Zsigray Julianna

TRAGIKUS KERINGŐ

Az operett fejedelme

Regény

El a kezekkel ettől a könyvtől, WhoAmI!

Nem te javítottad, nem dolgoztál meg vele, nincs jogod

„saját  eredeti release”-ként feltölteni!

Zsigray Julianna© jogutódjai

Szedte és tördelte a Bookmaker 97 Bt.

© Fedélterv: Szabó Árpád

ISBN 963 9384 35 6

Az egyedül jogosított magyar kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, a részletek közlésének jogát az írott és elektronikus sajtóban.

A kiadásért felel: a K.u.K. Kiadó ügyvezetője

Nyomta és kötötte: Kinizsi Nyomda, Debrecen

Felelős vezető: Bördős János igazgató

Ifjúság

I .

A KADÉT A KERTEK ALATT INDULT HAZAFELE. A hátsó kapun jött ki a házból, s mint mindig szerelmes órák után, filozofikus hangulatban volt. A hajnal már elmúlt, a reggel készülődött, de a kisváros még homályba takarózott. A késő ősz párái lilásan füstölögtek a földből. A kadét megborzongott. Nem volt délceg ifjú harcos. Ellentéte volt mindannak, aminek a tizenkilencedik század végén egy kadétnak lennie kellett. Nem volt sem vidám, sem csinos, sem gyermeteg.

Sovány, nyakigláb fickó volt. csúnya arcát értelem ragyogta be; fellázadva a szolgálati szabályzat ellen, gondolkodni is mert. Hosszú extraköpenye gallérját is szabályellenesen hajtotta fel. a szája sarkában lustán lógó szivar enyhén parázslóit, hanyagul felkötött kardja kis árkot húzott a sáros talajban.

Mellékutcán kanyarodott fel a Főtér felé. Itt. kékesvörös fénycsíkot vetve a ködbe, néhány petróleumlámpa égett. A kis város még nem jutott cl a gázvilágításig. A közelben cigányzene szólt. A kadét felemelte fáradt fejét.

Figyelt.

Az első banda – állapította meg. Inkább ösztönösen, mint szándékosan a muzsika felé tartott. Átvágott a Főtéren.

A Főtér közepén szobor állott. Karcsú, finom figura, a kései magyar rokokó utolsó éveinek hőse. Költő, aki oly zenei szépséggel s oly kiművelt nemességgel szólalt meg boldogtalan hazája nyelvén, amilyenre csak egy század múlva feleltek visszhanggal a költők. Kármán József kőarca a fiatal halottak fölényével és bölcsességével túlnézett a város házain. A kadét barátian intett a szobornak. – Te is különb helyet választhattál volna szülővárosodnak – dünnyögte magában az elkésett tanácsot és élvezte, hogy tegezi a halhatatlant.

Elballagott a szobor mellett, vonzotta a cigányzene. Nem mintha szerette volna, de tudta, hogy ahol muzsikálnak, ott történik valami, s az akció, amelyet reflexiókkal lehet kísérni, izgatta.

A szobor környékén sorakoztak a gazdag házak. A megyében a földesurak uralkodtak; a városkában is tartottak lakást, kint a pusztájukon pedig kastélyt. Ők voltak a hangadók. Irányították a közigazgatási, beleszóltak a társasélelbe. Lenézlek a polgárságot, mert azok a polgárok voltak, dolgoztak és gazdagodtak; a birtokosok mindent megtettek, hogy különbözzenek a polgároktól, lehetőleg olyan tetteket vittek véghez, amelyek elképesztették vagy felháborították a polgárságot. Voltak még tetteik a parasztság számára is, de azzal végleg nem törődtek, hogy a parasztok mit szólnak mindehhez.

Azoknak nincs szavuk.

A nagy ház, ugyancsak efféle dzsentri– ház. amelynek nyitott kapui felé a kadét igyekezett, muzsikál, hangos beszédet, rikoltozási és dohogó zajt öntött ki a szürke ködbe. A kadét nyugodtan besétált az udvarba. Virágos udvar volt, kőkerítéssel, zárt kert, halott rózsák pihentek szalmaburokban. az örökzöld bokrok kemény, fényes leveleiről csepegett a nyúlós köd. Sokan álltak az udvaron.

Mi a fenét csinálnak ezek? – kérdezte önmagától a kadét, erőltetve a szemét, amint a szürkéslila homályban megpillantotta a szmokingos és egyenruhás alakokat. Hátrább, a nyírott pázsiton – késő őszi fagyos pázsit volt már – két almásderes könnyű hajtókocsiba fogva toporzékolt. Gazsi – a kadét jól ismerte Gazsit, aki báró volt. birtokos és neki bőven az apja lehetett volna – éppen most mászott fel a bakra, hogy kezébe vegye az ostort, A cigányok a nagy ház tornácán muzsikáltak, a Rákóczi– indulót húzták. A kadét nőket nem látott a társaságban. Mindenki részeg volt vagy félrészeg, mindenki kiabált vagy hahotázott.

A kadét dühösen mordult fel, amikor a tornác alatt felfedezte barátját. Nikit.

A kis katonakarmester a lépcsőn ült. sapka nem volt rajta, aranyszőke haja csapzoltan hullt a homlokára. Nagy kék szeme tágan, zöldes fényben ragyogva tapadt egy helyre az udvar közepén. A kadét követte Niki tekintetét. De a nedves, ködös homályban nehéz volt felismerni a dolgok körvonalait, sőt még az embereket is. A sárban, a nyúlós nedves levegőben. a tornácról kiszűrődő gyér lámpafényben részeg félálomnak hatolt minden. A kadét eltolva maga elől a hadonászó férfiakat s megkerülve a toporzékoló lovakat, Nikihez ment.

Megérintette a vállát. A fiú vállzsinórjába egy kései rózsa volt betűzve s a rózsa most lehullott a sárba.

– A virágom... – horkant fel a fiú. A kadét közel hajolt hozzá, az arcába nézett. Fiatal, máskor hamvas bőre tompaszürke volt.

– Mit csinálsz itt, Niki? – hajolt a fiúhoz. Az felnézett rá, tétován a lovak felé mutatott.

Az ég felhőfodros szürkeségébe mintha piros tintát csurgattak volna.

Felkelt a nap. Nyugtalan, vörös fény áradt szét. Ebben az izgatott világításban az udvar közepén egy óriási tükör villant fel. A lapja akkora lehetett. mint egy kapu, A kadét ismerte ezt a tükröt. Gazsi vette egy mutatványos bódé tulajdonosától. Torztükör volt. Irtózatosan nagyított, öles szörnyeteggé vált, aki belenézett. A tükör sokáig a magtárban állt, rémítve a sunyi gabonakereskedőket és a jámbor parasztokat. Gazsi mindennapi szórakozását szolgálta. A kadét nem érlelte, mién hozták most ki az udvarra.

– Fogadtak – súgta Niki a kadétnak, mintha felséges mulatságnak találná a fogadást, tiszteletre méltó és hatalmas cselekedetnek, amelyről csak suttogva lehet beszélni. A kadétot bosszantotta, hogy Niki részeg, hogy tetszik neki a mulatság és hogy itt van. Szerette a kis karmestert. Nem sokkal volt idősebb nála. mégis valami szülői gyöngédséget érzett iránta, amely féltékenységgel és aggodalommal keveredett. Azt is szerette, hogy a fiú tud muzsikálni, s személyisége lefokozásának vette, hogy ebben a vad mulatságban, a rikoltozó cigányzene mellett találja itt.

– Mi az istennyilába fogadtak?! – kiáltott rá a fiúra, mert idealista volt s az idealizmusát gorombaság mögé rejtette.

– Abba fogadtak – magyarázta Niki elragadtatva – , hogy Gazsi nekihajtja a lovakat a tükörnek. Hogy átmegy a fogattal a tükrön!

– Megőrültek! – kiáltott a kadét.

A bágyadt nap kimászott a kis hegyek mögül, a tükör vörös lényben lángolt fel az udvar közepén. Niki előrehajolt. Finoman formált arcéle az izgalomtól majd úgy lángolt, mint a tükör. Keskeny gycrekkezével belemarkolt a hajába.

A kadét fájdalmas meglepetéssel pillantott a barátjára. A gyerek nem volt részeg és mégis: tetszik neki az ocsmány mulatság?

De aztán körülnézett s őt is megfogta a dáridó goromba szépsége. Szép és borzasztó volt az egész. A rózsaszínbe olvadó ég felettük, a házak fehér falára vetődő kormos árnyékok, a részegek dülöngélése és bakugrásai, középen a két pompás, megfeszült izmű paripa leszegett fejjel, doboló karcsú lábakkal; az orrlikaikból kicsapó gőzt is pirosra festette a nap. Gazsi nem ült a kocsin, állva fogta szorosan a gyeplőt, előre hajolt a lovai fölé. A vendégei nevettek, rikoltozva biztatták. Hátrább az istálló falának támaszkodva a kocsis és néhány lovász figyelte az urak mulatságát. Egy pendelyes, csöppnyi parasztgyerck mezítláb topogott a sárban. A szeme a rémülettől és a viszolygó gyönyörtől kimeredt. Gazsi rávágott a lovakra, vágtában robogott a tükör felé. De amikor a lovak meglátták a lángoló tü– körlapban a rájuk szembe vágtató, szörnyeteggé nagyított képüket, jobbra kitörtek. Elszáguldottak az udvaron. A vendégek üvöltve menekültek előlük.

Gazsi káromkodott, verte a lovait, ismét vágtában fordult vissza. A két ló széles körben végigszáguldolt a kerten, de amikor megint a tükör elé ért.

fújva és nyerítve kitört. Gazsi már ordított. A vendégek biztatták, mások gúnyosan nevetlek.

– A lovaid parancsolnak neked, nem le parancsolsz nekik – kiáltott oda az egyik.

A kadét belekarolt Nikibe.

– Ne nézd ezt. Utálatos. Gyere haza.

De Niki élőrehajolt, az ajka kissé szétnyílt. Egy szempillantást sem akart elveszíteni a játékból. Közben hátraintett a cigányoknak, hogy egy percre se hagyják abba a muzsikálást. A vad hegedűk, s a sötéten jajongó bőgő. a sikoltó cimbalom részeg csárdásba csapolt át.

– Dehogy megyek. Nagyon érdekes, látni akarom.

A napot eltakarta egy nedves őszi felhő, mintha szürke vitorlát húztak volna elé, a vörös fény elolvadt a tükörről. Most csak egy ezüst lap ragyogott az udvaron. Gazsi már ötödször hajtotta neki a lovait, az állatokról szakadt a hab,vadul rágták a zablát, a szemük tébolyulton meredt ki az ellenző mögül.

Rövidre nyírott sörényük az izgalomtól szikrázva állt szét, farkukkal csapkodtak. Az egyik hátra rúgott, a világos sárga sárhányó szilánkokra tört szét. De Gazsi még mindig verte a lovait s újra meg újra nekikergette a fogatot a tükörnek. Az ostorról a csapó már elszállt, a végével csépelte a paripák farát. A sima, fényes szőrön hosszú hurkák jelezték az ütések erejét.

A kadét émelygett az undortól, de nem tágított barátja mellől. Niki úgy ült a kőlépcsőn, mint egy páholyban. A sáros rózsával játszott, de alig tudta, hogy mi van a kezében. Kék szeme delejesen lángolt, különös idegen tűzzel, mint előbb a torzító tükör. Gazsi a kezére csavarva a gyeplőt, már olyan rövidre fogta, hogy a lovak nyaka egészen hátrafeszült. Közvetlenül a tükör előtt rásújtolt a két állatra és azok halálraszántan, horkolva a rémülettől, felágaskodtak, majd patkós lábaikat nekivágták a tükör lapjának. Az üveg recsegve tört össze. A szilánkok szétfreccsentek, mint a betört jég, a faállvány kettérepedt és a fogat a vérző lábú állatokkal végre átrobogotta cserepeken. Tovarohantak a kerten, legázolva a rózsákat, nekiütődve a tornác lépcsőjének, száguldtak kifelé a nyitott kapun, áthuppanva a Főtér árkán, végig a macskafejes köveken. A két szilaj ló, mögötte a vadul hánykolódó kocsi, a bakon a káromkodó, duhaj férfi, mennydörgő robajjal tűnt el a tér sarkán, mintha ismeretlen erő a semmibe emelte volna.

Pár pillanatig tompa csend volt. Végre a kis parasztgyerek, hangot találva a névtelen rémületben, hegyesen sivalkodva felsírt, A cigányok, ég tudja mily nemzeti diadalt sejtve a báró tovatűnésében. rágyújtottak a Himnuszra. Az egyik lovász vesszőseprűt hozott, hogy eltakarítsa a tükör véres cserepeit, a vendégek nevetgélve befelé igyekeztek a házba. Az. aki Gazsival fogadott, a fejét vakarta.

– Egy ezresembe kerül. Na, azt se gondoltam, hogy elvesztem.

– Elég volt? – kérdezte a kadét Nikit.

A fiú elmosolyodott. Sugárzó, fiatal mosolya beragyogta gyűrött kis korhely arcát. Gyönyörűen tudott mosolyogni. A mosoly a kék szemekből indult el, elragadóan, szerényen és alattomosan rabjává tette azt, akire rámosolygott.

– Igen, most már elég volt. Mehetünk haza.

– Hol a köpenyed? – kiáltott rá a kadét.

A tornácra mentek, a sok kabát közölt Niki megkereste a maga katona– köpenyét, amelynek hajtókáját csak egy lant díszítette. Katonakarmester, nincs rangja, nem kapott csillagokat. De a mundért viselte, csinosan simult formás kis alakjára s a fekete sapka, amelyet félrevágva csapott fejére, jó ellentétet adott hullámos szőke hajának; kissé magasabbá is tette.

– Már el is tetszik menni? – sajnálkozott egy idősebb szobalány, amíg rásegítette Nikire a köpenyt. A fiú egy újabb sugárzó mosolyt dobott a vé– necske szolgálóra s az szegény az egész éjszakai kerge munka után egy pillanatra megvigasztalódott, elolvadt a fiatal mosolyban. A nagy ebédlő ajtajában több fej jelent meg, a szökni készülő karmester után kiáltoztak. De a kadét könyörtelenül magával hurcolta barátját. Szótlanul gázolták a sarat a kertben, Niki látszólag félálomban baktatott barátja mellett. A kadét hangja riasztotta fel.

– Hogy kerültél te ide?

– Plankenauval jöttem. Gazsiék valami Jakab–napot ülnek már három napja.

– Három napja?! Évek óta dáridóznak minden ok nélkül. Gazsi tele van adóssággal, a birtoka a legnyomorúságosabb állapotban: november van. de a földjén még az őszi búzát sem vetették el.

A kadét megcsóválta a lejét. – Nem értem, mi őrjítette meg ezeket az embereket. Rohannak lefelé a lejtőn. – Önmagával vitatkozott. – Sírva vigadtak. Ezt elfogadom. A sírvavigadás tartott hatvanhétig. De miért folytatják most tovább? Minden lehetőségük megvan rá. hogy vagyont szerezzenek, vagy legalább megtartsák a vagyont, hogy dolgozzanak, hogy munkát adjanak az embereknek. Tudod azt te, kis mafla, hogy százával vándorolnak ki a megyéből a parasztok Amerikába? S ezek az őrültek éjt napot egybetéve mulatoznak, kártyáznak, cigányoznak. hogy minden elpusztuljon. Mi ez? Micsoda láz ez? Micsoda betegség? Micsoda tömegtéboly?

A Főtéren mentek keresztül, aztán a Vasút utcára fordultak be. Hetivásár napja volt. terménnyel és élelemmel megrakott parasztszekerek döcögtek végig az. út közepén. Hirtelen egy mellékutcából vad csörömpöléssel fordult ki Gazsi fogata, a lovakról szakadt a tajték. A báró még mindig a bakon állva hajszolta az állatokat. A parasztok anélkül, hogy felpillantottak volna, vagy arcuk bármilyen érzést vagy gondolatot tükrözött volna. kitértek a száguldó fogat elől.

A kadét megvetéssel fordult el, de a kis karmester felemelte a fejét, s amíg a részeg báró, fogatával együtt ismét el nem tűnt, nézett utána.

– Tetszik ez neked. Niki? – kérdezte kis hallgatás után a kadét.

A fiú úgy rettent meg, mintha álomból riasztotta volna fel. A szeméből kilobbant a zöldes fény, kedves, tiszta gyerekszem nézett barátjára.

– Nem tudom ezt neked megmondani... Van benne valami... Valami ördögi ritmus. És bár mindenkinek jó kedve van és majd kibújik a bőréből... – elhallgatott. Azt akarta mondani: a tragédia táncol itt. De ez nagyképű lett volna, vagy túl okos. Ő nem nagyon szeretett komoly dolgokról beszélni – vállatvont, hallgatott.

A kadét szótlanul bólintott. Ballagtak tovább, könnyű lakkcipőik nem ütöttek zajt a kövezeten, csak a sarkantyúik csengtek. A kis karmester valami dallamot sziszegett a foga közt, körülbelül annyi hallatszott belőle, mintha erősebben venne lélegzetet. A köd megint leszállt, beborította a kisvárost.

– Sokat ittál? – kérdezte a kadét.

Niki füle kivörösörödött a sapka alól. Dühbe jött.

– Tudod, hogy sosem iszom sokat.

– Akkor miért reszketsz? – – morgotta kadét. – Nem tudom, hogy reszkete vagy imbolyogsz. Tisztázzuk végre. Fázol vagy részeg vagy?

A fiú önmaga számára is szerette volna megvilágítani a helyzetet.

– Hát egy kicsit részeg is vagyok és a hideg is ráz. De csak egy pohár pezsgőt ittam, mert nem értem rá többet inni, tehát nem azért imbolygók, mert részeg vagyok. És nem is azért reszketek, mert fázom. Mástól fázom és mástól vagyok részeg. Nem a szesz és nem a lumpolás az oka.

Felnézett a barátjára, titokzatosan elmosolyodott. A kedves fiúarcon különös büszkeség suhant át. A kadét megérezte a büszkeség forrását, zavart meghatottság fogta el. Igen. ő ismeri ezt a kölyköt, ebben a kisvárosban csak ő ismeri igazán. De nem tartotta férfiasnak, hogy elárulja magát. Tovább morgott.

– Rossz társaságba keveredtél. Ezek a züllött dzsentrik magukkal rántanak...

A kadét sötéten folytatta tulajdon fajtája becsmérlését, de Niki nem hallgatott rá. Szótlanul haladt mellette, félrevágott sapkája alól néha felpillantott, de az arca megőrizte a sejtelmes gőgöt. Az élmény testét– lelkét átjárta. Még most is érezte az udvar csípős szagát: a szalmakazlak, az istállók, a szállongó rőzsefüst keverékét. Furcsa, vad és szép volt az egész.

Barna éjszaka, aztán piros reggel, a parasztgyerek viaszfehér arca és kis sikolya – mint egy felvisító fuvola – a tajtékos lovak. A tükör recsegő, csörömpölő hangja, mint a kürt szól benne most is, véres, legényes diadalra izgatva. És a lovak, ahogy eltűntek a reggel ködébe, ahogy fehéren habzott rajtuk a tajték, a sok vad férfihang, amitől sűrűn remegett a levegő. Egy sereg dob. Aztán egy titáni dobszóló... És valahol, valahol sejt már egy magányos hegedűt is, amely énekelni fog, de a melódia?... az meg nincs itt.

Gyors szél futott le a hegyekről, a köd szétmált. A nap megint előtűnt a felhők mögül, de fénye nem volt, tompavörös gömbként úszott a levegőben.

Niki belekarolt a barátjába.

– Nézd csak. Éppen olyan a színe, mint annak a tükörnek volt.

Nem ezt akarta mondani. Egészen mást akart mondani. Azt, hogy ezekben a percekben ő mindent tud az életről. És hogy a tehetsége is ilyen lángoló démoni tükör.

MÁSNAP A KADÉT BEÁLLÍTOTT NIKIHEZ.

Niki, amint délután a szolgálatból hazament levetkőzött. megmosdott és ágyba feküdt. Ezt apjáultanulta. Az apja is katunakarmester volt. de mielőtt az lett volna, harcolt Solferinónál és Königgrätznál,tehát a monarchia minden vesztett csatájában: de hol voltak a győzedelmes csaták? A papa arra oktatta Nikit, ha módjában van. azonnal feküdjön le. A katonaélet fáradságos. Ha a katonának egy kis ideje van, használja pihenésre, szórakozásra. Papa. szegény, ami kevés ideje akadt, azt pihenésre használta. igen keveset szórakozott. Négy gyereket tartott el. a hadvezetőség nem valami bőven jutalmazta zenei képességeit. Sokat dolgozott. Niki nem szererett dolgozni, ő az, idejét lehetőleg pihenésre és szórakozásra használta. Tegnap kitűnően szórakozott és ma délben is, miután zenekari próba után – ez is játék volt és nem munka, úgy muzsikált, ahogy egy kölyökkutya élvezi a futkározást– kiment sétálni a korzóra. A városka majd minden lányának és asszonyának udvarolt. A déli korzó, a Vasút utcának a Főértől a megyeházáig tartó szakaszán zajlott le. Itt csörtették kardjukat a tisztek, s itt mutatták be új ruhájukat a hölgyek. Ebben az időben a darázsderék, a sonkaujj és a nagyon bő, harangszabású szoknya volt a divat. A turnür, ez a szőrpárnából és selyemből alkotott természetellenes kinövés, már eltűnt a hölgyeknek arról a részéről, amelyet nevén nevezni még a férfiak is csak hajnali álmaikban mertek. Itt. a magyar kisvárosban, amely megyeszékhely volt és kél ezred állomáshelye, semmivel sem voltak szebbek, vagy izgatóbbak a nők. mint Prágában. Wesztfáliában. vagy Bécsbcn. ahol őket Niki megismerni kezdte, de mégis jobban vonzották, mint bárhol másutt, mert ahhoz a társadalmi körhöz tartoztak, amelybe eddig nem jutott be. Niki csak egy féléve került ide. a kadét is akkor jelent meg a városkában, különleges glóriát hordozva fején, amely forradalmi magatartást, túlzásba vitt gondolkodást s egyéb bűnöket sejtetett. A kadétot büntetésből helyezték Pestről a Felvidékre, az Isten hála mögé. Ők voltak a legfiatalabbak, az újonnanjötlck az ezredben, – összetartottak. De amíg Niki könnyed lényének szerctelrcméllóságával azonnal mindenkit megnyert, a kadétnak gyanakvó ellenérzéssel kellett megküzdenie. A század végén a színpadon és irodalomban megjelentek a katonák, nem a már ismeretes öreg obsitosok, hős honvédek és külföldre kalandozó bravúros rokokó– óbesterek, hanem szalonkatonák, akik kártyáznak, cigányoznak és szerelmeskednek. Az írókat a gazdag huszártisztek ihlették meg, akik a békevilág henye és tékozló katonaéletét élik és miután a Dodó– főhad– nagyoknak és Bilinszky– kadétoknak nagy sikerük lett a színpadon és az irodalomban, számtalan másolatuk akadt ugyanezen a területen és a valóságban is. A hadnagy és a főhadnagy lovagias és szerelmes, a kadét jóképű, vidám iréfaesináló és mint mintaképre tekint fel főhadnagyára, s mint az atyaúristenre. az ezredesre. Az élet igyekszik másolni a művészetet, de Vcégh kadét nem volt hajlandó arra. hogy ezt megtegye. Kritikus elme volt, művelt, ahelyett, hogy szerenádot adott volna csinos csitriknck. olvasással töltötte az éjszakáit és ahelyett, hogy beleszeretett volna az ezredes lányába, romantikus érzelemmel övezve a lenge hajadont. tárgyilagos viszonyt folytatott a város egyik legszebb asszonyával. A kadét nem ábrándozott a holdfénynél, és nem akarta életét adni a főhadnagyén. A kadét hideg, néma bírálattal figyelte feljebbvalóit és szemtelen megjegyzésekkel kísérte a helybeli lársasélct jelenségeit. De gazdag volt. A szülei korlátlanul ellátták pénzzel. A lisztek idegenkedtek a kadét eszétől – bizonyos testületekben a józan értelem idegesítő – . de a pénzét tisztelték.

Nikit, mikor az ezredhez került, figyelmeztettek, hogy a kadét nem lesz rá jó hatással. Niki mégis ragaszkodott a kadéthoz, egyrészt, mert nem szerette, ha figyelmeztetik s már kisgyermek korától kezdve vakon kitartott a szándékai mellett, másrészt, mert kedvelte a kadétot. Maga sem tudta volna megmondani, hogy miért kedveli. A kadét nem volt kényelmes barát.

Hatalmaskodott, sokat beszélt – hosszú monológokat tartott arról a kérdésről, ami azon a napon, vagy abban az órában éppen érdekelte, és majdnem minden érdekelte amellett meggátolta Nikit a mulatságaiban. Niki pedig szeretett mulatni. Szerencsés kis fickó volt, majdnem minden mulattatta.

Szegénységben nőtt fel, a szegénység elszánt alázatában. Most önálló lett, egy egész katonazenekarnak parancsolt, fizetést kapott, annyi pénzt, amennyiből a papa eltartotta az egész családját. Niki derűs mámorral töltötte el az önállóság.

Évekkel ezelőtt, amikor Prágában tanult, ínséges hónapokat élt át, pénztelen volt, éhezett, mert a világon a legszegényebbek a szegény gyerekek. A legnagyobb nyomorban sem lehet az ember olyan szegény, mint egy tisztes szegénységben élő gyerek, akinek tapasztalatokkal még nem korlátozott fantáziáját naponta agyonveri a meggondolt beosztás és a sovány takarékosság. A szülei úri nyomorúságban éltek, a szegénység e legrosszabb fajtájában, amely küzd a külszínért és megőrzi a formákat, ahelyett, hogy elnyújtóznék a szegénység tehetetlenségében. De most már Niki nem volt szegény, a monarchia legfiatalabb katonakarmestere lelt. minden elsején megkapta a fizetését. Csodálatos érzések ringatták. Csak élt, örült és muzsikált.

– Már megint alszol – szólt a kadét s leült Niki ágyára.

– Már megint felköltesz. Mikor alszol te? Alszol te egyáltalán?

A kadét elgondolkozva pillantott a mennyezetre, majd a tekintete körülfutott a szobában, anélkül, hogy látta volna a tárgyakat. Niki puha, ápolt szobában lakott a főtér közelében, a közjegyző özvegyénél. Ez az özvegyasszony – kövér és jóságos mert szüksége volt valakire, akit gondozzon, becézzen, etessen és itasson, kiadta a kertre néző szobát a kis karmesternek.

Niki selyempaplanos ágyat kapott, párnázott karosszékkel. keresztöltéssel hímzett szőnyeget s az ablakon túl még rózsákat és ezüstfenyőket is. A kadét tekintete visszatért Nikihez. Úgy nézegette a fiút, mintha az is csak a berendezéshez tartoznék és komolyan meg kellene vizsgálnia, hogy be tudjon róla számolni önmagának, mert általában mindig leltározta az élet dolgait. Niki vékony volt, kicsi, de arányos, könnyed mozgású, fürgesége és harmonikus formái nagyobbnak mutatták a valóságosnál. A vonásai szépek, szabályosak, a szépséget olykor ellenségesen fogadó számára is megnyerőek. mert szépségéből ifjúság és szerénység sugárzott.

– Úgy nézel – szólt Niki – . mint egy új lovat az istállóban.

– Azt kérdezted az előbb, hogy mikor alszom – válaszolt a kadét, meg sem hallva Niki megjegyzését. – Mondd, te nem sajnálod az időt az alvásra? Én rettenetesen sajnálom. – A kadét szeme megint a mennyezeten kószált. Nem nézett Nikire, önmagával társalgott: – Egész nap buta emberek között vagyok, udvariasan bólogatok nekik, délcegen csapkodom össze a bokámat s alázatosan hajlongok. Közben halálosan unatkozom. Alig várom. hogy egyedül lehessek, de sohasem vagyok egyedül. Este társaságba kell menni, táncolni kell és mindig nekem jut a legkövérebb, a legsoványabb. a legöregebb, a legreménytelenebb nő. – Elvigyorodott. – De ez legalább érdekes.

Ezekben a silány portékákban, ezekben a reménytelen árucikkekben élvezem a tragikumot. Na igen, az alvás... Hát persze, hogy nem alszom éjszaka, mert amikor végre hazaérek, gondolkoznom kell.

– Még mindig nem válaszoltál arra, hogy miért bámultál rám úgy az előbb?

A kadét vállat vont.

– Érdekelsz engem. Azt hiszem több vagy, mint amit a külsőd mutat.

Niki nevetett.

– Nem hiszem, hogy több lennék. Te, mert unatkozol, mindenféle fur– csaságokat hozzáképzelsz az emberekhez.

A kadét nem válaszolt. Csak legyintett egyet s a legyintés azt mondta: ostobaság.

– Miért lettél te katonakarmester?

Niki felüli az ágyban és széttárta a karját.

– Hát mi leheltem volna más? Örültem, hogy ez lettem. Te gazdag vagy, de ha te hegedültél volna másfél évig a papám zenekarában, te is három bukfencet vetettél volna, ha megkapod a karmesteri kinevezést.

– Kemény ember az apád?

– Nem mondhatnám. Az apám nagyon jó ember, de a markában tartott.

Azelőtt, hogy hozzá kerültem a bécsi háziezred zenekarába. Wesztláliában voltam egy színházban koncertmester. S ott szabad ember voltam.

– Mi az a koncertmester?

– A második ember a zenekarban, a karmester után. Százötven márka fizetésem volt. Tudod, mennyi pénz az? – Niki szőke arcán öreges, komoly ráncok jelentek meg. – Négyszázötven magyar korona. Iszonyú sok pénz az öregem, de nem tudom hogy csináltam, akkor se volt sohasem pénzem.

– Hány éves voltál te akkor?

A kadét komolyan tette fel a kérdést. Ő tudott bánni a pénzzel, különbséget tudott tenni összeg és összeg között. Azok közé az emberek közé tartozott, akik pontosan tudják, hogy hány fillér van egy koronában és minden fillérnek mennyi az értéke. Ez nem jelentette azt, hogy Veégh kadét fukar volt, vagy kapzsi. Nem. Csak éppen olyan elme volt, amely az élet minden részletével szeretett tisztában lenni.

– Tizennyolc éves voltam.

– Irgalmas Isten! – kiáltott fel a kadét. – Egy ilyen kölyök, ilyen fizetés és ilyen pozíció... Nagy színház volt?

– Hát... – Niki kis kezével beletúrt szőke hajába, töprengett a szabatos válaszon. – Nézd csak, ezek a régi német városokban levő színházak nem nagyok, viszont a múltjuk nagy. Szép régi színház volt, rokokó stílusú, valamelyik uralkodó herceg építtette. Az ördög tudja melyik. Annyi hercegség van ott, és annyi uralkodó herceg volt az egyesítés előtt.

Veégh felélénkült.

– Szóval Wesztfáliában volt. Wesztfáliában, ahol Jérôme,Napóleon legfiatalabb öccse volt egy ideig a király. A szép Jérôme, a könnyelmű Jérôme, a fényűző Jérôme! Annyi adósságot csinált, hogy még felséges bátyja sem akarta kifizetni, pedig ő azután nagylelkű volt a családjával.

– Igazán? – csodálkozott udvariasan Niki, mert a történelem sohasem érdekelte.

A kadét megmosolyogta a kárba veszett történelmi kitérőt.

– Szóval te tizennyolc esztendős korodban már koncertmester voltál. És hogy kerültél oda? Miért kerültél oda?

– Hát nézd csak, én vagyok otthon a legidősebb fiú és mi szegények vagyunk. Én a prágai konzervatóriumban tanultam, zeneszerző szerettem volna lenni, de nem volt pénzünk rá. hogy tovább ott maradjak.

Niki hosszú, szőke szempilláit rábocsátotta a szemére. Félt, hogy a szeme elárulja. Nem akart a prágai évekről beszélni a kadétnak. Ilyen gazdag fiú nem tudja felfogni a szegénységet. Mennyit fázott ott és mennyit éhezett!

Hitvány dolgok ezek... Bepiszkolják az embert. El kell felejteni. Olyan szobában lakott, amely alatt jeges pince tátongott és amelyben nem volt kályha, de ha lett volna benne kályha, akkor sem tudott volna mivel fűteni.

Az apja azt akarta, hogy hegedűs legyen, mert ő is hegedűs volt a Theater an der Wienben és azt tartotta, hogy egy jó hegedűs mindig megél. Igaza is volt.

De amikor abban a kályhátlan szobában gyakorolt, lefeküdt, mert nem tudott állni a jéghideg padlón és a dunna alatt melegítette meg a kezét, hogy meg tudja fogni a hegedűt és a vonót. De a dunna alatt is csak annyi meleg volt, amelyet az ő kicsi, vékony, rosszultáplált teste fejlesztett. Nagyon hitvány melegfejlesztés. Aligha volt még a világon hegedűs, aki ilyen módon gyakorolta e hangszer különlegesen biztos, jó vérkeringéssel ellátott kezeket kívánó művészetét.

– És azért mentél el a színházba koncertmesternek?

– Hát igen. Szerencsém volt, hogy ilyen jó állást kaptam és a mesterem is ajánlott.

– Ki volt a mestered?

Niki kíváncsian pillantott fel magas barátjára. A kadét most már le– fel járkált a szobában, belesüppedt a gondolataiba, Niki azt hitte, nem is figyel rá. Pedig a kadét a tartózkodó mondatok mögött megérezte a valóságot, átvette Niki gondolatait is. A fiú nem akar beszélni a nyomorúságról.

Szinte szikrázva csendült fel a háta mögött Niki hangja.

– Hát ki lett volna? Dvorzsák! Ő a konzervatórium igazgatója. És ő jó volt hozzám.

– Azt akarod mondani, hogy sokra tartott?

– Jó volt hozzám – ismételte Niki és a kadétot meghatotta barátja szerénysége.

– Milyen ember?

Most már nem magáról kellett beszélnie, hanem a mesterről. Niki megnyílt, folyt belőle a szó. Imádta Dvorzsákot. Félelmes volt és elbűvölő.

Olyan változékony, mint az idő. A növendékei reszkettek tőle, hittek benne és vakon teljesítették nem a tanácsait, hanem kemény parancsait. Hol dörgött, hol villámlott, hol verőfényesen sugárzott, hol fenyegető vihart fúvott. A temperamentuma telítettebb volt, semhogy megnyugtató legyen. A kitörései túlzottak voltak, méretükben megfeleltek a mester túlzott egyéniségének, de a lényegben igaza volt. A tehetségteleneket egyszerűen ki akarta pusztítani a világból. De Niki tehetséges volt.

A negyvenen túl levő szakállas mestert növendékei aggastyánnak vélték.

Oly szörnyen tekintélyes volt, hogy időtlenül öregnek hatott. Niki jól tudott hallgatni, kék gyermekszemében olyan figyelem tükröződött, amely lénye legteljesebb sűrítésére késztette a beszélőt. A mester olykor elvitte magához a fiút, elvitte a növendékek számára fenséges, az életen túl levő dolgozószobába és beszélt neki. Ha Dvorzsák beszélt, az annyi volt. mintha adakozott volna.

Niki sokat tanult tőle. A mester úgy becsülte őt, mint aki egykor folytathatná az ő életművét. Új, még nem is egészen kész műveit eljátszotta neki, beszélt amerikai útjáról s a szimfóniáról, amelyben majd összegezi élményeit. Niki felfűtve a büszkeségtől hallgatta mesterét, azonosnak érezte magát az alkotóval. Dvorzsák abban az időben a Vinohradyn lakott. Kertes házak, épülő villák álltak a dombon, ősz felé mustszag párázott a levegőben, mert néhány kertben még megmaradtak a tőkék, a régi szőlőhegy emlékei.

– Dvorzsák azt akarta ugye, hogy zeneszerző legyél? – kérdezte a kadét.

A kadét hangja többnyire hideg, szándékoltan hideg volt, mert ő,mint a józan értelem képviselője tartózkodott az érzelmektől.A hideg hang kissé kizökkentette Nikit.

– Igen – válaszolt kissé fakón. – Őazt akarta, de a papám azt mondja, hogy zeneszerzésből nem lehet megélni. Azért lettem hegedűs.

– És a mester tűrte, hogy te ne legyél zeneszerző, hogy el menj egy színházba hegedülni? Sőt még segített is hozzá, hogy állást kapj?

Niki csodálkozva tekintett barátjára. Nem értette egészen, hogy a kadét miért háborodott fel.

– Igen. –Vállat vont. –Hát mit csinált volna?

A kadét keserűen bólintott. Niki pedig tovább beszélt a mesterről. Újra visszafutott az emlékek közé, a prágai ifjúságba, amelyet ma, huszonkét éves korában roppant távolinak érzett és önmagát, az akkori önmagát iszonyúan fiatalnak. De nem tudott csendben maradni az. emlékeivel, el kellett mondania a kadétnak, hogy a mester dolgozószobája olyan volt, mint egy varázsbarlang, és mintha sohasem takarítanának benne. Sok könyv, rengeteg kotta, partitúra s azután a nagy zongora mindig nyitva, a belészorított muzsika ugrásra készen; a sötét falon régi, elfakult képek.

Niki szerette a szobát. A mester nyugtalansága megtöltötte delejes izgalommal, mintha egy nagy villanytelep pattogtatná szikráit. A rendetlen– séget is szerette. Szülei gondozott polgári otthona és a maga szűzies kis diákkamrája után a feldúlt helyiség a muzsika vad kalandját jelképezte.

Most, hogy a kadétnak beszélt róla, elkapta az emlék izgalma, felugrott fektéből, járkálni kezdett a szobában.

– Komponáltál akkor valamit? – kérdezte a kadét.

Nikit megállította a kérdés.

– Persze, hogy komponáltam.

– Mit? – A kadét mint mindig, ebben a dologban is, pontosan akart tudni mindent.

– Egy szonátát, egy scherzót és egy capricciót. – Niki mindkét karját önkéntelenül a magasba emelte, mert valahol már várakozik egy zenekar, amely játszani akarja a műveit s várja az intést.

– És a mestered mit szólt, amikor meghallgatta szerzeményeidet?

Niki felhúzta a nadrágját, bár ezt nem lehetett húzásnak nevezni, inkább beleugrott a nadrágjába. A mozdulatai vidámak, játékosak voltak, mint egy fiatal állaté. Bekapcsolta nadrágtartóját, diadalmas pillantást vetett a kadétra.

– Mit szólt? Azt mondta, hogy akasszam szegre a hegedűmet. Semmi mással ne foglalkozzam többet, csak komponálással.

A kadét úgy hallgatta, mintha minden szavát fel akarná jegyezni. Sötéten bólintott.

– Úgy. Ezt mondta. De semmit sem tett, hogy te komponálhass? Ellenben állást szerzett neked, hogy tovább hegedülj.

– De hát mit tehetett volna? – kérdezte Niki csodálkozva. Nem értette, hogy a kadét miért haragszik.

– Hát persze... mit? – válaszolt a másik sötéten. – És azóta komponáltál valamit?

– Jelentéktelen dolgokat. – Niki úgy legyintett, mintha egy pillangót hajtana el. – Ott Wesztfáliában írtam egy mazurkát, egy kis marsot, meg egy valcert. De ez mind csak játék. – Finomam rajzolt gyerekarcán megint megjelent a titokzatos gőg. Elgondolkozva méregette barátját: érdemes– e arra, hogy bevallja neki legbensőségesebb terveit. – Én nagy zenét akarok írni – szólt végre suttogva. – Komoly zenét! Szimfóniát, szimfonikus költeményt és oratóriumot. A mesteremet akarom követni és a legnagyobbat, Mozartot.

– Úgy. – A kadétot határozottan megtisztelte a közlés. – Szereted Mozartot? Valószínű, hogy közel áll hozzád. Csipkefinom és úgy könnyed, hogy művészi marad.

Niki arca lángba borult. A szeme zölden villant egyet.

– Ördögöt az! Mély, súlyos és izgatóan drámai. Az emberek félreértik Mozartot. Borzasztó, hogy valaki kimond egy helytelen megállapítást s mert az tetszetősen hangzik, átveszik tőle és rányomják a bélyeget, a rossz bélyeget a legnagyobb alkotókra.

A kadét érdeklődve figyelte barátját. Nem sértette a rendreutasítás. Tetszett neki a kis legény határozottsága. Vállat vont.

– Na jó. Rendben van. Neked van igazad. Én nem vagyok muzsikus. – Megérintette Niki vállát. – Szeretném hallani a kompozícióidat. De nem a klasszikusokat, mert azokhoz nem értek.

Niki cúgos lakkcipőjét törölgette egy puha ronggyal, elmerülten végezte a munkát. Nagyon kényes volt magára, egyenruháit gondosan kefélte s a cipőit sem engedte át Mariska néni derék szolgálójának. „A lánynak nincs semmi szakértelme.”

