan, szinte szemlátomást növekszik itt minden!
Szobáink kényelmesek, csendesek, tágasak, levegősek, persze mindegyikhez az úgyszólván már kötelező fürdőszoba. A kényelmes, szellős étterem, választékos koszt és udvarias személyzet ugyancsak kívánatos pihenőhellyé teszi a „Mtito-Andei" országúti kocsmát. Melegen ajánlhatom minden utánam errejárónak.
Biztonság kedvéért fel akarnám hívni Mombasát, nincs-e váratlan változás hajónk indulása körül? De nem sikerül összeköttetést kapnom. A telefon is nyilván most készül - az uszodával együtt. Nem győzzük csodálni az építtető vállalkozókedvét! Hogy a mai bizonytalan időben ekkora befektetésre határozta magát, itt az őserdő közepén, teljesen védtelenül, az elefántok társaságában. Igaz, hogy a Mombasa-Nairobi országút, sőt a vasútvonal is itt szalad át, szinte a kertje szélén. De a távolság - amit a szálloda kb. kettéoszt - mégiscsak négyszáznyolcvan kilométer!
Hiába - aki mer, az nyer!
Őszintén kívánom a Mtito-Andei szállodásnak, hogy nyerjen. Megérdemli.
Délután körülnézünk kissé. Megpróbálom megmutatni Manginak a pontos helyet, ahol 1929 februárjában a sátram állt, valahol az állomásépület mögött, ahonnét mintegy nyolcvan-száz emberből álló szafárimmal vágtam neki, északi irányba, az elefántos őserdőnek. Persze azóta itt is sokminden megváltozott. Beépült hajdani sátram helye is ...

Február 19-én, 
Hotel „Mtito-Andei"

Mintegy háromszáz kilométer van még előttünk Mombasáig. Nyolc óra tájban indulunk. A szállodás azzal biztat, hogy valószínűleg találkozunk majd elefántokkal, most folyik szokásos vándorlásuk a Kilimandzsáró s a Kenya közt, itt Mtito-Andei közelében keresztezik a vasútvonalat. Többszörönkint előfordult már, hogy az éjjeli vonat, sűrű ködben, nekiszaladt egy vigyázatlan elefántvándornak. Mindig szegény vándor jár pórul, persze a mozdony is megrongálódik, elveszti egynéhány csavarját. . .
Elefántot nem látunk ugyan, hullatékát annál többet. Lépten nyomon hever a kisebb-nagyobb, régibb-frissebb, száraz vagy még üdítőn narancssárga elefántgombóc - fájó szívvel mondok búcsút ezeknek is! Úgy látszik, változatlanul folyik az óriások vándorlása, csak úgy, mint harminchat évvel ezelőtt. . .
Mtito-Andeitől kezdve keresztbeszeljük Kenya legnagyobb vadrezervátumát, a múltkor már említett, mintegy 21 000 négyzetkilométeres „Tsavo Royal National Park"-ot.*
Becsukódik mögöttem a paradicsomkert kapuja.
Aligha fogok többé - elefántgombócban gyönyörködni . . .