– Jó – mondta kegyesen majd a Mariska néni zongoráján eljátszom neked mindet. Ez az első vidéki zongora, amelyik nem hamis és nincs lehangolva.

Mariska néni csodálatos asszony. – Félrehúzta a száját. – Bár ezekből a szerzeményeimből nem sokatláthatsz. Apróságok... Csak mulatságból írtam őket, unalomból. Azután meg – igyekezett lovagias arcot ölteni – volt ott Wesztfáliában egy asszony, aki ezekben az apróságokban örömét lelte, hát neki firkáltam egyet– mást.

A kadét elvigyorodott Niki férfias mértéktartásán. A gyerek nem akarja hírbe hozni a távoli asszonyt. De a kadét filozófus volt s így semmiféle lovagias törvényt nem tartott magára kötelezőnek. Azt akarta, hogy a barátja is lovagiatlanul őszinte legyen.

– Na ne tréfálj. Hány éves voltál te Wesztfáliában? Tizennyolc? Nem hiszem, hogy már nőid lettek volna.

Niki két kefével esett neki szőke hajának. A világos arany fürtök szinte habzottak gyors kezei alatt. Felháborodva kiáltott barátjára.

– Hogy– hogy nem voltak? De mennyire voltak! Húsz évvel idősebb volt, mint én! – Gyorsan megbánta, hogy átugrott a lovagiasság korlátain. – Többet nem mondhatok – szólt hűvösen.

A kadét nevetett.

– De legalább annyit mondj meg, milyen nő volt. Szép?

– Hát persze! – S mert nem tudott ellenállni a kérdésnek és a múltnak sem, amely még nagyon jelen volt: – Édes volt, édes.,.

A kis jelző, mint egy hárfapendülés hangzott.

– Te minden nőre azt mondod, hogy édes. Eddig még nem is hallottam tőled mást.

Niki letette a két kefét, szembefordult a kadéttal.

– Hát mit csináljak? Eddig csak édes nőkkel volt dolgom. Nem tehetek róla, hozzám minden nő édes.

A kadét leült, a térdére könyökölt, a kezébe hajtotta a fejét.

– Ezen már én is sokat töprengtem. Én csak tragikus, bonyolult, viharos nőkkel jövök össze. Hozzád mindegyik édes. Azt hiszem a nők is csak hangszerek s az ember azt hallja tőlük, amit hallani akar. Tőlünk függ, hogy mit váltunk ki belőlük. A te nőid édesen szólnak, holott ha a kérdés mélyére nézek, nem édesen kellene szólniuk. – Tűnődve nézett a barátjára, kereste raj– ta a hajnali dáridó fénytörését. Ez a kis legény nem csak édes és éppen ez az, ami izgatja őt. De még más is izgatta. A teremtés titka, ahogy, csak magánhasználatra, fennkölten és szabatosan fogalmazta. Hangosan dehogy is mondott volna ki ilyen meghatározást! – De a fenébe, hát hogy komponálsz te? Valami eszedbe jut és azután a zongorához mész. kipötyögteted. vagy fogod a hegedűdet és clcincogod? Rettentőn szeretném tudni, hogy van ez?

Niki megdöbbenve nézett maga elé.

– Hát kérlek, nehéz ezt elmondani. Nekem tulajdonképpen semmi sem jut eszembe. Nem is tudom, hogy jön a muzsika... Egyszerre csak ott van. Kocsiban mentünk azzal a hölggyel, akiről már beszéltem, és tavasz volt... – Leült az egyik karosszékbe, de rögtön meg is fordult benne, a lábait átlógatta a karfán. – Este volt... Hát, tudod, az úgy van... Szóval, fogtam a hölgy kezét és sötét volt a kocsiban, azaz hogy a holdfény beszorult az ernyő alá és a hölgy szeme fénylett a holdfényben. A lovak trappoltak, de az egyik sánta volt és hét patkócsattogás után mindig késve érkezett a nyolcadik. Ez a groteszk ritmus megfogott. Előbb csak a ritmust figyeltem és azután a nő szeméből és a finom kis ujjaiból átáradt belém a melódia is. És már meg is volt az egész. Felugrott, felvette a zubbonyát. – Dehát mondtam már, ez csak játék, ez nem komoly zene. – A hangja méltóságteljes lett. – Szimfóniát nem így ír az ember.

– NO, ÉS A VALCER? – faggatta tovább a kadét. – Hát a valcer hogyan lett? Az is valami szerelem?

– Szerelemnek szerelem, de nem az enyém. Tudod, az iparvidék és bá– nyavidék, ahol akkor voltam. Ott sok gyár van és sok gyári munkás. És a munkások között vannak nők is. Én nem láttam azt a lányt, csak hallottam róla, azt mondták szép szőke, fiatal német lány volt. A gyáros csinos, gazdag porosz, elcsábította a lányt és azután elhagyta. Nagy történet lett ebből, a munkások megfenyegették a gyárost, a gyáros meglógott Berlinbe, sztrájk tört ki s a lány mérget ivott és meghalt. Mindenki erről beszélt és – én magam sem értem, pedig nem is sokat gondoltam arra a lányra, nem is gondolhattam, mert nem ösmertem – egyszer csak megszólalt bennem egy valcer. Valami olyanféle, tudod, hogy csak egy kis boldogság, és azután jöhet a halál. – Ő maga is eltöprengett, mintha nem lenne teljesen tisztában a dologgal. – Hát így lett. Én sem értem egészen, de tudod, ha szeretném a könnyűzenét, sokra tartanám ezt a valcert. – Fölényesen vállat vont és szigorúan összeráncolta a homlokát, ami meglehetősen nehéz volt, mert a homloka sima volt, mint egy csecsemőé.

A kadét felpattant a helyéről. Már nem a teremtés titka érdekelte, valami más fogta meg.

– Mikor voltál te ott?

– Nyolcvankilencben.

– Nyolcvankilencben? – ismételte a kadét – hiszen akkor voltak a wesztfáliai nagy sztrájkok, ezzel buktatta meg II. Vilmos Bismarckot. Ügyes sakkhúzás volt. Ez a kifeni bajszos csibész beugratta a kancellárt. Már régen meg akart szabadulni tőle, de a kancellár annyira népszerű volt, hogy nem merte lemondatni. A munkászavargások éppen kapóra jöttek. A császár kihasználta a kancellár makacsságát, ő pártolta a sztrájkolók ügyét, holott, ha volt valaha uralkodó, aki nem törődött a munkások jogaival, az II. Vilmos. De itt megjátszotta a nagy megértőt és Bismarck, mint mindig, ellentmondott neki. A kancellár nem engedett, népszerűségét elvesztette, mennie kelleti.

Vilmos megszerezte magának a munkások rokonszenvét és megszabadult a súlyos öregtől. Micsoda izgalmas idők... Szerencséd volt, hogy ott leheltél.

Közelről láttad az egészet.

– Mit? – csodálkozott Niki.

– Hát a zavargásokat, a sztrájkot, az egész feszültséget... Ott voltál a dolgok színterén, minden előtted történt. Tudod, milyen óriási jelentőségű eseménye volt ez az ipari Németországnak? Te mit csináltál akkor?

– Én nem láttam az egészből semmit. A rendőrség nem tudta fenntartani a rendet, ezért egy berlini századot hozlak a városba. A színházban nem tartottunk előadást és mi Gerdával – Niki elpirult, hogy elárulta hölgye nevét, idegesen köszörülte a torkát – kirándultunk az erdei vendéglőbe vacsorázni. Az órámat betettem a zálogházba, mert éppen nem volt pénzem s még pezsgőt is ittunk.

A kadét felemelt fejjel szótlanul nézte a barátját. Annyi minden tolult az ajkára, hogy elfúlt a szava, Azután némán vállat vont. Nem volt itt mit beszélni.

– S az egészből egy valcer lett – állapította meg végül.

– És igazán nem rossz valcer – jegyezte meg Niki, de mindjárt hozzátette a fenntartást – . ha a könnyűzenét tartanám életcélomnak.

A kadét közel volt ahhoz, hogy felháborodjék, viszont az emberek sokkal jobban érdekelték, semhogy a felháborodásával elnémítsa Nikit. Humora is volt, a humora és a kíváncsisága győzött.

– Tehát a valcer megvan. Mi lett a nővel?

– Szakítottunk.

– Ő adta ki az utadat?

– Igen – szólt buzgón, túlságosan buzgón Niki. mert önmaga és barátja előtt lovagias akart maradni. Az édes hölgyre nem eshet árnyék.

A kadét felnevetett.

– Ne marháskodj, ne játszd nekem a lovagot. Meguntad?

– Ó nem. Már mondtam neked, hogy édes nő volt. De ő operetténekesnő volt és folyton azzal nyaggatott, hogy operettet írjak, mert szerinte ahhoz van tehetségem. Ez sértett. Ez felháborított. Összevesztünk. Talán kibékültünk volna még, de én már meguntam a poroszokat és a papa zenekarába hegedűs kellett és a papa Bécsben volt akkor és én szerettem volna Bécsben szétnézni.

– Hűtlen kis lovag vagy.

– Nem, nem. De bármennyire szerettem is Gerdát, nem alázhattam meg magamat azzal, hogy leszálljak a könnyűzenéhez.

A kadét nevetve barátja vállára veregetett. A sztrájkról ettől úgysem tud meg többet, nem feszegette tovább az elmúlt szerelem kérdését sem. De mert szerette teljesen és gyorsan megvalósítani a kívánságait, hallani akarta a valcert. Éppen bekopogtattak Mariska nénihez, akinek az ebédlőjében állt a zongora, amikor kocsi gördült a ház elé.

– Ez Kurt – örvendezett Niki, mert kissé neheztelt a kadétra és éppen most nem szívesen játszotta volna el lenézett kompozícióit. Annál kevésbé, mert Kurt ugyanabból a múltból érkezett, ahová most a kadét be akart kukucskálni.

Kurt, olyan magas és sovány legény, mint a kadét. Nikivel együtt muzsikált a wesztfáliai színház zenekarában. Ott éppen olyan gondos, ragaszkodó barátja volt Nikinek, mint itt Magyarországon a kadét. Niki konok, önálló, kemény kis fickó volt, már gyermekkorában megállt a maga lábán, mégis a barátaiból szülői gondoskodást, szinte nőies szeretetet váltott ki. Kurt dobos volt a zenekarban, a legtehetségesebb muzsikus a színházban, bár a többévszázados zenei kultúrájú Németországban bőven vannak kitűnő zenészek. Az apja karmester volt, az anyja színésznő, színházban nőtt fel, a kisujjában volt a mesterség és most csömört kapott a színháztól. Kérte Nikit, szerezzen számára valahol vidéken zenemesteri állást. Kurt tudta, hogy a csömör megszűnik, és nemsokára visszakívánkozik régi életébe. De egyelőre élvezte az új környezetet, a számára idegenül dús, nagyvonalú, laza és pompázó országot. A város közelében fekvő hercegi birokon kapott állást. Orgonált a házikápolnában, zongorázni tanította a kis hercegfiakat, este muzsikált az, öreg hercegasszonynak.

Meglehetősen volt szabadideje és most. hogy a városban jótékonycélú előadásra készültek, a hercegasszony kölcsönadta Kurtot az előadáshoz, ahogy kölcsönadta a délszaki növényeket, a perzsa szőnyegeket és a század közepéről való düsesz krinolinjait.

– Esetleg még tombolán is kisorsolhatjuk – mondta a kadét, amikor Kurt kikölcsönzéséről értesült.

A zenemestert a hercegi fogat hozta be a birtokról a városba, természetesen nem a hintó, mert ilyen megtiszteltetés nem járt neki, csak a homokfutó. De a hercegasszony úgy rendelkezett, hogy bundát adjanak Kurtra, mert az idő hűvösre fordult, éjszaka erősen fagyott és nagy hófelhők gyülekeztek. A hercegasszony azokat a szobákat is befűtette, ahol az értékes hangszerek álltak.

Mariska néni vezette be a fiúkhoz Kurtot, mert a vidám, kedves és kövér asszony szerette a zenét. Maga is kitűnően zongorázott, tökéletes hallása volt.

Amikor zongorázni tanult – amint mesélte – a tanítónője semmit sem játszott le előtte, mert akkor végképpen nem gyakorolt. Csak a hallására támaszkodott, nem szeretett kottát olvasni, olyan szabadon, önkényesen és gáttalanul zongorázott és énekelt, ahogy a környéken a kis patakok futnak kavicsos medrükben. Ha ezekbe a patakokba az ember belép, az éles kavicsok megsértik a lábát. Mariska néni hangját bátran lehetett a kavicsokhoz hasonlítani. Rettenetesebb hanggal kevés nő énekelt még, de Mariska néni énekelt.

Kurt délnémet volt. Sötéthajú. mosolygós, sörkedvelő. A hosszú hercegi bundát maga után húzva lépett be Mariska néni ebédlőjébe. Ez a szoba a háziasszony büszkesége volt. Itt állt a zongora. A másik nagytekintélyű bútordarab, a kihúzható asztal, a középen terjengett, jelezve a végtelen la– komákat. amelyeket Mariska néni rajta tálalt. A pohárszék, az ősök kancsal arcképei, a sok kényelmetlen biedermeier szék fel sem tűnt a két bútoróriás mellett, csak az átható birsalmaszag jelentkezett titkos zugokból.

– Jó hogy jössz – szólt a kadét. – Éppen koncertre készülünk.

– Nem, nem – vágott közbe Niki már nincs időnk kalimpálásra. A színházba kell mennünk. Különben is régen túl vagyok már ezeken a gye– rekkori dolgokon.

Mariska néni leszedte Kurtról a bundát s az asztalhoz terelte mind a három fiatalembert. Az ajtó kicsapódott, különféle ételekkel megrakott tálcával hátrált be egy lány. Mariska néni uzsonnát adott, ő legalábbis azt mondta, hogy ez uzsonna – de sonka, kacsamáj, kocsonya, befőtt, haboskávé vegyesen vonult fel az asztalra. A zöld cserépkályha marasztaló meleget árasztott, a petróleumlámpa ernyőjére festett mákvirágok alól szelíd, rózsás fény szitált. A kis kövér, feszesen pirosarcú, barna kontyos Mariska néni intézkedett, ragyogott, mosolygott. Boldog volt, ha valakit jól megtömhetett, de ebben az időben vidéken majd minden háziasszonynak ez volt a legigazabb boldogsága. A beszélgetés németül folyt, mert a század végén Magyarországon még illet németül tudni, bár a diákok az iskolákban fellázadtak a német órák ellen s a német vezényszó miatt nem szűnt meg a parlamenti harc. Mariska néni és Veégh régi magyar családból származtak, Nikiék, noha őseik francia és német házasságból születtek és bár a monarchia majd minden tartományát végigvándorolták az ezreddel, nemcsak magyarnak vallották magukat, de szokásaikban, szándékaikban, álmaikban és idegeikben is magyarok voltak.

A kadét elpanaszolta Kurtnak, hogy Niki nem akarja eljátszani nekik szerzeményeit.

– A régi három prágai darabomat bármikor és szívesen – vetette oda kissé feszesen a kis karmester.

– De én a valceredet akarom hallani. – Veégh nem tágított.

– Ó, azt én kitűnően tudom, minden taktusára emlékszem – szólt Kurt jóindulatúan s már indult is a zongora felé, otthagyva megrakott tányérját.

Mariska néninél nem voltak kötelező asztali szabályok, ha zenéről volt szó.

De Niki tiltakozott, az ő műveit akkor és ott fogják játszani, amikor és ahol ő

megengedi.

– Határozott fiatalember – jegyezte meg a kadét. Mariska néni kuncogva kacsintott rá.

– Tudja, hogy mit akar.

– Nem tudja – rázta meg szelíden a fejét Kurt éppen az a baj, hogy nem tudja mi lakozik benne.

– Ugyan mi? – kérdezte harciasán Niki.

– Óriási tőke. Aranyfolyam. A dallamok arany folyama, amiből a pénz aranyfolyama lesz. Megvan a képessége hozzá, hogy operettet írjon és megvan hozzá az ifjúsága is. Friss, fiatal, tehetséges muzsikát adhatna az elárvult színházaknak, új vérrel tölthetné meg a halódó műfajt. De nem látja, hogy mire képes...

– NEM SZERETEM AZ OPERETTET! – szólt Niki olyan fegyelmezetten, mintha belül nem forrna benne a düh. Otthon kemény nevelést kapott és a katonaságnál is megtanulta magát fegyelmezni. – Es a pénz sem érdekel. Eszményeim vannak, amelyeket tisztelek. Nem szállok le a könnyűzenéhez.

– Egyenek fiúk. lessék, tessék! – kiáltott közbe Mariska néni s a tálakat váltogatva tolta vendégei elé, majd megnyomta a lámpáról lelógó körte alakú villanycsengőt, amelynek házitelepe Mariska néni büszkesége volt. Még csak egy volt ilyen a városban, a polgármesteréknél. Mariska néni haladó szellem volt, minden felfedezés érdekelte, szerette az újat.

– Most jutott eszembe – szólt a belépő szolgálóhoz, hogy elfelejtettük a malacpaprikást behozni. Siess, lányom, hozd csak be gyorsan. Beszéljenek csak tovább. Nagyon szeretem, ha a férfiak vitatkoznak.

– És Mariska néni módot ad rá, hogy kellemes körülmények közt vitat– kozzunk – szólt a kadét. – Ennél többet egy férfi nem kívánhat a nőtől, ha segítőtársat keres eszményei megvalósításához.

Niki megérezte a vágást, de azzal a fegyelmezettséggel, amely jóval idősebb volt, mint kora, nem vett róla tudomást, mert így jobban bosszantotta a kadétot.

– Nem ismerek könnyű zenét és nehéz zenét – szólt Kurt pontos német módjára ragaszkodva az előbbi témához. – Csak jó zene van, vagy rossz zene.

A műfaj keretén belül alkothatsz halhatatlant, ha a tehetséged alkalmas hozzá.

– Halhatatlan?

A kadét felfigyelt. Tréfál Kurt? De a német fiú arca komoly volt. A kadét szeretett volna a végére járni ennek a kijelentésnek. Már napok óta foglalkoztatta ez a kérdés Nikivel kapcsolatban, de önmagának sem fogalmazta még meg.

– Szeretném pontosan tudni, hogy általánosságban beszélsz– e, vagy Nikiről? Mit értesz az alatt, hogy halhatatlanná válik, ha a tehetsége alkalmas hozzá?

– Azt, amit mondtam. Csak azt. Ha a műfaj keretén belül önmagát adja és művészien adja, halhatatlant alkothat, függetlenül attól, hogy a vérszegény akadémikus meghatározás szerint könnyű zenét vagy komoly zenét ír– e.

– S azt hiszed, az, amit Niki önmagából adhat, alkalmas arra. hogy önmagát adja?

Kurtot megmosolyogtatta a csavaros kérdés, de gyorsan bólintott.

– Igen. Ismerem a kompozícióit. És ha agyoncsap is dühében, akkor is kimondom, hogy a prágai szerzeményei, amelyeket Dvorzsák felmagasztalt, s amelyekkel ő olyan nagyra van, iskolás feladatok. A tanmenet szabályainak megfelelő alkotások. Az ember csodálkozik, hogy befejezve a feladatot, Niki nem írta a kotta végére: kidolgozás, kettőspont, tartalom, kettőspont, várva a tanár osztályzatát. De azok az apró művecskék, amelyeket ő megvet s amelyeket szemem láttára úgy fogott ki a levegőből, mint a gyerek a pillangót a lepkehálóval: azok alkotások.

Niki közbe akart szólni, de Mariska néni egy anyai mozdulattal a fiú szépen rajzolt szájára tette a kezét.

– Csitt, Niki. Most a nagyok beszélnek.

– Igen – fordult felé Kurt.– Hiába dühöngsz, ez az igazság, és bármennyit fogsz is dühöngeni még a jövőben, akkor is ez lesz az igazság. Színházban nőttem fel, gyerekkoromtól kezdve zenét műveltem. Az a gyanúm, hogy anyatej helyett a Fideliót szívtam magamba és ahelyett, hogy kölyökkoromban labdázni mentem volna, Cherubini rekviemjét hallgattam.

Micsoda kórus, irgalmas egek... No igen, ezek felesleges részletek, csak azért emlékezem meg róluk, hogy igazoljam magam. Én nem tanultam a zenét, én abban nőttem fel, és ha van igazi színpadi zene és ha lesz igazi színpadi zene, az csak a Nikié lehet. De ez az őrült nem hallgat rám. Borzasztó, hogy ezt nem akarja elhinni és nem akarja azt tenni, amire született.

– Nem csinálhatom azt, ami nem érdekel. – Niki büszkén emelte fel a fejét. – Én csak szonátában, vagy szimfóniában tudom magam kifejezni.

– Hiszen éppen ez a baj, hogy nem ismered magadat és azt akarod csinálni, ami nem neked való. Neked dallamaid vannak, fiam. Életerős, gazdag, új dallamaid. Amint már az előbb mondtam, egy aranybánya ura vagy, csak éppen nem akarsz róla tudomást venni. Tele vagy témával, mégis ahhoz a formához ragaszkodsz, amelyben csak egy téma van. Szonáta... szimfónia... Dehát miért? Persze, belátom, akinek nincsenek dallamai, annak ez a könnyebb. Veszed a témát, az egyetlen keserves témát, s azt jobbra– balra variálod. Három tételben, két dúrbán és egy módban ide– oda kergeted a hangszereken. Pam– pam– pam– pam– pam – egy üres, unalmas dallamotpattogtatott az ajkai közt.–Na, ez megvan! Akkor elveszted. Megtalálod. Újra eldugod. Megint megleled. Örömödben, hogy megvan, addig ismételed, amíg a hallgatóság beleszédül és azt képzeli. hogy valami hatalmasat hallott. Akkor nekiesel az összes hangszereknek és nagyképűen húzod, vonod, fújod, pengeted, dobolod az egyetlen témát, összerázód, megszitálod, feldobod, elkapod; akkora zajt csapsz, hogy mindenki elfárad, a zenészek is, a közönség is. Majd méltóságteljesen, fölségesen és rettentően újra megismétled a témát, még kétszer, még háromszor, azután mintha váratlanul megnémultál volna, egy pillanat csend. És aztán abbahagyod, te is, a zenekar is, a közönség is,valamennyien boldogan, hogy vége van, s így szóltok: Isteni! Ne haragudj, öregem, ez a legnagyobb csalás. Ha nem volnék olyan becsületes, mint amilyen vagyok, már egész sereg szimfóniát írhattam volna, mert megfelelő végzettséggel minden tehetség nélkül megcsinálhatja az ember. Ez a hangok matematikája. Hatványra és köbre emelt téma. Zenei logaritmus, semmi az egész. A könnyűzene a nehéz. Oda melódiák kellenek. Tudod, mi a melódia? A titokzatos kincs.

A kadétnak megvillant a szeme.

– Igen, a kincs – folytatta Kurt– ,amit az olaszok, meg a legnagyobbak a mi fajtánkból is, megkaptak. Melódiák és újra melódiák. Melódia: az az emberi érzés. És minden újabb melódia egy újabb emberi érzés. Felelnek egymásnak, fejlődnek, alakulnak. A hallgató előtt születnek meg, jutnak fel életük csúcspontjára és halnak meg. A dallamoknak olyan eleveneknek kell lenniük, mint az embernek. A dallamok élete nélkül nincs drámai zene. Minden játéklehetőség az övék. Hát igen, itt nincs csalás, zsonglirozás a hangszereléssel, nincs zenei bűvészkedés. Vagy van tőkéd, vagy nincs tőkéd. Neked van. A könnyűzenéhez tehetség kell.

– Bolondokat beszélsz – kiáltott közbe Niki, amikor Kurt egy lélegzet– vételre elhallgatott. – Dvorzsáknak vagy Brahmsnak talán nincs tehetsége?

Kurt legyintett.

– Ez csak szónoki frázis. Magad is tudod, hogyan értem. Persze, hogy van tehetségük, de másfajta tehetség. Jó– jó, nem sértem meg az isteneidet. De az én istenem a melódia és te magadban hordozod ezt az istent. Tehát őrültség, hogy nem akarod felismerni.

A nagy tányérokat elszedték az asztalról, kicsi üvegtálacskákat raktak a vendégek elé, és Mariska néni maga elé húzva egy üvegcsöbröt, amely meg volt rakva befőttel, kezdte a fiúknak kiosztani a cukros lében úszó őszibarackot, földiepret, nagyszemű halvány cseresznyét, rumos diót.

– Magam tettem el mindent. A kertemből való gyümölcs. Van egy fehér cseresznyefám, csak befőttnek való. Úgy őrzöm, mint a szemem fényét. – A keze gyorsan járt s az agya is. Átcsapott a másik témára, megvolt az a női képessége, hogy egyszerre többféle kérdéssel foglalkozzék. – Szóval maga azt szeretné, ha Niki operettet írna? Én nagyon szeretem az operettet, de az operát is szeretem és a magyar nótákat is. – Kissé maga elé mélázott, mialatt odanyújtotta Kurtnak a teli befőttes tányért. – Borzasztó, hogy nem tudok különbséget tenni zene és zene közt. Ha jó, engem megfog.

– És Mariska néni többnyire tudja, mi a jó – mondta Kurt, aki már néhányszor megfordult ebben a házban. – Igen, szeretném, ha Niki hajlanék a jó szóra és rátérne az egyetlen neki való útra.

– AZ OPERETTNEK MÁR VÉGE – SZÓLT KÖZBE NIKI, aki unatkozva tologatta tányérján a befőttet. Nem szeretett enni, nem érdekelte az étel, általában nem tudta, hogy mit eszik. Még nagyon fiatal volt, most fedezte fel az életet, ezer más jelenség kötötte le. – Az operett lassan elpusztul.

– Nem hinném, hogy a műfajok meghalnának – vélekedett Veégh kadét nemcsak zenei műfajokra gondolok, hanem a művészetnek sok más kifejezési formájára is. Ha azt mondjuk, hogy a dráma halódik, vagy az opera halódik, vagy ha így szólunk: semmi értelme nincs a képeknek, – nem a műfajban van a hiba, a tehetségek fogynak el. Ez már előfordult néhányszor a világon és valami különös törvényszerűséggel mindig, amikor egy– egy művészet végkimerülésbe jutott, megjelent egy új tehetség, vagy egész sora a tehetségeknek, akik addig még ismeretlen új erővel töltötték meg az üres műfajokat. Valahogy így lehet ez most is.

– Igen – bólintott Kurt. – A múlt század közepén Hervé megszervezte a maga kis társulatát, hogy elénekeltesse a bűbájos, szellemes dallamait. Egy sereg utánzó támadt nyomában és mindenki, aki le tudott írni egy– két kottafejet, francia operettet komponált. Itt nálunk Ausztriában meg egész sereg komponista írta a különleges bécsi operettet, a romantikus meséhez illő romantikus, érzelmes zenét. Majd jött a második Strauss szívdobogtató és fergeteges valcereivel, ezekkel a valcer–szimfóniákkal, amelyek kisebb– nagyobb valcerek tételeivel veszik körül a főtémái. a nagy valcert.

Megírta a maga néhány operettjét és az összes könnyűzene– süvölvény ettől kezdve Denevért és Cigánybárót írt most itt állunk, a francia operett és a bécsi operett romjai mellett. A közönségnek már a könyökén jönnek ki a klasszikus operettek és új után kiált. Offenbach egyedül áll, őt nem lehet utánozni, bármennyire igyekeznek is utánozni, mert gúnyt, ötletet, csillogó humort sokkal nehezebb másolni, mint szerelmet és fájdalmat. Ezért járja végét az operett és ezért jövök dühbe, ha nem bírom megértetni a barátommal, hogy neki kötelessége elfogadni azt az ajándékot, vagy legalább felismerni, amit a sorstól kapott.– Niki kedvetlen mozdulatot tett, de azután legyűrve az idegességét, rámosolygott Kurtra.

– Te magad elismered, hogy a műfaj elavult. Érdemes egy életművetelavult műfajjal kezdeni?

– Meg kell reformálni. A regényes elem unalmas a librettókban és már nem kelt érdeklődést az a sok mitológiai vonatkozás sem, amellyel Offenbach dolgozott. Offenbach karikatúrát írt, a második császárság karikatúráját. De hol van már a második császárság? Az analógiák elévültek. Én ma élő emberre gondolok. Tudom, hogy ez merészség, de miért ne jelenhetnének meg az operettszinpadon mai figurák? Mai színpad, mai emberek, mai problémák és mai zene. Az olaszok most szemünk láttára csinálták meg a verista operát,Leoncavallo és Mascagni mai embereket mai helyzetekben, mai problémákat énekeltet. Kis remekműveket alkottak. Miért ne lehetne ezt megcsinálni az operett keretében? A századvég zenéje! Az évtizedek óta békében élő, a maguk szerelmi ügyeibe elmerült, kis kérdésekkel foglalkozó emberek történetére gondolok. Niki, az a néhány kompozíció, amelyet Wesztfáliában írtál, tökéletesen mai zene. Megmondom őszintén, amíg nem hallottam a te érzéki, mélabús mazurkádat és azt a kis komisz, sántító ritmusú indulót és a valcert, amely tragikus és szenvedélyes, eszembe sem jutott, hogy meg kellene reformálni az operettet. Sőt, még az sem jutott eszembe, hogy a műfaj haldoklik, mert nem is érdekelt a műfaj. A zene kellett nekem, boldogan megvoltam Verdivel, a tizennyolcadik századbeli olaszokkal és ezzel a zseniális, meghökkentő varázslóval, Wagnerrel, akiben valahol a művei legmélyén úgy érzem a lobogó kamaszfantáziát, ahogy Napóleon ifjúkori naplójában. Szóval – Kurt a kadétnak intett – itt érünk el a te teóriádhoz. A sors gondoskodik a dolgok egyensúlyáról. Ha a műfaj haldoklik, megjelenik az új tehetség, aki életre kelti. Ha komolyan venné a munkát és önmagát, ez Niki lehetne.

Mariska néni, aki eddig szorgalmasan evett, a pohara után nyúlt.

– Gyorsan töltsön! – intett Nikinek. – Erre innunk kell.

Niki engedelmeskedett Mariska néninek, bár az alkalmat nem a leg– jobbnak tartotta az ivásra. Nem értett egyet Kurttal. Annyira nem értett egyet vele, hogy felháborodott. Pedig már megszokhatta volna a vitát, mert a vita, amióta Németországban együtt voltak, állandóan tart. És az is sajgott kissé Nikiben, hogy Kun a szerelemre emlékeztette őt. A szerelemre és a szakításra. Az igazság az, hogy nem hagyta volna el oly gyorsan Gerdát, ha az asszony naponta meg nem ismétli Kurt tanácsait. Gerda is színházban nőtt fel, vándorszínészek unokája volt, minden sejtje át volt itatva a komédiázás mérgével. És Gerda, ez a tapasztalt, sikeres, tehetséges színésznő is, el akarta csalni Nikit szép magasztos eszményeitől. Ebben a pillanatban, amíg lenyelte a bort és az ajkára toluló dühös választ, az énekesnőre kellett gondolnia.

Tulajdonképpen nem is gondolt rá, csak váratlanul, mint a mély és döntő élmények, az asszony testileg is megjelent az eszméletében. Érezte kék szemét, mint egy kék felhőt elúszni Mariska néni meleg, ételszagú ebédlőjében, érezte az asszony érintését is, gyöngéd volt és szenvedélyes és érezte az illatát is, valami bonyolult francia parfőmöt használt, mint ebben az időben a divatos német nők, akik átvették a legyőzött ellenfél civilizációját.

Gerdával összeveszett az operett miatt, de Kurttal nem akart összeveszni.

Szüksége volt rá. Szerelmet mindig talál az ember –Niki, bár csak huszonkét éves volt, már megszerezte ezt a tapasztalatot – ,de barátot nehéz szerezni.

Tehát hallgatott, ivott az eljövendő sikerre, és megenyhülve, nem a többiek iránt, hanem a tulajdon nagylelkűségétől, leült a zongorához, hogy ugyan nem a maga kompozícióit, de néhány magyar dalt eljátsszon. Amikor játszott, még mindig kíváncsian figyelte a magyar dalok különös lejtését, a tilinkószerű ravasz kis cifrázatokat. A hosszú prágai évek alatt, meg Németországban, elszokott a füle a különösen magányos magyar dallamoktól. Mariska nénitől tanulta a betyárnótákat, aki akkor fiatal lány volt, amikor a betyárkodás nemzeti ellenállást jelentett és Ráday kormánybiztos még nem irtotta ki az ősi játékszabályok szerint küzdő gyilkosokat és rablókat. Niki gyakran kiemelte Mariska nénit a lekvárfőzésből, vagy a harisnyafoltozásból, hogy a zongorához csalja. De most már megtanulta Mariska néni nótáit. Kurt, mintha csak odalökték volna,felugrott a székről, hozzátapadt a zongorához. Feszülten figyelte Niki játékát. Gőgös bánat,alig– alig villanó vidámság csapott ki a hatalmasan egyszerű dalokból.

Kurttitkot érzett belőlük, titkot és tragédiát. És Niki elmerült, halaványra vált arcán és zöldre vált szemében látta, hogy ő is érzi a mélységet és a szomorúságot.

– Ne feledkezzetek meg a próbáról! – szólt a kadét, megnézve az órát. – Áristomot kapunk, ha elkésünk. Kurtot pedig a vártoronyba csukatja a hercegnő s nehéz, láncba vereti. Karmester úr!... – mutatott Nikire – önt várja a zenekar.

A gesztusban tréfás hódolat volt, de Nikinek jólesett. Hát valóban karmester volt, egy egész nagy zenekarnak, öreg,bajuszos muzsikusoknak parancsolt itt. Vidáman ment,hogy felvegye a köpenyét és hozza a sapkáját.

Várja a zenekara. Mariska néni is elfutott, hogy illően felöltözzék a próbára, ahol az egészváros előkelősége megjelenik. A feldúlt, megrakott asztal egyedül maradt a szobában, csak néhány magyar nóta kísértett a levegőben a petróleumlámpa alatt.

A három fiú beült a kocsiba s a hercegi lovak megindultak velük. Niki hátradőlt az ülésen. Élvezte az életet. Azelőtt el sem tudta volna képzelni, hogy egy vidéki városban éljen. Prága sűrű történelmi levegője, Bécs fényűzése, a makarti évek pompája, a monarchia minden részéből oda áramló törtető embertömeg után mit nyújthatott neki a magyar város? De Prágában még csak fiú volt, állandó szegénységgel megverve. Bécsben csak kis Muzsikus az apja zenekarában, a szülői szeretet önkényében. Itt azonban valaki volt s a vidéki város hiába vidéki város, élet pezsgett benne, mert a magyarok tudnak élni.

Niki habzsolta az életet: muzsikált, táncolt, szánkózott, kirándult, korcsolyázott, sétált, udvarolt s a múltjában ott sugárzott a nagy szerelem, s bár örült, hogy elmúlt, büszke volt rá, hogy neki már múltja van.

A fogat végigrobogott a városon. Jellegzetesen magyar város volt, emeletes házat a kaszárnyán és a gimnáziumon kívül alig lehetett látni. De a nagy, tágas, üvegezett folyosós, belső kertes épületek jómódról tanúskodtak.

A DIVATOT A PÁRIZSIRA ALAKULÓ PEST IRÁNYÍTOTTA. A századvég díszt díszre halmozó stílusa tette fülledtté a szobákat, minden jómódú családnak volt zongorája, szamovárja, papagája rézkalitkában. Kint az utcán bokáig érő sár, vagy bokáig érő por váltakozott az évszak szerint. Azt dagasztotta péppé, vagy verte fel szürke felhőben az óljaiból hajnalban a mezőre száguldó és onnan este hazatérő visongó disznóhad.

A város polgársága mindazt, amit a század végén társadalmi életnek neveztek, elkövette. A társaság tagjai minden alkalmat felhasználtak arra, hogy meglátogassák egymást. Az újjonnanjöttek, a fiatal házasok, vagy a friss jegyespár bemutatkozó látogatást tett délben tizenkét órakor. Délelőtt felkeresték egymást, megköszönni azt az örömet, hogy néhány nappal előbb meghívásba részesültek. Délután uzsonnát adtak, este vacsorát, vacsora után zeneestét. Divatosak voltak a házibálok, a teaestélyek a kaszinóban, ahol nem teát, hanem bort ittak és táncoltak, ugyanott tartották a nagy bálokat is. Volt jégpálya, itt megjelentek a fiatal leányok és idősebb hölgykísérőik. Az esélyes gavallérok kéz a kézben – az illemszabályok ezt megengedték – siklottak tova a leányokkal, a kevésbé esélyesek pedig, kis jégszánkókon tolták a mamákat és nagynéniket. A melegedőben zene szólt, az urak forralt bort ittak. Télen kirándultak csengős lovaktól húzott szánokon, nyáron pedig majálist tartottak az erdőben. Zsiványpecsenyét sütöttek és csárdást táncoltak. A városban volt színházépület, de az állandó színtársulat hiányzott. S ha jöttek is színészek, eladósodva és éhesen menekültek el, mert a város előkelőségei kisajátították maguknak a színjátszást. Ezt a szórakozást módfelett kedvelték. A próbák hetekig húzódtak, alkalmat adva összejövetelekre, udvarlásra, evés– ivásra. S ha igazán sikerült a társasági évad, akkor megkoronázta egy elemi csapás.

Az elemi csapás nem dicsekedhetett sok változattal. Leégett egy falu, kiáradt a folyó. Mindegy. Így lehetett a hajléktalanok javára bált és élőké– pekkel összekötött koncertet rendezni. A kárvallottaknak nem sok jutott, de azok, akiknek nem égett le a házuk, vagy nem vitte el az árvíz a termésüket, kitűnően mulattak. Az emberbaráti mulatságokon megjelentek a környék arisztokratái is, akik különben méltatlannak tartották magukhoz a polgárokkal vegyes dzsentri– társaságot. De a jótékony cél érdekében megmutatták fennkölt lényüket. A katonatisztek semmiféle mulatságból nem maradhattak ki, napjaik szórakozással teltek el, meghívás meghívást követett. A sok fiatal férfi, akinek a kevés testi megerőltetéssel járó szolgálat után semmi dolga nem akadt, belesüppedt abba a szellemi kiskorúágba, amit általában élénk társadalmi életnek neveznek. Sétájukon kísérgették a leányokat, délelőttönként a cukrászdában likőröztek, egy–egy szépasszony ablaka előtt órákig lépkedtek le– és fel, hogy elkapják a kitekintő hölgy pillantását. Mások a kutyájukat tanították ebhez méltatlan komédiázásra, de akadtak olyan tisztek is. akik gyötrelmes unalmukban a tisztiszolgájukkal verseket magoltattak be, hogy – ha ők nem is – legalább a puccer tanuljon. Néhányan talán töprenghettek létük hitvány ürességén, de a katonatisztek nagyobb része vígan lubickolt a kisvárosi élet langyos állóvizében.

Niki jól érezte itt magát. Végre karmester lett. hangszerek szólaltak meg egyetlen intésére, parancsolt a muzsikának. Újszerű és ujjongó hatalomérzés töltötte cl. A szíve hevesen vert vadonatúj zubbonya alatt, a gyomrában izgatott nyomást érzett, amikor először emelte fel a fejét és körülötte a hangok csattogva felrebbentek, mint egy sereg szép madár.

A katonazenészek kételkedő jóindulattal fogadták. A fiú megjelenése, csinossága, üde mosolya rokonszenvet váltott ki belőlük, csak éppen túl fiatalnak vélték. De az első próba után látták, hogy tud. Itt is az történt, ami a német színházban. Niki nagyon fiatal, ez nem kétséges, de a tehetége felnőtt.

A katonazenekar tagjai hamarosan büszkék lettek a karmesterükre.

Mosolyogva beszélték a városban, hogy a kis fickó a legfiatalabb karmester az egész Monarchiában. És ha ilyen fiatalon karmester lehetett, dicsekednek azzal, hogy az övék.

Niki azonnal munkához fogott. A zenekar négy legjobb vonósából kvartettet szervezett. Ezek részt vettek a házi koncerteken. Olykor ő maga játszotta az első hegedűt. Szívesen szólózott a templomban is. Oratóriumokat tanított be s a nagy ünnepek délutánjain hangversenyt rendezett a templomban. Gyermekkora emlékeit idézte fel. A kolozsvári templomi gyertyák lángja a múltból idáig lobogott és a furcsa ősz mester – Liszt – árnya megjelent a vidéki templom boltívei alatt.

Niki mindazt megcsinálta, amit édesapjától látott. Vasárnap délben a Főtéren vezényelte zenekarát. Ilyenkor kutatva nézett szét a sétálók között. A papa így látta meg először a mamát. Mézédes hazai emlék... Kicsit élvezte az ízét, de félt is tőle. Nem, nem, ő még nem akar megházasodni. Szabad akar maradni.

Az operettszínésznő szerelme még kísértett. Gerda nem nyirbálta meg a szabadságát, Gerda jósága hűségre kötelezte. Nem csalta meg Gerdát, holott attól kezdve, hogy megismerte a szerelmet, megdöbbentően vonzotta minden nő. S a szerelmi rabság megkínozta. Elmenekült Gerdától s azt hitte, Bécsben tökéletesen szabad lesz. Az is lett volna, ha nem él családi körben. Az édesanyja okos asszony volt, nem kutatta Niki apró ügyeit. De ő érezte: a sok kis futó szerelem méltatlan, nem hozzá, Nikihez, hanem ahhoz a fiúhoz, akinek az anyja tartja őt. És ez a Niki, aki ő volt, nem tudott meglenni a szerelem könnyű izgalma nélkül. Örökös bűntudatban élt. Baj volt az is. hogy Németországban megszokta az önállóságot. Vígan költötte el minden pénzét, vígan ment a zálogházba, vígan keveredett bonyolult kölcsönügyletekbe, de bármilyen szamárságot csinált, csak ő volt érte felelős. Bécsbcn még a hátában is érezte a papa józan, kutató, megrovó tekintetét. A papa mindent tudott és Niki borzongva gyanította, hogy a mama is tud mindent. Fájdalmas volt elszakadnia a szüleitől, de vérpezsdítően jó volt megint szabadnak lenni.

Alig múlt el húsz éves! Selymes bajusza szőkén kunkorodott, egy– két centimétert talán nőtt is, társadalmi tényező lett. A bajusz is, Niki is. Élvezte az életet. És ma különösen élvezte. Ő a karmestere a nagy jótékonycélú előadásnak.

Ősszel – az első ősz volt, melyet Niki itt töltött – a közeli folyó megdagadva az októberi esőtől, elszakította a gátat és emberbaráti kötelességét teljesítve elvitte a környék kukoricatermését. A folyó ezzel kellemes szolgálatot tett az úri társaságnak.

Niki megigazította a bajuszát, a kocsi megállt a színház előtt. Kurt és a kadét kényelmesen kászálódott ki a takarókból. Niki megelőzve őket, leugrott a kocsiról. Besietett a színházba. Ma fogja megismerni az ezredes lányát. A kisasszony izgatta a képzeletét. Niki úgy helyezkedett el a nézőtéren. hogy azonnal meglássa a lányt, amint belép. Az ezredesék késtek. Végre, amint megjöttek, az egész tisztikar körülfogta őket. Erzsébet más volt, mint a kisvárosi leányok. Eddig külföldön tanult. Enyhe nagyvilági háttér sejtődött mögötte. Gerda szokta a hercegnőket így játszani a színpadon. Erzsébet fehér szövetkosztümöt viselt. A sáros kisvárosban a fehér ruha álomszerűen, de bolondosan hatott. Abban az időben a legdrágább divat volt a fiatal lányokat fehérben járatni. Az ezredesnét csak egy Makart csokorhoz lehetett hasonlítani. Hervadtan és díszesen rezgett.

Az első próba úgy ment végbe, ahogy a világ minden műkedvelő előadásán végbe szokott menni: az előkelőségek érvényesítették akaratukat, nem azok, akik konyítottak valamit a színházhoz. A szereplők neheztelve méregették egymást, a tisztek kézcsókra járultak az ezredesnéhez és a próba ideje alattúgy vették körül őt, meg Erzsébet kisasszonyt, mintha ellenséges támadástól óhajtanák megvédeni. Az ezredesné csak kesztyűs ujjhegyét nyújtotta Nikinek, a lány pedig úgy fogott vele kezet, mint aki megteszi a kötelességét. Niki dühbe gurult, bosszantotta az is. hogy a leány magasabb, mini ő. Meghajolt, sietve hagyta ott, elfoglalta helyét a zenekarban. A szerepeket most osztották ki és ha nem is olyan mértékben és nem is olyan hangerővel, s kétségtelenül más formák között, de lényegében ugyanaz a veszekedés kezdődött meg, amelyet Niki a német színházból ismert. A színház légköre fertőz.

Kurt is menekült az előkelőségektől, bár őt hosszasabb szemrevételezéssel tüntette ki az ezredesné, mint Nikit. Kurtot fénnyel vonta be a hercegi család, amelyet szolgálnia szabad volt. De azért őt sem kérdezték meg, hogy melyik kisasszony hangjának melyik dal felel meg. Nikit sem kérdezték meg, pedig ő volt a karmester.

Kurt Nikire kacsintott.

– Hasonlítanak az udvari színház komédiásaira.

– Igen, tehetségesen intrikálnak, csak éppen tehetségük nincs.

Az ezredesné megváltoztatta a szereposztást. Összekeverte a műsortervet.

melodrámákat első számnak tett, monológokat a műsor második, rangosabb részébe helyezett. Intézkedett mindenfelől. Természetesen leánya kapta a legjobb szerepet és a műsorban a legjobb helyet. A városka szép, ünnepelt kisasszonyai pedig megelégedhettek egy– két mondattal és az unalmas énekszámokkal.

A kadét Niki háta mögött könyökölt a zenekar piros bársonnyal bevont válaszlófalán.

– Az ezredesné rosszabb a koleránál.

– Több tisztelettel nyilatkozhatnál az ezredes úr feleségéről – jegyezte meg Niki méltóságteljesen, de kék szemében mosoly csillogott.

– Helyes. A szolgálati szabályzat megköveteli a tisztelettől való vonag– lást feletteseink hozzátartozói előtt. Ami engem illet, már eleget vonaglot– tam.

– A leány milyen? – kérdezte halkan Niki, mert szeretett volna többet tudni a hűvös kisasszonyról.

– Milyen lehet? Az ezredes derék öreg fiú, bizonyára örökölt tőle valamit.

De látom, hogy az anyja nevelése tönkretesz mindent. Hideg, buta bábot csinál belőle. – Aha... Ez inkább érdekel.

Mind a ketten megfordultak. A veszekedés morajlása megszűnt. A nézőtér ajtaja kicsapódott. Egy asszony lépett be. Még a színház közepére sem ért, s a férfiak már mind köré sereglenek.

– Ki ez a hölgy? – kérdezték mind a ketten von Plankenautól, a hadnagytól, aki az érkező nő elé akart száguldani.

– Várhelyi grófné – súgta futtában a hadnagy.

Magas volt és karcsú. A haja hollófekete, a ruhája enciánkék. Coboly– általvetőt viselt, a prém csak egyik vállát takarta, a boa másik vége hanyagul lógott le a szoknya sleppjérc. Bársony kalapja kék enciánokkal megrakva. Ömlik körülötte az illat. Az arcéle éles, merész. Finom és vakmerő, mint egy régi metszet. A bőre kreol, nagy szeme ragyogóan fekete. Niki megdöbbent.

Ez az asszony meggyújtotta maga körül a levegőt.

– Hallottam, hogy jótékonykodásra készülnek. Gondoltam benézek; nincs szükség rám?

Niki boldogan bólintott. A hangja egészen az volt, amit várt tőle. Alt és kicsit rekedt.

Az ezredesné mosolyogva üdvözölte a grófnét, de a fogait összeszorította, a szeme dühtől szikrázott. Várhelyiné a környék legelőkelőbb asszonya volt s még hozzá gazdag is. Nem törődött a kisvárosi társasággal, de akaratán kívül hangadó lett. Kinn gazdálkodott a pusztáján, a városban olykor látták lóháton, vagy kis hajtókocsiban hajszolva a paripáit. A férje a trónörökös baráti köréhez tartozott s mikor Rudolf öngyilkos lett, elvesztette az uralkodó kegyét. Nem fogadták az udvarnál, s így az év nagy részét külföldön töltötte, mert vidéki birtokán unta magát, s ragaszkodva a prezumtív uralkodókhoz, most az angol trón örököséhez csatlakozott. Mellette kiadós mulatságokban volt része. A nagy vagyon megtartásának munkáját a feleségére hagyta.

Az ezredesné lihegett: – Miért jött ide ez az átkozott asszony? Nem adja át a vezérséget... – de fennhangon édesen kérdezte:

– Remélem, te is vállalsz szerepet, Ilona?

A grófné nevetett.

– Tönkretenném az előadást. Pokoli színésznő vagyok. De ha valami más munkát rámbízhattok, díszletfestést, vagy jelmezvarrást, szívesen vállalom.

Az ezredesné nem hitt neki, gyanakodva figyelte. Várhelyiné, mint az uralkodó a parádén, elvonult a tisztek és a gavallérok között. A sor végén állt Niki, akit von Plankenau hívott oda a zenekarból. Ilona, mielőtt kezet nyújtott,lehúzta a kesztyűjét. A keze meleg volt és rózsaillatú.

– Tehát maga a mi új karmesterünk? S amint hallom,Bécsből jön. Imádom a valcert, imádok táncolni. Most kicsit el vagyok maradva a világtól. Remélem, el jön majd hozzám s eljátssza nekem az új keringőket?

– Hogyne, hogyne, hogyne! – szólt villámgyorsan Niki.

Mint amikor farkas érkezik a juhok közé s a birkák abbahagyva egymás öklelését, védekező tömeggé sűrűsödnek, a városi hölgyek felejtve a sértéseket, egymás segítségére siettek. A közös ellenség erős. Sietve megszálltak minden helyet, maguk mellé vontak minden férfit, hogy Várhelyiné ne üthessen rést állásaikon. Olvadó udvariassággal vallották mindannyian, hogy Ilona számára nincs feladat, nem kell fárasztania magát. A grófné a szemükbe nevetett.

– Tehát rám nincs szükség?

Mulattatta a rémült asszony nép. Megígérte nekik, hogy majd bútorokat küld az előadáshoz, bútorokat és déli növényeket a színpadot díszíteni. Már indult is, de végül lecsapott rájuk. A városi hölgyek éppen megkönnycbbülten sóhajtottak fel, amikor a grófné a gavallérhadból a zsákmányt kiragadta. A hadnagy és a kadét, mind a kettő gazdag fiú, tehát jó parti és a kis karmester, aki valamennyi hölgy vonzalmát megnyerte, veszélybe került. Ilona magával vitte von Plankenaut, a kadétot és Nikit.

– Olyan édes kis fiú – magyarázta a hadnagynak gondolom, nem veszik rossznéven, ha ő is kijön magukkal hozzám. Együtt ebédelhetünk.

És Kurt, a jóságos, komoly Kurt átvette Niki posztját a zenekarban. A veszekedés újult erővel folyt tovább.

NIKI, AMINT VISSZAKERÜLT A PUSZTÁRÓL, LEFEKÜDT ALUDNI. Annyi élményt szívott magába, hogy belekábult. És belekábult a fehér borba is, amelyet az ebéd – a grófné így nevezte, bár este nyolckor tálalták – elején ittak, a vörös pezsgőbe, amelyet a pecsenyéhez szervíroztak. Niki azonnal elaludt. Az agya még olyan fiatal volt, hogy az életet álomban folytatta tovább. Álmában is a várhelyi kastélyban járt, hallotta a kopók ugatását, érezte sáros mancsaikat, amint barátságosan „kezetnyújtva” megrohanják a vendégeket. Idegeiben dobogott a vágtató hajtókocsi üteme. Körülvették az álom kulisszái, a kastély szobái. Az ebédlőben óriási asztal volt. Kristály, ezüst csillogott rajta és a karos gyertyatartók fénye, mint bronz felhő libegett a tárgyak felett. A kastély nem hasonlított a városi úri házakhoz. A Makart– stílust – amelyet a nyugtalan, hallgatag bécsi festő teremtett meg, sötétre és bujára hangolva az életet – innen száműzték. A falak fehérek voltak, a bútorok ódonak.

Vadásztrófeák díszítették a falakat és vérszomjas férfihősök és ájtatos arcú néma asszonyok arcképei. Niki még nem járt ilyen helyen. Nem a gazdagság adta meg a légkör zamatát. hanem az évszázados hatalom súlya s az uralkodó fajta gátlásmentes életereje.

Amíg Ilona átöltözött az ebédhez, a vendégek a pipázóban ittak. A házigazda tisztét Várhely plébánosa látta el, jókedvű, kövér öreg volt, ado– mákkal szórakoztatta a vendégeket. A gróf titkárja, pápaszemes, fiatal pesti ügyvéd – igyekezett annyi grófi méltóságot felszedni magára, amennyi a gazdájának sohasem volt – kimutatva puritán megrovását, nem nevetett a tréfák kényes csattanóin.

– Nézze csak, apát úr – szólt Ilona, mikor átmentek az ebédlőbe Veégh kadét olyan, mint egy Beardsley– kép.

A kadét szabálytalan, kiélezett vonalú arcát vigyorogva fordította a plébános felé.

– Ha az atyát érdeklik az angol grafikusok, ám lásson. Ismeri az apát úr Beardsleyt?

A plébános békésen bólintott.

– Nem ismerem, de az is Isten teremtése.

A kadét megrázta a fejét.

– Kétlem.

A grófné nem zavartatta magát. Nikihez fordult.

– Ugye maga is szereti Beardsleyt? Szörnyű tehetséges és olyan gonosz...

Ugye maga is gonosznak tartja?

– Ó igen – szólt Niki, bár nem tudta kiről beszél. Kínos érzés volt. Elhatározta, hogy művelődnie kell.

Ekkor már elég sok szilvóriumot ivott meg. A férfiak azt nyakalták a meleg pogácsa mellé. Mindaz, ami ezután történt, összefolyt benne és arra is homályosan emlékezett, hogy a szalonban Strauss– valcereket zongorázott a grófnénak, azután Ilona félretolta a zongorától és maga ült le, hogy egy francia valcert játsszék. Muzikális volt, szeszélyesen zongorázott, de tehetségesen. Nikit meglepte a divatos francia keringő, a Quand l'amour meurt züllött melankóliája és furcsa, nemtörődöm vágyakozása.

Egy ismeretlen életforma kéje, bánata, romlottsága fogta meg. Soha. egyetlen taktusát sem hallotta eddig ennek a francia zeneszerzőnek.

Amikor másnap felébredi Mariska néni vendégszobájának nagyon puha, levendulaszagú ágyában, néhány pillanatig nem tudta, hol van. Bizonytalannak és boldognak érezte magát. De érdekes az élet!... Vígan ugrott ki az ágyból, derékig megmosdott hideg vízhen. Úgy látszik Mariska néni figyelhette a szobájából kiszűrődő zajokat, mert kopogtatott az ajtaján.

– Az ezredes úr ordonánca kártyát hozott magának. Niki. – Megnyugtatóan intett. – Ne féljen, kibontottam a levelet. Teára szól a meghívó. Kíáncsi voltam, mit akarnak. – Mariska néni ilyen szemérmetlenül kezelte a levéltitkot.

A század végén a kontinensen a teát vacsora után itták. Csak az angolok ragaszkodtak már akkor is a délutáni teához.

Niki az ezredeséknél nagy társaságot talált. A kaszárnyában levő sokszobás nagy lakás ajtaját mind egybenyitották. Az otthonihoz hasonló puritán szalonbútorok közé bécsi levegőt hoztak a Makart– csokrok. A nagy majolikavázákban kopottan, tarkán pompáztak a szárított virágok, a rezgő füvek, az immorlel gallyak és a pávalollak. Néhány Makart– másolat is került a falra, a nagy divatdiktátor mester önmagát ismétlő, velencei iskolát másoló, karcsú, barokkos, de a barokk izgalmát és forróságát nélkülöző álbuja figurái. A tisztikar minden tagja megjelent. Valamennyien kaptak meghívót. De miért ilyen gyorsan, ilyen rohamszerűen? A kadétnak erről megvolt a véleménye:

– Az ezredesné megijedt, hogy Ilona grófnő szétrobbantja a műkedvelő előadást. Most összeterel bennünket a karámba.

A kályha mellett álltak mind a ketten, szerényen és tisztességtudóan, ahogy az egy kadéthoz – és még inkább egy katonakarmesterhez – illik.

– Nagy az izgalom – állapította meg a kadét hogy a szépasszony téged is kiszöktetett a pusztára. Rangot kaptál, öregem, rangot.

A két fehérkesztyűs ordonánc süteményes tálcákat hozott be és az ezredesné, meg Erzsébet kisasszony elfoglalták helyüket a szamovár mellett, hogy teával lássák el a vendégeket. A kadét megbökte Niki oldalát.

– Gyere, mi vagyunk a kölykök az ezredben. Nekünk kell segíteni, drága muzsikusom. Mit akarsz? Mozart is felszolgált az asztalnál.

Niki gyorsan kilépett, hogy megelőzze a kadétot és Erzsébet kisasszony apródja legyen. Az ezredesnét a kadétnak hagyta. Meghajolt Erzsébet előtt, átvette tőle a rózsaszín, aranycirádás. karcsúderekú kis csészét s a leány parancsát teljesítve, az őrnagynénak vitte. Majd átsiklott az üldögélő aeráris dámák bő szoknyái között és újabb csészéért jelentkezett. A lánnyal keveset beszélt, csak néhány szót:

– Tessék... köszönöm... igazán nagyon kedves... – . de a lovagi szolgálat alkalmat adott arra. hogy közelről megnézze Erzsébetet. Vékony, sápadt arcbőre volt, repkedő kék szeme. Magasnyakú rózsaszín selyemblúza, a keblet elfödő csipkebetét, a ruhaujjakat díszítő sok fodor s a sötétkék selyemszoknya semmit sem árult el a leány alakjából. Selyempáncél. El sem lehetett képzelni, hogy e mögött eleven test, keringő vér, dobogó szív, lélegző tüdő van. Niki magában elmosolyodott. Ott fenn a falon Makari hősnői is, bár teljesen meztelenek, ilyen divatosan testetlen lények, mint Erzsébet kisasszony.

Amikor a hölgyek és a tisztek megkapták a teájukat. Erzsébet helyet mutatott magával szemben a kényelmetlen szalonszékeken a két fiatalembernek. Halvány mosoly jelent meg az arcán.

– Tessék. A mama úgy kívánta, hogy mi együtt teázzunk.

Tehát teáztak. Erzsébet kérdéseket intézett a két fiatalemberhez és azok feleltek neki. Arról beszéltek, hogy mikor nyílik meg a jégpálya, hogy lesz– e sikere a műkedvelő– előadásnak, és hogy von Plankenau kutyája a szájában elviszi a levelet feladni a postára. Niki merevre húzta a derekát, ugyanúgy a kadét is, a térdüket és a lábfejüket egymáshoz szorították. Arról, hogy valaki megtámaszkodjék a szék karfáján, vagy keresztbe tegye a lábát, szó sem lehetett. Nem hívták volna meg újra, ha ilyen gyalázatosságra vetemedik.

Mialatt beszélgettek. Niki Ilonára gondolt, de Gerdára is. A szőke német énekesnő és a kreol magyar grófnő összekeveredett benne, mint muzsikájában a dúr– és a moll– hangnem. Mióta sokat járt társaságba és gyakran kínozta az unalom, gyakorolta önmaga kettéválasztását. Már egészen jól tudott jólnevelt társalgási folytatni úgy, hogy ne gondoljon arra, amit mond.

Később von Plankenau intett Nikinek, behívta a kártyaszobába. Az al– ezredes, az őrnagy és a százados kártyázgatott itt filléres alapon. Niki itt is a kályha mellé állt s illedelmesen várt, amíg az ezredes magához inti. Ez egy osztás szünetében történt meg. Az ezredes barátságos arcú, meleg tekintetű idősebb férfi volt. Hosszú bajuszt hordott, a homloka felett a haját olyan rövidre nyíratta, mintha deresedő kefét viselne a fején.

– Igen. igen – pillantott fel az ezredes szórakozottan , beszélni akarok veled,fiam. Hallom, hogy te igen derék muzsikus vagy.

Niki némán összecsapta a bokáját.

– Ne szerénykedj, nem is lehetnél más,hiszen te vagy a Monarchia legfiatalabb karmestere. Na. mindegy – jólelkűen legyintett, mintha megbocsátaná ezt a vétket. – A feleségem azt mondja, hogy a leányomnak szép hangja van.

Niki megint összecsapta a bokáját.

– Ha ő mondja, akkor úgy is van. Na. mindegy... – vont vállat, mintha elszomorítaná, hogy a feleségét kell említenie szóval szeretnénk, ha énekelni tanítanád a leányomat.

Niki megrettent. Soha eddig senkit sem tanított énekelni s el sem tudta képzelni, hogyan kell éneket tanítani. A színházban Kurt korrepetált a szó– listákkal, a kórust pedig Herr Pabst nyomorgatta. Dehát ott szó sem volt énektanulásról. Ott mindenki tudott már énekelni.

– Hát majd beszéld meg Erzsébettel, hogy mikor kezditek – vetette még oda az ezredes és élénken kártyája után nyúlt. – Na szervusz, fiam.

Niki zsibbadtan az ijedtségtől ballagott át a szalonba. Tűnődve vizsgálta a karcsú lányt. Erzsébet az egyik hadnaggyal mazurkát táncolt. Mi lesz velem? – kérdezte Niki önmagától, de gyorsan vállat vont. – Hát ha muszáj, énekelni fogom tanítani.

A német operettszínésznőre gondolt.

– Ő szeretett engem és remekül énekelt.

II.

GERDA SZERETTE ŐT, ez volt az egyetlen támadhatatlan pontja Niki vakmerő logikájának. De Gerda régi színész–nemzetségből származott, már a dédanyja is operaénekesnő volt, örökölte az énekkultúrát. Viszont Niki még csak nem is gyanította, hogyan kell énekelni tanítani. De a parancs, parancs. Papa. mint jó katona belenevelte Nikibe a parancs mindenhatóságát, a parancs megdönthetetlenségét olykor még pofonokkal is illusztrálta. Az ezredes pedig azt gondolta, hogy aki húsz, vagy még ennél is több cseh katonát és különféle hangszereket úgy tud fegyelmezni, hogy zenebona helyett pattogó indulókat és édes dallamokat varázsol elő a sörivó bakákból, miért ne tudna egyetlen, szelíd leányt énekre tanítani?

Az ezredes felnézett feleségére. Átlagos eszű, jóindulatú ember volt. Az ezredesné szeszélyes volt, korlátolt, hatalomravágyó. A világ dolgairól a divatlapok szépirodalmi rovatából értesült. Miután az ezredes lovagiasan gondolkodott, természetes, hogy a feleségét ismerte el felsőbbrendű lénynek s így az történt, amit az asszony akart. A korabeli leányok műveltségéhez hozzátartozott a zongorázás, az aquarellfestés és az énektudás. Az ezredesnél két megfontolás vezette. Az egyik anyagias volt: a katonakarmesternek nem kell fizetni a tanításért, legyen boldog, hogy beengedik a szalonjukba. A másik eszményi gondolat volt, akkor támadt benne, amikor Várhelyiné megjelent a próbán. A fiatal tiszteket meg kell óvni a grófnő veszedelmes befolyásától.

Foglalkoztatni kell őket. A katonakarmestert – bár tiszti, vagy nem–tiszti jellege kétséges – szintén meg kell menteni. Az ember legyen jó.

Niki tehát felvette fehér kesztyűjét és legjobb kabátját, s déli tizenkét órakor jelentkezett az ezredeséknél. Az ezredesné és Erzsébet kisasszony egymás mellett ültek a szalon pamlagán. Niki velük szemben foglalt helyet, mellette egy szegény rokon ült, aki a társalkodónő tisztét töltötte be a házban, de ő varrta meg a rongyos harisnyákat is, ő csinálta a befőzéseket és ő irányította a hat közlegényt, akiket nagytakarításkor azezredes lakásába vezényeltek. Rengeteget dolgozott,fizetést nem kapott, de boldogíthatta a tudat, hogy rokonként kezelik és a családi kellemetlenségeket vele tárgyalják meg. Az ezredesné néhány szigorú kérdést intézett Nikihez: származása, valamint rokoni és társadalmi kapcsolatai érdekelték. Niki prágai és bécsi múltja megelégedéssel töltötte el, de fenyegetően emelte fel lornyonját, amikor a német színházban eltelt évekről volt szó. Némileg megnyugtatta, hogy a színház egykor udvari színház, volt, bár most a hercegi intendatúra megszűnt. Az ezredesné befejezve a vallatást elsuhogott és Erzsébet kisasszony, aki eddig szótlanul szemlélte fekete lakkcipői orrát, Nikire emelte halványkék szemét.

– Talán megkezdhetnénk az órát. Szeretném, ha átvennénk a szerepemet.

– Boldogan ajánlom fel szolgálataimat a prózai részre is – pattant fel helyéről Niki meglehetős színházi tapasztalattal rendelkezem.

– Köszönöm – rebegte Erzsébet, és elragadtatással vegyes irtózással pillantott a karmesterre, aki oly hosszú időt töltött a színház bűnös légkörében. A szegény rokon. Jolán néni azonban felragyogott.

– Ó, milyen érdekes élete lehetett, karmester úr!

Niki a zongorához ült. Erzsébet átlátszóan fehér kezét megtámasztva a kottatartón, szembefordult Nikivel.

Mint a sellő a mesében... – gondolta Niki. Olyan vértelen, hogy a bőre majdnem zöld. De ebben van valami furcsa báj, források hűvös fénye, az ifjúság köde. Sok szőke haját a füle mögött négy fonatban hordta, bizonyos női praktikával keresztbe– kasul visszakötötte, úgy, hogy hátul a nyakát aranyszínű kalácsformájú hajtömeg takarta el. Szilvaszínű szövetruháját a vállán és a mellén nagy kerek csipkegallér fedte. Niki szerette volna tudni, hogy milyen a harisnyája, de Erzsébet kisasszony szoknyája már megnőtt, csak annyi értesülést bírt szerezni, hogy a cipője magasszárú és oldalt gombos.

– Méltóztassék nagy lélegzetet venni. – Niki tudományos arcot öltött.

Szempillái alól figyelte a leányt. A derekát az ő kis kezei nem érték volna körül, de egy markosabb legény könnyen átfoghatta. Az ilyen szorosra fűzött testben nem férhetett el az a nagy lélegzet, amit Niki az énekhez kívánt. Előbb skáláztatta Erzsébetet, emlékezett rá, hogy Gerda is így kezdte az énekórákat.

Gerda azonban olyankor levetette a fűzőt és a hangszekrény – amint az énekesnő megmutatta a mellkasa alatt levő részt – szabadon tágult. A mennyezet leszakadt volna s mindkettőjüket maga alá temeti, ha ezt kívánja Erzsébettől. A nyakát csipkével bevont halcsontok szorították, egészen a leány füléig emelve a dúsan húzott bodrot.

– Próbáljuk talán a Schubert– dalt – ajánlotta Niki, bár aggódott, hogy a leány megfullad az ismétlés kitartott magas hangjainál.

Erzsébetnek bájos hangja volt. Fiatal kis szoprán. Meglepte Nikit a halk édesség; félszegen énekelt, bátortalanul,ha egy teltebb hang kifutott belőle, megrezzent s azonnal alkalmazta félénksége szordinóját. Ilyenkor elpirult, elkapta a szemét Nikiről. Az Ungeduld türelmetlen, szerelmes dallama gyáván botorkált kettőjük között. Niki hiába játszotta Schubertet úgy, ahogy Gerda énekelte, kissé ironikusan stilizálva a szenvedélyt, vagy olyan heves életörömmel, ahogy Bécsben éneklik. Erzsébet kisasszony csökönyösen megmaradt az óvatos cirpelés mellett.

– Méltóztassék több érzést alkalmazni – könyörgött Niki. – Amikor odáig tetszik jutni: Dein ist mein Herz, tessék átérezni, amit énekel.

A leány leengedte a kottát, rácsodálkozott Nikire.

– De hiszen átérzem! – mondta szelíden.

Jolán néni felkelt, abbahagyta a kötögetést, a zongorához lépett.

– Kedves karmester úr, Erzsike nem színésznő. Neki meg kell őriznie az illemet.

Niki hódolalteljescn bólintott. Igen, igen, az illem... Hát ez az, amire Schubert nem gondolt.

Később az ezredesné visszajött a szalonba és megmagyarázta Nikinek, miért rossz énekesnő Adeline Patti, Melba asszony és Vasquez Itala. Ő ehhez is értett. Jolán néni szilvóriumot és pogácsát kínált. Az énekórának vége volt.

A VÁROSBAN ÉPPEN HETIVÁSÁRT TARTOTTAK. Niki leért a Főtérre, s baromfival, terménnyel megrakott szekereket kerülgetve ballagott a tisztikaszinó felé. A tél most kezdődött, a házakat sárgás fény világította meg.

A nap gyenge volt, a fák kopaszfeketék, az ég szürke. A járdát az úttesttől elválasztó árkokat vékony jég födte. A patika előtt néhány fiatalember állt, a hetipiacról hazatérő úriasszonyoknak köszöngettek, azok a sarokra érve letértek a járdáról és hosszú szoknyájukat összefogva átbillegtek az árokra fektetett pallókon. Nikit érdekelte, miért kerülik ki a jó társaság hölgyei a nagyvendéglőt. Amikor közelebb ért. már hallotta a cigányzenét zengeni.

Meggyorsította lépteit. A nagyvendéglő előtt négyesfogat állt, a cigányok a lovak fülébe muzsikáltak. A magyarruhás, strucctollas kocsis a bakon keményen fogta a gyeplőt, hogy fékentartsa a paripákat. Fülét hegyezve remegő imákkal toporzékolt a négy szép állat. A cigánybanda előtt egy fiatalember dalolt és hadonászott. Az arca borostás volt, a szeme véres, vad– madárlollas zöld kalapja hálracsúszott a fején. Két pincér állt mellette pezsgős vödörrel, poharakkal. Niki ismerte. Környékbeli birtokos– csemete volt. Most arra akarta rávenni a lovait, hogy pezsgőt igyanak. Egész éjszaka mulatott a nagyvendéglőben, úgy vélte, nem lenne méltányos, ha a lovai nem kapnának a pezsgőből és nem élveznék a cigányzenét.

A mellékutcából von Plankenau tűnt fel.

– Ezek a magyarok! – csóválta a fejét. – Hát mindig kitalálnak valami kolosszálist. Micsoda koponya... – irigykedett. – Ez nekem nem jutott volna az eszembe.

Intett Nikinek, hogy menjenek.

– Siessünk. Nappal bele ne keveredjünk efféle rumliba.

Ők is végigbillegték a pallót és átvágtak a Főtéren. A cigányzene hullámai sötéten szállottak utánuk. A hetivásárról hazatérő parasztszekerek elhaladtak a lovainak muzsikáltató úr mellett. A parasztok mosoly nélkül, merev arccal nézték az urat. A lovaik lószokás szerint barátságosan rányerítettek mulatozó társaikra.

Niki elfúltan lélegzett. Fojtogatta a mulatság tragikomikus tébolya.

– Furcsa fajta – gondolta. Zavaros kétség rohanta meg. Családja magyarnak vallotta magát, de neki izgatóan idegen volt ez a romboló életöröm, a súlyos keleti dáridó. Szerette volna kiverni a fejéből, de amikor ebéd után hazament, még mindig kísértette a délben mulatozó magányos részeg és a vad cigányzene.

Gondolatai Erzsébethez menekültek.

Mint mindig, ha átgondolta az élményeit, súlyosabbak és zamatosabbak lettek, mint a valóság, nem tudta még,hogy a teremtés ösztöne, amellyel együtt született, formálja át a valóságot. Az unalmas szalon, az otthon báját sugározva jelent meg előtte, az unalmas fiatal leány maga volt az örök idealizmus. A hangja most úgy visszhangzott benne, mint virágzó gallyak méhzsongása.

Niki leült Mariska néni kényelmes székébe, fiatal fejét gondterhelten megtámasztotta. Szerette volna, hogy Erzsébetnek sikere legyen. Nem csak olyan kötelező siker, amilyen az ezredes leányának kijár, hanem igazi taps, őszinte tetszés. De a leány kis hangja, ncmlétező vagy rejtőző érzésvilága nem alkalmas arra, hogy Schubertet énekeljen. Schubert: sóvárgás, őszinte vágyakozás, közvetlen derű és közvetlen fájdalom. Erzsébetnek más való. A tisztaságát, eszményiségét, halvány báját kellene dallama önteni.

Niki két tenyerébe hajtotta fejét s feszülten figyelt az eszméletében megszólaló hangokra. Törékeny dallam született meg benne, félénken lo– pakodva elő még feltáratlan dallamvilágából.

GYORSAN BEESTELEDETT.

Az ablakot tompa vörösre festette a novemberi alkonyat, de a kevés, színes világosság hamar kihunyt. A szoba homályba borult, csak a cserépkályha piros négyszöge tüzelt. Niki még sokáig ült a langyos sötétségben, majd egyszerre felpattant, mintha reákiáltottak volna. Szaladgálni kezdett a szobában. Átrohant Mariska nénihez, aki éppen vacsorakávéját itta a petróleumlámpa alatt.

– Friss kalács van, Miklóskám – szólt Mariska néni, akit gyönyörűséggel töltött el, ha valakit megetethetett – és eltettem magának egy kacsamájat.

Délben sütöttem, olyan mint a vaj.

Niki nem válaszolt, egyenesen a zongorának tartott, felnyitotta a fedelét, állva ütötte a dalocska kezdő hangjait. Mariska néni letette a szemüvegét, mert mindig szemüveggel evett, hogy ne csak érezze, hanem alaposan lássa is azt, amit szeret, felemelkedett, tekintélyes méreteit átplántálta a zongorához. Feszülten figyelt.

Niki már tizedszer játszotta a dalt és mormogó szöveget dúdolt hozzá; magyarul hangzott, de csak jól énekelhető főnevek voltak benne. Egy lélegzetvételre abbahagyta, hogy megkérdezze.

– Hogy tetszik, Mariska néni?

– Csináld csak még egyszer, fiam – szólt a néni, mert ha valami erősen hatott rá, akár veszekedett, akár elérzékenyült, tegezte indulatai felkeltőjét.

Ezt nem kellett újra mondania. Niki újra nekiesett a zongorának. Ütötte, simogatta, pengette, mint a hárfát, zokogtatta, mint a gordonkát, közben énekelt magasra tartott fejjel, lehunyt szemekkel szállva a melódiával, mint a madár a széllel. Mariska néni végre gyöngéden fejbe vágta, hogy magához térítse.

– Ezt te csináltad! – kiáltotta. A fiú kezei még mindig futkostak a zongorán.

– Mariska néni, maga nagyon okos asszony! – üvöltötte ki két akkord közül.

A néni legyintett – őtudta, hogy okos – s eltolta a fiút a zongorától. Most ő játszott. Niki dalát zongorázta, hiba nélkül, reszelős hangján lalalákat és tralalákat énekelt hozzá.

– Na milyen?

– Jó – bólintott Mariska néni, de az egyetlen jelző tömör elismerésként hangzott.

Niki helyeselt. Persze, hogy jó, ez biztos; de Mariska néni azért még mondhatja egypárszor. Gyönyörködve hallgatta a néni játékát, itt– ott forrón beleénekel,. de aztán magához tért, s legyintett.

– Hát tudja, Mariska néni. ez csak olyan kis semmiség. Ezt csak unalmamban írtam. – A hangja elkomolyodott. – Én klasszikus zenét akarok komponálni. Szimfóniát!

Mariska néni elszántan, elragadtatva zongorázott és lalázott, az arca kipirult, kis kontyában reszkettek a hajtűk. Csak amikor a záró hangot leütötte, vetette oda:

– Hát persze, én is gondoltam már rá, hogy püspök leszek.

A KLASSZIKUS ZENÉNEK MÉG VÁRNIA KELLETT.

Komponálásra nem jutott ideje. A zenekarát egyre újabb és újabb művek betanításával nyaggatta, parádézott velük, el akarta képeszteni a közönséget zenei meglepetésekkel. Eszményeihez híven leginkább komoly zenét játszottak a kötelező katonai indulókon kívül. Mozarttól és Beethoventől Verdiig előadtak mindent. Persze muzsikáltak olykor operetteket is, mert nem maradhattak el a divattól, de Niki ellenszenve azért nem változott rokonszenvvé. S azért sem tett szemrehányást az ezredírnoknak, aki ékes rondírással készítette a hangversenyek műsorát, ha Offenbach, Hervé, Planquette műveit kinevezte operává. Ez bizony csalás, de Niki bizonyos gyermekes nagyképűséggel jóváhagyta a csalást.

Gondolkodásra sem telt az idejéből. Nincs még egy ember a világon, akinek több dolga lenne, mint neki. Az énekleckéket a műkedvelő előadás után is folytaták. Hetenként háromszor jelent meg énekmesteri minőségben az ezredeséknél és még háromszor, mint az udvartartás nélkülözhetetlen tagja. Ha kis társaság volt,ő zongorázott, ha házibál volt ő vezényele a zenekart. De őkísérte jégpályára Erzsébetet, kirándulásra és mulatságokra. Az ezredesné nem tartotta veszélyesnek a fiút, számba sem jöhetett mint komoly udvarló. Arra pedig nagyon jó volt, hogy emelje a gavallérok számát.

Erzsébet ragaszkodott hozzá. A műkedvelő előadás után, ami sikert hozott neki, felmelegedett. Megosztotta gondolatait Nikivel, elmesélte sovány kis életének gyér élményeit; bágyatag intézeti csínyeket, új udvarlóit és új ruháit.

Niki úgy bánt vele, mintha ő már nagyon öreg lenne, kiégett bölcs. Ha arra gondolt, hogy színésznővel esett szerelembe, s hogy egyedül élt kint a nagyvilágban, igaza is volt. Erzsébet énekelte a dalait. Már nem csak egy dal volt. az első után jött a többi. Erzsébethez illő, illedelmes dalocskák – csak annyi fény és mozgás, mint egy homályos szobába betévedt pillangó szárnyalása; csak annyi bánat, mint a bárányfelhő árnyéka májusi pázsiton itt– ott a harmonizálásban vagy az egyéni dallamkötésben jelentkezett azonban valaki – valaki, akit még Niki sem ismert.

A dalok kottáit elkunyerálták Erzsébet barátnői. Kézről kézre jártak a városban, Mariska néni haladt elől a terjesztésben; Niki, ha végigment a Főtéren, gyakran hallotta a házakból kiszűrődni az ő dallamait. Furcsa érzés volt: szégyenkezett és elragadtatás fogta el. Fejcsóválva tapasztalta: mintha megmozdult volna lába alatt a járda s nem kötnék a fizika törvényei. Úszott a levegőben, libegett a hanghullámokon, testetlen muzsikává vált.

Egy tavaszi délelőtt, amikor a reggeli gyakorlatról jöttek haza, a falu végén parasztlegénnyel találkoztak. A mezőre igyekezett, gereblyét vitt a vállán. Az első tavaszi nap volt, meleg fény remegett a levegőben, a táj jóízűen nyújtózkodott. S a parasztlegény énekelt. Niki egyik dalát fújta teljes tüdőből bele a kikeletbe; von Plankenau, aki a század élén lovagolt, visszafordult. Lovaglópálcájával tisztelgett Nikinek.

Niki éppen a bajuszát igazította a délutáni uzsonnameghíváshoz, amikor von Plankenau megkopogtatta az ajtaját.

– Eszembe jutott valami – szólt a hadnagy köszönés helyett s azonnal hanyattfeküdt Mariska néni tornyos, erkélyes, plüssel bevont díványán.

– Ugyan mi, hadnagy úr? – kérdezte Niki fojtottan a bajuszkötő alatt. Sok baja volt a bajuszával.

A hadnagy sarkantyúit pengette. A sarkantyúcsilingelés, mint állandó aláfestő zene kísérte az életüket. Már nem is hallották, de ha elhallgatott, felfigyeltek: valami hiányzik.

– A kutyám már minden kunsztot tud, tegnap úgy átugrott egy terített asztalt, hogy egyetlen poharat sem döntött fel. Szerettem volna megtanítani kötélen táncolni, de a cirkuszos azt mondja, nincs olyan kutya, aki erre képes.

Keserűen pillantott fel a mennyezetre.

– Le kell mondanom erről a tervről. Elvégre lehetetlent nem kívánhatok Lordtól. Halálosan unom magam. Minden asszonnyal, akivel itt viszonyt lehet kezdeni, volt viszonyom, minden leánytól kaptam hajfürtöt és préselt virágot.

Felült a díványon.

– Megdöglök az unalomtól ... A kadét azt mondja, olvassak. Ez a szamárság a kadétra vall.

Niki sajnálta von Plankenaut. Ő nem ismerte az unalmat. A hadnagy öt– hat évvel volt idősebb nála és gazdag fiú... Már nem tudott mit kívánni az élettől.

– Ha háború lenne – folytatta von Plankenau sóváran az még hozna valami izgalmat. De a fene megette, béke van. Feszes egyenruha, kard, csákó, sarkantyú meg miegymás, és ez a végtelen ismétlődés, ez a társasélet. Ha ez így megy tovább, főbelövöm magam.

– Menj át egy másik ezredhez.

A hadnagy keserűen legyintett.

– Másik ezred!... Mit gondolsz, ott talán más az élet? Ugyanaz a városka, ugyanazok a nők, ugyanazok a kalandok... Mintha mindig ugyanazt az albumot lapozná az ember.

Felugrott.