Most már kiértünk a rezervátumból, elfogy a vadonság, lassankint civilizálódik a környék. Messze van még ugyan a tengerpart, mégis közeledünk. S minél inkább közeledünk, annál kellemetlenebbé válik a hőség. Az út feltűnően rossz, rettentő poros is, csak az utolsó hetvenöt kilométer beton.
Vadat persze ilyenkor nem látni már, Mangi most maradék filmjeit bennszülöttekre igyekszik sütögetni. Tele van velük az országút. Mombasába igyekeznek, hatalmas banánkötegeket, mindenféle terméket cipelnek a mombasai vásártérre. Izzadnak szegények, hiszen ők is a fennsíkról, hűvösebb tájakról jönnek, érthetően nekivetkőztek hát, ruha csak nagy elvétve mutatkozik rajtuk.
Valahány fényképtéma előtt - különösen nő előtt - lelassítunk. Tüstént észreveszik Mangi kezében a gépet, szempillantás alatt előrángatják hiányos rongyaikat, minden betakarhatót elfednek. Így persze mentem megszűnnek fényképtémák lenni.
Ilyen borzasztó szemérmesek lettek újabban? Persze azért egyre mutogatják, mennyiért lennének hajlandók visszavetkőzni - de ilyesféle alkuba nem bocsátkozunk már -, megszűntünk Afrika-vadászok lenni.
Fülledt, párás, fojtogató hőségben érünk be Mombasába. Legelőször a „Lloyd Triestino" irodáját keressük fel, ahol nemcsak jegyeinket kapjuk meg, hanem azt is megtudjuk, hogy délután háromtól kezdődik a beszállás - indulás holnap reggel.
Onnét a rendőrségre megyünk, ahol nagy nehezen megkapjuk az érkezéskor itt letétbe helyezett töltényfelesleget. Végül csaknem nem sok alkalmunk adódott fogyasztására. (Az érthetetlenül elhibázott bivaly változatlanul sajogtatja szívemet.)
Aztán ki a kikötőbe. A vámvizsgálaton most percek alatt átesünk, de a puskák és patronok igazoltatása még kifelé is végtelenre húzódik. A derék Donnebaum mindenütt velünk tart, mindenütt segít, nem is tudom, hogy végeztünk volna szíves támogatása nélkül. Még rengeteg csomagunknak hajóra hurcolásában is közreműködik, hordárokat szerez, felkíséri őket kabinunkba...
Az „Africa" - mondom - teljesen azonos az „Europá"-val, kabinunk is, akárcsak a régi, az húszas volt, a mostani huszonnégyes. A mombasai hőségből érkezve, szinte vacogunk a teljes léghűtéssel „enyhített" hajón, remélem, Mangi nem fog ki újabb meghűlést.
Van még idő bőven, Donnebaum még visszaszalad velünk a postára, feladjuk leveleinket és a londoni Kodak-gyárban előhívandó filmjeinket - amiről egyébként érdemes felemlíteni csodálatosan berendezett postaszolgáltatását. Az Afrikában lepergetett filmtekercset külön erre a célra kapott, apró sárga borítékba raktuk, egyik oldalára a feladó, másikra a címzett nevét kellett írni. A londoni Kodak-gyár végzi ugyanis a legmegbízhatóbb előhívást. A Nairobiban feladott filmet hetedik nap, készen előhívva kaptuk vissza! Fizetni sem kellett, az előhívást belekalkulálják a film vételárába.
Mangi még fodrászhoz is elmehet, nem a legjobb emlékei vannak az “Europa” figarójáról. De amint a nagyon tisztának látszó mombasaihoz benyit, éppen négy óra, zárnak a fodrászok. Eszünkbe jutnak a derék Harold White-ék, kiknek öt évvel ezelőtti szíves vendégségét élveztük. Sajnos, nincsenek itthon, de rokonuk készségesen felhív egy ismerős fodrászüzletet, persze az is éppen zár, de barátja kérésére még megvárja Mangit. Így aztán, az ugyancsak szükséges hajmosásnak is eleget tehetünk. A sietős fésülködés, a mombasai dunsztos hőségben, már kevésbé sikeres:
-  Olyan a fejem - méltatlankodik -, akár a rosszul rakott szénásszekér, még csak tisztának sem érzem!
A fodrászi intermezzo alatt a közeli bárban limonádézunk Donnebaummal. Ismeretlen, sápadt képű fiatalember lép be, szerényen megkérdi:
-  Látom a rendszámtábláról, hogy Nairobiba való. Ha nem számít érte sokat, megkérném, vigyen el, kevés a pénzem . . .
-  Nem számítok érte semmit, különösen ha hajlandó elbeszélgetni velem. Fáradt vagyok, könnyen elalszom a kormány mellett. Itt találkozunk egy óra múlva!
Máris kész hát az üzlet, közös megelégedésre. Visszamegyünk a hajóra, lehajtunk néhány búcsúlimonádét, valóban megkedvelt bécsi kísérőnkkel.
- Minden évben hazajövök, címemet bármikor megtudhatják a „City-foto" nevű kártnerstrassei boltban, ott szoktam előhívatni fényképeimet. Akár meg is beszélhetjük mindjárt jövő évi kirándulásunkat . . . addig is minden jót - kwa heri!
Kopognak a kabinajtón.
Egész csomó magyar postát hoz be a steward . . .

Vége

AZ   UTAZÁSUNK  ALATT  ELEJTETT  VADAK FELSOROLÁSA:

Orrszarvú (Rhinoceros africanus) ............................      2
Afrikai elefánt (Loxodonta africana)    .......................    1
Kafferbivaly (Synncerus caffer caffer) ......................     1
Oroszlán (Felis leo masaicus) ............   ........... ...          1
Beisa Oryx (Oryx beisa) ..........................................       3
Bojtosfülű Oryx (Oryx beisa callotis) ...........................  1
Impalla (Aepyceros melampus)     ................................. 3
Grant-gazella (Gazella granti) ....................................    2
Sakál (Canis lupaster) .............................................        1
Thomson-gazella (Gazella thomsoni)    ..........................3
Zsiráf-gazella v. Gerenuk (Lithocranius walleri) ......	     4
Grevy-zebra (Equus grevi)   ...................................... .    1
Zebra (Equus zebra)................................................        4
Zsiráf (Giraffa camelopardalis)    ...............................  .. 1
Klipspringer (Oreotragus oreotragus) ...........................  2
Steinbok (Rhaphicerus campestris)   .............................. 1
Madár (Frankolin és Guineafowl)   .............................. 22
Összesen:     						    53

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ
BEMELEGÍTŐ                                                                        5

MÁSODIK RÉSZ
HOGY JUTOTTUNK AFRIKÁBA KETTESBEN?       12

HARMADIK RÉSZ
A TULAJDONKÉPPENI VADÁSZEXPEDÍCIÓ        181

NEGYEDIK RÉSZ
VADFÉNYKÉPEZÉS ÉS BÚCSÚ                                     352

AZ UTAZÁSUNK ALATT ELEJTETT VADAK FELSOROLÁSA                                                                       571

KÉPEK JEGYZÉKE                                                                373

FELELŐS KIADÓ A SZÉPIRODALMI KÖNYVKIADÓ IGAZGATÓJA
FELELŐS SZERKESZTŐ KŐSZEG FERENC
MŰSZAKI VEZETŐ JÁNOSA ISTVÁN
MŰSZAKI SZERKESZTŐ TÓTH ÉVA
KÉPSZERKESZTŐ ZSOLDOS VERA
A BORÍTÓ- ÉS KÖTÉSTERV RUDAS KLÁRA MUNKÁJA
MEGJELENT  I971-BEN,  46 100  PÉLDÁNYBAN,   23,5   (A/5  IV TERJEDELEMBEN
3,5 IV + 2 LAP MÜMELLÉKLETTEL
MSZ 3601-55 ÉS 3602-59
SZ  3577 - b - 7175
71.7497.66-14-1 ALFÖLDI NYOMDA, DEBRECEN