– Valami jutott az eszembe! Délelőtt, ott kint a réten megismertem egy dalodat. Egy parasztlegény dalolta. Öregem, ez nem is kis dolog. Ha nagyvárosban élnél, már szárnyra venné a hír a nevedet. Tudod mit? Írjunk egy operát.

Niki megperdült a sarkán.

– Mit beszélsz?

– Remélem, nem vagy süket? Azt mondtam, írjunk egy operát. Neked semmi a zenét összeeszkábálni. Én meg megírom a szöveget. Addig nem unatkozom.

Niki megdöbbenve, nevetve, felháborodva dés mégis kellemesen feliz– gatva állt szemben a barátjával.

– Hát tudnál te egy operaszöveget megírni?

Von Plankenau kis megvetésscl félrehúzta a száját.

– Na hallod... Hát mi az? Ha az embernek van ideje...

Niki úgy vélte, hogy az alkotás nem pusztán az időn múlik, de nem tett ellenvetést. Még az apjától megtanulta, hogy mindig a feljebbvalónak van igaza és von Plankenau feljebbvalója volt.

– Milyen témára gondolsz? – kérdezte óvatosan.

Plankenau vállat vont,

– Természetesen opera– témára. Amikor Pesten állomásoztam, nemcsak a Népszínházba jártam, láttam opera– előadásokat is a Nemzetiben. Nyugodt lehetsz, jó szöveget írok neked. Tudom, mi kell. Az opera végén mindenki meghal, de a primadonnát úgy kell megölni, hogy a halála után még egy félóráig énekeljen. Azt is tudom, hogy csak tollas kalapos, trikónadrágos férfiak szerepelhetnek és a hősnők csak hosszú hálóingben járhatnak. Az sem rossz, ha a primadonna fiúnak öltözik. Ha szép a lába, ez már fél siker.

– Mit gondolsz, hol fogjuk az operát előadni? – kérdezte Niki s valami halk remény ébredt benne. Nagy színházra gondolt, de a nagy színházban wesztfáliai szerelmét, Gerdát és Gerda riválisát, Goldarbeiter kisasszonyt látta. Aztán megintette önmagát. Á, dehogy... ő klasszikus zenét fog írni, szimfóniát. Most csak azért megy bele ebbe a gyerekségbe, hogy ne mondjon ellent Plankenaunak.

– Természetesen itt fogjuk előadni – szólt Plankenau határozottan. – Nagy társadalmi esemény lesz, de az ezredesnét nem hagyjuk beleszólni a szereposztásba.

Niki, bár felködlött előtte a helyi előadás borzalma, vállat vont. Legyen az, amit a hadnagy akar. Elvégre mindez játék. Az ő végső célja a komolyzene, a legmagasabb színvonalú zene, a szent, magasztos zene. Attól, hogy itt megír egy operát, még nem szakított a legszebb álmaival.

Von Plankenau szorgalmasan dolgozott, minden idejét az operaírásnak szentelte. Természetesen nem voltak önálló eszméi és sértésnek tartotta volna, ha valaki azzal vádolja, hogy ő költő. Ama kevés könyv közül, amelyet elolvasott, kedvence volt Le Sage „Séma ördög”– e. Vonzotta a könyv fantasztikus romantikája s amellett megelégedéssel állapította meg, hogy a tizennyolcadik század közepén az emberek nem sokban különböztek a maiaktól. Nyugodt büszkeséggel lopott el Le Sage– tól egy történetet; egyrészt legyen a szerző megtisztelve, hogy lopásra méltónak tartották, másrészt, mert a történet meztelen váza szerinte alkalmas volt operának.

Szerepeltek itt elcserélt testvérek, álarcos hölgyek, gonosz, vén duennák, párbaj a holdfényes utcán, kötélhágcsó a balkonon, átkozódó atya, kioltott életű hős testvér, lovagok s csatlósók hullái a spanyol palota előtt s haldokló szűz fenn a pompás termekben. A hadnagy nem ismerte a költői igényesség gátlását, villámsebesen dolgozott, néhány nap alatt kész volt a librettóval.

Most következett Niki munkája.

Hát igen. Dvorzsák annak idején azt akarta, hogy ő zeneszerző legyen, ő az is akart lenni, de belefáradt a prágai nyomorgásba, a hónapos szobának nevezett szellőzetlen és jéghideg odúba; elgyöngült az örökös éhezéstől és amint megkapta a színház ajánlatát, elutazott Németországba, hogy megkeresse a kenyerét. Nem tanult sem zeneszerzést, sem hangszerelést.

Tudása nem volt, csak önmagából meríthetett, s a dallamokon kívül, amelyek gazdagon buzogtak abból a titokzatos forrásból, amelyet csodálkozva ismert a magáénak, nem volt semmi segítsége. A munka mégis könnyen ment. Pillanatok alatt bele tudott helyezkedni Plankenau lopott hőseinek érzelmeibe. A teremtés tartós önkívületében élt.

A spanyol város holdfényes utcáin járt vagy elmerült a Plankenau által felidézett fekete vihar sűrű felhőiben, látta a vészes villámokat, sőt csat– togásukat is hallotta. Ő tartotta a kezében Don Cleofás és Don Leander spádéját s belebódult az önmagával vívott lovagi párbajba. Átérezte Donna Luciana epekedését az ablakrostély mögött és jajgató megsemmisülését, midőn testvére gyilkosában szerelmesére ismert. Fiatal érzékenysége megremegett az apa borzalmas átkait muzsikába öntve, s iszonyú triolák és hörgő cromatikus futamok fejezték ki a haladó szolgasereg kínjait.

Az ezredben hamar híre ment, hogy Niki operát ír. Plankenau azonban megkérte a tiszteket, hogy a társaságban egyelőre tartsák titokban a dolgot, mert meglepetésnek szánta közös művüket. Niki lázban élt. Nem ment sem a jégpályára, sem szánkázni, sem táncolni, szolgálat után otthon maradt és egész éjszaka írt Mariska néni ebédlőasztalán, a függőlámpa alatt. A kész szólamokkal rohant a zongorához. Mariska néni átengedte az ebédlőt Nikinek, teát készített be neki a szamovárba, jól megrakta a kályhát, s egy nagy tál disznósajtot vagy sült kolbászt helyezett el a kredencen a zeneköltő felfrissítésére. De Niki nem ételre éhezett. Neki hallgatóságra volt szüksége, ösztönzőre, együttérzésre és közönségre. Ezt is megkapta. Egy éjszaka. Donna Luciana koloratúr áriájára felébredve, Mariska néni jelent meg az ebédlőben, hálóréklije fölé barchetslafrokot vetve. Niki diadalkiáltással fogadta és Mariska néni hegyes, rekedt hangján az áriával válaszolt. Ezután már a fiú, ha úgy találta, hogy valami különösen jól sikerült. felkeltette Mariska nénit, eljátszotta az éppen elkészült közzenét, kvartettet vagy finálét.

Mariska néni sebtében feltűzött kontyával, csoszogó papucsokban olykor hajnalig fennmaradt, hogy segédkezzen komponálni.

A katonazenekar tagjai ugyanilyen együttérzéssel kísérték Niki munkáját.

Az éjjel elkészült számokat délelőtt már játszották próbatermükben. Ez nagy helyiség volt a kaszárnyában, a lovarda mellett. Niki, amint magát hitegette, csak játéknak tekintette az operaszerzést; afféle baráti szolgálat volt ez Plankenaunak, aki unatkozott. Mégis, amikor először hallotta a hangszereket megszólalni – Don Leander tragikus belépőjének fenyegetően sötét akkordjait intonálták olyan mámor fogta el, mintha berúgott volna, de a részegség tisztán habzott, a földtől és a valóságtól szakította el. A muzsikusok – mind csehek, akik a közmondás szerint már a bölcsőjükben hangszert keresnek – szakszerű figyelemmel hallgatták az operát. A dobos, itt is a dobos volt a legtehetségesebb muzsikus és a legkritikusabb elme, komótosan Nikihez lépett, és jóakaróan megveregette a vállát.

– Ez jobb, mint amit vártam, karmester úr.

A zenészek felelősségteljes figyelemmel olvasták a kottát, gyakran adtak tanácsot, megesett, hogy fenyegetően léptek fel s követelték, hogy Niki egy szólamot változtasson meg, vagy valamit újra harmonizáljon. Az is megtörtént, hogy szembeszálltak karmesterükkel – a műalkotás szerelme parancsolta – , ha az nem fogadta meg a tanácsukat, letették a hangszereiket és elmentek sörözni.

Niki makacs volt, mint az öszvér. Ezzel a tulajdonságával együtt született, és sem a kamaszkori nyomorúság, sem az apai szeretet, sem a hadsereg fegyelme nem volt képes belőle kiirtani. Nem hallgatott a tanácsra. Vakon ragaszkodott minden leírt kottafejhez.

– A kölyök tehetséges – mondta egy vörösképű hosszú cseh, aki a prágai színház zenésze volt s itt a vadászkürtöt fújta nem szabad hagynunk, hogy rossz útra térjen.

– Nagyon tehetséges – morgott az üstdobos – , de nem tudja, hol a helye. Ez az opera marhaság. A fiúnak operettet kellene írnia.

– Ez az. A két szolga és a két szolgálóleány kvartettje igazi operettet numerli, vidám, graciózus. De amint a kölyök drámai akar lenni, úgy kong, mint egy üres hordó. Erre nincs szuflája.

Niki nem árulta el Kurtnak, hogy mit csinál, de Plankenau nem tudott titkot tartani. Látogatóban volt kint az öreg hercegasszonynál. a városi pletykákról számolt be neki, mert a hercegnő mindent tudni akart. Főleg a szerelmi ügyekről. Plankenau azzal is eldicsekedett, hogy operát ír Nikivel. Erre a hírre az öreg hölgy vidám kacajjal válaszolt. Megvolt a véleménye Plankenau irodalmi képességeiről, de mert e nem mindennapi munkálkodás felkeltette az érdeklődését, parancsol adott Kurtnak. menjen be a városba és hallgassa meg az operát. Kurt a kaszárnyában találta meg a két fiatal szerzőt. Von Plankenau a kantinban sört ivott és fogpiszkálóval ringlit evett hozzá. A kantin ajtaját nyitva hagyták, hogy a librettista hallja a zenekart. A szomszéd teremben szokták a próbákat tartani. Kurt intett Plankenaunak, ne árulja el, hogy itt van, leült mellé és ő is sört hozatott. A lovardából behallatszott a lonzsoló huszárok kiáltozása és időnként Veégh kadét változatos, újszerű jelzőkkel megtűzdelt káromkodása. Veégh kultúrember volt – művészet és tudomány érdekelte de magyar is volt. Gyerekkorában egy alföldi pusztán élt, itt bővítette ki szókincsét. A káromkodás foszlányai beleolvadtak a muzsikába. A katonazenekar a fegyverhordozók és a szolgálóleányok kvartettjét játszotta.

Kurt hallotta, hogy Niki, amint dirigál, énekli is a szöveget. Érdeklődve figyelt. Derűs, táncraösztönző, könnyed muzsika volt. Kurt itt a sör és ringli mellett öntudatlanul dúdolni kezdte.

– Na, ugye – bökött a fogpiszkálóval a próbaterem felé Plankenau – , tudok én írni.

– Bocsáss meg, a szövegből egy szót sem értettem.

– De a zenét csak hallod.

Kurt a maga szelíd módján szólt:

– A zenét nem te írtad.

A főhadnagy meglepődve dőlt hátra a széken. Micsoda ostobaság...

– De az operát én írtam és ha nem írom meg az izé... – a nyelve meg– bicsaklott, idegenkedett az efféle komédiás szakkifejezésektől – librettót, a fene megette volna az egészet.

A zenészek megtapsolták a kvartettet, ezt tartották a legsikerültebbnek.

Majd játszani kezdték Don Leander és Donna Luciana felvonást záró nagy duettjét. Niki ismét énekelt. A drámai szoprán szerepét foglalta le magának, a lenorszólót a hegedűs zengte, akinek jó hangja volt. Von Plankenau hátravetette magát a széken, lábait kinyújtotta, elragadtatva gyönyörködött művében. Kurt nem osztozott elragadtatásában. A hadnagy ki akarta hívni Nikit, de Kurt intett neki, várjon még. Végig akarta hallgatni az egész művet.

Eljátszották a nyitányt, az apa románcát és Donna Luciana haláláriáját, ami szabályos koloratúr–szám volt. Az opera még nem készült el, de a zenekar már játszotta a részleteket. A városka népe a sétahangversenyeken is élvezhette a ligetben. Kurt higgadtan, egy hangot el nem veszítve figyelt.

Helyenként összehúzta a szemöldökét, olykor elmosolyodott, olykor mintha némán vitatkoznék, dühösen megrázta a fejét. Von Plankenau már a végén járt a ringlis doboznak, most az olajat mártogatta ki belőle és a kantinosnak kiabált, hogy hozzon sört. A lovardából még mindig behallatszott a lódobogás és Veégh kadét rikoltozása.

– Laza lábtartás... Könyököt a felső testhez... Csípőből könnyedén előredűlve... Ne úgy ülj, mint a macska a kerítésen!... Bár ne szült volna az édes jó anyád...

A katonazenekar lágyan zengte a haldokló koloratúr áriát, amelyből Kurt érzékeny füle kifogta az elvetélt keringőritmust.

– Na milyen? – kérdezte fölényesen Plankenau, mert csak elragadtatott választ várt és különben sem nagyon érdekelte Kurt véleménye.

Kurt vállat vont.

– Milyen lenne? Rossz.

Plankenau felpattant a helyéről.

– Megbolondultál?

– Nem szoktam megbolondulni. Nem mondhatok mást. Rossz. Rossz az egész.

A zene bent elhallgatott, a katonazenekar tagjai kiszállingóztak a kantinba, az elsőhegedűs sietve lehajtott egy nagy korsó sört. Sokat énekelt, szüksége volt rá. Niki kipirult arccal, vidám, könnyű léptekkel sietett ki.

Megtorpant, amikor Kurtot meglátta, de azután mindjárt elmosolyodott.

– Miért nem szóltál, hogy itt vagy?

– Hát most szólok – mondta savanyúan Kurt.

Niki feszülten hajolt Kurt felé.

– Mindent hallottál?

– A kvartett elején jöttem.

– Hogy tetszik?

– Az jó.

– Csak az?

– Hát bizony...

– És a többi?

– A többi rossz.

– Mind?

– Mind.

A kérdések és a feleletek, a rövid szavak gyorsan peregtek. Kurt bánkódó, fejfájós arccal felelgetett, Niki elpirult, széprajzú füle vörösen égett.

Plankenau lovaglópálcájával veregette csizmáját, az arca csodálkozást és megvetést fejezett ki. A fenét – mondta magában sohasem fogom megérteni ezt a kelekótya népséget. Niki kérdezni akart, de az önérzete némaságot parancsolt, Kurt meg akarta vigasztalni és bocsánatot akart tőle kérni, de a meggyőződése nem engedte. Nem tagadhatja meg önmagát. Szereti Nikit, de a muzsika szent. Niki leült az asztalhoz, idegesen felhajtott egy pohár sört.

– Hát miért rossz? – kérdezte végre, mert már nem tudta tovább elviselni a csendet.

– Azért rossz – kezdte Kurt tanáros pontossággal – . mert nem önálló alkotás, hanem utánérzés, másolata közismert műveknek.

– Mi benne az utánérzés? – pattant fel Niki. – És miért másolat? Az operának megvannak a formái, megvannak a törvényei és a szabályai. Más is írt nyitányt, más is írt finálét, duettet és kvartettet, de azzal még önmagát adta.

– Magad is tudod – szólt szelíden Kurt – , hogy gyerekségeket beszélsz. Én nem azt kívánom tőled, hogy az első művedben törd szét egy elfogadott műfaj kereteit, én csak azt jegyzem meg szerényen, hogy a kvartettet kivéve, aminél a wesztfáliai kis dolgaid ezerszer jobbak, nincs egyetlen új, de még egyetlen egyéni hangod sem. Amit itt hallottam, az egy nagyon csinos Verdi– utánérzés. Nem veszem tőled rossznéven, hogy öntudatlanul őt választottad mintának, hiszen a nagy öreg tökéletesen dramalikus és nem tudom ki ír nála jobb színpadi zenét. De amit te csinálsz, az halvány másolat, vérszegény ügyeskedés. Ha valóban operaszerző lennél, megéreznéd a kor szellemét. Mascagni vagy Leoncavallo formanyelvén kellene megszólalnod, vagy a magad teljesen új stílusában. De itt csak a múltat hallom.

– Jól elbántál velem. – Niki nagyot nyelt. Ajkára kényszerítette elragadó mosolyát, amelyet tudomásul és védekezésül egyaránt használt. – Szóval tehetségtelen vagyok?

– Ezt egy szóval sem mondtam – kiáltott fel Kurt – ,te tudod legjobban, hogy milyen tehetségesnek tartalak, de...

– De – vágott közbe Niki – . mert nem azt csinálom, amit te akarsz, igyekszel elvenni a kedvemet a nagy és komoly feladatoktól. Ha operettet írnék, meg lennél velem elégedve. De mert nem teljesítem a kívánságodat, ledorongolsz.

– Igen, ha operettet írnál – szólt Kurt nyugodtan nagyon valószínű, hogy el lennék ragadtatva. Mert az operett az, ami neked való. A lényed és a tehetséged könnyed, játékos, vidám és melodikus. Ha meggondoljuk, az operett tulajdonképpen a commedia dell’arte egyik formája. És ez lenne a legnemesebb, legművészibb formája az operettnek. Játék önmagáért, a legtelítettebb játék, hangulatában felelőtlenül, szinte ötletszerűen, de abszolút stílusérzékkel, művészi ízléssel. Ezt kellene megcsinálnod, amíg ilyen fiatal, ilyen könnyelmű és játékos vagy, mint egy fiatal kölyökkutya. Vagy a másik operettet kellene megcsinálnod, amely engem már régóta foglalkoztat, a modern operettet, mai figurákkal, mai környezetben.

– De rettenetesen okos vagy te! – jegyezte meg Plankenau, akit felbosszantott, hogy legszemélyesebbnek tartott művébe ez a jöttment zenemester belebeszél.

Kurt vállat vont.

– A nagyon tehetséges emberek mellé kell egy okos ember – folytatta magyarázóan – , mert a tehetség gyakran elveti a sulykot, az a láz, amit önmagából termel, elkábítja. Nem látja sem magát, sem a tehetségét, sem a művét tisztán, szüksége van ellenőrzésre. Régi tapasztalat ugyanis, hogy évek múlva, ha már elmúlt az alkotás szédülete, maga az alkotó is önmaga fölé emelkedve bírálja az alkotást. De nem lehet megvárni azt az időt, amíg az alkotó önmaga fölé emelkedik, mert akkor sok torz remekmű születne. Jó, ha egy úgynevezett okos tehetségtelen az alkotás idejében bírálja meg a művet.

Plankenau rosszkedvűen csóválta meg a fejét. Nem szerette ezt a higgadt, tudományos hangot. Hallgatott. Kurt barátságosan fordult feléje, meg akarta vele értetni, hogy ő barátja Nikinek. Jót akar.

– A librettó nem felel meg Niki képességeinek. Ebből a librettóból csak Verdi vagy Bellini csinálhatott volna valamit. Ehhez a sötét, romantikus, gyilkosságokkal teli spanyol témához Nikinek nincs élményanyaga. Járt valaha Niki Spanyolországban? Látta azokat a drámai palotákat, harsogóan romantikus tájakat és azokat a lángoló és hidegen gőgös embereket, akik üvöltenek a bikaviadalokat nézve és tőrt döfnek egymásba egy ferde pillantásért? Mit tud ő ezekről? Amennyire ismerem az irodalmi érdeklődését és csökkentheteden betűszomját – bocsánatkérően mosolygott – , még egy spanyol regényt sem olvasott el. Mit tudhat így ennek a drámai népnek szenvedélyes mélységéről?! Hogyan tudná magát beleképzelni a háromszáz évvel ezelőtt élt emberek életébe, amikor semmit sem tud róluk, ő maga alig múlt húszéves és nemhogy érezte volna, de még fel sem fogta ezeket a gyilkos szenvedélyeket. Ilyen fiatalon és ennyi tapasztalattal nem lehet operát írni. Hogy a szakmai készségről és a művészi képzettségről ne is beszéljünk!

– Liszt tizennégy éves korában írt operát – szólalt meg a hátuk mögött Veégh hadnagy, aki kijött a lovaglóiskolából – és elő is adták Párizsban.

– Liszt csodagyerek volt, az előadás inkább társasági, mint művészi esemény, a mű pedig rossz.

– Na és – szólalt meg végre Niki, aki eddig magában forrt – talán Verdi átélte mindazt, amit megírt? Csak nem akarod nekem azt mondani, hogy csak az lehet operaszerző, aki végigcsinálja hőseinek minden őrületét?! Nem hinném, hogy Verdi a szörnyű máglyába dobta volna tulajdon gyermekét vagy az akasztófa alatt randevúzott volna szerelmével, arról sem tudok, hogy tüdőbajos lett volna. Hogy állunk tehát akkor a te teóriáddal, a kötelező élmény anyaggal?

– Tisztázzuk a kérdést. Az első és döntő tény, hogy Verdi zseni. A második, hogy a te korodban ő sem írt jó operát. Ami pedig az élményanyagot illeti, avval bőven rendelkezett. Az olasz szabadságharc szemtanúja és szenvedő hőse volt. A gyermekét ugyan nem dobta tűzbe, de látta meghalni. Nem volt ugyan tüdőbajos, de a felesége fiatalon ebben a betegségben pusztult el. Ami a halált, a szenvedélyt és a tragédiát illeti, mindezeket a maga bőrén tapasztalta.

Megfizette a tandíjat, mindaz, amit átélt, egy közepes muzsikusból is jó operaszerzőt csinált volna, de ő még ráadásul zseni volt. – A kezét békítő, bensőséges mozdulattal Niki kezére tette. – Öregem, voltak pillanatok egyik– másik kompozíciódat hallva, hogy téged is annak neveztelek. És ma is hiszem, hogy nem elhamarkodottan döntöttem. Nem nyúználak most. ha nem tartanálak sokra. Sokra tartalak, de mást kívánok tőled.

Niki megvetően biggyesztette gyerekesen telt száját.

– Szóval írjak operettet?

– Persze! – kiáltott fel Kurt lelkesen. – Csak azt! Azt, amihez már most megvan az élmény anyagod, pontosan az az anyag, ami az operetthez szükséges. Itt vannak a barátaid, ezek a kedves, elegáns huszárok, itt van a sok szép hölgy, akiknek nincs más gondjuk, mint a szerelem és a mulatság. És itt vagy te magad is, tele el nem költhető, a végtelenségig tékozolható dallamgazdagsággal és egy zenekarral, amelyen kipróbálhatsz és megtanulhatsz minden hatást. Tulajdonképpen szerencsés fickó vagy, nagyon szerencsés. Ha kidühöngted magad, gondold át, amit mondtam. És nem bánom, akárhogy haragszol is rám, de amikor rájössz, hogy nekem volt igazam, kezdj a munkába.

Niki felemelte a fejét.

– Ezt én csak unalmamban csináltam. Ami pedig az operettet illeti, én még operát sem akarok írni. Én szimfóniát komponálok.

A százados feltűnt a kaszámyaudvaron.

A zenészek visszamentek a próbaterembe, Niki zölden szikrázó szemmel követte őket, felemelte a vezénylőpálcát és belevágtak a Radetzky– marsba. Veégh kadét átballagott a lovardába, újabb sértő hasonlatokkal illette a lovon gubbaszkodó regrutákat, Plannkenau pedig barátságosan intett a századosnak, s mert az revanssal tartozott neki, gyors kis kártyacsatába fogtak.

MEGJÖTT A TAVASZ. Niki belefáradt a télbe és az operába. Hetek óta nem aludt, és az háborította fel, hogy azért nem aludt, mert komponált. Más az, ha az ember vidám összejövetelek, bálok és titkos találkozások miatt tölti ébren az éjszakát. Társaságba vágyott, Plankenau életuntsága is megszűnt, az egyik birtokos leányai hazatértek a pesti farsangolásból, a hadnagy minden szabad idejét a kisasszonyokkal töltötte. Izgató kérdés foglalta el, amibe Nikit is beavatta. Mind a két leányba beleszeretett s nem tudta eldönteni, melyiket válassza. Az operáról igyekeztek megfeledkezni s maguk között sem emlegették. Niki kínosan szégyenkezett, ha hallotta, hogy a konyhában Mariska néni Donna Luciana áriáját énekli, vagy ha a dobos kérdően néz reá és sürgeti a harmadik felvonás fináléját.

Visszatért a kis dalokhoz. Ezek nem jelentettek sem tépelődést, sem munkát.

Szabályos kis művecskék voltak, zártak, formásak, mint egy illedelmes sóhaj.

Erzsébet kisasszony szorgalmasan tanult énekelni, de Niki úgy tapasztalta, hogy hangja semmit sem fejlődik. Sőt, mintha napról napra fogyna. Kezdetben gyönge, de szép hangocska volt, most már a szépségnek nyomát sem lehetett fellelni benne. Középhangjai rekedtté váltak, a magas hangok pedig hamisak lettek. A neki írt dalokat az igazgató két leánya, vagy a szép városi mérnökné sokkal jobban énekelte, pedig egyiknek sem adott énekleckét.

A fiúnak, ha éppen nem száguldott uzsonnára a polgármesterékhez, vagy nem ment majálisra az erdőbe, vagy hegedülni a gazdag ügyvédekhez, ahol szerették a klasszikus zenél, szóval, ha volt éppen ideje, néhány percre eszébe ötlött Erzsébet hangja. – Talán nem érlek az énektanításhoz. – De hamar megnyugtatta magát. Gerda remekül énekelt s otthon ő kísérte Gerdát a zongorán. Gyakran gondolt az énekesnőre, most már, hogy nem volt vele s az asszony jósága nem kötelezte hűségre, sem arra, hogy a magányát feláldozza érte, ismét szerette Gerdát. Az érzés hasonlított ahhoz a kissé bűntudalos hálához, amellyel az ember az anyjára gondol. Egyszer– kétszer írt Gerdának, de levelére nem kapott választ. Meglehet, Gerda más színházhoz szerződött és a levél elkallódott; bár nem vallotta be önmagának, mert ez nem lett volna „lovagias", titokban örült, hogy az ügy végleg lezárult.

De valami más kezdődött el.

A tisztek az estéket a nagyvendéglőben szokták eltölteni, ha éppen nem hívták meg őket valamelyik családhoz. Sem Plankenau, sem a kadét nem tűrte volna, hogy ilyenkor Niki ne legyen velük. Ezek a mulatságok sok pénzbe kerültek. Niki, mint mindig, itt is adósságokkal küszködött. Az élet olcsó volt a magyar vidéken, Niki gondtalanul megélhetett volna a fi– zetéséből, de ő lépést akart tartani a jómódú Plankenauval és a kadéttal, akinek száműzetését a szülei szüntelen pénzküldeményekkel enyhítették.

Niki szerette a divatos, cúgos lakkcipőt, a finom extraruhát; szeretett csokrokat küldeni a vendéglátó hölgyek névnapjára s a városban minduntalan volt névnap. Veszedelmes szokás jött divatba a társaságban: a fogadás. A hölgyek és urak fogadtak valami csacsiság fölött vitatkozva, s illett ilyen fogadásokat kötni, amelyek már előre reménytelenek a gavallér szempontjából. Mi volt a fogadás díja? Egy doboz Kugler, egy tucat kesztyű, egy ezüst lovaglópálca, vagy valamilyen divatos regény. A kilencvenes években a hölgyek Nathalie von Eschtruth könyveiért rajongtak. A díszkötéses, gazdagon illusztrált könyvek a megnyert dicsőségében sütkérező német nagyvilági életet tükrözték. (A győztesek – ami nem egyszer megesett már a világtörténelemben – átvették a legyőzöttek kultúráját. A regényekből francia manierokkal fertőzött németség áradt.) Nos hát, Eschtruth– regényben is fogadtak a hölgyek s ezek a könyvek nem voltak olcsók. Nikit fényűző, könnyelmű és büszke szelleme nem hagyta nyugton s benne volt minden efféle fogadásban. Itt a magyar városokban is szoros összeköttetést tartott fenn a zálogházassal – aki lélekben és testben: kamatszámításban és piszkos kabátban hasonmása volt bármelyik külföldi szaktársának – s nem egyszer írt segélyt kérő levelet az édesmamának, aki ég tudja honnan, de mindig megszerezte azt az összeget, amire a fiának most utoljára – „de mama kérem, igazán utoljára” – szüksége volt.

Nikit Wesztfália óta már a harmadik tavasz érte Magyarországon, de ilyen csodás tavaszt még nem látott itt. A telet meleg déli szél kergette el és a hóvirágok és a nárciszok virulása után eszeveszetten dús kikelet indult meg.

A táj elragadóan bájos volt. Szelíd kis hegyek, folyócska és sok névtelen patak, amely fehér, fénylő kavicsok felett fut nefelejccsel szegett mederben.

A völgyekben bársony pázsit ragyog a fényben, a fennsíkot ellepi a vadszegfű, ez a világos–rubinszínű, illatos virág. Az erdők zsibongnak a madárdaltól, tisztásaikon kecsesen futnak át a könnyűlábú őzek. Az ég fénylően kék és finom felhők gyöngyházszínű selyme libeg a levegőben, ezeket a felhőket tette halhatatlanná Szinyei, a nagy magyar piktor, aki elsőnek látta meg ezen az áldott tájon a fény csodálatos játékát. És minden dús, minden gazdag, minden pompás és amellett mégsem tarka, mégsem rikoltó. Mint a nagy muzsikában a nemes egység, a bölcs szerkezet fogja össze a dolgokat, úgy ebben a tájban is összhangban zengett a szépség.

Nikit elkábította a táj bája. A tavasz felgyújtotta benne az életérzést.

Mintha féltucat Niki élt volna, nem csupán egy. Gyakran mentek ki Várhelyre.

Plankenau, miután előlépett, főhadnagy lett, nem tudott dönteni a két dzsentri–lány között, hátat fordított a problémának, máshol keresett szórakozást. Ő, meg Veégh hadnagy, mert a kadét bűneit is eltakarta a megbocsátó csillag, csinos hajtókocsiban vitték magukkal Nikit. Várhelyiné szerette a vendégeket. A telet ő sem töltötte itthon, s hogy hazatért, a pusztai élet egyhangú lett volna udvarlók nélkül. A gróf, akit általában a láthatatlan férjnek neveztek, ismét külföldön barangolt, nem zavarta a feleségét.

Von Plankenau hajtotta a lovakat, Niki, meg az új hadnagy hátul ültek s onnan kiabáltak Plankenaunak.

– Tehát sem Karola, sem Etelka?

Plankenau megfordult.

– Egyik sem. Imádom mind a kettőt, de a szabadság szebb, mint ők.

– Minek is házasodnék? – kezdte Veégh hadnagy a szokott monológot. –

Plankenaunak van pénze, miért házasodnék meg? Csak azok a tisztek nősülnek, akik szegények, mint a templom egere. Nem tudom, hogy ez a legfőbb Hadúr kívánsága– e, vagy meggyökeresedett közös hagyomány, hogy a gazdagok így keveredjenek a szegényekkel. A tiszteket csábító mundérba öltöztetik, aranyzsinórokkal, lakkcsizmával, csillagokkal, karddal és sarkantyúval cifrázzák fel, hogy elszédítsék a nőket. S ha a gazdag leányok már nem tudnak ennyi csillogó csörömpölésnek ellentállni, a fogcsikorgató apák vásárolják meg drága pénzen az aranyhímes rongybábut.

Niki megdöbbenve pillantott a hadnagyra. Az elvigyorodott.

– Csodálkozol fiacskám? Mindenki tudja ezt, csak senki sem elég bátor hozzá, hogy kimondja. Úgy nevelik erre a katonákat, mint a selyemfiúkat. Ők a pendantjai a szép szegény leányoknak, akik piacra viszik a testüket. A tisztek adják el magukat a pénzes gazdag leányoknak. Jó, ez rendben van, megszoktuk. Csak azt nem értem, hogy miért oly kényes a tisztikar a becsületére?

Niki ijedten hallgatta a hadnagyot. Erre még nem gondolt. Neki tetszett a tisztek vidám élete, ápolt, szép külseje, a sok szórakozás, az elegáns formák.

– Igen, igen – bólintott a hadnagy ez az igazság, fiacskám. És az is igazság, hogy ha nincs háború és nincs hősi halál, ami megváltja létezésünk hitványságát, nem vagyunk egyebek tökfilkóknál vagy selyemfiúknál.

– Marhaságokat beszélsz, Rudi – kiáltott hátra Plankenau.

A hadnagy nyersen felnevetett.

– Nem tudom, miért marhaság az, ami igaz, de persze, a hadseregben marhaság megmondani az igazat. Egyébként téged nem sértettelek meg, mert neked van pénzed, nekem is van, a kisfiú pedig nem katona, hanem muzsikus.

Átölelte Niki nyakát.

– Te különb vagy mint mi, kis fickó, mert te azt, amit tudsz, jól tudod. Mi csak meghalni tudunk, de arra nincs alkalmunk, Niki ijedten bámult maga elé.

Léhának és ugyanakkor kétségbeejtőnek találta a két tiszt gondolatvilágát. Otthon a katonaság eszményítésében nőtt fel. Papa jó katona volt, a háborúban „megtette kötelességét” – amint mondta – és hitt a hivatásában. A szolgálatot is olyan komolyan vette, mint a háborút, kényes volt a becsületére, cselekedetei és gondolatai tiszták voltak. Papa azt szerette volna, ha mind a két fia katona lesz, de ahogy Niki nőtt, látta, nem alkalmas katonának. A fia tehetsége azonban megvigasztalta, amiért reményeiben csatlakozott. Niki öccse, Pali született katona volt. Nem a külsőségeknek élő és szórakozást kergető aranyhímes báb, hanem a hazájáért harcolni akaró, hősies példamutatásra készülő ifjú férfi. Pál hitt az eszményekben, Niki gondolkozás nélkül átvette papától és Páltól az eszményeket s most Veégh hadnagy váratlanul főbekólintott minden családi ideáll. Ez feldúlta. Eddig nem sokat mérlegelte magában a dolgokat. Nem volt katona, de katonák között élt, élvezte az ünnepélyes, feszes formákat, a katonáskodással járó szüntelen dáridót. Nem szerette vizsgálni a dolgokat. Az értelmének az élettel és az élet jelenségeivel nem volt kapcsolata. Érzéseiben élt. A benyomások, az élmények érzésekké és később muzsikává alakultak benne, az agya nem szűrt, nem rendezett semmit. A gall népek életöröme, a mediterrán derű, amelyet a francia ősapától örökölt, csillogó fénnyel vonta be az életét. A homályt és a sötétséget nem látta meg, vagy ha látta, menekült előle.

A világ ifjúsága ekkor már válsággal küzdött. Évtizedek teltek el az utolsó háború óta és a béke jólétében vagy takargatott nyomorúságában élő fiatalok felvetették az élet értelmének problémáját. Az a kérdés, amelyen a hadnagy kadétkora óta rágódott, más szemszögből gyötörte a polgári pályán levő fiatalságot. Az egész világon megmozdult az ifjúság, egyesek cselekedtek, mások csak gondolkoztak. Niki is hallott azokról a szlovák fiatalemberekről, akik otthagyták a szülői házat, a foglalkozásukat és elvándoroltak Tolsztojhoz, Jasznaja Poljanába, hogy az élet nagy kérdéseit közelről megvitassák. A városka előkelőségei csak suttogva beszéltek róluk, mint egy bűnös szerelmi viszony hőséről, vagy egy sikkasztás tetteseiről. A vélemények megoszlottak: egyesek illetlenségnek, mások őrültségnek tartották azt, hogy új utakon keresik az élet értelmét.

A kocsi végigfutott a szilfákkal szegett úton. A szilfás allée Ilona kas– télyához vezetett. Niki boldog volt, hogy megpillanthatja a hosszú, földszintes épületet és a ház előtt virágzó óriási rózsagruppot. Örült, hogy láthatja a grófnét és örült, hogy nem kell tovább hallgatnia Veégh hadnagyot. A kastélyt, amelyben lehetett vagy ötven szoba, egyik végétől a másikig folyosó osztotta ketté, a délre néző homlokzaton ismét egy folyosó futott végig; ez üvegezett volt, s tropikus növények vetettek benne széprajzú árnyékot, fonott karosszékekben unott agarak pihentek s a lámpák gyöngyrojtjaival csilingelve játszott a beáradó levegő. Nikit, valahányszor belépett a házba, magávalragadta az egzotikusan magyar légkör. Mintha sátorlakók építették volna a kastélyt, a régi lovas nomádok, akik utálják a téglaházakat és ha rákényszerülnek tömör falak verésére, a kőházaknak is sátorstílust adnak.

Ilona a nap nagy részét a folyosón töltötte. Az üvegfalakat kinyitották, szellő susogott a pálmák levelei között, az agarak nagyokat ásítva süttették sovány hasukat a beömlő nappal.

Ilona az angol kretonnal bevont fonott székben kényelmesen elnyúlva emelte feléjük lustán a kezét. Nem volt egyedül. Egy huszártiszt vele szemben lovagolt a megfordított széken, fejét a támlán nyugtatva.

– A fene egye meg – mondta a foga közt Plankenau – ,a pokolba kívánom ezt az állatot.

Üdvözölték egymást. A hadnagy és a főhadnagy a felettesnek kijáró tisztelettel verte össze a bokáját, mert a vendég őrnagy volt. Magas, vékony férfi, szikár, az arcéle is száraz, mint a ragadozó madaraké. A haja fényes, fekete, a bajusza is. A szemén monokli. Bár az őrnagy hányavetin nyújtotta a kezét Nikinek és oly szórakozott közönnyel pillantott reá, mintha csak élettelen tárgy volna, – neki tetszett. Jó figura – gondolta s nem tudta, hogy a színpadi érzéke mozdult meg, amelynek létezését még nem is sejtette. A tisztek körüludvarolták a háziasszonyt s a délután úgy telt el, ahogy mindig el szokott telni. Pletykáztak, rövid sétát tettek a kertben, a kuglipályán játszottak egy– két partit s aztán leültek a kis ebédlőben felszolgált gazdag vacsorához. A huszárőrnagy Pestről utazott fel ide, úgy látszott, néhány napi szabadságát tölti a pusztán. Amíg ő meg a főhadnagy kísérgették a kertben az asszonyt, s a hadnagy és Niki a katonai fegyelem szellemében egymást szórakoztatták, megtudta, hogy az őrnagy miért lett ilyen fiatalon őrnagy.

Ez a vércseképű huszár a legmagasabb társasághoz tartozott és rendkívüli tehetséget fejtett ki a főherceg mulattatása körül. Különösen a titokzatosan elpusztult trónörökös körül tevékenykedett. Számontartotta Bécs és Budapest minden szép nőjét; a felséges vadászatok előtt megjelent a vidéken is, hogy megszervezze a hölgykoszorút. Nagy ötletei voltak.

Néhány évvel ezelőtt ő rejtett el gondosan megfürdetett és nemzetiségi díszbe öltöztetett parasztlányokat az erdőben, hogy a felséges vendégek vadászat közben kellemes meglepetésben részesüljenek. Az őrnagy gondos ember volt, a leányokat a helybeli kántorral csinos népi dalokra taníttatta.

Amikor a kürtök a kört lefújták, a leányok dalolva közeledtek a királyi vadászok pihenőhelye felé.

– Úgy látszik – folytatta tanulságos előadását a hadnagy – megint valami királyi vadászat készül errefelé. Az őrnagy hónapokkal előbb be szokta járni a terepet. Hallottam, hogy a német császár, meg néhány birodalmi herceg látogat el hozzánk s talán a walesi herceg is, bár ő megcsömörlött a magyar vadászatoktól a trónörökös halála óta. – Rosszkedvűen húzta össze a szemöldökét. – Az a gyanúm, hogy most Ilonát akarja szervírozni a felségeknek.

Niki megrebbent. Az arca elsápadt. A hadnagy megértő pillantást vetett rá.

– Hát így vagy? – A fiú vállára veregetett. – Ne bánkódj öcskös, ebbe bele kell törődni. Itt minden a hatalomé. A szolgák országában élünk.

AZT,HOGY ILONA MIT ÉS MIÉRT CSINÁL, nehéz volt megfejteni. Ezen az estén Nikit tüntette ki. Vacsora után maga mellé ültette a szalonban, majd kérte, hogy zongorázzék s a hangszerre könyökölve hallgatta a fiú játékát.

Halkan dúdolva kísérte a dallamot s mert az őrnagy keveset értett magyarul.Nikivel magyarul beszélt. Éjfél után, amikor von Plankenauék búcsúztak, Ilona kivett egy szál bordó rózsáttömött, fekete hajából és feltűzte Niki zubbonyára.

– Mert olyan szépen muzsikált...

A huszárőrnagy lassú, méltóságteljes mozdulattal, mert minden tényke– désének ünnepélyes súlyt adott, a háziasszony felé fordította a fejét, majd végigmérte a kis katonakarmestert. Az élesrajzú madárarc bőre olajzöldre vált. A másik két tiszt és Niki indult kifelé. Nikinek csak a kastély előtt jutott eszébe, hogy a kottáit benn hagyta a zongorán. Visszafutott értük. A szalon ajtaja az üvegfolyosóra nyílt. Ott ketten beszéltek.

– Mit akar ettől a kölyöktől?

– Milyen jogon kérdez? – Az asszony hangja felcsattant.

Niki megdöbbenve állt meg.

– Ne feleljen kérdésre kérdéssel. De ha mégis érdekli, hát tudja meg grófnő, van jogom felelősségre vonni.

Ilona gyöngyözően, gúnyosan kacagott. Szép kacaj volt... Zenei kacagás; mélyről indult, tündérien forró esz-szel kezdődött s aztán mint a koloratúr ária felfutott egy csillogó magas f–ig, Niki nem az az ember volt, aki hallgatózni képes, de a kacaj zeneisége odaragasztotta a szoba fényes parkettjéhez.

– Ugyanazon a magaslaton állunk mind a ketten, grófnő. Arisztokraták vagyunk...

– Az ég kegyelméből, mint a királyok, ugye?

– Igen. hiába gúnyolódik. A rangunk megköveteli, hogy ne ereszkedjünk le akárkihez.

– Nem tudom, kit nevez akárkinek. Azt sem tudom, az osztályunk férfi tagjai miért ereszkedhetnek le bárkihez? De persze, ez csak akadémikus kérdés. Még az sem, mert nem kívánok magával vitázni a magánügyeimről.

– Szóval már magánügy.

– Ostoba!

– Azért mondja, mert nem vagyok az. Látom, mit csinál ezzel a kölyökkel.

Niki agyát elöntötte a vér. Az indulata már az első pillanatban kirepítette volna az üvegfolyosóra, hogy nekimenjen az őrnagynak. De a helyzet lehetetlen volt. Ha akaratán kívül is, kihallgatta a beszélgetést és ebben volt valami – bár szerinte teljesen igazságtalanul – megalázó. Nagyot nyelt, összeszedte a kottáit, kiment a kocsifelhajtóra. A fogatok a ház előtt várakoztak. A grófnő elegáns, magas hajtókocsija szállította be a városba az őrnagyot, a fiatal tisztek pedig már fennültek Plankenau fogatán.

A főhadnagy idegesen hívta Nikit.

– Hol mászkálsz fiacskám? Gyere, gyere!

S amint Niki felkapaszkodott a hadnagy mellé, az a fülébe súgta.

– Féltem, hogy nem kerülsz ki az oroszlánbarlangból.

– Inkább Vénusz–barlang – mosolyodott el Niki.

– De pocsék fenevad van most benne! – morgott a hadnagy.

Plankenau a lovak közé csapott, hogy vágtából induljon ki a fogat velük a parkból. A kapubálványnak nekicsapódott a hátsó sárhányó.

– Hé, ne vidd el a házat! – kiáltott a hadnagy von Plankenaunak. Az nem válaszolt. Mintha a dühét akarta volna feloldani a hajszában, kergette lovait a kanyargós kőúton. A könnyű kocsi ide– oda csapódott a vad galoppban, a kilométerkövek veszélyeztették a pompás kis jármű halványsárga zománcát.

A tisztiszolga a hátsó kis vaslépcsős ülésen fel– felnyikkant, ahogy két kézzel fogódzótt az ülés vaskosarában. Amikor átcsörtetek a patak döngő fahídján, von Plankenau visszafogta a lovakat, hátrafordult. Az egyik kezében volt a gyeplő, a másikkal cigarettát tett a szájába. Intett a hadnagynak, hogy adjon tüzet.

– Őrült ez az asszony. Őrültség volt nekihajtani a vadat a kölyöknek.

A hold beragyogta a tájat, mintha ezüstvízben áznának a rétek, a virágzó búzaföldek és a lágy álomban lélegző ligetek. Niki csodálkozva nézett a két tisztre. Nem egészen értette, miért aggódik a hadnagy, miért haragszik a főhadnagy. Azt, hogy Ilona grófnő kedves volt hozzá, nem tartotta éppen logikusnak, de a szépasszony forróságot sugárzó kényeztetése már nem érte meglepetésszerűen. Hol voltak már azok az idők, amikor Gerda első tekintete kék lángot gyújtott benne? Akkor tizennyolc esztendős volt. Azóta sok mindent megélt. Volt néhány szerelmi meglepetésben része, megedződött a kellemes viharok között. Attól eltekintve, hogy örömest megverte volna, az őrnagy tetszett neki. Regényalak volt, vagy inkább színpadi figura; a komiszsága, amelynek mélységét, erejét és kiterjedését a két másik tiszt jól ismerte, reá csak úgy hatott, mint egy új szín, egy érdekes dallam, vagy egy jól megszerkesztett irodalmi frázis. Az őrnagyot a művész szemével nézte, fenyegető tulajdonságait jellegzetességnek tekintette.

Ott bent, abban az ismeretlen világban, ahol a dallamai zsibongtak, értek, alakultak, már megmozdult az új, fanyar, groteszk, kiélezett motívum.

– Mit nyúztok mindig a korommal? Egyáltalán nem vagyok gyerek, ha gyerek lennék, nem adtak volna a kezem alá egy katonazenekart.

A hadnagy felsóhajtott, a főhadnagy kurtán nevetett.

– A fenét a marha fejedbe... Hát ez a vadállat felaprít! De a nagyobbik baj, hogy fel sem aprít, mert a helyzeted a hadseregben nincs meghatározva.A gallérodon fiam nincsen csillag, csak lant. Ha az őrnagy megsért, nem hívhatod ki. Képtelenség! Elveszett ember vagy! Oda a férfibecsületed, megszűntél úriember lenni. Ha pedig te mész neki és összevered, főbelőnek.

Von Plankenau dühösen eldobta alig meggyújtott cigarettáját, ismét a lovai közé csapott.

– Nahát, nem kell olyan komolyan venni a dolgot – vigasztalta a hadnagy Nikit ezek mind fantazmagóriák. Az egész dologból nem lesz semmi. Ilona abbahagyja a szamárkodást, az őrnagy elutazik.

Nikinek nem volt szüksége vigasztalásra. Furcsa, türelmetlen boldogsággal telt meg. Az ereiben bizsergett a vér, harcivágy töltötte el. Az élet telített volt, izgalmas, gazdag. Plankenau problémái nem foglalkoztatták. Nem tudta elképzelni, hogy ő, aki most már több mint két éve a tisztek között él és éppen olyan tagja a helybeli társaságnak, mint Plankenau, ne párbajozhatnék az őrnaggyal, ha lovagias ügyre kerülne sor. Elvégre érettségizett, főiskolát végzett, jó családból való és – határozottan tudta, hogy ez milyen értékes rang – tehetséges. Mivel kevesebb ő bármely katonatisztnél? A tisztek nagy része azért ment a katonaiskolába, mert a középiskolák alsóbb osztályait is csak végigbukdácsolta; azonkívül, hogy vezényelni, lovagolni, kutyát idomítani, cigányt dirigálni és pezsgőt inni tud, alig dicsekedhetik más képességével az emberi nemnek. Persze, Plankenau sötéten lát, szereti felnagyítani és rémítővé tenni a problémákat. A kaszárnyapadló sem elég tiszta neki soha. A szerencsétlen újoncokkal tízszer is újrasúroltatja. Plankenau megrögzött pesszimista.

Pedig milyen szép az élet – gondolta Niki s halkan dúdolva szaglászta a bordó rózsát.

A fahíd fedübörgött mögöttük. patkócsatlogás hallatszott. Viharként zúgott el mellettük az, őrnagy fogata, az árok felé szorítva őket. Az őrnagy ült a bakon, kezében a hajtószárral és az ostorral. Hideg, sötét vigyorgással nézett vissza rájuk, amint beérte és elhagyta őket.

VEÉGH HADNAGYNAK LETT IGAZA.

Az őrnagy elpályázott a környékről. A városban nem mutatkozott, valószínűleg továbbutazott újabb vadászterületek s újabb nők megtekintésére.

Niki a bordó rózsái betette egy vizespohárba, amelyet éjjeliszekrényére állított s naponta többször cserélgette rajta a vizet, hogy meghosszabbítsa a virág életét. Finom, hódító és fanyar illat volt. Niki úgy képzelte, Ilona sötét fürtjeinek az emlékét hozta a virág magával. A bódulat megmaradt.

Szédülten teljesítette kötelességét, tanította a zenekart; járt– kelt a Fő tér házaiból ki és be, uzsonnára, vacsorára és rögtönzött táncos mulatságokra.

A tizenkilencedik század végén Magyarország kisebb városai és az alföldi nagy községek szívósan tiltakoztak az ellen, hogy hozzájuk ezredeket helyezzenek és területükön kaszárnyákat építsenek. A katonaság kétségtelenül hasznot hozott volna s megmozgatta, fellendítette volna a helység életét, mégis a községek vezető polgárai semmiképpen nem kívánták, hogy közöttük katonák legyenek. Nemcsak a leányaikat és asszonyaikat féltették, de féltették az egész város jellemét. Féltek attól, hogy könnyelművé, üressé és dologlalanná válnak. A csillogó könnyelműség, a vidám életforma, a szüntelen szórakozás ragadós.

Ebben a magyar városban az odaplántált huszárezred adta meg az élet alaphangját. A sok életerős, munkában el nem fáradt, komoly problémával nem foglalkozó fiatal férfi az állandó öröm, a bimbózó és kifeslett szerelem és a szüntelen heje–huja káprázatát varázsolta az emberek elé, mint egyetlen élettartalmat. Akit elfoglalt a munka, aki nem ért rá állandóan vigadozni, vagy komoly kérdésekkel foglalkozott, azt kizárta a társaság magából, mint savanyú, semmire nem használható elemet. A nép nem jelentette számukra a szenvedő és dolgozó emberek összességét, kellemes színfolt volt csak, népszínmű– romantika gőzében. Nagy színpadi kórusnak látták a földeken dolgozó parasztokat, a folyó halászait, a közeli bányák munkásait. A város szélső végein lakó szegény emberek, ha betegek lettek, friss színt hoztak a társas életbe, mert a jótékonyság nemes pózában kereshették fel őket a gyengédlelkű honleányok.

Niki, aki az otthon megfontolt tiszta szegénységében nőtt fel s a józan német városkában ismerkedett meg a családias első szerelemmel, megfontolás, gondolkodás nélkül sodródott tova a magyar város nagyzoló, vidám társasági forgatagában. Sok szerelem kínálkozott. A leányok, asszonyok megszokták az udvarlókat s elmerültek a kacérság, a szerelmeskedés meleg légkörében. Az alkalom és a nevelés erősebb, mint a jellem. Az alapanyagok – még ha nemes anyagok is – elkopnak, majd elgyengülnek az örökös csábítástól. Nehéz annak erkölcsösnek lenni, akinek nincs semmi dolga, csak társaságba jár, szórakozik, szépsége dicséretét hallgatja és a szerelem kábító gyönyörűségéről álmodik.

Nem, Niki maga sem hitte volna, hogy ennyi alkalom kínálkozik. A mesterségesen felfűtött levegőben leszakításra vártak a megérett gyümölcsök.De Ilona más volt. Titokzatosan, magasan álló, távoli. Amikor az ősszel először látta, elkábította a megjelenése, az elérhetetlensége, most elkábította azzal, hogy kitüntette. S aztán hetekig nem hallott róla, nem is látta s kietlen elhagyatottságban élt.

A megszokott körforgást persze nem lehetett abbahagyni, csónakázni ment, kirándulni, erdei bálokat rendezni, és folytatta az énektanítást az ezredeséknél.

De amióta a bordó rózsát kapta és amióta a bordó rózsa már egy kis fonnyadt sziromhalom lett, az Erzsébettel töltött idő boldogtalan semmittevéssé vált.

Míg a zongoránál ült és hallgatta a leány bizonytalan, gyenge hangját, Ilonával volt. Olykor kibukkant a révületből, felfigyelt. Erzsébet egyre rosszabbul énekelt, s egyre jobban fogyott a hangja. Ezt megállapította, majd visszazuhant a kábulatba és újra ott volt Ilonánál.

– Ez a trilla gyönyörű! – lelkendezett a szegény rokon. A jó társaság szabályai szerint csőszként szerepelt az ezredesék fogadószobájában. Niki felriadt, hevesen bólogatott, rácsapott a zongorára, egy másik dal bevezető ütemeibe kezdve. És szegény Erzsébet is megszólalt, még fakóbban, még bizonytalanabbul. A hangja fogyott és ő maga is fogyott, sohasem hatott eleven fiatal lánynak, eddig olyan volt, mint egy festmény, most már csak ceruzarajznak látszott. Szempillái alól néha gyáván a fiúra nézett. Ijedt kék szeme megsimogatta a bársonyos szőke arcot, a pihéző kis bajuszt. De mostanában a fiú nem nézett vissza reá. Nem érezte meg, mikor tekint reá a leány; a kulccsal zárható kék bársony naplóba éjszakánként Erzsébet hosszú, szomorú oldalakat írt.

Niki egy délután arra ébredi fel álmából, hogy valaki kopogtatja a zsalukat. Nyári nap perzselt, Mariska néni kinyitotta az ablakot, de a zsalukat gondosan betette még reggel. A szobát megtöltötte a még hajnalban beszorult kerti virágok illata. Rezeda, viola, petúnia. Sárga fénycsíkok osztották meg aranyosan a szoba homályát. Niki szeme káprázott, ahogy kinyitotta a zsalukat. Egy lovaglóostor kopogott az ablakon s egy hollófekete paripa táncolt Mariska néni virágágyai között.

– Hé fiatalember! De mélyen alszik!

Niki szíve a torkába ugrott. Meghajolt és szótlanul bámult fel a magas lovon még magasabban trónoló asszonyra. Kis lovaglócsizmái Niki fejével voltak egy vonalban. A fiú megdörzsölte a szemét.

– Álomszuszék – nevetett Ilona. Jóleső mosollyal nézte az álmos, ál– mélkodó, boldog kis legényt,

– Na, ébredjen már fel! Unatkozom. Jöjjön ki este, zenét akarok hallani.

A kis csizmák sarkantyúi megvillantak, az asszony megfordította a lovat s a paripa átrepült a kerítésen. Mariska néni felsikoltott, amint a verandán éppen a kovászosuborkákat látta el hidegvizes borogatással.

– A muskátlis ágy! Beleugratott a muskátlis ágyba! A beste lélek. – Nemsokára egy nagy kancsó vízzel jelent meg Niki szobájában.

– Mosdjon meg, Miklóskám. Van tiszta inge? Öltözzön fel szépen – s a levendulás zacskókkal megrakott fehérneműs szekrényből Mariska néni különlegesen szép zsebkendőt vett elő.

– Hát persze – mondta Plankenau, akit Niki felkeresett, hogy elkérje tőle a fogatot – örömmel, öregem s hogy a fiú aggódó arcára nézett, megveregette a vállát. – Ne félj, nem megyünk veled, a grófnő sem engem nem hívott, sem a hadnagyot.

Niki ujjongó hálát s ugyanakkor fullasztó rémületet érzett, de hamarosan felülkerekedett benne a boldogság. Amikor fellépett a kocsira, olyan biztosnak és határozottnak tudta magát, mint amikor muzsikálni szokott. Az élet gyönyörű volt, magától értetődő és sima.

AZ ÚT IS SIMA VOLT, de kibírhatatlanul hosszúnak tűnt, amíg a búzaföldek között, az erdőcskén át s a folyó mellett kanyargott. Arattak már, a táj érettsárgán nyúlt el, felhők ringtak, kék ég feszült felette. A kastélyhoz érve Niki hazaküldte a tisztiszolgát a kocsival. Ösztönösen tette, maga sem tudta volna megmondani, miért csinálja. Megvárta, amíg a fogat kigördül a parkból, s csak akkor indult az asszony keresésére. Estébe hajlott az idő. a nap eltűnt az erdő mögött, hosszú viola árnyékok vetődtek a pázsitra.

Niki az előcsarnokban nem lelt egy lelket sem, kilépett a zárt, üvegezett folyosóra. A neki még ismeretlen délszaki virágok piros fürtjei lángoló üstökös módjára világítottak a homályban.

– No. csakhogy megjött – szólt a mély, puha hang muzsikát szeretnék hallani.

Niki megcsókolta az asszony felé nyújtott kezét. A bő csipkefodrok visszahullottak formás karjáról, a szemük a kar felett találkozott. A fiú, mintha meglökték volna, oda akarta hajtani fejét a selymes bőrre. Az asszony mosolygó, de testetlen kíváncsisággal figyelte, a mozdulat megállt. Ilona halkan nevetett, aztán a szalon felé intett.

– Zongorázzon!

– Mit akar hallani, grófnő?

– Magam sem tudom – vont vállat az asszony – , ezt magának kell tudnia.

Felugrott, úgy mint szokta, váratlanul, s már ott állt a zongora mellett. Rákönyökölt.

– Vagy nem tudja, kisfiú?

Niki hosszan nézett az asszony arcába; ismerős volt és mégis idegen. Azt, amit a szeme tükrözött, ismerte már más női szemekből: izgatott vágy, – de nem merte elhinni és az, ami idegen volt az asszony arcán, harcra tüzelte. Az évszázados gőg, ahogy a vonások szabályos nyugalmában tükröződött, az önbecsülés túltengő megnyilatkozása s a fenséges közömbösség, amely belengi tökéletes szépségét: „Oly szép vagyok, hogy engem semmi baj nem érhet, az élet fájdalma nem tör meg, szennye nem mocskol be”. Nos, ezt a közömbösséget és ezt a gőgöt akarta belefojtani a mámorba.

A csend egyre hosszabb lett, egyre mélyebb.

– Nos?

A fiú vállat vont.

– Honnan tudnám?

– Ha nem tudja, éreznie kell.

Igen, érezni. Ezt ő mindig jobban tud, mint gondolkodni.

Leütött két taktust a zongorán, háromnegyed ütemben, mély, kéjes hangokat, s aztán tűnődve felemelte fejét, szétnézett a szobában. Tekintete átúszott a nyitott ajtókon túl látszó termeken. Idegen világ volt, egyszerű, de az egyszerűségében éppen olyan gőgös, mint az asszony és éppen olyan drága.

Néhány hatalmas szőnyeg, egy– egy méltóságteljes bútor, a fehér falak mellett a padozaton óriási vázákban sok virág és súlyosan leomló tarka selyemfüggönyök. Megint megfogta a ház távoli, orientális levegője, amely nem Seherezádé banális keleti pompáját és színeit idézi, hanem az ázsiai puszták erejét, távlatát. Különös percek voltak. Niki szerelmes volt Ilonába, de most nem a szerelem volt a döntő, hanem a hangulat idegensége, sötét varázsa és mindenekfelett az a rejtelmes zsongás, ami az alkotást megelőző pillanatokat megtölti.

A fiú lehajtotta a fejét, szép kis gyerekkeze végigfutott a billentyűkön és megszólalt a melódia, amelyet a bevezető ütemek már fojtottan jeleztek.

Mintha diktálták volna valahonnan, – készen, befejezetten érkezett. Niki csak fülelt a dallamra s a hangokkal belerajzolta a bronzfényű levegőbe. Maga is csodálkozva figyelt, ilyen melódia nem szólalt még meg eddig benne. A dallamban erő volt, dráma és a szerelem szokatlan egyszerűsége. S valahol a mélyén ott lüktetett az első magyar dáridó piros hajnala.

Befejezte, meglepődve néztek egymásra.

– Mi ez? – kérdezte a grófnő. – Hol hallotta ezt?

– Itt hallottam. Most hallottam. Magából hallottam.

Az asszony megrázta a fejét. Sötét haja, melyet nem törődve a divattal, simán hálrafésült és nagy súlyos kontybán a nyakába tűzött, kékesen fénylett. A szeme is fekete volt, a szempillái hosszúak és szinte kékesek, fényesek, mint a holló szárnya.

Fekete láng – gondolta Niki.

– Ne tréfáljon, ezt nem hallhatta tőlem.

– Magából hallottam, nem magától.

Az asszony otthagyta a zongorát, két kezét hátratette, megint sétálni kezdett. A fiú mosolyogva nézte, furcsa nyugalom öntötte el, elmondhatatlanul gazdagnak és büszkének tudta magát s ugyanazzal a gőggel nézte az asszonyt és a kastélyt, mint ahogy máskor az szokta nézni a maga alatt elterülő világot.

– Szóval azt akarja mondani – állt meg Ilona a nyugtalan sétában – hogy ez a dallam, ez a dal, vagy ez a keringő, vagy mi a fene, a maga szerzeménye?

Niki is felállt, ő is hátrakulcsolta a karját, mosolygott. Az asszonyt meglepte, hogy most magasnak látta, tőle és mindenkitől elkülönültnek, sőt még ennél is többnek, hatalmasnak. Kicsit tűnődött, aztán félrehúzta a száját.

Gúnyos akart lenni, de tüzelő szeme meghazudtolta.

– Na jó. Elhiszem, régóta gyanakszom magára. Több annál, aminek látszik. S ez jó nekem. Maga nem akárki. – S mintha valaki másnak, egy távoli és benne mindig jelenvaló férfinak magyarázná, mondta: – nem kötök méssalliance– ot.

A zongorához fordult.

– Játssza el még egyszer! – De megrázta a fejét. – Nem, nem, most ne még. Vacsoráznunk kell, nem dönthetjük kétségbeesésbe a személyzetet. Jöjjön.

Előre ment. Kinn a kertben terítettek. Nagy hársfa állt a pázsiton, alatta kerti székek, vagy nagyobb asztal és egy kisebb, tálalónak. A nagy rózsagrupp, a párszáz virágzó tő előttük bontotta ki illatát. Az alkony sugárzott és Ilona néhány agara várakozott reájuk. Niki nem tudta, mit eszik és a komornyik, aki a hátuk mögött állt, irányítva a két inast, és a két inas – fehér kesztyűs kezükben a tálakkal és a tálakon a melegítő ezüstburákkal, fehér nyakkendőjükkel, tisztára sikált arcukkal, amint a távoli konyha s az idilli asztal között mozogtak, csak egy álom szétfoszló figuráinak látszottak. A grófnő az aratásról beszélt, a városbeli pletykákról, a kutyáiról. Niki nem figyelt rá. A melódia parancsolt neki, hangtalanul zümmögte magában az új muzsikát, javítani szeretett volna rajta és boldogan tudta, hogy nincs rajta javítani való. Az este leszállt, a park és a ház homályba burkolózott, az ég bronzos színe előbb hidegzöldre, majd mély sötétkékre változott. A komornyik meggyújtotta a kerti lámpát. Mint a világ mind a négy tájából meginduló támadás, elárasztotta őket az este illata. A rózsák, a park mélyén nyíló liliomok, a szőlődombok most virágzó tőkéi és kint az út mentén a hársfák. A fagylaltot hozták. Nikinek végre jólesett valami. Hideg volt, gyümölcsízű s lehűtötte órák óta tartó lázas önkívületét. Ilona cigarettára gyújtott, felállt.

– Gyűlnek a szúnyogok. A virágillatot is sokallom, gyerünk be.

Egyenesen a zongorához ment, most ő ült le és egyszer– kétszer kipötyögtette a melódiát.

– Ez magyar dallam. Remélem tudja. Duhaj és tragikus. Micsoda bolond ötlet, hogy maga valcert csinált belőle. – Intett a fiúnak. – Jöjjön, még egyszer akarom hallani.

Nem kelt fel a zongorától, csak odébb húzódott, helyet csinált maga mellett. Közben kikiáltott a komornyiknak, aki bánatos méltósággal imbolygott a szomszéd teremben.

– Hozzatok pezsgőt! – Ilona tegezte a személyzetét, csak azokat magázta, akiket nem szívelt. Ezek az emberek mind a birtokon nőttek fel, egész nemzetségek szolgálták ki a grófi famíliát, rokonok voltak valamennyien s kissé degenerált vagy túlfinomult vonásaik árulkodtak az atyafiságos kapcsolatokról.

A komornyik a poharakkal együtt letette a pezsgőt a zongorára, majd némán eltűnt. Ilona mosolyogva pillantott utána.

– Siet. Itt az ideje, hogy kísérteni menjen. Régi gyanúm, hogy Mihály nem élő ember. Annyira át van itatva családunk hagyományaival, hogy fizikai léte megszűnt. Éjszakánként a kriptában találkozik őseimmel.

Megbeszélik, hogyan csalta meg országbíró ükapám, Gergely, a királynéval a feleségét és hogy mit csinálok ma én.

Könnyedén arcul legyintetté Nikit. Gyöngéd kis pofon volt.

– Most magáról beszél. De a kísértetgrófok megnyugtatják. Családunkban századok óta több zenemester fordult elő. Nem új ügy ez. Igaz, hogy az Árpádok idejében egy–két lantosnak leüttették a fejét. Nyugodjék meg, a pallosjog megszűnt.

Nikit megdöbbentette volna az asszony cinizmusa, ha hallja, hogy mit mond. Szerelmes volt belé és a szenvedélyt végzetszerűnek tartotta, nem pedig a mindennapi szórakozás egy izgalmasabb fajtájának. De nem figyelt az asszonyra, ismét belemerült a dallamba, mint a jó úszó a napsütött tengerbe. A tenger, a szerelem és a muzsika ősi ritmust őriz, természeti erő mind a három; Niki akkor ezt nem tisztázta magában, csak hintázott az alkotás önkívületében. A melódia egyre jobban és jobban elbűvölte.

Összeszorította a torkát a dallam fülledt izgalma; könnyek lepték el a szemét a háromnegyed ütemben tragikusan lüktető ritmustól. Variálta, újabb és újabb változatot fedezett fel, apró ékítményekkel díszítette, áttette más hangnembe, elnémította a melódiát, hogy csak a kíséret szívdobogását hallja, aztán megint megszólaltatta, kiszélesítette, nagy, bátor, egyre jobban táguló muzsikává dagasztotta s közben elragadtatva élvezte a zene kettősségét: hogy ez a szerelem, ez a panasz, ez a jajongás, ez a lendület és ez az összeomlás keringőütemre láncol.

Ilona a zongora mellett állt, majd az ablakhoz ment, visszajött, leült a fiú mellé, pezsgőt töltött a poharakba, cigarettázott. Niki ivott a pohárból, ha az ajka elé tartotta, félrévületben érezte, hogy az asszony könnyű ujjai felborzolják a haját, vagy a keze megpihen a vállán. De nem volt fontos, csak a dallam, egyedül a dallam fogta körül, élt vele, keringett az ereiben, ő sem volt egyéb, mint a muzsika, maga a muzsika.

Az éjszaka elképzelhetetlenül néma volt. Sötét. A fák sötétkékek kint, az árnyékok még sűrűbb kékek a földön.

Holdfény nem volt. A hisztériás sápadt égitest a világ másik oldalán bujkált. A nagy kastélyban nesz sem zizzent, magányuk mélyebb volt, mint az éjszaka; a sok szoba, a sok egymásba nyíló ajtó, némán sorakozott. Az üvegfolyosó délszaki virágai szinte elájultak. Niki maradéktalanul azonos lett önmagával és minden, ez a táj, ez a föld, ezek az emberek, s az ifjúságának itt töltött s túl gyorsan élt hónapjai a muzsikában sűrűsödtek össze.

Csak amikor a keze elzsibbadt, kelt fel a zongorától. Nem úgy látta Ilonát, mint aki álomból ébred, hanem úgy, mintha szereplője lenne egy álomnak, amelyben erősebben élt a valóságos létnél.

Az éjszaka sötétkéken ömlött be rájuk.

– Maga több, mint tehetséges – szólt halkan, szinte zavartan az asszony. – Maga...

A fiú tudta, hogy az asszony mit fog mondani. Ezt már mondta neki Gerda is. Zseni. De nem akarta hallani. Minek hallja? Ma este tudta, hogy az.

Felemelte a kezét, hogy ösztönös, a teremtő férfi fölényes gesztusával az asszony ajkára tegye.

– Ne mondja ki! de nem a kezével fojtotta Ilonába a szól, hanem az ajkával.

A HAJNAL TEJSZÍNŰ FÉNYE ELÖNTÖTTE A KERTET, amikor Niki kijött a kastélyból.

A levegő nedves volt a jószagú harmattól. A fákon álmosan beszélgettek az ébredező madarak. A rózsák még aludtak a nagy ágyásban, de az utak mentén a fehér liliomok már hosszú illatos processzióban haladtak. Niki nagyot lélegzett. Mintha az álom folytatódnék tovább, nekivágott az útnak. Kiment a parkból és a réteken, keskeny mezei ösvényeken gyalog indult a város felé. Később sem emlékezett rá, hogy mennyi idő alatt ért haza, hogy elfáradt– e vagy sem, hogy találkozott– e valakivel az opálos hajnalban, amelybe gyorsan belelobbant a felkelő nap, a nyári reggel rozsdavörös diadalfényét árasztva szét. Minden valószínűtlen volt, ami az életben testi, ami anyag. Még mindig muzsika örvénylett körülötte, a reggel is csupa muzsika volt, de a zene forrása belőle fakadt és ez emberfeletti boldogságot adott.

Mariska néni kedves szobájában, a levendulaillatú párnákon azonnal elaludt. Másnap délben ébredt fel és csak akkor fogta fel, hogy mi történt vele. Kiugrott az ágyból, bedugta a fejét a hideg vízzel telt mosdótálba és már törülközés közben az asztalhoz rohant.

Nem, nem álmodott! Minden igaz! A valcer ott van leírva kottapapíron.

És Ilona is igaz. Kezében a törülközővel fiatal gyerekarcát dörzsölve, hosszan és hangosan nevetett. Mi mindent kapott az élettől tegnap éjszaka!

AZ ELSŐ HETEK ÚGY MÚLTAK, MINT MINDEN SZERELEM ELSŐ HETEI. Gyakran találkoztak, immár titkolódzva. Az egymás életébe való elmerülés formái mások voltak, mint Gerdánál. Gerda beszéltette Nikit, Ilona muzsikáltatta. Gerda szerette a fiút, Ilona a tehetségét szerette. A nyár már a vége felé járt. Pár napig esett az eső. A magyar medencében a nyár végét jelzi az efféle nedves idő, de utána elragadóan bájos, őszies tavasz szokott jelentkezni. A napfény szelídebb lesz, a földek újra kizöldülnek, a kertek felfrissült nyílásba kezdenek és az akácfákon, az orgonabokrokon megjelenik egy– egy eltévedt, önmagát csodáló törékeny virágfürt. Egy borús este Niki otthon volt. Aludni akart; a zsúfolt élet kimerítette. Éppen a könyvek között válogatott – hogy melyiken álmosodjék el – , amikor valaki kopogtatott az ablakán. Azt hitte, a hadnagy jött érte és lusta a veranda felé kerülni. Kinyitotta a zsalut. A grófnő állt az ablak előtt, fényes lovagló cilinderéről nagy cseppekben hullt a víz. Rámosolygott a fiúra, a következő percben már fellendült az ablakpárkányra, beugrott a szobába.

– Úgy ömlik az eső, mintha dézsából öntenék, nincs az utcán ember. Senki sem látott.

Feltartott fejjel, összehúzott szemmel nézett körül.

– Micsoda legény tanya... Olyan, mint egy jóerkölcsű úrileányka szobája.

Niki torka összeszorult. Mi lesz, ha Mariska néni bejön? Pár zavart szót szólt. Az asszony felült az asztalra, keskeny, lakkcsizmás lábait lóbálta.

– Na, ne ijedjen meg, nem lesz botrány, engem nem lehet feleségül venni.

– De mit szól a férje, ha megtudja?

– Nem tudja meg, s ha megtudja nem szól semmit. – Gőgösen felemelte a fejét. – Próbáljon szólni.

Aztán kis, fáradt fintorral legörbült a szája.

– Én sem szólok neki, bár sok mindenért szólhatnék, Mi kedvesem, mind a ketten szabadok vagyunk.

Leugrott az asztalról, szokásos, nyugtalan sétájába kezdett.

– Nem azért jöttem ide, hogy az uramról beszéljünk. Másról lesz szó.

Szembefordult a fiúval, s a lovaglóvesszőjével szórakozottan veregette a csizmáját.

– Hallgass reám, ne hidd, hogy szerelmes vagyok beléd; az ami nekem férfiban kell, egészen más. De azért van valami, ami vonz benned. – Keményen a fiú szemébe nézett. – Nem vagy egészen az enyém. Van benned egy tilos terület. Oda nem juthatok be és ez a terület vonz. Te nem tudod, milyen csodálatos ez a tilalmas terület. Attól félek, nem ismered fel az értékét s el fogod veszíteni.

– Nem értem.

– Persze, hogy nem érted, hiszen éppen ez a baj. Ezért nem leszel az, aki lehetnél. Felelősnek érzem magam miattad – vállat vont tulajdonképpen nem is miattad, csak amiatt, ami benned van.

Csend volt. Niki mereven figyelte az asszonyt. Hiánytalanul átvette minden érzését. Nem volt képes megfogalmazni, csak érezte, hogy miről beszél. De benne is gőg támadt, sértőnek tartotta azt, ahogy Ilona értékeli. Ez majdnem annyi volt, mintha lenézné.

– Így akarsz élni örökké? – kérdezte az asszony és a lovaglópálcájával körbe mulatott. – Ilyen polgári szobában, ilyen nevetséges külsőségek között? Ilyen rongy kisvárosban? A polgármesterné meg a doktorné uzsonnáira járni? Tudod te, hogy ki vagy? Az egész világ vár reád. Gyere velem.

Niki megint hallgatott. Ilona kis, sürgető mozdulatot tett.

– Hová? – kérdezte végre Niki közelebb lépve az asszonyhoz. Az felnevetett. Megveregette a fiú arcát.

– Vártam ezt a buta kérdést. Reád vall, édes kis katonakarmester, aki arra vagy büszke, hogy te vagy a Monarchia legfiatalabb mundéros dirigense. – Két karját a levegőbe lökte. – Hová?! Ki a világba, kedvesem, tanulni és élni. Pár nap múlva elutazom, jön az ősz, a vidék belefúl a sárba. De neked nem kell vele együtt megfulladnod. Gyere velem.

Niki szőke arca sötétre pirult.

– Lehetetlen, Ilona. Nem hagyhatom el az állásomat. Nem tudom, hogy gondolja, hová mennék és mit csinálnék?

Az asszony lehajtott fővel nézte a csizmája orrát, de még mindig mosolygott.

– Persze, téged izgatnak a formák. No hiszen formát is találhatunk. Velem jönnél, mint a zongoramesterem, vagy énekmesterem, vagy, nem bánom, mint a titkárom. De ez mind szamárság. Ósdi formák. Arról van szó, hogy tanulnod kellene még, nem muzsikát, kedvesem, hanem életet, világot tanulni. Művelődni, társaságban forogni, új és nagystílű embereket s a világ nagyvárosait megismerni. Színházba járni és múzeumokba, képtárakat látni és tengert. Hajón utazni és angol lóversenyekre menni. Eh, mit magyarázzak annyit; te tehetséges vagy, a tehetség kiváltságot jelent. Jogod van ahhoz az élethez, amelyet mi, arisztokraták élünk.

Nikit lassú, lappangó düh és ugyanakkor fojtogató szomorúság rohanta meg. A helyzet izgalma magával ragadta. Színpadi érzéke – amelyet még alig fedezett fel magában – a szerelmes ifjú énje mögött feszülten figyelt. Éjszaka volt, egy tisztes polgári ház szobájában álltak, a kerten túl a pletykára leselkedő kisváros és vele szemben a végzetes asszony, ahogy koruk divatos romantikája nevezte. Igen, ez érdekes és eddig rendben is van, de Nikiben a sok kaland és apró– cseprő szerelem ellenére ott élt a nők erkölcsére kényes fiatal férfi, aki még őrizte és tisztelte a szülői házból hozott törvényeket. S az önérzetét megsértette az asszony. Miért akarja lovaggá ülni a szerelmével? Miért hangoztatja a felemelkedést, amit kettőjük kapcsolata hozott a számára? Mennyivel különb Ilona, mint ő?

– Miért hallgatsz? És miért vágsz ilyen kétségbeesett arcot?

– Egyáltalában nem vagyok kétségbe esve. Legfeljebb meglep, amit mondasz.

Most először tegezte a grófnőt. Tudatosan tette, ezzel is tiltakozott. Egyenlő az emberi rangjuk. Az asszony ne akarja őt magához emelni. Ilona kényelmesen elhelyezkedetta pamlagon, csizmás lábait felrakta a szemköztes székre, a cilinderét lusta mozdulattal átdobta Niki ágyára.

– Bolond vagy kisfiam, ha nem érted meg, hogy mit kínálok neked. Büszke vagy az állásodra – legyintett dehát mi az?

– Neked nem sok, nekem sok, mert a magam erejéből értem el. Jól végzem a munkámat.

– Ezt akarod csinálni életed végéig? Egyik kisvárosból akarsz menni a másikba? Indulókat akarsz dirigálni, buta, üres, kopogó tram–tramot? Örökös egyformaság lesz az életed, elszürkülsz, eltehetségtelenedsz, lassanként elmerülsz a kisvárosok iszapjában. Állandóan katonák közölt élni, banális, üres fickók között. Nem fogsz fejlődni. Mondd csak, az minden vágyad, hogy mint néhány katonamars szerzője halj meg?

Niki kék szemében dühös láng villant meg. Az asszony megsebezte, mert kísértetiesen igaznak látszott az elébe vetített jövő. Az apjára gondolt, az ő jóságos, egyszerű apjára. Milyen büszke volt az öregúr a két marsra, amelyet széltében–hosszában recsegtek a katonazenekarok a Monarchiában, és milyen boldogság ragyogott az arcán, ha valamelyik törzstiszt, akinek a Beethoven– szimfónia nem jelentett többet a lova nyerítésénél, megdicsérte.

Elfordult az asszonytól, a zuhogó esőt figyelte.

– No, ugye, hogy igazam van? Te is belátod, hogy ez nem a te jövőd. – Ilona mosolyogva, tűnődve a levegőbe bámult. – Furcsák vagytok ti férfiak s mégis mind egyformák vagytok. A nőktől csak hazugságot és butaságot vártok.

Drágám, kötelességemnek tartom, hogy felébresszelek. Hallottam egy–két dalodat, amit az úrileánykák énekelnek és zongoráznak a városban. Bájos, édes dalok. – Nagy szeme fénylőén nyílt ki, ráragyogtatta a fiúra. – De bevallom, nem ezek a dalok keltették fel az érdeklődésemet. A lényed volt hihetetlenül bájos. Ez a finom kisfiús arcod s a kék szemed, ahogy tükrözi a lelkiállapotodat. Most például zölden villog reám, mint egy dühös macska szeme.

– Hálás lennék, ha nem részleteznéd a külsőmet.

Ilona hátravetette magát a díványon, hosszan nevetett.

– Megértem – folytatta, miután magához tért a kacagásból hogy meg vagy sértve, mert nem a zord férfiasságod csábított el. – Felugrott a helyéről, Nikihez lépett. – De aztán jött a változás. Addig unalmamban játszottam veled, de azon az estén, amikor a valcert komponáltad, rájöttem, hogy kivel állok szemben.

Átölelte a fiú nyakát.

– Olyan boldog lettem, kicsim. Boldog lettem, mert láttam, hogy az ösztönöm jó irányba vitt. Nem szeretem magam eltékozolni. Te több vagy, mint tehetség. S ezért rohantam be ma este hozzád, mert már hetek óta foglalkoztat a gondolat, hogy elmondjam neked.

Otthagyta a fiút, megint folytatta szokott, ideges sétáját.

– Sok férfival volt dolgom – szólt át a válla felett vidám, vakmerő mosollyal de még a halálos ágyamon is megnyugtat majd, hogy egyik sem volt fajankó, egyik sem volt ostoba, egyik sem volt üres báb. Táncolni és kiabálni tudnék az örömtől, hogy te ilyen tehetséges vagy. Nem maradhatsz itt. Fejlődnöd kell, tanulni, emelkedni. Még nem tudod, mert beleragadtál a kispolgári sárba, hogy a művésznek két dologra van szüksége. Egyik az élet. Élet, igen, de magasszintű, telített és bonyolult élet, élmény élmény után. A másik a művészet. A művészt a művészet inspirálja. S ne hidd, hogy csak arra van szükséged, hogy zenét hallgass, hogy nagy mesterekkel érintkezz és világvárosi produkciókat láss. Másfajta művészet is inspirál. Irodalom, képzőművészet...

Finom, hosszú ujjaival maga felé fordította a haragos fiúfejet.

– Olvastál te valaha, kedvesem, egy Shakespeare–szonettet? Láttál valaha egy Giorgione–képet? Azt a csodálatos raffinériát, ahogy a tájat aktokkal díszíti fel? Vagy tudsz valamit arról, ami Franciaországban érik most, egy új piktúra, olyan szín– és fényrezgések, mint a legbonyolultabb muzsika?

Kedvesem, ebből a kispolgári vakságból és süketségből szeretnélek kiemelni, mert méltó vagy reá, hogy kiemelkedjél. Egy–két év... Ha megismered az életet, a nagyvilágot, mi mindent tudsz majd elmondani muzsikádban!

Niki az ablak párkányán ült, nem vette észre, hogy az eső rácsurog. Csak mintha muzsika folyt volna rá. Talán azért, mert az esőben olyan sok a zenei elem?

Az asszony hallgatott. Arra gondolt, hogy tapintatlan volt, megsértette a fiú önállóságát, s azt már nem mondta el, ami döntő élménye volt s a kései látogatásra indította. A kis karmester nagy valcerére gondolt. Mi váltotta ki a fiúból ezt a hatalmas muzsikát? Ilona művészek között élt, egyetlen szerelme volt az a magyar főúr, aki az élet utolsó ízeit gyűjtve kóborolt halálos betegen Európa egyik városából a másikba. A szőke, törékeny fiatal férfi irodalommal, zenével foglalkozott, színházat épített a birtokán, parasztokat tanított színházat játszani és tervbe vett egy Zola– féle rcgénykolosszust. amelyben az egész magyar társadalmat, minden gyötrő kérdésével és ezer meg ezer jellegzetes figurájával felvonultatja. A tervből egy regény lett és két hosszabb elbeszélés. A halál többre időt nem adott. Ilona, akiben megvolt az arisztokraták másik véglete, a paraszti józanság, a gyengeségtől és a betegségtől való borzadás, elhagyta barátját, amint megtudta, hogy tüdőbeteg. Önzése egészséges volt. Nem tett magának szemrehányást, sajnálta a férfit, és mindazt, amit tőle tanult, nélküle gyarapította tovább. Erős művészi érzéke volt; a tehetség tiszteletét ettől a szép, szomorú haldoklótól tanulta meg. Mellette élve, nem egyszer tapasztalta, milyen élmények alkalmasak arra, hogy a művész rátaláljon önmagára s kibontsa lelkéből a benne rejtőző alkotásokat. A nagy valcer, amely a gyerek kis kezei alól olyan ősi erővel, szinte párologva a születés lázától hangzott fel – Ilona határozottan tudta – a vele való találkozásból lett. Ő más volt. mint a többi nő, erőszakosan, gőgösen és gazdagon magyar, szilaj, gáttalan és ugyanakkor zuhanó, halálbatáncoló. Ezt a megsemmisülésre váró világot érezte minden beteg ízében Ilona haldokló barátja s ez a világ volt az asszony igazi világa.

– Még mindig nem válaszoltál.

– Azonnal kell válaszolni?

– Ha nekem tennétek fel ilyen kérdést, én azonnal válaszolnék.

– Az én természetem más.

– A te természeted sem más. Te művész vagy, alkotó művész és én is művész vagyok, de az én műalkotásom az életem.

– Némileg erkölcstelen alkotás...

Az asszony elismerő pillantást vetett rá.

– Ó te kis macska! Hát karmolni is tudsz? – de a hangja simogatott s Niki lenyelte a sértést. Ő macska! A mindenit! Ő férfi, méghozzá kemény és határozott! Ilona tapasztalhatja, hogy az.

A grófnő a lovaglópálcája és cilindere után nyúlt.

– Mennem kell, kisfiam. A lovam sem tűri végletekig az esőt. Na, döntöttél, ugye?

Niki tudta, hogy nem megy el az asszonnyal. Megdöbbentette az ajánlat szemérmetlensége. Az asszony azt kívánja tőle, hogy feladja önállóságát, a becsületet, a szabadságát. De még mindig túlságosan gyengéd volt ahhoz, hogy nyersen visszautasítsa.

– Kérek néhány napot a meggondolásra. Nem könnyű az eddigi életemmel szakítani.

– Az eddigi életed? Ne nevezd ezt életnek. – Az ablak felé indult olyan természetesen, mintha mindig ablakokon ugrálna át. Kissé hátrafordult, legyintett a lovaglópálcájával. – Nincs idő gondolkodásra, holnap elutazom. Sokáig nem jövök vissza.

Niki fejébe futott a vér. Az erek doboltak a halántékán, egy pillanatra megszédült. Ellobbant a tűz. Minden hideg és sötét körülötte. Nem engedheti el Ilonát.

Az asszony kiugrott az ablakon. Visszafordult, az eső ezüstfüggönye mögött feltűnt kérdő, parázsló tekintete. A fiú szótlanul nemet intett.

A petróleumlámpa keskeny fénycsíkot vetett a kertbe, az asszony gyorsan eltűnt a sötétben. Nehéz csend lett. Csak a víz egyenletes csepegése hallatszott.

III.

HOSSZÚ ŐSZ ÉS HAVAS, FARSANGOS TÉL KÖVETKEZETT. A házibálok és kaszinóbálok gépiesen ismétlődtek. Niki folytatta az életét, de a mulatságok egyhangúvá váltak, semminek sem érezte a zamatát. A kisvárosi élet lármája is úgy érkezett el hozzá, mintha két–három bezárt ajtó mögül hallgatná, s nem volt fontos neki, hogy a bezárt ajtók mögött mit beszélnek, mit énekelnek, mit táncolnak és mit muzsikálnak. Az ellenpont hiányzott az életéből, s az ellenpontot Ilona jelentette. Nemcsak nyugtalan, nagyvonalúan egyszerű lénye, hanem az atmoszféra, ami körülfogta, a nagy ház, az ősfák a parkban, a kutyák és lovak, a vidéki birtok kulisszái mögött parancsolóan érezhető nagyvilág. Nem látta azóta Ilonát, hírt sem kapott tőle. Ha szóba került az asszony, Niki igyekezett közömbös arcot vágni, bár minden idege megfeszült.

Megtudta, hogy Ilona távoli unokafivéréhez ment feleségül, hogy a családi vagyon együtt maradjon. A házasfelek nagylelkűen és unottan szabadságot adtak egymásnak s élvezték az együtt maradt vagyon örömeit. A városban a férfiak becsülték Ilonát, mert jó gazdának tartották, de az asszonyok nem szerették. Niki szerelméről senki sem beszélt. Két barátja, a hadnagy és a főhadnagy megőrizte a titkot; ezekben a hónapokban gyengéden bántak a fiúval, anélkül, hogy említették volna Ilonát.

Niki nem hitte eddig, hogy így fájhat a szerelem. Míg Ilona itt volt, nem boncolta érzéseit. A nagy keringő mámorában élt, az töltötte be a lényét, újraírta, javította, hangszerelte, aztán a nyomában támadt motívumokat dolgozta fel. Még két kisebb keringő fakadt hasonló témakörből, aztán nyitányt is írt egy elképzelt műhöz, majd egy furcsa, gúnyos kis mazurkát komponált. Erre már akkor gondolt, amikor először látta az őrnagyot Ilona mellett. Csúfolkodó, komisz kis futamok árulkodtak a figura hideg, gonosz, kegyetlen jelleméről; és mindez a mazurka modoros, finomkodó, szertartásos formái mögött. De aztán megunta a nagykeringőt és a többieket is, mert hiányzott a zongora, Ilona zongorája, az egymásba nyíló termek, a kettejük zárt magánya és az a fanyar, izgalmas levegő, ami már csak álmaiban vette körül.

Persze, itt volt Erzsébet, akit még mindig tanított és aki maga volt a sűrített kudarc, mert egyre kevésbé tudott énekelni és egyre jobban fogyott és zöldült. Niki dühösen gondolt Ilonára, az asszony jóslata beleégetődött; igen, itt volt a kisváros szürkesége, az eszmei sár, a köznapiság. a korlátoltság, az ismétlődés, és az unalom.

Minden nap egyformán telt el. A hét elején, a vármegyeház épületében levő kávéházban találkoztak. Néhányan kártyáztak, mások katonatörténeteket meséltek egymásnak. Ezek a történetek minden garnizonban ugyanazok, csak a szereplők neve változik. Cigányok muzsikáltak a kávéházban, Niki érdeklődve figyelte szabálytalan, mindig változó, sokszor idegesítően cifra, de olykor megdöbbentően erőteljes muzsikájukat. Több nótát tanult tőlük, azokat a nagyon régi cigánydalokat, amelyeket a maguk gyönyörűségére szoktak játszani és nemzetségeken keresztül megőriztek.

Egyszer–kétszer Niki elvette a prímástól a hegedűt, hogy eljátssza a nótát és rövidesen már szórakoztatta, hogy úgy muzsikál, mint egy igazi cigány. Bár a cigány összehúzott szemmel figyelte és kis sértődöttség volt az arcán.

Egymásra kacsintottak, Niki tudta, hogy mit mond a cigány arca és a cigány is tudta, hogy Niki tudja. Niki karikírozta a prímást, nem túlzottan, nem is sértően, de mégiscsak karikírozta s ők ketten, a muzsikusok, az áldozat éppen úgy. mint az interpretátor, mulattak a karikatúrán.

Niki barátai módfelett élvezték az új szórakozást. Tiszteletet váltott ki belőlük, hogy Niki úgy tud hegedülni, mint egy cigány, sokkal nagyobb tiszteletet, mint az a tény, hogy zeneakadémiát végzett és komponál.

– Derék gyerek – mondogatták – , kolosszális fickó.

Niki produkcióinak hamarosan híre ment a városban, a társaságbeli asz– szonyok és leányok is eljöttek a kávéházba kísérőikkel. Hallgatták, amint Niki a „Repülj fecském”– et meg a „Hullámzó Balaton”– t játssza. Ellentétes és kedves látvány volt a vékony szőke fiú, fehér bőrével, nagy kék szemével, homlokába hulló világos fürtjeivel, amint az olajosképű, feketehajú cigányokkal muzsikál. Majd, amint csak a cimbalmossal – , aki természetesen ragyásképű és kancsal volt – egy rejtélyes származású magyar ábrándot adtak elő. Az ábránd ott született meg a kávéház füstös, vörös tapétás falai és arany tükrei között, talán Ilonára gondolt Niki, vagy felködlöttek benne a magyar síkság – sovány kis erdők, a duhaj lovasok, az, őrült dáridók, gémeskutak – vad délibábként szétfoszló képei.

Tavasz felé járt az idő. megkezdődtek a szalonkavadászatok. A tisztek nehezen tudták megosztani magukat a vadászat, a szolgálat és a nők között.

Plankenau Nikit is magával akarta vinni a folyócskát kísérő nádasba, hogy együtt hajtsák fel a hosszúcsőrű csinos kis madarat, de Niki borzadt a vadászattól. A vaddal szemben oly aránytalan esélyű szórakozásról ő is úgy vélekedett, mint Veégh hadnagy. A vadászat csak akkor lenne lovagias sport, ha a vadaknak is belga fegyverük volna. Persze Veégh hadnagyot bolondnak tartották. Niki különben sem akart még csak rövid időre sem elmenni a városból. Ilona visszaérkezett a pusztára, várta az asszonyt. Látni szerette volna, beszélni vele, átölelni. Annál büszkébb volt és félénkebb is, hogy ő menjen ki hozzá. Gyötörte magát, vágyott az asszony után, úgy képzelte, minden pillanatban megérkezhetik az üzenet. De a lovász, aki annyi levelet hozott és a kis hajtókocsi, amelyet Ilona érte szokott küldeni, nem állt meg a ház előtt. A fiú a vágyakozásban és az elhagyatottságban elvesztette önérzetét.

Már azzal vigasztalta magát: Ilona zenére fog vágyni s akkor nem lehet meg nélküle. De a napok múltak és múltak a hetek, a március meleg, virágzó tavasszá alakult át, az április is megjött és Ilona még mindig hallgatott.

Elfelejtette volna?

Lehet – gondolta a fiú, hiszen ő is elfelejtette hamar Gerdát, a bécsi leányokat is, akikkel szerelembe esett.

– Szeszélyes asszony – szólalt meg egyszer váratlanul Mariska néni, mintha egy hosszú gondolatsort zárna le a kinyilatkoztatással – és gőgös, mint az ördög. A grófnő, Ilona grófnő, róla beszélek.

Az ebédlőben ültek mind a kelten, Mariska néni Niki harisnyáit stoppolta, ő pedig a zongoránál kottapapírra könyökölve komponált. Egy magyar dal sovány, búsongó kis témáját akarta átkölteni valcerre. Nem nagyon sikerült.

Nem jó, ha az ember önmagát másolja. Ilyenkor a tehetség önállóvá válik és rosszindulatúan henyél. Niki felütötte a fejét. Vajon mit tudhat Mariska néni?

A kövér asszonyka pamutot fűzött a tűbe, felsóhajtott.

– Mindenki maradjon a maga helyén. A grófnő csak maradjon a kasté– lyában. Jól teszi, ha nem keveredik közénk.

– Hát itt van? – Niki szempillái megremegtek.

– Persze! – vetette oda dühösen Mariska néni, mert bántotta, hogy a fiú szenved, de ha már belefogott, meg akarta világítani a kérdést.

– Amikor társadalmilag érintkezett velünk, az is megalázó volt. A személytelen udvariasság, amivel az embert kezelte, úgy hatott reám, mint egy tilalmi tábla a legelőn a marháknak: Eddig és ne tovább! A dús fűből csak a svájci tehenek legelhetnek.

Niki kezében megállt a ceruza; otthagyta a zongorát.

– Mariska néni, mennyit tetszik tudni?

A feszesen kövér, kedves kerek arcon felragyogott a szomorú diadal.

– Mindent, fiam. Na, ne ijedj meg, ismerem a férfiakat, ti azt hiszitek, hogy a tisztességes asszony, azért, mert csak főz, varr és kertészkedik, nem látja, hogy mit csinálnak a többiek. Tudtam én mindig, hogy miben sántikál az uram, mert kutya volt szegény, amíg élt. S a fiam is, meg te is Miklóska. – Legyintett. – Férfi, férfi, kutya, kutya. Most nem szóltam volna, csak megsajnáltalak. Rossz az, ha az ember nem beszélhet a bajáról.

Felkelt, megsimogatta Niki haját.

– Az ilyen asszonyok azért vannak fiam, hogy visszaadják a férfiaknak mindazt, amit ellenünk vétettek. Belátod, kedvesem, igazságnak kell lennie a világon.

Hiszen Niki belátta, belátta, de a magasrendű igazságszolgáltatás, mely őt marasztalta el, sem mint eszme, sem mint gyakorlat, nem vigasztalta meg.

Az élete továbbra is értelmetlen maradt, a várakozás meggyötörte. Sokat töprengett. Ha elmegy Ilonával...? Viszolygott a gondolattól. Megalázó lett volna feladni az önállóságát és éppen annak adni át magát kényre– kegyre, akibe szerelmes. Nem volt gyakorlott gondolkodó. A gondolatok homályos ösvényén tapogatózva járt; ő az érzéseiben élt. De az érzések belekergették volna a szerelem e megalázó őrületébe, ha valami, szinte testi utálkozás vissza nem tartja attól a szereptől, amelyet Ilona neki szánt.

Valamelyik délután, amikor a tavasz az egész tájat csillogó topázfénybe vonta és az élet zsongott a nyugtalanságtól, a hadnagy beállított Nikihez.

– Ha nem tudnád, öcskös, tavasz van. Ezt, bármily mélyen merülök is el a filozófiámban, nekem is tudomásul kell vennem.

– Köszönöm, magam is észrevettem.

– Unom a tisztikaszinót, unom a lovardát, unom az ezredesné szalonját, unom az egész várost és ha tüzértiszt lennék, ütegeimet felvontatnám a szomszédos dombra s porrá lőném ezt a rongy helyet. Valamit tennem kellene – mondta magyarázólag.

– Kedves tervek.

A hadnagy megnyugtatóan intett.

– Egyelőre várok velük. De, hogy mégis tegyek valamit, ami nem tipikusan garnizon–cselekedet, szóltam Plankenaunak, hogy menjünk ki a grófnőhöz. Ő mondta, szóljak neked is.

– Meghívott titeket a grófnő? – Niki hangja hűvös volt.

– Nem. De ő nem mindennapi asszony s nem vesszük tőle rossznéven, hogy eddig nem jutott eszébe. Vedd fel a társasági zubbonyodat és gyerünk.

Niki küzdött, hogy az arca semmiféle érzést ne áruljon el.

– Szeretnék valamit leírni, aztán a zenekarral is dolgom van. Köszönöm, nem érek rá.

– Holnap ráérsz?

– Hát... nem tudom... Mostanában összetorlódtak a kötelességeim.

A hadnagy a szoba közepén állt, elgondolkozva pödörgette bajuszát.

Niki hallgatott. A hadnagy megindult az ajtó felé.

– Szervusz. – Betette maga mögött az ajtót, de még volt közölni valója, mert elhaladva a kertben az ablak alatt, beszólt:

– Különb vagy, mint amilyennek gondoltalak s ne dühöngj, hogy megmondom.

Niki kis fojtogató fájdalommal hallgatta, hogy a hadnagy sarkantyúi végigcsilingelnek a kerten, felugrik a hajtókocsira, Plankenau a lovak közé csap, a fogat végigcsattog az utcán s a gumikerekek elsuhannak Ilonához.

A TAVASZ ÁLLANDÓVÁ VÁLT; a kávéház teraszára kirakták a sápkóros babérfákat és a téli pincétől beteg leandereket. Az ajtókat kinyitották, a kasszírosnő két világoskék csokrot tűzött tornyos frizurájába. Niki az ezredesék teaestélyéről jövet nézett be a kávéházba, s meglátva a cigányok közelében ülő Plankenaut és a hadnagyot, ott maradt.

A kávéház hamarosan megtelt. A legényemberek vacsora után itt feketekávéztak, s a városka sportlady– jei hazafelé igyekezve a teniszpályáról, modernségüket igazolva, férjük és gavallérjuk kíséretében helyet foglalak a bűnös márványasztalnál. Ebben az időben még megrótták az úrihölgyeket, ha beléptek a kávéházba, viszont az étteremben megjelenni nem volt illetlenség.

Az este hamarosan beköszöntött s a gázlángok kékesen vibráló fénye alatt mulatós, kissé búsongósan léha hangulat támadt. A cigány halkan játszott, szinte önmagának. Niki és barátai csendesen beszélgettek. A hadnagy szerette volna Niki legújabb szerzeményét hallani, kérlelte a fiút, majd a prímást is odaintette, adná át a hegedűjét Nikinek. Az egyik kacér sportlady csipkés selyemkendőjét dobta oda, hogy az álla alá tegye. Most már nem lehetett ellenállni. A kendő kötelezett.

Sem társaságban, sem a barátainak nem játszotta eddig el Ilona valcerét.

De most elfogta a vágy, hogy hallgassák mások is, áradjon szét a tavaszi éjszakában a magyar keringő. Az ujjaival pengette a témát, aztán néhány sötét hangot húzott a g– húron, majd játékosan megcsillogtatta a keringő ütemét: a cigányok feszülten, kitágult szemmel hallgatták. A cimbalmos már a dallam elején belépett, lágy hárfaszerű kísérettel követte. A prímás is csatlakozott, nem restellt kontrázni s a nagybőgős pillanatok alatt tökéletesen dobogta a kíséret háromnegyedes szívverését. A klarinét odaaddóan dalolta az érzéki melódiát. A zenekar beleszédült a valcerbe, cigányvérük fellángolt, kissé szabadon, nem igazi láncritmusban, de annál meggyőzőbben és vadul zengett a magyar keringő.

Az emberek abbahagyták a beszélgetést, letették a szivarokat, le a poharakat, úgy figyeltek a muzsikára, mint egy szónokra. A magyarok a muzsikát ugyanis többnyire csak a társalgás kíséretének tartják s nem önálló produkciónak. De most másképp volt, a valcer eltemetett emlékeket keltett fel bennük, fajtájuk lázát s meg nem élt élményeket. Kint az éjszaka is figyelt, a csendes kisváros, a holdfényben ázó kertek, a tornyok és a hosszú macskafejes utcák felett az ezüstkék levegőben olvadt el a keringő.

Niki letette a hegedűt, különös, megilletődött taps hangzott fel.

Ekkor lépett a kávéház teraszára az őrnagy. A kardját a hóna alá fogta, a sapkáját félrevágta a fején. Parancsolóan és hideg magatartással haladt át a kávéházon, unottan viszonozva a tisztek üdvözlését. Kiválasztotta magának az egyik üres sarokasztalt. Francia bort rendelt, monokliját kiejtette a szeméből és magasra tartott fejjel nézett szét, megvető arckifejezéssel, mint aki semmit sem várt ettől a helytől. A társaság családiasnak látszott, a teremben mindenki ismerte egymást, az asztaloktól átbeszéltek egymáshoz, a gavallérok felkelve helyükről, végigudvarolták a hölgyeket.

Mindnyájan barátságosan, szinte dédelgetően hallgatták a kis karmester muzsikáját. Az őrnagy felhorkant, amikor a katonaruhás „prímást" meglátta, türelmetlenül intett a pincérnek.

– Menj oda a cigányokhoz, s mondd meg, hogy hagyják abba. A „Csak egy kislány”– t játsszák.

Az őrnagy felfedezett egy csinos, szőke lányt a sporthölgyek között, annak akarta húzatni a dalt. Persze, a szőke leány csak ürügy volt, hogy megsértse Ilona grófnő muzsikusát.

– Most nem lehel, őrnagy úr – suttogta a pincér – , a karmester úr hegedül.

Az őrnagy szinte sárgára vált.

– Nem tudok semmiféle karmesterről! Aki kávéházban cincog, az cigány. Mars!

A pincér eloldalgott, cikk–cakkos vonalakban húzva az időt, hogy minél lassabban érjen Nikihez. Lángpirosan, hebegve súgta a fülébe az őrnagy üzenetet. Niki egy lépést tett hátra, kék szeme zöldre váll s anélkül, hogy felelt volna, a cigányoknak fortisszimót intve, tovább hegedült. A valcer dühösen zengett fel.

A pincér elmenekült a konyha felé. Az őrnagy várt egy kicsit, jobbra– balra nézett, megtörülgette a monokliját, újra feltette s a főpincért hívta magához.

Papírpénzt vett ki a zsebéből, meglengette a kezében.

– Adja oda a zenekarvezetőnek, s mondja meg, azonnal húzzák el az én nótámat, mert baj lesz. Csend! – kiáltott rá a főpincérre, amikor az ellenvetést tett. – Siessen! – Hegyes, fehér fogait mutatva elvigyorodott. – Azt sem bánom, ha idejön az a hegedűs és a fülembe húzza. Megkapja az árát.

A főpincér izzadó homlokát törülve, oldalgott Nikihez, hogy megismételje az üzenetet.

Niki sápadtan hallgatta végig a főpincért. Hidegen az őrnagy felé bólintott.

– Mondja meg az őrnagy úrnak, hogy nem vagyok cigány, nekem nem parancsol.

A hegedűt átadta a prímásnak, a papírpénzzel együtt, s visszament a barátaihoz. A cigányok letették a hangszereiket, egymásután kiszállingóztak a kávéház udvarára. A teremben nyúlós, didergős csend támadt. A polgári férjek és gavallérok sietve fizettek, karjukat kínálva hölgyeiknek, igyekeztek el a botrány színteréről. Olyan néma lett az egész terem, hogy a muzsikusok cigányul folytatott sápítozása behallatszott az udvarról. Egy fiatal leány idegesen felkacagott. Az egyik asztaltól a százados kelt fel, unokatestvére volt az őrnagynak, megpróbálta észre téríteni.

– Pepi, ne csinálj skandalumot. Ez a fiú a mi katonakarmesterünk. Az ezredes kedvence. Mindenki szereti. A Monarchia legfiatalabb karmestere. Mit mondjak még? Úrigyerek.

Az őrnagy felemelkedett, olajszínű madárképét hozzányomva a százados arcához, sziszegte:

– Nem tűröm, hogy alantasaim kioktassanak. Százados úr, lelépni!

– Ne marháskodj. Pepi. mit akarsz ettől a kölyöktől?

– Feltételezem százados úr, hogy részeg, különben nem sértené meg a szolgálati szabályzatot.

A százados dühösen legyintett.

– Ha meg akarsz veszni, hát vessz meg! – Sarkonfordult. Megállt Niki előtt.

– Ebből disznóság lesz, fiúk. Legokosabb, ha hazamentek.

– Az őrnagy engem megsértett – szólt Niki határozottan elégtételt kell vennem.

– Ne bolondozz fiam, mundér van rajtad, az őrnagy feljebbvalód.

Az őrnagy megint maga elé rendelte a főpincért.

– Mondja meg annak a fickónak, amit már az előbb üzentem.

A főpincér kétségbeesetten indult Niki felé, hogy átadja az üzenetet. A százados az útjába állt.

– Majd én megmondom a karmester úrnak.

De az őrnagy átlátta a szándékát, enyhíteni akarják az üzenetét. Hideg, kemény hangja belesüvített a feszült csendbe.

– Mondja meg, hogy jöjjön ide s a fülembe húzza a nótát!

Niki felállt. Fiatal arca kigyúlt. A szeme zölden tüzelt.

– Én mondom meg az őrnagy úrnak, ne kívánja, hogy elhúzzam a nótáját.

Az őrnagy felpattant a helyéről. Monoklija csengve tört össze a márványasztalon. Ragadozószerű, puha ugrással egy pillanat alatt a fogasnál termett. A kardját rántotta ki a tokból. A mindenségit! – szólt a hadnagy, aki nem a nyugalmát, sem a fanyar humorát nem szokta elveszíteni. – Ez az a helyzet, amikor a hadügyminiszter úr őexcellenciája sem tudná megmondani, mit csináljon az ember.

De mint oly sokszor Niki életében, csoda történt. Gyanútlan társaság lépett a kávéházba. Szülők, fiatal leányok, városi gavallérok. Hírét vették, hogy Niki muzsikál s eljöttek egy kis vacsorautáni nótázásra. Ők mentették meg a helyzetet. Az őrnagy ideges, sárga ujjaival visszadugta a kardját.

PLANKENAUÉK PEDIG NÉHÁNY BANKÓT DOBVA AZ ASZTALRA, sietve elvonszolták Nikit. A hadnagy és a főhadnagy közrefogták a fiút, így kísérték hazáig. Nem váltak el tőle a kapuban, bejöttek vele a szobájába is.

A fiú a dühtől remegve állt a szoba közepén. Plankenau tanácstalanul rohant le–fel:

– Mi a fenét csináljunk?

A hadnagy azonnal hanyattfeküdt a díványon és a hivatásos társalgó és az amatőr filozófus lendületével kezdte tárgyalni a problémát.

– Semmi értelme, fiam, hogy izgasd magad. Ez egy olyan skandalum, amiből úgysem lehet kimászni. Vizsgáljunk meg mindent részletesen. A te pozíciód egy cseppfolyós pozíció, nem vagy katona, de katonaruhában jársz. Tisztek a barátaid, de te nem vagy tiszt. A származásod, a képzettséged, a modorod a tisztek közé utal, viszont a legénységhez tartozol. De a legénységhez sem tartozol, mert nem vagy katona, Ha legtüzetesebbcn megyek bele a kérdésbe, akkor sem tudom, mi vagy? Ha felpofozod az őrnagyot, eltekintve attól, hogy ő azonnal agyonver, nem hívhatod ki párbajra, mert mint a hadsereg tagját, főbelőnek, vagy a legjobb esetben várfogságra ítélnek. De mindez csak akadémikus feltevés, mert az első pofon után már úgysem leszel életben. Ha lemondasz az állásodról, és mint civil párbajra hívod az őrnagyot, úgy én, mint Plankenau a segédeid vagyunk. Megtesszük neked ezt a baráti szolgálatot, hogy asszisztálunk a feltrancsirozásodhoz. Mert az őrnagy szenvedélyes spadassin, már több embert felnégyelt.

A hadnagy felült a díványon, szakszerűen nézegette Nikit.

– Kár lenne érted. Egyáltalán nem értem, hogy mi a fenét keresel te a katonák között? Te tehetséges vagy... Mennyi okos dolgot tudnál csinálni, ahelyett, hogy a cseh trombitásokat dirigálod. – Felsóhajtott. – Viszont sajnálnám, ha meg kellene válni tőled.

Niki udvariasan bólintott.

– Köszönöm.

– Mit köszönsz?

A fiú elmosolyodott. Szőke mosolya beragyogta fiatal, megkínzott arcát.

– Azt, hogy sajnálsz. És azt, hogy velem vagy most, bár nem vagyok sem katona, sem tiszt, csak egy senkiházi, egy semmi.

– Ne beszélj bolondokat. Te tudod legjobban, hogy nem az életem dicsősége az, hogy katona vagyok. Dehát azt belátod, hogy józanul kell szemlélni a helyzetet, és ez egy marha helyzet.

– Az bizony – mondta Plankenau felocsúdva. – A legokosabb az lesz, ha jelentjük a dolgot az ezredes úrnak. Ő majd megmondja, mit tegyünk.

– Csak legalább ne lennél ilyen tehetséges – sóhajtott fel Veégh hadnagy.

Niki kérte barátait, menjenek nyugodtan haza, nem rohan el megverni az őrnagyot. Nem csinál semmi szamárságot. S a tisztek félszegen vigasztalva, titkolt, aggódó mondatokkal búcsúztak tőle. Amint elhangzottak lépteik s elcsengtek sarkantyúik, Niki leült Mariska néni öreg karosszékébe. Maga elé bámult.

Nem kétséges, az őrnagy gyűlöli. Az első perctől fogva gyűlölte, mikor meglátta Ilonánál. És gyűlöli ma is, holott az asszony már nem törődik vele.

Felnevetett. Mulattatta a helyzet humora. Gyászos káröröm fogta el. Ha az őrnagy tudná... Ilona már annyit sem törődik vele, mint eldobott kesztyűjével.

Csak a valcer maradt meg a szerelemből. Valami furcsa, hatalmas öröm mozdult meg a fiúban. Lehetséges volna, hogy az a valcer több mindennél?

Nem tartotta lovagiasnak, hogy igennel feleljen magának.

Az ujjai beletúrtak a hajába. Hát igen, a valcer megvan, de mi lesz tovább?

A sértést nem rakhatja zsebre, azt pedig, ismerve a katonaélet sok oktalan szabályát, el sem lehet képzelni, hogy ő párbajra hívja az őrnagyot. De ezek után az sem valószínű, hogy ittmarad. Vállat vont. Ideje már, hogy elbúcsúzzék a kisvárostól. Ismeri minden házát, minden selyemszoknyáját, minden zongoráját, emlékkönyvét, mosolyát, a tiszti étkezde ócska anekdotáit, a törzstisztek rivalló parancsait...

Na igen, mindent. Jó lenne ismét nagy zenekarban hegedülni, Kurttal vitatkozni a Csajkovszkij Ötödik középső tételéről és sört inni a barátságos kis német kocsmában. A papa kétségbe lesz esve. A mama megérti őt.

A kisváros kapuja kitárul előtte, becsukódik mögötte; és újra csábító ismeretlenségben kínálkozik a távol.

Felkelt, gondosan megmosdott, aztán lefeküdt és azonnal elaludt.

A tisztek hallgattak, de a cigányok, a pincérek, a kasszíros kisasszony és a teniszező hölgyek szétvitték a botrány hírét. A hercegasszony már délelőtt hallotta a pusztán. Kurtot azonnal beküldte a városba, hogy tudjon meg mindent. Niki rég nem látta Kurtot. Amikor az operáról megmondta a véleményét, megharagudott rá és a haragja azért sűrűsödött tömör keserűséggé, mert a barátjának volt igaza. Nem kereste a találkozást és Kurt, aki sokkal jobban szerette Nikit, mint Niki őt, sebet kapott. Sokáig sajgott benne, hogy megbántotta Nikit, de ha soha az életben nem találkoznának többé, akkor sem mondhatta volna az opera–csecsemőre, hogy egészséges, szép gyermek. A hercegi családot elkísérte Pestre, a farsangot ott töltötték s azután kora tavasszal valamennyien elutazlak a Riviérára. A kis hercegfiak zenetanulása a játékkaszinó közelében sem szűnt meg. Májusban jöttek vissza a birtokra. Kurt, amíg a botrány híre el nem érkezett, nem kívánta látni Nikit. Úgy gondolta, Niki jelentkezik, ha akar. De Niki nem bocsátott meg, viszont bajba került. Ez elmosott minden haragot. Ahogy a kocsi megállt Mariska néni háza előtt, futott Niki ablakáig. Lihegve nézett be a szobába.

– Gyere be – szólt Niki az ablakon, úgy, mintha csak tegnap látta volna Kurtot. Kurt nem került az ajtóra, átvetette magát a párkányon s már ott is állt Niki előtt.

– De szép ruhád van – szólt Niki, mintha most csak Kurt külső dísze érdekelné. Kurt úgy megdöbbent, hogy a lélegzete is elakadt. Niki látszólag irigykedve vizsgálta barátját. Kurt Párizsban vette a ruhát. Fehér szövet volt, hajszálvékony fekete csíkozással, mellény helyett széles fekete selyem övet hordott, amelyen kis zsebek szolgáltak az óra és a lánca számára, hogy az csillogva övezze a gavallér gyomrát. Kurtnak a cipője is fehér volt és a kezében kemény szalmakalapot tartott, ezt vörös– feketecsíkos szalag díszítette. Niki látszólag elmerült a francia módra átalakított Kurt csodálatába.

– Ez a divat odakint?

– Ez. Tudod, hogy én nem vagyok valami gigerli, de a hercegasszony rám parancsolt, hogy jól ki kell öltözködnöm. Parancsra, ahogy zeneórákat adok.

Niki felbocsátotta a békegalambot.

– Abbahagytam az operát.

– Jól tetted.

Most hallgattak mind a ketten. Az operáról már nincs mit beszélni, a haragról sem, amely megszűnt. A ruhát is befejezték. A csend súlyossá vált.

Niki tudta. Kurtnak nem kell elmondania mi történt vele; ha nem tud a botrányról. Kurt nem jött volna el hozzá. Nézték egymást félszegen mosolyogva, egymásbakapcsolódott tekintettel. Mindketten érezték, hogy barátságuknak eddig ez a legnagyobb órája. De persze, ezt nem lehetett kimondani. Végre Kurt odalépett Nikihez, megfogta rajta a dolmányt.

– Vesd le ezt az ostoba kabátot. Hagyj itt mindent. Gyere, menjünk vissza a színházhoz. Elég volt ezekből a gazdag emberekből. Már az is idegesít, hogy inas hozza be a reggelimet. Az őseim, kóbor zenészek meg vándorszínészek, röhögnek rajtam. Neked sem való a katonaélet. Gyere, elég volt. Arról álmodom mostanában, hogy benn ülök a zenekarban. Dobolok.

Niki kamaszosan kuncogott.

– Gondolod, hogy kapunk állást? Az apám azt mondta, egy jó hegedűs sosem hal éhen.

– Igaza van.

Niki szó nélkül kiment a szobából, Kurt hallotta, hogy Mariska néni kiabál utána s azután a feje felett a padláson léptek és ide–oda húzgált nehéz tárgyak zöreje hallatszott. Nemsokára megjelent Niki, egy kopott, harmonika módjára nyíló bőröndöt hozott. Mariska néni futott utána.

– De hát várjon, Miklóska, le kell törölnöm a port.

A port is törölte, meg a szemét is. Sírt.

A két fiú nekiállt a csomagolásnak.

– Kivel fogok én éjszaka komponálni? – kérdezte náthásan Mariska néni.

A kis karmesterből délre már tragikus hőst csináltak a városban. Egyesek úgy tudták, hogy holtan fekszik a lakásán, mások csak súlyos sebesülésről beszéltek; akadtak olyan verziók is, hogy a gonosz őrnagynak a karmester barátai pezsgős üveggel szétverték a koponyáját. (Ez divatosan tragikus művelet volt a trónörökös titokzatos halála óta.) Mások saját szemükkel látták a párbajozókat a lovarda porondján, amint bandázs nélkül karddal mentek egymásnak. Az igazság azonban az volt, hogy az őrnagy – aki Ilona grófnőt jött meglátogatni, de odáig sem jutott az asszony jóindulatában, hogy vendégszobát nyittatott volna számára a kastélyban – a városka szállodájában eltöltött kényelmetlen éjszaka után felkereste az ezredest, hogy tájékoztassa a rajta esett méltatlanságról. Az ezredest nem érte készületlenül a látogatás s amint a leghűvösebb formák közölt tartott beszélgetést befejezték, Nikiért küldetett.

Az ezredes jó ember volt, idős ember volt, s a katonaélet sok viszontagsága és felesége szeszélyes önkénye rezignált bölcset csinált belőle. Nem a kaszárnyában beszélt Nikivel, magához hívatta és csak annyiban volt kemény a fiúval, hogy nem nézett rá. Az ezredes tudta, ha ránéz, elmosolyodik s a kínos ügy nem folyhat le zordan méltóságteljes körülmények között.

– Te nem engedelmeskedtél a feljebbvalódnak? – kérdezte az ezredes.

Niki feszes vigyázzban állt előtte, de ez nem gátolta abban, hogy hevesen megrázza a fejét és a méreg pirosra fesse az arcát.

– Nem katonai szolgálatot követelt tőlem. Az őrnagy úr úgy bánt velem, mintha egy cigányprímás lennék.

– Te katonakarmester vagy, s mint ilyen, köteles vagy a feljebbvalód parancsát teljesíteni.

A válasz most késett. Az ezredes várt egy ideig, majd felmordult.

– Beszéltem az őrnagy úrral. Felhívtam a figyelmét különböző körülményekre. Ő rendkívül méltányos. Megelégszik a bocsánatkéréssel. A Nemzeti Szállóban van. Öltözz díszbe, jelentkezz nála, kérj bocsánatot.

A fiú megint nem felelt.

– Süket vagy?

– Nem, ezredes úr. De ha nem méltóztatik számomra más megoldást találni, mától fogva megszűntem katonakarmester lenni.

Az ezredes kirúgta maga alól a széket. Csodálkozva bámult a vékony kis alakra, a merevre vált fiúarcra, a lángoló zöld szemekre.

– Megbolondultál?

– Nem, csak nyíltan beszélek. Azért merem ezt, mert az ezredes úr mindig jó volt hozzám. Nem alázhatom meg magamat. Az őrnagynak nincs igaza.

– Csend! – Az ezredes nagyot kiáltott. – A katona nem bírálja a feljebbvalóit. A katona engedelmeskedik.

– Nem engedelmeskedhetem úgy, hogy elveszítsem az önbecsülésemet. Ha a katonáktól effajta engedelmességet kívánnak, nem vagyok többé katona.

Az ezredes Nikihez lépett, kezét a vállára tette.

– Ne szamárkodj fiam! – A hangja megenyhült. – Soha sem bántam úgy veled, mint igazi katonával. Te muzsikus vagy. Szerettelek. Nem akarom, hogy megszakadjon a pályád. Te vagy a Monarchia legfiatalabb katonakarmestere. Büszkék voltunk reád. Azok szeretnénk továbbra is lenni. Térj észhez. Gondolj az apádra. Nagy szomorúságot okozol neki.

Niki sajnálta, hogy nem engedhet. Kedvelte az öregurat. gyengéd hálát érzett iránta. Emberien szólt hozzá, ahelyett, hogy a szolgálati szabályzat száraz frázisait verte volna fejéhez. De a kívánságát nem teljesíthette. Bármit megtett volna az ezredesért, hajlandó lett volna felsúrolni az egész kaszárnyát, vagy cigánykereket hányni a Főtéren hetivásárkor, ha az ezredes úgy kívánja. Csak éppen ezt nem. Csak nem bocsánatot kérni az őrnagytól.

Gyűlölte az őrnagyot, de mulatott is rajta. Féltékeny. A szolgálati szabályzattal tönkreteheti őt. De a szolgálati szabályzat nem parancsolja a karjába Ilonát.

Hosszú vita következett, atyai szidalmakkal és a felettes fensőbbségével megkevert vita, de az ezredes nem bírta Nikit megtörni. A papa azt szokta mondani, hogy Niki makacs, mint az öszvér, és sem atyai jóság, sem atyai szigor nem tudja kimozdítani, ha beássa magát a makacsságba. A mama tisztelte a fia következetességét, akár jó, akár rossz irányban nyilvánult meg a makacsság. Férfiasságot látott benne. Az ezredes is valami halvány tiszteletfélét érzett a fiú iránt. Ez a fiatal, vékony kis fickó eldobja az állását, lemond a népszerűségéről, szakít a kedves baráti körrel, nekivág a vak világnak, mert következetes. Búcsúzáskor megszorította a kis karmester kezét.

– Sajnálom, nagyon sajnálom, fiam, hogy nem tudtalak észretéríteni.

Niki rámosolygolt. Vakmerő, vidám és megértő mosoly volt.

– Ha észre térített volna ezredes úr, kevésbé lennék érdemes a sajnálatára.

Írásban mondott le az állásáról. Levetette az egyenruhát. Meleg tavasz volt, már fel lehetett venni a világos nadrágot és a csinos kis barna kabátot, amelyet akkor viselt, amikor Gerdával a „Madárfészek”– ben vacsorázott. A ferencjóskára is szükség volt, mert ünnepélyes búcsúlátogatásokat tett a baráti házakban. Úgy gondolta, ha mindenkitől elbúcsúzott, hazautazik a szüleihez. Pestre. Az édesapja most a pesti háziezred karmestere volt. De az indulás késett. Újabb és újabb búcsúvacsorákat rendeztek, majd egy majálison is részt kellett vennie. Az ezredes leányának, Erzsébetnek születésnapját ünnepelték. Erzsébet még légiesebb lett és még szomorúbb. Az erdei tisztás ledöngölt földjén táncolt Nikivel. Egy fordulónál – pedig igazán sima volt a talaj – mintha elszédült volna. Niki erősebben szorította magához, hogy el ne essen. A leány felsóhajlott, a sóhaj fuldokló, elnyomott zokogásnak tűnt.

– Azt hiszem – szólt halkan a leány hogy most táncolunk együtt utoljára.

– S ez fáj kegyednek. Erzsike kisasszony? – kérdezte Niki gépiesen bús mosollyal.

A leány szempillái megremegtek, áttetsző arcán két könnycsepp futott le. A meleg könnycsepp Niki kezére hullt. Egy gyáva, szomorú, halódásra ítélt indulat érintette meg. Megszorította a leány kezét. Hallgatott. A tisztaságra, a fakó szomorúságra nem volt válasza. Új izgalmak, új élmények hívták.

Plankenau és a hadnagy minden idejüket Nikivel töltötték, kis hajtókocsijukon beszaladgálták a barátságos házakat, esténként a kávéházban mulattak. Niki e mozgalmas hetek alatt a város hősévé lett, még a katonaságtól visszahúzódó polgárok is rokonszenvvel közeledtek hozzá. Amikor végre elérkezett a végleges búcsú napja, Niki valóságos precesszióban sétált ki az állomásra. Fiatal asszonyok, fiatal leányok, a tisztek, sőt még néhány idősebb hölgy is Mariska néni vezényletével, kísérték a vonathoz. A Főtéren a katonazenekar csatlakozott hozzájuk, a Papa marsát játszva szolgáltatta a díszkíséretet. Az állomáson pedig a cigánybanda várt reá; fent állt a vonatban, már meg is indultak a kerekek, de még mindig szólt a szomorú magyar keringő.

Niki szédülten, boldogan, keserű örömmel, szomjas kíváncsisággal vágyva a jövőt, ringatódzott a hangokon. Virágzó akácfürtök lengték be illatukkal a levegőt. A vonat átcsattogott a váltókon, túldübörgött a sorompón, kijutott a szelíd völgybe, a folyó mellett haladt. Niki Ilonára gondolt. Aranyzöldek voltak a vetések. Túl a búzaföldeken feltűnt a szilfasor, az vezetett Ilona birtokához. Megrohanta az asszony emléke, a keze megrándult, az ujjain érezte Ilona bársonyos forró bőrét.

A szilfasorból egy alak tűnt elő. Fekete paripa vágtatott, rajta a lovas, karcsú asszony, cilinderén fehér felhőként habzott a fátyol. A paripa vágtában jött, átszáguldott a folyó hídján s a part mellé kerülve a vasúti töltés mellé ért. Az asszony felemelte kezét.

A fiúnak nem volt ereje visszainteni, a szíve ugrált a mellében. A vonat továbbfutott, a kép elmerült a zöld tavaszba, de a melódiák, amelyeket az asszony ébresztett benne, lüktetően kísérték tovább.

KISSÉ SZŰKÖLVE LÉPETT BE AZ OTTHON AJTAJÁN. Megint olyanféle házban laktak, mint gimnazista korában. A szüleinek álma. bármennyit kellett is kóborolniuk a Monarchiában, az állandóság volt. S ha a császár parancsára visszatértek egy–egy városba, visszatértek a régi lakásba is. Minden a régi volt körülötte, Niki hátán úgy futkározott a hideg, mint amikor intőt hozott haza a piaristáktól. De vidám arcok fogadták s a mama öleléséből a papa ölelésébe érkezett. Bevezették a szalonba, mintha előkelő vendég lenne; a rendbentartott, agyonfényesített bútorok olyan kortalanok voltak, mint a kendőzött vénkisasszonyok. Itt hazaérkezésének örömére édes pálinkát ittak, aztán átmentek az ebédlőbe. Kedvenc ételét, pörköltet kapott ebédre.

Niki szerette a hideg fürdőt és a fejesugrást. A rossz híreket sem hallgatta el. A rossz hírekben a homály ijesztőbb, mint maga a rossz. Niki tehát a kávéházi botrányt azonnal és részletesen mondta el. Meglepte, hogy az apja nyugodtan hallgatja végig.

– Igazad van, nem tehettél másképp. Ilyen sértés után nem kérhetsz bocsánatot. Az kellene még csak! – folytatta felháborodva. – A művésznek is van önérzete.

Niki majdnem sírva fakadt. Ezt nem várta az apjától.

– Hát igen – szólt kis meghatott szünet után most már nem lehetek katonakarmester. Egyelőre elhelyezkedem mint hegedűs és komponálni fogok.

A papa diadalmasan nemet intett, a blúza belső zsebéből levelet húzott elő.

– Azt már nem! – kiáltotta keményen. – Karmester leszel megint. Mi? Még hogy hegedűs? Az én fiam!?...

A hivatalos borítékot ünnepélyesen Nikinek nyújtotta. A fiú hüledezve olvasta az értesítést. Kinevezték a haditengerészet zenekarához karmesternek s egyben felszólították, hogy azonnal foglalja el tisztségét. Niki felpattant helyéről, vadul felkiáltott.

Ismét mundér és nagy zenekar! S a legelőkelőbb fegyvernem! Romantikus világ! Tenger! Ujjongott, összecsókolta szüleit, fennhangon szavalta a levelet, majd a zongorához rohant s egy diadalmas marsot vert ki. A bizonytalan, cseppfolyós jövő határozott, pompás formákat öltött.

– Papa – kérdezte lihegve – , hogy tetszett ezt csinálni?

Papa maga is töprengve vonogatta a vállát.

– Nem értem, fiam. Magam sem tudom. Én még egy lépést sem tettem... És most a botrány után ilyen emelkedés! Az is furcsa, hogy tudták, hová kell küldeni a kinevezést. Magas pártfogóid lehetnek.

S amikor a mama nem nézett oda, asszonytsejtetően kacsintott Nikire.

NIKI KÉSŐ ÉJSZAKÁIG BESZÉLGETETT A MAMÁVAL. Jó volt elmondani azt, amit lehetett és fájt, hogy nem mondhat el mindent. Mama azonban tudta, hogy mit hallgat el és szelíden vállat vont. Niki már férfi és lovagias. Lovagias a nőkkel szemben, akikről hallgat és a mamával szemben is, akinek nem beszél. A mama az ebédlődíványon ágyazott neki. A plüssel bevont, erkélyes, tornyos divatdarab ezekben az években nem hiányozhatott egyetlen jó család otthonából sem. A társasélet megkövetelte. Mama nehezen kuporgatta össze a dívány árát, óvta és féltette a virágmintás plüssöt, de Nikitől nem tagadta meg.

Egyébként a lepedőn keresztül is úgy szúrt, mint a kefe. A mama gyertyát készített egy székre a dívány mellé, vizet és gyufát. Niki komoly, férfias mozdulattal a székre tette az óráját, amelyről a mama titkon állapította meg, hogy nincs a zálogházban és rekeszes pénztárcáját, ebben őrizte a szerelmes leveleket. A mama megsimogatta Niki fejét, eloltotta a gázt, kiment a szobából. A fiú sokáig nézte még a gyertya kis lángját. A fény magja kék volt, gyengén aranyos sugárzás fogta körül. Lobogott, lobogott a kis láng. Az emlékek zsongtak az agyában. Lehunyta a szemét, de a kis láng tovább is ott lobogott a szemhéja alatt. Emlékképek hullámzottak előtte, lángfénye volt mindnek. Melódiák kísérték az emlékeket, már megalkotott, a káoszból kiemelt és még ismeretlen, forma nélküli, a mindenségből ki nem fejtett melódiák. Ismét érezte az őszi reggelt, a rőzsefüst szagát, látta a lassan kelő napot és hallotta a barbár cigányzenét. Lódobogás lüktetett. Ez a vad vágta és a zuhanás adta meg a ritmusát az elmúlt esztendőknek. Sötét dáridó. Majd felragyogtak a nyári hajnal színei, a másik hajnal színei. Megint a magyar keringő zengett benne.

IV.

ESTE ÉRKEZETT A KIKÖTŐVÁROSBA. A találkozás az idegen várossal hasonlított a mámorhoz, az arányok homályba takarództak,a fények csak részleteket tárlak fel s az árnyékok mögül kalandok leselkedtek. Minden csupa ígéret volt. Nikit az érzelmi részegségnek legjobb fajtája fogta el: boldog volt, kíváncsi, izgatott és fáradhatatlan. Harcra kész vágy lüktetett benne, azonnal meg akarta hódítani az egész várost. Ebben az időben még azt hitte, katonaőseitől örökölte a vágyat, s csak évek múlva tisztázódott benne, hogy ez a művész hatalomvágya, a művészé, aki egyszerre alkotni és birtokolni akar.

A poggyászát a szállodába küldte, nekivágott a hegyi utcának, A város a Monarchia katonai kikötője volt s a régi, szép olasz házak kőbe és márványba szökő lendületét az álomkórosan korlátolt kaszárnyastílus rakta béklyóba. Nagyon bánatos dolog az, ha egy olasz városnak bele kell törni a kegyetlen és gyáva monarchikus formákba. De a tenger a nagyvilág leheletét árasztotta, a kikötő megtelt óriási hajókkal s fürge, apró vízi– járművekkel.

Éjszaka sem szűnt meg az élet, tengerészkatonák, matrózok nyüzsögtek a partokon, mulatókban szólt a zene, a kivilágított hajók lámpái a távlatok néma költészetét hirdették és a láncok csörgésén, emelők nyögésén, a gépek dohogásán túl, mindenekfelett és minden parti zajon át szüntelenül hallatszott az örök ütem, az apály és a dagály szívdobogása. A kivilágított éjszaka arany légkörében a tenger szaga érzett, amelynek a költők szerint sósnak és hűvösnek kellene lennie, de itt édes volt és kicsit émelygős; ilyen a mediterrán tenger szaga, kissé züllött, emlékeztet egy agyonparfűmözött idősebb nőre.

Niki az első éjszakán egyedül kívánt maradni önmagával. Tudta, hogy a város tartogat valamit a számára, a diadalérzés egész lényét átitatta. Itt várakozik reá valami, s még részegebb lett a bizonyosságtól, hogy az alkotás várakozik reá.

Huszonnégy éves volt, meglettnek és tapasztaltnak tartotta magát és az élet talaja ma éjszaka biztos volt a lába alatt. Hitt a sorsban és a sors jóindulatában.

A bizonytalanság néhány hetyke, kapkodó hete után, milyen elegánsan jelentkezett a szerencse! Nem kellett beleragadnia a kisváros sarába, kiemelte a megszokott, megunt ismerős helyről, áttette a nagyvilág egyik romantikus színpadára. Ilonára gondolt. A diadalba, amely eddig eltöltötte, keserűség vegyült. Hiányzott neki az asszony. A lámpafényekkel ékes, tengerkék város illett volna Ilonához. Ez neki való háttér. Történelmi, nagyvonalú és buja.

Csodálatos élmény lenne együtt kóborolni a tengerparton és elbújni vele egy márványbalkonos, narancsillatú házban.

Másnap, amikor napvilágnál látta a várost, és a tengert túl a kikötő szennyén, mint egyetlen gigantikus briliáns fehéren izzott a napfényben, megint Ilonára gondolt. A tájban ugyanazt a fölényes erőt és drámai nyugalmat sejtette, amelyet Ilona árasztott maga körül.

AZ ÉLET SODRA HAMAR ELKAPTA.

A formák nem sokban különböztek a kisvárosi garnizonétól. Más volt az egyenruhája; nagyvilági egyenruha, keveréke a katona és a gentleman öl– tözékének. Niki szerette a szép ruhát, örült az új mundérnak, csak az zavarta, hogy az öltöny sötétkék színe és az aranygombok, a lapos sapka jobban hangsúlyozza az alakja kicsiségét és törékenységét.

Mint egy iskolásfiú – gondolta megdöbbenve, amikor először nézett a tükörbe tengerész egyenruhájában. De aztán megnyugtatta a bajusza. A Németországban még oly fájdalmasan nélkülözött bajusz most már hosszú volt, tömött; nőies aranyszőkeségét kenőcsökkel és olajokkal kissé megsötétítette és harciasan meg is keményítette. De a bajusztól és az egyenruhától eltekintve, az élete – bár szebb külsőségek között – ugyanaz maradt, mint a vidéki kisvárosban. A társaséletet a monarchikus garnizon– motor mozgatta. Nikit hamar megszerették itt is, mert a lénye, magatartása és mindenekfelett a mosolya mindenkiben rokonszenvet keltett. A környezet varázsa még hatott reá, de életébe ismét bekúszott az unalom, amelyet ugyan még nem akart nevén nevezni. A nők elegánsabbak voltak, mint a kisvárosban, de ugyanúgy gondolkoztak, cselekedtek és szerettek, mint ott. A társas összejöveteleket nem földszintes házakban, hanem régi olasz palazzókban vagy monumentális aeráris épületekben tartották; kirándulásokat nem az erdőbe, hanem a tengerre tettek. Csak ennyi volt a változás. A gondolatok, az események az emberek hű másolatai voltak a magyarországiaknak, mert a Monarchia valamennyi tükre magát a Monarchiát tükrözte.

De a megszokotton, az ismétlődésen, az unalmon túl várakozott reá és állandóan figyelmeztette a tenger és a zenekar. Ez a kettő állandóan izgatta, olykor a tudatában, olykor a tudat alatt jelentkezett, de álmában és éb– renlétében kényszerítette arra, hogy számoljon velük. A tenger az örökké– valóságra, az alkotásra figyelmeztette, mint a természet minden alkotása között a legváltozékonyabb, legmegdöbbentőbb és legjelképesebb. A zenekar pedig, amely háromszor akkora volt, mint a kisvárosi katonazenekar, a kifejezés változékony eszközeivel, számos hangszerével kínálkozott, hogy munkára buzdítsa. Ezen a zenekaron meg lehet szólaltatni egy szimfóniát is.

Nikiben mindinkább állandósult a bűntudat, hogy nem komponál és kínzóbb lett a vágy, hogy komponáljon.

– De mit?

A félbemaradt opera nem érdekelte. Elhozta magával a partitúrát, de hónapok teltek el. amíg belenézett. Ez életének egy másik, erős határvonallal lezárt korszakához tartozott. A külső világ s az ő legbensőbb világának képe változott meg akkor, amikor Ilona házában megszólalt a magyar valcer. Ez a teljesen új világ árnyait és távlatait mutatta meg. Niki tudta – most már jól tudta hogy mindaz, amit addig komponált, csak kísérlet volt. De ő úgy képzelte: a valcer sem az, amit életműve első darabjának kívánt. Ő nem ezt akarta. Nem ilyet és nem így. Dvorzsák zenétől sűrű levegőjű, a muzsika nagy szellemeit idéző dolgozószobája kísértett még mindig, a legzeneibb zenére, a szimfóniára vágyott. Mégis kívánta a sikert, amivel oly bőségesen etették a kisvárosban.

Társaságban olykor eljátszotta egyik– másik darabját, és házi hangversenyeken a kikötőváros hölgyei szívesen énekelték a formás kis darabokat. S aztán, hogy felkeltette társasága érdeklődését művei iránt, előszedte az opera kottáit és a parton, amikor a tengerészzenakar térzenét adott, bemutatták az opera nyitányát és a párbajra induló hős strettáját.

Minthogy a garnizon – más, hatalmas hátterei ugyan – de hű mása volt a magyar garnizonnak, Niki itt is megtalálta azt a barátot, aki Plankenaut és Veégh hadnagyot pótolta. Tengerésztiszt volt, fiumei olasz családból származott, vérében volt a muzsika. A térzene után csatlakozott Nikihez.

Társaságból már ismertek egymást és miután hazakísérték szívük hölgyeit, Pietro Barbieri egy albergóba hívta Nikit.

– Itt igazi számoszit mernek.

A fanyar és őszintén tüzes magyar borok után ő túl édesnek találta a számoszit és azt hitte, sokat lehet belőle inni, mert az ereje alattomosan megbújt a cukros, sárga zamatban.

– Nem is gondoltam, hogy te komponálsz – szólt Barbieri – meglepett, hogy milyen tehetséges vagy. A stretta jól sikerült, meglepően jól, ha az ember meggondolja, hogy nem vagy olasz. A nyitány is megfogott. Van egy része, egy friss ötletes galopp, gondolom azzal a szereplők kalandvágyát, valami nagy gazságra való készülődését akartad kifejezni. Ez színpadi muzsika. Minek szántad?

Niki megnyílt. Hosszan, boldogan beszélte el az opera témáját, aztán kissé kedvetlenül vallotta be, hogy csak néhány számot komponált meg s a nyitányban jelentkező melódiák is kidolgozatlanok, inkább csak jelzik a szándékot s az egész művet, aminek lennie kellene.

Legyintett,

– Abbamaradt az egész, nem volt hozzá időm. – Vállat vont. Az olasz figyelmesen, eleven, sötét szemét rányitva, hallgatta. Niki nem szeretett hazudni. – Úgy éreztem, a szövegkönyv gyenge, de lehet, hogy bennem van a hiba s mindazokat a szenvedélyes helyzeteket, amelyeket az író felkínált, nem tudtam megfelelő muzsikával betölteni. Szóval mondhatnám azt is, hogy nem volt időm a komponálásra, de ha kedvem lett volna a komponáláshoz, az idő kérdése nem számít. Aztán meg... aztán meg...

Barbieri újra megtöltötte a poharakat. Niki elgondolkozva nézte a topázfényű bort.

– Aztán meg? – folytatta az olasz és barna arcán kíváncsi mosoly jelent meg.

– Hát igen, legyünk őszinték, engem nem vonz a könnyűzene. Magasrendű muzsikát akarok írni, klasszikus zenét, szimfóniát.

– Hány éves vagy?

– Huszonöt leszek nemsokára.

– Schubert harminckét éves volt, amikor meghalt, Mozart harminchat. Úgy gondolom, a te korodban már írtak néhány szimfóniát. De miért ragaszkodsz ehhez a műfajhoz? És miért nézed le a könnyűzenét? Nem hinném, hogy a színpadi zene könnyebb zene lenne, mint a hangszeres. Nem a műfaj dönti el a zene minőségét, hanem a szerző tehetsége, A mi nagyaink – bőven akadnak az olaszok között is – akkor mind csak könnyűzenét írnának.

De nem látom be, miért könnyű az, ami közvetlenül fejezi ki az érzéseket, a drámai helyzetet, vagy a nagy szenvedélyt. Nem kellene szakítanod az operával!

Nikit bosszúság fogta el. Kurt jutott eszébe, Gerda és Ilona. Most ez az okosszemű olasz megint csak azt mondja, amit azok. Bosszantó, hogy az, aki felismeri a tehetségét, azonnal félreismeri. A tengerésztiszt észrevette, hogy a fiú elkedvetlenedett. Nőkre terelte a beszélgetést. Aztán rizottót ettek, belpaesót, majd vagy féltucat mandarint. Barbierinek eszébe jutott, hogy tud mandolinozni, elhívta Nikit magához. Enyhe téli éjszaka volt, a hold magasan ragyogott az égen s a természet különleges stílusérzékének megfelelően csónak formájában úszott a tengert tükröző felhőhabok között.

Barbieri fent lakott a hegyoldalban egy kétemeletes házban, melynek a hátsó része már csak földszintes volt, rátámaszkodott a hegyre. A kaput bezárva maguk mögött, tenyérnyi kertecskébe jutottak, öreg ciszterna volt a közepén s egy szőlőtőke állt benne, oly öreg, hogy vastag törzsével fának látszott. A falat befutó folyondár már megtelt bimbózó virággal. A tengerész kitárta karjait, a kertre mutatott.

– Nézd csak, tökéletes színpad. Egy nagy szerelmi kettőst lehetne itt énekelni. Az ember várja, hogy megjelenjen a renaissance–lovag spádéjával a kezében s a hölgy gyöngysorral a hajában. Ebben a pompás tájban élve, mi olaszok – nem is tehetünk mást – építkezünk vagy operákat írunk...

Pietro mandolinozott, gitárja is volt. Pianino állt a nappali szobájában, Nikivel eljátszatta félhalott operája részleteit. Könnyű, kicsi baritonhangjával kitűnően bánt, máris énekelte a strettát.

– Az operán kívül nem írtál még mást? – kérdezte, de tudta, hogy Niki írt mást is. Niki új, de meghitt bizalommal pillantott rá. – Tudom, hogy az embernek vannak ifjúkori szerzeményei, amelyeket szégyell. Ezeket is szeretném hallani.

Niki elpirult, s bosszantotta, hogy elpirul.

– A gyermekkori botlásaimat nem szégyellem. Még iskolába sem jártam, amikor egy kis dalt komponáltam. Szomorú dalocska volt, arról értesítettem benne az emberiséget, hogy nagyon beteg vagyok és hamarosan nem fogok halni. Dúr–moll keverék, nem is nevezhetném rossznak. Egy ép, egészséges kis dallam, a szöveget is én írtam hozzá, azaz csak költöttem, mert írni még nem tudtam. Anyámra nagy hatást tett a mű, azonnal elhivatta a háziorvost. De mert makkegészséges voltam, megnyugodott és csak az apám kezdett aggódni. Papa megijedt, hogy zeneszerző leszek. Félt a zeneszerzéstől, mert a maga bőrén tapasztalta, hogy a zeneszerzők mind szegények. Pedig ő csak két indulót komponált. Abba is hagyta sürgősen a zeneszerzést, mert attól félt, hogy ha továbbra is áldoz a múzsáknak, nyomorban fogunk meghalni. Ha akarod, ezt az első művemet szívesen eljátszom.

– Hogyne, örömmel hallom, de én nem erre gondoltam. Feltehető, hogy az első dal óta a félbemaradt operáig komponáltál mást is.

Niki hallgatott. Nem tudott volna számot adni róla, hogy miért nem akarja a magyar keringőt eljátszani ennek a kedves új barátnak. A magyar keringőhöz élete legnagyobb élménye fűződött s a valcert, mióta elszakadt Ilonától, úgy rejtegette, mint egy súlyos és forró titkot. A Wesztfáliából hozott valcert és a sánta kis dalt zongorázta Pietrónak. Az olasz fiatalember elmerülten hallgatta.

Kérte Nikit, hogy ismételje meg mindkettőt, Elgondolkozva hajolt hozzá.

– Érdekes, van benned valami franciás. Valami könnyedség, szellemesség és sok karikírozó képesség. A valcered sem az az osztrák valcer, ami ma bécsi valcerként hódítja meg a világot. Más vagy mint Johann Strauss, nem olyan egyszerűen és édesen érzelmes. Ez a valcer szenvedélyes. A kis induló groteszk, a sántító dalocska pedig humoros. De csúfolódóan humoros és meglepő francia klasszicitással könnyed. Szereted a francia operettet?

Nikit sértette a kérdés, mert gyanút keltett benne. Ha Pietro azt mondja, hogy írjon operettet, azonnal végét veti a barátságnak.

– Semmiféle operettet nem szeretek – szólt szigorúan. – Ami pedig ezeket a régi szerzeményeimet illeti, valamennyit szeretném átkomponálni. Eldobni? Nem! Nem ítélem el egyiket sem véglegesen. De szeretném kijavítani. Áthangszerelni, felfrissíteni. A témához ragaszkodom, csak éppen a megcsinálást nézem ma már kritikával.

– Én nem látok bennük semmi hibát. Elragadónak tartom valamennyit.

– Köszönöm. És ha te döntenél a sorsuk fölött, milyen keretbe illesztenéd ezeket a darabokat?

Niki feszülten várta a választ, és magában némán imádkozott: csak azt ne mondja, hogy operettbe. Megkedvelte Pietrót, nem akarta elveszíteni,

– Azt hiszem – fontolgatta az olasz fiatalember a választ – . nagyon jól megállnák a helyüket vígoperában.

Niki hangtalanul felsóhajtott. Tehát Pietro maradhat.

– Érdekel – folytatta a másik – honnan van benned ez a franciás véna? Azt mondod, hogy nem szereted a francia operettet, azt pedig tudom, hogy magyar vagy. Néhány magyar dalt ismerek, különös ütemezésű dalok. Magyar matrózokat hallottam énekelni és akkor kapott meg a magyar népdal. Egy csárdást le is kottáztam. Ne vedd rossznéven, ha ezt mondom, az a barbár ritmus megdöbbentett s ugyanakkor magával is ragadott. De szépséget nem találok ebben a muzsikában. A dallam, ami nekünk mindenünk, hiányzik belőle, vagy ha van benne, nem nekünk való.

Niki Mariska néni magyar dalaira gondolt. Szerette volna Pietrónak eljátszani ezeket a különös „barbár” melódiákat és főként szerette volna megmagyarázni e dallamok ősi zárt szépségét. De stílusérzéke, amely nemcsak művészi tetteit határozta meg, gátolta. Most nem tudott volna magyar dalokat zongorázni. Az éjszaka légköre más volt. A színpadias udvar,a közvetlen és könnyed holdfény, az öreg olasz ház, merőben idegen attól a távoli – olyan sűrű, hogy szinte tömör – bánatú muzsikától. És Pietro nem is vágyott a magyar dalokra, őt most más érdekelte.

– Mégis szeretném tudni, honnan van benned ez a francia könynyedség, ez a francia esprit?

Niki elmosolyodott.

– Ez onnan van, hogy a dédapám francia volt.

– No látod! – kiáltott fel Pietro diadalmasan – ugye, hogy jól érzem. És hogy lehet az, hogy te magyar vagy?

– És hogy lehet az, hogy te olasz vagy? Mindketten a Monarchiában élünk. Tízféle nemzetiség él együtt végtelen veszekedésben. Tíz fajta keveredett itt. De nem csak ennyi, mert vedd hozzá az átvonuló csapatokat is. Ugyancsak megkeverték a fajtákat. Az én francia vérem azonban törvényes úton került a családba és meglehetősen romantikus módon.

– Hogyan? – kérdezte boldogan Pietro; szerette az izgalmas történteket és a drámai helyzeteket, mint minden vérbeli olasz.

Niki élvezte, hogy elmondhatja Pietrónak ősapja történetét. A történetet eddig ő a felnőttektől hallotta gyerekkorában és most azzal, hogy ő meséli el újra, önmagátis a nagymama és a nagypapa rangjára emelte.

– Hát kérlek szépen, a dédapám mint a napóleoni nagy hadsereg száza– dosa került fogságba valahol a cseh vidéken és itt megszökött őrzőitől. Úgy látszik megelégelte a vég nélküli háborúskodást és bár francia gróf volt, beállt polgárembernek.

– Napóleontól kapta a grófságot? – kérdezte Pietro, aki úgy mint egykor Veégh kadét, mindent szeretett pontosan tudni.

Niki büszkén rázta meg a fejét.

– Dehogy! Valódi gróf volt. Régi francia nemes, aki az emigrációból tért haza,hogy szolgálja a császár dicsőségét, amíg tartott a dicsőségből. Családi hagyomány szerint szép legény volt és daliás külsejét még öreg– korában is megtartotta. De nem az öregségéről akarok én neked beszélni, hanem arról az időről, amikor az élete második fordulója következett. Mert az első fordulópont akkor volt, mikor francia emigráns létére behódolt Napóleonnak, a második akkor, amikor elhagyta Napóleont és a névtelen, békés életet választotta. Egyelőre ott vagyunk tehát – folytatta Niki, kényelmesen elhelyezkedve egy karosszékben: komáromi nagyapja is így szokott mesélni hogy a szép francia kapitány előbújik rejtekhelyéről. az omladozó várból, miután meggyőződött róla, hogy a csata zaja elült és a két ellenség, a francia sereg és a szövetséges hadsereg, elvonult a környékből. Végre teljesen egyedül volt és elsőnek vizet keresett a várudvaron.

– Szomjas volt? – érdeklődött Pietro. – Úgy látszik kifogyott a kulacsából a bor.

– Nem – szólt Niki határozottan – ,meg akart borotválkozni.

– Nem volt fontosabb dolga?

– Majd meglátod, hogy ez milyen fontos volt. Egyébként is hagyomány a mi családunkban, hogy a férfiak sokat adnak a külsejükre.

– No de mégis... Úgy képzelem, hogy előbb talán élelmet keresett, vagy körülnézett, hogy nincs– e veszély a közelben.

– Nem, nem – vágott közbe Niki a gondos borotválkozás nálunk szent dolog. Gondolom, dédapámtól származik. Amint az öregek mesélik, Napóleon az egyiptomi hadjárat alatt az arab vezérekkel barátkozva ismerte meg a keleti testkultúrát. Napóleon napjában többször fürdőtt és a tisztjeitől is megkövetelte az ápolt külsőt. Nagyon érzékeny orra volt. Hiába nevetsz, dédapámnak, amint szabadnak hitte magát, első tette a borotválkozás volt.

A kis legény családi büszkeségtől oly különlegesen eltelve állt szemben Pietróval, hogy az meg sem kísérelte az ellentmondást. Hát jó, ha borotválkozott. borotválkozott.

– És mit csinált azután?

– Nem sokat, mert szerencséje volt. – Niki bocsánatkérő mozdulatot tett. – Kérlek, ne vedd ezt kérdésnek, a mi családunkban a férfiaknak a nők hozzák a szerencsét. Már velem is előfordult egy– két ilyen szerencsés eset. Tehát, a várudvarra betévedt egy fiatal lány, aki a közelben dolgozott a mezőn. A lány az első pillantásra beleszeretett a szökött hadifogolyba és hetekig élelmet hordott neki a várba. Dédapám nem ment vissza a hazájába, feleségül vette a szép parasztlányt és ezzel megkezdődött a mi nemzetségünk.

Pietro mosolyogva nézett végig kis új barátján. Csinos vékony alak, kedves, fiús arc, jó magas homlok és alatta olykor zölden villanó kék szemek. És az az elragadó mosolygás... Hát igen. lehet, hogy neki is a nők hozzák majd a szerencsét. A több szerencsét, a nagy szerencsét.

– Ő volt az édesapád nagyapja – bólintott Pietro – , tehát az apai ág francia és osztrák keveredés. Az édesanyád ősei kik voltak? Ne haragudj, hogy így faggatlak, de érdekel, milyen mixtúrából születik a tehetség, milyen fajta embereknek kell találkozniok, egymásba szeretniük és az életet együtt végig élni, hogy a harmadik vagy a negyedik utódban ilyen muzsika szólaljon meg.

– Az anyám ősei sem mindennapi emberek. A nevük ugyan német, de minden ízük magyar. A Duna mellett éltek egy gazdag városban, amely a vízi úton folytatott kereskedelem középpontja volt.

– Budapesten?

– Á, dehogy! Pest a század elején jelentéktelen város volt. Politikailag Pozsony volt a döntő, kereskedelmileg pedig Komárom. A nyugati rész, a dunántúli városok őrizték a kultúrát. Persze, élt Erdély ősi kultúrája, de Erdély zárt egység volt még akkor, azt nemigen számították Magyarországhoz.

Niki belemelegedett a mesélésbe.

Pietro igazi érdeklődéssel hallgatta. Niki megérezte a felé áradó rokonszenvet, a gyorsan támadó barátság együttérzését. Az édesanyja és a nagyanyja emlékeit adta tovább. Az ilyen emlékekre minden elbeszélő fest egy friss színt, kapcsol hozzá egy egyéni mondatot és minél régibb a családi történet, annál gazdagabb lesz. Pietro előtt egy gyermekkori meséskönyv színeiben jelent meg a dunaparti város, ahol Niki anyja született s ahol a nagymama háza állt virágos kertben, gyümölcsfák között, olyan virágok illatában és olyan fák árnyékában, amilyenek csak Niki nagymamája kertjében élhettek, sehol máshol.

Pietro lelkesen bólogatott. Igen, igen, ez így van és nem másképp. Az ő lussini nagymamájának háza és kertje ilyen, senki másnak nincs olyan nagymamája és olyan kertje a világon. Niki csillogó szemmel mesélt és Pietro vele együtt lépett be a régi házba: érezte az alkoholban eltelt liliomszirmok szagát ez illatszer volt és egyben gyógyszer a betegek számára, vágott sebekre tették, de hascsikarás ellen is itták és használták szerelmi varázsszernek is. Az ebédlőszekrényben lépesméz volt öreg cseréptálban és habcsókok bádogdobozban. Mindezt a nagymama készítette oda az unokái számára, hogy szabadon lopkodják el; azoktól nem sajnált semmit, bár a nagymama takarékos asszony volt, egy csipet sóval, egy kanálka liszttel is számot vetett. A nagymamáék gazdagok voltak, polgári értelemben gazdagok. Több hajójuk járta a Dunát, földjeik terültek el a város határában és a nagyapa vaspántos ládájában zacskókban osztályozva pihent az arany, az ezüst és a rézpénzek sokféle fajtája. Mindketten beszéltek németül, bár a nagyapa magyarul káromkodott és a nagymama magyarul imádkozott. A vasláda tartalmát, amikor a szabadságharc kitört, a honvédség felszerelésére adták. Amikor idáig jutott a mesében Niki, Pietro felugrott a helyéről.

– Ti is! – kiáltott fel – ti is harcoltatok a szabadságotokért és sem ti, sem mi nem vagyunk szabadok! Isztria az osztrákoké és Magyarország a Monarchiához tartozik. Mi is odaadtunk mindent a katonáinknak. Mennyi élet pusztult el, menyi vér folyt ki és hiába volt minden!

Niki most már úgy beszélt tovább, mintha a testvéréhez szólna.

– A nagypapa és a nagymama elmentek a Főtérre meghallgatni Kossuthot és amikor a beszéd elhangzott, nagymama a szónok elé rakta az ékszereit, nagypapa pedig levágta a kabátjáról a nehéz ezüst gombokat, hogy ne maradjon el a nagymama mögött. És a hajósok és a molnárok, mindazok a céhek, amelyeknek jelvénye a nehéz ezüst gomb volt, ércgombok nélkül maradtak. Az én nagymamám, meg a többi nagymama vastag zsinórból kötött gombokat a nagypapák kabátjára.

Pietro szótlanul, fényes szemmel bólintott. Igen, igen. ők meg az ezüst tálakat, a templomi kelyheket és a hangszerek ezüst fúvókáit adták oda a szabadságharcra. Niki tovább beszélt. Elmondta, hogy megkezdődött a várostrom és Klapka tábornok még Világos után is tartotta a várat. A császáriak a várost rommá lőtték. A nagypapa és a nagymama háza elpusztult.

A régi háznak volt a mása az az épület, amelyet Niki ismert. Niki édesanyja egy fészerben született a város szélén, mert a nagyszülei azt ácsolták össze olyan helyen, ahová nem értek el a császáriak kartácsai. Az osztrák sereg körülzárta a várost, az emberek éheztek. A nagymama, amikor felkelt a gyermekágyból, a fészer alatt egy kézi darálón búzát őrölt, hogy legyen lisztje kenyeret sütni. És amikor megsütötte a kenyeret, odaadta a honvédeknek.

Pietro felpattant a helyéről, kezét a levegőbe emelte.

– És ezek az emberek, a te nagyszüleid németek voltak! Magad mondtad, hogy a nevük német volt.

– Igen, osztrákok voltak, a Mária Terézia–féle telepítéskor jöttek Magyarországra. A nevüket megtartották, de belül magyarok voltak és még inkább magyarok lettek a szabadságharc alatt, mert a császári ostobaság és a császári önkény rákényszentette őket, hogy a másik oldalra álljanak. Ők emberséget akartak és szabadságot. Az igazságot akarták és az igazság a magyaroké volt. A dédapám is otthagyta a dicsőséges francia császárt, mert nem kért részt a népek leigázásában. – Vállat vont. – Mi ilyenek vagyunk. De, azt hiszem, minden valamire való embernek ilyennek kell lennie. A nagymamáék tönkrementek abba, hogy magyarok lettek.

Belemarkolt a hajába, a szeme zölden fénylett.

– Valami nagy, fenséges láz keríti hatalmába az embert, amikor a tragédia mellé áll. Magyarnak lenni tragédia, az emberek mégis vállalják a ma– gyarságot, mint egy betegséget. Nagyszüleim is így kapták meg és büszkén viselték.

Niki tovább beszélt. Kicsit részeg lett az emlékektől. A múlt árnyai köréje gyülekeztek, ellobogott érzései új életre kapva bekúsztak ereibe.

Mintha megkettőzte volna önmagát, érezte az őseit, megtelt régi, ellobogott indulatokkal. A két ág: a távoli fényből és vérrel bemocskolt dicsőségből érkező élet és a másik, az egyszerű kicsinyességében hatalmas másik ág vére találkozott. A megismerés elbűvölte. Évekkel később, férfikorában, csak komponálás közben volt benne ilyen erős az életérzés.

Amikor elbúcsúzott Pietrótól, lakása felé sétálva a langyos, simogatóan párás tengerparton, még mindig ott járt Komáromban. Elmerült a múltban.

Gondolatban visszafelé barangolt az időben s mintha akkor már ő is élt volna, a családi történetek a valóság színével elevenedtek meg. A nagymama még él most is s a nagymamát ő mélyen, de kissé szorongó érzéssel szerette. De a nagypapára úgy gondol vissza, mintha csak játszótársa lett volna. Az a nagypapa, akire ő emlékszik, olyan volt már, mint egy gyerek. A nagypapa gyengébb matériából készült, mint a nagymama. Nem heverte ki a vagyona elvesztését. Nem foglalkozott többé üzlettel, pénzhez nem nyúlt. A mindennapi valóság anyagai nem érdekelték. A természet költői részéhez menekült, a háza még romokban állt, de ő már rózsákat és gyümölcsfákat ültetett a kertben. A nagymama fogcsikorgató erőfeszítéssel felépítette a régi ház mását, megszerezte a régi bútorok másolatát, gyűjtött, kereskedett, krajcárt krajcárra rakott. A nagypapa kalitkákat faragott és szajkókat tanított beszélni; bár a szabadságharc vitte el az aranyait, a szajkók magyarul beszéltek. Ebbe a házba érkezett meg húsz évvel később Niki apja. a csehesített francia nevű osztrák katonakarmester, hogy feleségül kérje Niki anyját, akit egyszer látott a sétatéren, ahol a katonazenekar muzsikált. A mátkaság hat hétig tartott és az esküvő után megkezdődött a vándorélet. Niki szülei megfordultak a Monarchia majd minden városában, ahol ezredek állomásoztak. Hol a Felvidéken zenéltek a cipszereknek, hol a sötét és szálas délszlávok között zúgatták a Radetzky– marsot. Éltek a románok közölt is, majd Erdély legtávolabbi csücskében, a szász fellegvárban. Kolozsvárott is töltöttek néhány évet. Itt látta Niki Liszt Ferencet. Ötéves volt akkor és Liszt Ferenc hatvannégy. Igen, ez Kolozsvárott történt. A koncertet a templomban tartották. Niki édesapja a nagy mester iránti tiszteletből a zenekarban hegedült. Mama úgy gondolta, hogy Nikinek látnia kell Lisztet, mert Niki is zeneszerző. A gyerek megijedt, amikor beléptek a templomba.

Mintha a hely változott volna meg, az összes csillárok égtek, a gyertyák láng– szárnyai remegve repdestek és kék–vörös fénnyel töltötték meg a magasba vesző boltíveket. A kisfiú megragadta anyja kezét. Az arányok megrémítették.

Parányinak érezte magát. De a rémület hamar elmúlt, mert ahogy megszólalt a zenekar, a hangok a hátukra vették őt, mint hullámok az úszót és egyre feljebb és feljebb emelték. A fény és a muzsika összekeveredett. A gyerek megtelt zenével és olyan elragadtatás fogta el, mintha lázas lenne s valami fölséges betegség szállta volna meg.

Az emlékek összefolytak, a fényből és a homályból csak Liszt maradt meg épen. Nagyon magasnak látta. Egy selyemtaláros, szikár öregember, fehér haja a vállára omlik, a szeme lángol, az ajka beesett, furcsán mosolyog.

A sekrestyében körülfogták a zenészek és Niki, aki közéjük sodródott, megdöbbenve látta, hogy az apja meghajlik a különös öreg előtt s meg akarja csókolni a kezét. De Liszt elhárította a kézcsókot, előtte érthetetlen nyelven köszönő szavakat mondott. A selyemtaláros bácsi franciával vegyes németet beszélt. Hosszú, kemény kezét a gyerek fejére tette.

Niki itt a tengerparti langyos éjszakában eleven erővel érezte azt a régi érintést. Megint megrohanta a lázas elragadtatás. Szeretett volna visszafutni Pietróhoz, elmondani még ezt az emléket, hogy átadja neki.

BARÁTSÁGUK MEGSZILÁRDULT. Gyakran voltak együtt, muzsikáltak, zongorázták Niki régi dalait. Pietro egyetértett abban, hogy a dalocskák nem sokat érnek; de élvezte a kis csúfondáros melódiát, amelyet Niki az őrnagy karikírozására írt. Biztatta, hogy kezdjen újra komponálni, de Niki nem volt képes egyetlen kottafejet sem leírni. Ez nem lelki szárazság volt, inkább valami lelki túlcsordulás. A tenger, az állandóan érkező és távozó hajók, az ismeretlen tájak embereit hozva és kalandjait sejtve, a végtelenség, amely a bórában és a sirokkóban fagyasztott, dörgölt és tüzelt, s a külső világnak oly hatalmas arányokban való kitágulása, amilyet sem Németországban, sem Bécsben, sem Magyarországon nem tudott érzékelni, káoszt keltett benne. Ennyi élményt nem lehetett gyorsan rendezni.

FEBRUÁRBAN, AMIKOR MÁR VALAMENNYIEN belefáradtak a farsangba, vasárnap délelőtt Pietro keltette fel álmából Nikit. Újságot tett elé.

Mozgékony, barna ujjaival rámutatott egy hírre. Strauss Till Eulenspiegelét játsszák először. Ricardi dirigálja Velencében.

– Menjünk el.

Niki álmosan ült fel ágyában, szemét dörzsölte, majd belemarkolt hajába, mintha önmagát akarná kiemelni a meleg álomból.

– Ez egészen új. Ez a forradalom. Ezt hallani kell. Kérj két napi szabadságot, a postahajóval indulunk, másnap délután már jövünk is vissza. Voltál már Velencében?

Niki végre odáig jutott, hogy az álom állapotából megérkezett az ébrenlétbe.

– Nem – vallotta be kissé szégyenkezve. Fiumébe gyakran ellátogatott. Brioniba is; járt Abbáziában is hölgytársasággal és az egész zenekarral, egy nagy jelmezbálon muzsikáltak. Fényes két napot töltött ott, a partmenti babérfás és hortenziabokros villák lakói kézről kézre adták a csinos kis karmestert. Nem felejthetett el egy délutáni sétakocsizást sem, fel a fenyőerdőbe egy hölggyel, akinek a neve úgy hangzott, mint egy bájos dúr–hangsor: Annunziata,– és milyen gyorsan jutott odáig, hogy Annunziatához a cara mia–t is hozzátette. Volt Lussin szigetén is, ahol először látott narancsot fán és felfedezte, hogy a parkban a virágágyásokat a vörös lávaföldbe dugott palackokkal különítették el az utaktól. Niki elmélázott azon, kik és mennyit ittak és mennyi idő alatt ebből a temérdek kiürült palackból. Ez Plankenaut is felizgatta volna. De Velence... Velencére eddig még nem jutott ideje.

– Nem voltál Velencében?! Hát ezt azonnal pótolni kell, még akkor is elmennénk, ha Ricardi nem dirigálna.

– Nehéz lesz szabadságot kapnom.

– Majd a hölgyek közbenjárnak érted.

Valóban, a parancsnok felesége, akit Niki körüludvarolt, megmagyarázta férjének, hogy a kis karmester művész, és szégyen, hogy nem adnak módot a fiúnak zenei műveltsége gyarapítására, A parancsnok felesége olasz volt, a parancsnok azonban osztrák, szabályos öreg katona. Gyanakodva nézett minden művészettel kapcsolatos tevékenységet, mert ez mind gyalázatos civil machináció. De a feleségétől ő is félt, mint általában a legtöbb magasrangú tiszt, akinek hatalmi túltengése valahol csak ellenállásba ütközött. Niki és Pietro megkapta a szabadságot. Vidáman készülődtek a kirándulásra, az sem vette el a kedvüket, hogy a mediterrán tél csúf, lucskos viharral fogadta őket, amikor lementek a tengerpartra, hogy a Triesztből jövő postahajóra szálljanak.

Kissé korán érkeztek – gondolta Niki, de Pietro az órájára nézve megállapította, hogy nem ők siettek, hanem a hajó késik. A tenger goromba volt, nagy szürke hullámokkal a kikötő magas kőépítményét támadta. A hullámok élén fehér tajték porzott. A levegő hideg volt, a szél vad ostorcsapásokkal száguldozott.

– Ronda utunk lesz – szólt Pietro. Elítélően méregette a rosszindulatú tengert. – A postahajó kicsi, a víz úgy fogja dobálni, mint a dióhéjat. Nézd csak – mutatott egy nagy utasszállító gőzösre – ez is úgy tépi a láncát, mint a mérges kutya.

– Hova indul? – kérdezte Niki.

– Innen Genovába, onnan Amerikába.

Az utasok most mentek át a hajóhídon, szegényes poggyászt: olcsó fonott kosarakat és bőröndöket vittek magukkal.

– Kivándorlók – mondta Pietro – , Amerikába vándorolnak ilyen sokan. Gyakran indul efféle utasokkal a hajó.

Az eső esni kezdett, a hideg vizet arcukba verte a szél. Mintha a kikötő és a vidám város a hegyoldalban megváltozott volna, a tarka színek meghaltak, a narancssárga mélybarna lett, a fehér piszkosszürke, és a napról azt hihette az ember, hogy meggondolta magát s másfelé vette az útját.

– Csak jönne már az a postahajó! – morgott Niki. Gyors sétába kezdett.

Hirtelen csodálkozva emelte fel a fejét. A szél zúgásán, az eső csattogásán és a tenger ritmikus morgásán keresztül bukdácsolva tört felé az énekszó.

Gyakorlatlan torkok elfúltan, szinte riadtan énekeltek. A nagy hajó megindult. Felőle tévelygett a partig az énekszó. A Himnuszt énekelték. A Himnuszt éneklik mindig, sohasem a Szózatot. Niki elfogódoltan fülelt, így búcsúztak – áldást kérve reá – a hazájuktól, ahol nincs számukra hely.

– Állandóan mennek a magyarok – mondta Pietro. – Ezt nem nagyon értem. A ti hazátok nem olyan sűrűn lakott, mint az enyém, gazdag ország, sok a természeti kincse. Miért nem kapnak ezek az emberek földet vagy munkát?

– Talán a kalandvágy viszi őket.

Pietro megrázta a fejét.

– Egész családokat nem visz a kalandvágy. Az csak fiatal legényeket szokott elkapni. Ezek élni akarnak. És dolgozni. – Felsóhajtott. – Ez a hajó megáll Genovában és ott a fedélközi utasok közé felszáll még egy sereg olasz. Rossz útjuk lesz a nyomorultaknak. – Tűnődve nézte a szürke, barátságtalan tengert. – Valahogy másképp kellene elrendezni a világot.

Niki megkönnyebbülten mutatott a vízre. A félkör alakú horizonton feltűnt a postahajó.

Az Adria, amint azt tavasz közeledtével szokta, gonoszul viselkedett. Ez a bájos, alamuszi kis tenger, ha beengedte két partja közé a vihart, nem szeretett megválni tőle. Vidáman eljátszottak egymással, munkával gyötörve meg a tengerészeket és rosszulléttel az utasokat. Niki fel sem vette a hajó imbolygását, ebben szerencséje volt. A szeszélyesen, hol keresztbe, hol hosszába érkező lökések végképp tönkreteszik az utas egyensúlyát, mert abba, hogy egyfelől himbál a hajó, enyhe émelygés árán idővel beletörnék az ember, de a mindenfelől érkező támadást nem lehet elviselni. Alig néhányan voltak a kis hajó kis szalonjában, Niki csodálkozva állapította meg, hogy Pietro bár keményen tartja magát, gyakran elzöldül. Niki azt hitte, a tengerészek mentesek a tengeri betegségtől, holott meg van írva, hogy maga Nelson is szenvedett tőle. Niki tapintatosan nem akarta tudomásul venni Pietro állapotát.

A zongorához ült. Olasz dalokat játszott, mostanában szedte össze ezeket és gyönyörűséggel énekeltette a billentyűkön a mézédes. napfényes melódiát.

Nem vette észre, hogy ki mikor jött be, a selyemsuhogást nem hallotta, inkább a fodrok által megkavart levegő illathullámai keltették fel az érzékeit.

Befejezte a dalt, megfordult. Pietro felállt, ő is felállt. Tehát hölgy lépett a szalonba. Az asszony megkereste a legkényelmesebb karosszéket. Kísérői, hárman férfiak, a falhoz épített bársonypadkára ültek. Pietro rákönyökölt a zongorára.

– Nézd meg ezt az asszonyt – súgta.

Niki nevetett.

– Már megnéztem. – A keze szórakozottan járt a billentyűkön, daltöredék mélázva emlékező témáját rajzolta a levegőbe s aztán átment egy lassú valcerbe. Széles, nyugodt, boldogan, betelten szerelmes téma volt. Megölelte vele a boldog és nyugodt életet, a boldog, szerelmes asszonyt. Még sohasem látott ilyen szép asszonyt. Elvonultatta maga előtt valamennyi nőismerősét és határozottan döntött: Ez a legszebb. Nem tudott tovább zongorázni. Felugrott, intett Pietrónak.

– Gyere, menjünk fel.

A tengerész tudta, ha komiszul ágaskodó hullámok hátán a lóugrásban haladó, de ugyanakkor kígyóvonalban sikló, a jobbról balra és vissza him– bálódzó vizijármű fedélzetéről meglátja a tengert, el fogja veszíteni szakmai méltóságát. Mindegy. Hősiesen követte barátját, a vékony kis legényt, aki nem ismerte a tengeribetegséget. Kibukkantak a lépcsőn, keményen fogva a korlátot. A szél azonnal pofoncsapta őket, de az erős, hideg levegő megkönnyebbülést is adott.

– Ki ez a hölgy?

Arcéle a görög szobrokéhoz hasonlított, a bőre tompán fehér, a szeme sötétzöldnek látszott, de Niki azért gyanakodott, hogy nem dióbarna– e és csak az a felcsillanó aranyzöld, ragadozó láng – a tigrisek tekintete ilyen – festi zöldre. A haja hollófekete, a szemöldöke is, az alakja karcsú, gömbölyű, a mozgása életkedvtől feszülő. Olyan volt, mint aki nagy bálteremnek, vagy végtelen játszótérnek ismeri az életet, ahol minden hangszer neki játszik és minden játék az övé.

– Hanna Ponteverdo, a Balkán leggazdagabb asszonya. Pár évvel ezelőtt halt meg az ura. Korán ment férjhez, alig múlt húsz éves. Milliomosok és szegény uralkodó hercegek rajongják körül, ma a legnagyobb vad, akit üldözőbe vesznek a hozományvadászok. De nem kell attól félnie, hogy a pénzéért szeretik. Egy szál ingben is elvenné bárki.

Egy nagy hullám végigsöpört a fedélzeten. Kisebb zuhanyt kaptak belőle.

– Menjünk le, bőrig ázunk – szólt buzgón Pietro, akit a tengeribetegség fenyegetett. Niki belül vigyorogva lekísérte barátját a belső folyosóra. A lépcsőn szánkázva értek le, egymásnak csapódtak. De Niki nem szakadt el a témától.

– De ha bármilyen gyönyörű is, ha ilyen eszeveszetten gazdag, felmerülhet benne a gondolat, hogy a pénze kell.

– Hüh, mellesleg, de megütöttem a gerincemet! – nyögte Pietro. – Nem hiszem! Ha valakinek, úgy Hanna asszonynak lehet önbizalma.

Belépve a szalonba, Hannát a zongoránál találták. Egy ujjal valami dallamot próbált kipötyögtetni. Kísérői konyakkal védekeztek a tengeribetegség ellen. A két fiatalembert gyanakodó morcos pillantással méregették.

Úgy fogadták őket, mint az a kutya, aki remek csontot akar elásni más közelgő kutyák elől, de a talaj nem alkalmas az ásásra. A csont kérdő, mosolygó pillantást vetett Nikire. Mintha azt mondaná: Kegyed, uram, oly kitűnően játszik, viszont én rosszul zongorázom, nem lenne segítségemre?...

Niki felfogta a pillantást, vissza is adta. Az erein átfutott az ismerős láz.

Ó, ez a legjobb a szerelemben, a kezdet, a titok, az a fátyolos izgalom: ki vagy? tetszem neked? tudsz szeretni? kiket szerettél? De aztán Ilona jutott az eszébe. Ilona is gazdag volt. Most már félt a szenvedéstől és Hanna asz– szony szeme olyan, mint a tigrisé. Nem, nem, nem akar szenvedni. Elég volt a szerelem komor őrületéből. Ő másfelé utazik most, tiszta, magasztos harmóniákat keres. De a téma megint az ujjai alá kéredzkedett. Nem lehetett elnémítani a valcert. Hanna boldog, betelt, szerelmes melódiája újra megszólalt Niki keze alatt. Felugrott a zongorától.

– Gyerünk be a kapitányhoz! – mondta Pietrónak. – Ne zavarjuk a társaságot.

– Csak nézni akartam – nyögte Pietro amíg látom, nem érzem a vihart.

Niki a kapitány kabinjába menekült. Barátilag fogadta őket, de a kapitány is szépséges utasáról beszélt. Hannának az albán partokon van kastélya, onnan utazik most Velencébe, a karneválra. A három kísérője közül az egyik amerikai, a másik lótenyésztő magyar mágnás, a harmadik pedig az egyik balkáni királyfi inkognitóban. Hanna társalkodónője rosszul lett a vihartól, de nincs is szükség kísérőre, a három lovag megőrzi egymástól a szépasszonyt. A kapitány pálinkája használt Pietrónak, mire a hajó kikötött Velencében, Pietro jobban lett.

A tenger és a vihar a maguk alattomos módján megegyeztek. A két fiatalembert szelíd, nyugodt alkonyat fogadta. A víz sima lett, mint az olaj, gyengéden tükrözte a hervadt rózsaszínű napot. Pietro a városról beszélt. Niki csak félfüllel hallgatott reá, csak az asszony élt benne és a három gavallér. Az amerikai testes volt, vörösképű, kissé közönséges, hangosan derűs, a magyar olyan száraz, fáradt és ideges, mint egy túlhajtott versenyparipa. A balkáni királyfi hasonlított Hannához, kissé szoborszerű, nagyon szép; az oxfordi nevelésen is áttört a barbár erő. Mi mindent lehetne ezekkel kezdeni! – tűnődött Niki – így, amint vannak, már kiállhatnának a színpadra. Egy jó belépő együttes, három különféle nemzeti motívummal és a vezérszólam Hanna. Semmi más, csak felfokozott tűz, a perzselő szépség lendülete.

Pietro elhallgatott, megállt és végigmérte Nikit.

– Nem látod? – kérdezte sértődötten.

Niki felriadt a muzsikából.

– Mit kellene látni?

– Ezt, a világ legszebb színpadát, ahogy Napóleon mondta.

A Doge–palota előtt álltak, a két oszlop az alkonyat tüzébe mártva égett. A mennybolt a legtisztább velencei kékből most változott át fénytelen palaszürkévé és tompaságával még jobban kiemelte a palota rózsaszínű falait, dallamos árkádjait. A tér a tenger felé kitágult, csörgött rajta az alkonyai fénye s a palaszürke tenger hullámaiba is öntött néhány rubintos cseppet. Az évszázadok értéke jelenvalóvá vált, érezni kellett, mint egy elbűvölő és ugyanakkor fenyegető hatalmat.

– Irigyellek – szólt Pietro hogy most látod először és dühös vagyok, hogy nem akarod látni.

Niki bocsánatkérően mosolyodottel.

– Ne haragudj rám, valami más foglalkoztatott.

Az olasz fiatalember elhallgatott. A megdöbbenés némította el. Hogyan lehet mással foglalkozni ezen a helyen, mint magával a térrel? A téli alkonyat kihunyt, az ég színe elmélyült és ugyanakkor a tengeré is. Tündökletesen mitisz–zöld lett, hogy néhány perc múlva viola–kékre váljék. Pietróban fortyogott a harag, de az elbűvölő színhatások mégis elöntötték gyönyörűséggel. Ezt csak mi tudtuk felépíteni – gondolta boldog gőggel – és csak mi tudjuk igazán megérteni. – Sajnálkozva pillantott végig a mellette haladó kis barbáron. Olyan volt, mintha álmodnék, de lehet– e másról álmodni, ha az ember Velencében van, mint Velencéről?

A KIS HOTEL AHOVÁ A VAPORETTO ELVITTE ŐKET, mellékutcában állt, jellegzetes olasz hajlék, viharvert kis palota. Az ablakban macska ült, ábrándosan nézte a Vénusz csillagot, a folyosókon sültolaj szaga terjengett és a lépcső kanyarulatában a Madonna tarkaruhás, szinte bizantin szobrocskája előtt öröklámpa égett.

Sietve öltöztek, hogy el ne késsenek a koncertről. Sok külföldit láttak a nézőtéren. A legtöbbjük német volt, kimért, hideg és elegáns, szemüvegesen vagy monoklival, magas gallérjuk ünnepélyesen meredezett a szmokingjuk felett. A műsor első részét Wagnernek szentelték. Nem sokkal múlt el egy évtized a mester halála óta, az évforduló erre a napra esett. Niki nem tudta magát odaadni a muzsikának. Úgy érezte magát, mintha egy hatalmas, meredek sziklás tájon utazna zárt kocsiban vagy gyaloghintóban, érzi az utazás veszélyességét, a mélységet és a magasságot, de a táj zord viharáról és elnagyolt, kissé darabos szépségéről nem vesz tudomást. Mással volt elfoglalva. Éppen úgy mással, mint amikor egy perccel alkonyat előtt a postahajó kikötött velük a Doge–palotánál.

Pietro összevont szemöldökkel – éles Botticelli– profilja belerajzolódott a homályba – figyelte a zenét. Akkor is gondolataiba burkolózott, amikor a szünetben a színház előcsarnokában sétáltak és Niki fellelkesülve szemlélte a nemzetközi közönség színes figuráit. Az életük utolsó negyedét úton töltő öreg angol hölgyek, remek ékszereikkel és szándékoltan divatjamúlt finom ruháikban vonullak el előttük; Európa különböző országaiból érkező nászutas párok az új szerelem révületében alvajáróként mozognak; szőke északi turisták kötelességtudóan eljönnek a koncertre, ahogy elmennek a képtárakba és a templomokba is; a franciák, a testvérfajta itt az olasz földön, érzékiek és értékelik a város évszázados kultúráját s ugyanakkor sugározzák magukból kultúrájuk talán utolsó tűzijátékát.

– Odanézz! – súgta Pietro megérintve barátja karját. Niki éppen egy ró– zsaszínruhás francia szépséget vizsgált, most engedelmesen követte Pietro tekintetének útját. A földszintre vezető páholylépcsőn egy férfi tűnt fel. Magas, szélcsvállú, hízásra hajlamos férfi volt, feszesen lépkedett, szmokingját kényelmetlenül viselte. Egy fél lépéssel mögötte katonás külsejű polgári ruhás fiatalember haladt, bizonytalanul merev és megkövesedett alázatos mozdulatokkal. Niki azonnal megismerte az idősebb férfi halálsápadt, kövér, nagybajuszos arcát, a hideg szemeket és a rövid, kefére nyírott fekete hajat. A trónörökös volt. A híres Este; így nevezték a Habsburg családban. Féltek tőle és gyűlölték; a bátrak nyíltan szidták, a gyávább csoport a kedvét kereste, mert a császár öreg volt és a trónörökös bosszúszomjas és dühösen uralomra vágyó.

Niki boldog volt, hogy nincs egyenruhában s hogy nem kell tisztelgő görcsbe merevednie a főherceg előtt. Pietro is boldogan sóhajtott fel:

– Szerencsére nem tudja, hogy mi is a Monarchia mundérját viseljük.

A trónörökös elsietett mellettük, a mögötte surranó hadsegéddel. A levegő érezhetően hideg és fenyegető lett körülötte. E fekete Habsburgból áradt a tettvágy és az ingerült türelmetlenség. A tiszti kaszinóban sokat hallottak róla.

Szándékait nem titkolta, terveiről szívesen beszélt bizalmasai előtt, bár a bizalmasait is csak szolgáknak tekintette. Bizonyos határig eszes ember volt, de bigottsága és az a hite, hogy családja hatalmát az Istentől kapta, erősen korlátozta. A magyarokat kíméletlenül gyűlölte, a szabadságharcot hallatlan sérelemnek tekintette, s a magyar, mint fajta, minden tulajdonságával és történelmével együtt s legfőképpen a létezésével, felháborította. A cseheknek akarta visszaadni századokkal előbb elveszített jogaikat és a magyarok helyét szánta nekik a kormányzásban, ha – az ő eljövendő uralma alatt egyáltalán szó lehet arról, hogy az államszövetség bármelyik népe részt kérhessen a kormányzásból. A magyarok rovására erősíteni kívánta a délszlávokat, bár Szerbia meghódításáról álmodozott oly módon, hogy ezt az országot is a császári korona tartományaihoz kapcsolja. Szövetségre kívánt lépni Oroszországgal, mert meg volt róla győződve, hogy az idegbeteg, gyenge akaratú II. Miklós báb lesz a kezében, nyugaton pedig Németországot választotta szövetségesének. Ez ugyan nehezére esett, mert borzadt II. Vilmos kitörő és kiszámíthatatlan következetlenségétől és mint eretneket megvetette. Titkos megbeszélései voltak II. Vilmossal, de ha a fiatal császár vendégeskedése véget ért, kifüstöltelte utána a termeket, papokat hozatott, hogy megáldják és beszenteljék az eretnektől megszentségtelenített helyiségeket. I. Ferenc Józsefet gyűlölte, nyilvánosan szemtelenül bánt vele, gúnyos történeteket terjesztett róla, többnyire Prohászkának nevezte, az öregúr egy hajdani, javakorabeli kalandjára célozva.

– Mit keres ez itt? – kérdezte Niki, a trónörökös után nézve.

– Bizonyára utókúrára jött. Rossz a tüdeje, itt szokott üdülni Miramaré–ban.

– Erről tudok. Azt nem értem, hogy mit keres egy koncerten. Wagner kell neki vagy Richard Strauss? Azt még el tudom képzelni, hogy a kerin– gőkirály Strausst szereti, gyakran hallja, hiszen a Hofburg lovardájában a Cigánybáróra táncolnak a fehér mének. Én is játszottam ott, bár általában az opera fúvósai szoktak ott muzsikálni. Ezek a VI. Károly korabeli udvari zenét fújták. De azután forradalmi újítást hoztak be, mert állítólag a lovak jobban szerették Johann Strausst és csak valcerre táncoltak. Így a papa zenekarát rendelték a lovardába és akkor engem is az a megtiszteltetés ért, hogy hegedülhettem a spanyol iskolához.

– Érdekes lehetett. Mindig vágytam megnézni a császári lovardát, de nem volt elég protekcióm, hogy bejussak oda.

– Hát bizony, egy akármilyen tengerésztiszt nem is méltó arra – jegyezte meg Niki mosolyogva. – Valamelyik udvari kocsishoz, vagy lóápolóhoz kellett volna fordulnod. Ezek előkelő uraságok. Talán megszántak volna.

– Milyen lovarda?

Niki vállat vont.

– Engem nem nagyon érdekelt. Galériák vannak benne, meg páholyok a magas uraságok számára, cövekek, amelyek közé a lótanítványokat kötik. VI. Károlynak egy emberfölöttien nagy arcképe, amely azt bizonyítja, hogy a Habsburgok a legrégibb uralkodók, de nem a legszebbek. Azután porond és erős istállószag és nagyon csinos arisztokratalányok a galérián és öregedő udvarhölgyek, akik viszonyt szőnek a királyi lovászmesterekkel. De ezt ne téveszd össze a főlovászmesterrel, aki majd olyan öreg, mint a császár és esküszöm, hogy nagyobb úr, mint a magyar miniszterelnök. Mert Magyarország – az csak egy megbízhatatlan tartomány, de a fehér lovak gutgesinntek, mert származásuk visszanyúlik a spanyol Habsburgokhoz.

Csengettek. A közönség befelé igyekezett a nézőtérre.

– Izgatott vagyok – súgta Pietro. – Izgat ez a Richard Slrauss. Annyi mindent olvastam róla, inkább ellene, mint mellette. S nem hallottam még tőle egyetlen hangot sem. Felizgat, ha valami újjal ismerkedem meg. Mikor a hajónk először kötött ki Afrikában, részeg voltam az izgalomtól. Felizgatott, hogy azon a földön járok, ahol őseim évezredek előtt megfordultak. Julius Caesar és Antonius lábnyoma és Hadrianus gályája a Níluson. Micsoda mámorító érzés... Most is azt hiszem, hogy ez az új mester új kontinenst tár fel nekem.

– Honnan tudod, hogy mester?

– Nem tudom, de érzem.

Elfoglalták helyüket a nézőtéren. A terem elcsendesedett. A karmester megjelent a zenekarban. Pietro feszülten hajolt előre, Niki kényelmesen helyezkedett el székében.

Az első hangok megszólaltak. Bölcs, nyugodt, szinte emberi beszéd módjára hangzott a muzsika.

Hallgassatok rám – kezdte – most mesélek nektek valamit, beszélek valakiről, aki egykor élt. Vidám volt és fiatal, harcos, nem ismerte a megalkuvást. Bátran élte az életet, küzdött az ostobaság, a gonoszság, a kicsinyesség és a hazugság ellen. Bohóc volt és hős, ezért az élet fölé emelkedett. Kacagásra született, de vidám gúnnyal hajtott végre hőstetteket is. Till Eulenspiegelről beszélek.

Niki és Pietro egymásra nézlek. A nyugodt, mesélő hang, az újszerű hangszerelés meglepte őket. Elismerő pillantást váltottak. Pietro szemében kis meghatottság párázott. Ő olasz volt, élte a muzsikát, úgy kellett a szellemének, mint testének a levegő. Niki válogatott a zenében, az alkotó igényességével.

Eddig csak élénken figyelt, de amikor Till szólalt meg a kürtön – fiatal, játékos motívum – , összerezzent, mintha lénye legmélyére nyúltak volna.

Öt hang! Ő még nem írta le ezt az öt hangot, de időtlen idők óta – most úgy hitte, még nem is született meg akkor – már benne élt ezt az öt hang. Öt hang, amelyből kiindul az ő külön zenéje. Erre az öt hangra építette fel a hajón a valcert is. Igaz, ő mást épített rá, de ugyanaz az öt hang volt. Valcert épített rá, mert Hanna ott volt a közelben. De bármit lehetne rá építeni. Ez az öt hang szól itt! Nyugtalanul mozdult meg. Ijesztő találkozás... Szerette volna tudni, hány éves Strauss? Miért vette el tőle? Miért mondta ki előbb? Szólni akart Pietrónak, de Pietro elveszett a zenében. Csak Tillt hallotta. Niki kis nyomást érzett a gyomrában, a torka összeszorult. Nem ismerte a félelmet, most mégis félt. Hogy történhetett ez? Ez az öt hang egész nap zengett körülötte, ez volt a fülében, ezt dúdolta a foga közt. Ezt ütötte le a hajó szalonjában a kis pianinón. De valcer ütemben, széles, pompás, kényelmes valcer ütemben, amely megfelelt a balkáni milliomos asszony megjelenésének, gavallérjainak s a mögöttük elképzelt színfalaknak.

Figyelt. Till első kalandját elevenítette meg a zenekar. A vidám legény lovon ülve vágtat át a piacon, keresztülugrat a kofák során, megrémíti az árusokat, a patkó szikrát hány a sátorok felett, amint lova átröpül rajtuk. Az áru széthulll, pénz csörög, kapzsi kezek nyúlnak utána és kacaj és nevetés kíséri a tovatűnő lovast. Vidám kamaszkaland ez.

De megjelenik a másik Till, aki a hazugsággal, a hamis erkölccsel és az áljósággal fordul szembe. A szent eszmék kufáraival űz játékot. Egy ájtatos barát prédikál a népnek, pokollal fenyegeti a bűnösöket és mennyországot ígér a jóknak. A középkori frázisok fenséges folyamban hömpölyögnek az ajkáról, a nép álmosan, kegyesen bólogatva hallgatja, amint az efféle prédikációt hallgatni illik. De a barát egy ördögi bukfenccel a visszáját mutatja az igéknek, a hazug jóságról, az üres hitről letépi az álarcot. A tömeg a pokol kénes lángjait látja fellobbanni, mert arra még nincs szeme, hogy az értelem igazságát fölfoghassa e bölcs tréfában. Till ledobja a barátcsuhát s nevetve néz végig a rémült, földön térdeplő ostobákon.

Most lágy, gyengéd dallam hangzik fel, a zárt virágoskertek és vaskosaras gótikus ablakok előtt énekel egy lovag. Mi mindent tud ő a szerelemről, s az, aki belül van az ablakon, a vasrácsok mögött, csak a sóvárgást ismeri. Ez itt kívül a világ, az ifjúság, a szabadság. Ott belül holdkóros álmok és sivár törvények. A szép kisasszony lenéz az ablakból, Till felnéz rá, de a képlet tulajdonképpen fordított. A dal csábítóan, simogatóan hívogat, a középkor merev, gyáva és reménytelen. A lány ottmarad és Till ismét átrepül egy zárt kerítésen, kiszáll a szabadságba. A lány nem ismeri meg a szerelmet, ami szenvedély, bizonytalanság és fájdalom. És mindezeken felül a teljes élet.

Niki lélegzete meggyorsult. Igen, ez az.

Ő is ezt akarta mindig, vágyakozott a szenvedély rabságába és még va– dabbul vágyakozott kiszabadulni belőle. Eddig is – ebben a pillanatban értette meg – a szerelemben az volt a legszebb, hogy széttéphette kötelékeit.

Till kalandos útja komor tájra vezet, hatalmas ívek, nagy fóliánsok, csodálatos eszközök. A tudósok között van, a középkor fensőséges írásmagyarázói, csodadoktorai és alchimistái között. A titkokat fejtik itt meg és mindig hibásan.

E bölcsek esküsznek a tányér alakú földre; a medvére, mely szőrgombócokat szül s abból maga alakítja ki a bocsait; az óriásokra, akik a Földközi–tengeren túl az Atlanti–óceánban állnak s megtiltják a hajózást a messzi vizekre; és a csodálatos folyadékra, mely arannyá változtatja a sarat és örökéletűvé teszi az embert. Till szemébe nevet kora bölcseinek s a kor vallásának, s ezzel olyan küzdelembe kezd, amelyet el kell veszítenie. Az ostobaság hatalma a legnagyobb a világon. A sértett tudósok Till életét követelik. Komoran virrad az utolsó hajnal. A sértett bölcsek sötét talárjukban a tudomány méltóságával vonulnak a vesztőhelyre, hogy lássák a lázadó halálát. A zenekarból Niki felé csap a gótika süvöltően hideg levegője; a halál könyörtelensége fagyaszt.

Dobok peregnek. S még egyszer hallja a vidám kürtöt: az ismerős hangok, a vidám, bátor hangok felsikoltanak a közönyös égre. De a motívum kettétörik.

A kötél fellendül, a hurok szorul, Till testi lénye elnémul, hogy a másik, az eszmei, századokon át lázadjon tovább.

A két fiatalember nem tudta, hogy meddig tartott a szimfonikus költemény, időérzékük megszűnt. Csak akkor rezzentek fel, mikor újra megszólalt a bevezetéshez hasonló, csendes hang s elparentálta Tillt, mondván: Látjátok kedves testvéreim, így kell elpusztulnia mindannak, ami szép, bátor, nemes és a sötétség ellen lázad.

Mint a vihar, tört fel a taps.

A nemzetközi közönség bizonytalanul fészkelődött, de az olaszok tapsoltak, kiáltoztak. Pietro is velük ujjongott. Niki megbotránkozva pillantott rá.

– Jó, hogy nem vagy egyenruhában.

A trónörökös fent a páholyában a hadsegédhez fordult:

– Csőcselék. Hát igen, ezek az olaszok mind cigányok – s a maga kíméletlen módján a zenére is megtette az észrevételét. – Nem érzem, mi szépet találnak ebben a tákolmányban? Fülsértő hülyeség. És ez az ember német! Ha meggondolom, hogy ez Vilmos alattvalója. Éppen olyan féktelen, locsogó, mint a császár.

A hadsegéd, miután a trónörökös nem tett fel neki kérdést, nem válaszolt. Szólnia nem volt szabad, csak akkor, ha feleletet várt tőle a gazda. Udvariasan merev arccal bólintott.

Niki belekarolt őrjöngő barátjába, kivitte a színházból. A langyos téli este, az ömlő világosarany holdfény s az imádott város régi házai magához térítették az olaszt. A csatornából hűvös pára szállt.

– Isteni! – mondta Pietro.

– Csodálatos! – bólintott Niki és amint némán elindultak egymás mellett, hogy gondolába szálljanak, Till motívumát dünnyögte magában. Ezt a néhány hangot, mely oly régen élt benne s amelyet most más ajándékozott az embereknek.

Szeretnék belelátni a titkaiba – kezdte a töprengést Pietro – ,azt mondják, Brahmstól és Mendelssohntól tanult. De úgy látom, amit tanult tőlük, csak arra volt való, hogy elvesse. Wagnert érzem én itt és Lisztet és Berliozt. Ez a formanyelv tőlük való. Azaz nem is Wagnertől, csak Liszttől, hiszen Wagner elég sokat vett át Liszttől, csak a maga óriási egyéniségével és törhetetlen harci kedvével a magáévá tette. Vagyis, ha pontosan fogalmazok; Strauss Berlioz, Liszt és Wagner útján megy tovább, de milyen magasba, ó milyen magasba! Figyelted, hogy mit csinál a motívumokkal? Wagner rájött a motívumokra, meg is ajándékozza minden hősét és minden fogalmát egy–egy motívummal, de ezzel megelégszik. A motívumai a végén éppen olyanok, mint kezdetben. Megmaradnak, ugyanazok maradnak. – Megállt a parton, széttárta a karját. – De Strauss! – kiáltott fel diadalmasan. – Csodálatos, bonyolult művészettel fejleszti a motívumokat. Nem hallottam még – ezzel ugyan nem mondok sokat de nem tudok elképzelni ennél szövevényesebb motívumjátékot.

Niki belekarolt barátjába, hogy meggátolja széttárt karja lengetésében.

Ő fegyelmezett volt, monarchikus nevelést kapott, feszeset és merevet.

Bosszantotta, hogy barátja a levegőben kalimpál, bár ez Velencében senkinek sem tűnt fel: itt széles gesztusokkal, gáttalan hévvel beszéltek az emberek.

Végre beszálltak a gondolába s a lágy, ezüst vízen elsuhantak a néma házak között.

– Ez az ember varázsló – sóhajtott fel Pietro hátradőlve a hagyományosan piros bársonnyal bevont ülésen. – És tele van nagy gondolattal. Drámaian festi a kort, megteremti a hőst s amellett még gondolatai is vannak! Elmondja a gondolatait, kifejezi az igazságot és összegezi a tanulságot. Micsoda formaművész! Persze a hülyék nem értik, mert nem hallják. Még nem nyílt ki ehhez a fülük s ezért őrült ricsajnak bélyegzik ezt a csodálatos művészetet.

Niki nem válaszolt. Mindenben igazat adott barátjának. De annyira össze volt törve, hogy nehezére esett a beszéd. Nem tudta kimondani Strauss nevét.

Még ez is fájt.

– Mit tudsz róla? – kérdezte. – Hány éves?

– Harmincéves lehet.

– És már mindent tud.

– Zenében nőtt fel. Az apja kürtös volt, és híres kürtös. Ő maga karmester.

Módjában volt megismerni a hangszereket, nem a papíron komponálni, hanem a zenekarban. Az ami belül hangzott benne, elhangzott a hangszereken is. Ez óriási előny.

Niki nem válaszolt. Furcsa, szinte szégyent keltő irigység támadt benne. De hiszen neki is ott van a zenekara, ő sem csak papíron komponál és ő sem sokkal fiatalabb Straussnál – és mit tud felmutatni? A von Plankenau bárgyú szövegére írt operatöredéket. Felsóhajlott. Le akarta rázni magáról a kietlen hangulatot, mint a kutya a vizet. De nem sikerült. Till motívuma nem hagyta el, körülötte lengett, a haját cibálta, az arcát simogatta, az ajkához ért, mint a csípős tavaszi szél.

A gondola a parthoz ütődött s a gondoláős széles mozdulattal jelezte, hogy megérkeztek. A vendéglő lámpái cikcakkos vonalat rajzoltak a vízre. Parányi teraszon foglaltak helyet a csatorna felett.

Niki legjobbkor találkozott először Velencével. A víz még hűvös és tiszta volt, csak a zárt udvarok mögött megbújó kertek bokrainak és virágainak ébredése töltötte be leheletnyi illatával a levegőt. A telehold felbukkant a csatorna felett, a csillagok elhalványodtak, hideg aranyfény festette be a várost. Egy gondola kötött ki a vendéglő előtt. Niki összerezzent.

Pietro kíváncsian hajolt előre. Még ez is...

Hanna Pontevedro lépett a teraszra, mellette egy idősebb hölgy, mögötte a három úr. Az olasz vendéglős részben szépségének, részben fehér prémjei mögül elővillogó gyémántjainak áldozva elébesietett, dallamos, csattogó koloratúraszerű olasz szóáradattal fogadta. Az asszony a két fiatalember mellett választott asztalt. A három lovag úgy tekintett Nikin és Pietrón keresztül, mintha tudomásuk sem volna a létezésükről, de a helyükön levő üres levegőt is gyökeresen utálják. Az asszony egész lényével ragyogott a két fiúra.

Miért ne? Idegenek voltak, fiatalok, csinosak. Az egyik fekete, a másik szőke, kiegészítették egymást. Az ő gavallérjai részben szárazak. részben kövérek, részben kultúrálatlanok voltak és mindenekfelett hónapok óta pusztították az idejét, táplálkoztak életöröméből és bezárták nem kívánt vonzalmuk határai közé.

– Ez az asszony – állapította meg Pietro – ,akinek az ablaka alatt madrigált énekelnék s akiért az ismeretlen Kínába utaznék egy szál lélekvesztőn, hogy selymeket és porcelánokat rakjak a lába elé. A legvadabb tettekre készteti az embert.

– De mi gondolkodó lények vagyunk, nem teszünk semmit.

Pietro csodálkozva dőlt hátra székében:

– Még nem hallottalak így beszélni, ha szépasszony tűnt fel a láthatáron.

Niki legyintett. Csinos, hűvös arca, fegyelmezett tartása nem árulta el a benne kavargó zűrzavart. Már nem az elveszett öt hang kínozta. Hanem az a mód, ahogy a fiatal mester az ő drága öt hangját felhasználta. Most hát hallotta, hogyan kell szimfonikus zenét írni. Ez a világ új hangja, ez az új zene. És az elrablott öt hangon kívül neki ehhez semmi köze!... Művészi öntudata megsemmisült. Érzésvilága olyan sötét és üres lett, mint egy hideg pince, csak Till távoli kacaja visszhangzott benne csúfondárosan.

A vendégeknek a pincérek csakhamar elpletykálták, hogy kicsoda a fehérbundás asszony és az őt kísérő férfiak. Érdeklődő arcok fordultak feléje, az asszony büszkén nyugtázta a csodálatot. Nem zavarta, hogy nézik, látszott, örömet ad neki a szüntelen érdeklődés. Olyan volt, mint egy operettprimadonna, akinek személyisége akkor válik teljessé, ha legalább ezren figyelnek rá. De ahhoz, hogy sokáig legyen egy helyen, nem volt nyugta. Be sem fejezték a vacsorát, intett a gavallérjainak s már indultak másfelé. Niki függetlenül a fiatal férfi testi érdeklődésétől, nézte az asz– szonyt, amint a szűk teraszon elhaladt előtte, hogy csónakba szálljon. Nehéz selyemruhát viselt, apró ékkövekkel telehintve. A dereka elképesztően karcsú volt, a szoknyáját keresztben húzott redők díszítették, meztelen válla körül csipkefodrok hullámzottak és az ékkövek úgy szikráztak a csipkén, mint harmatcseppek. Arany szalagok és arany csokrok pihentek a ruha fehér selymén, pillangókat utánozva, a cipője is aranyszínű volt s a bundája hermelin, mint a királynőké. Halk csobbanással indult el a csónak, a hold aranytükrét összetörve a vízen. A vendéglőben néhány percre csend támadt.

A jelenség tűnő szépsége illett Velencéhez, az emberek felfogták a pillanat szimbólumát.

– Holnap kezdődik a karnevál – sóhajtott fel Pietro a szálló felé igyekezve. – Kár, hogy nem maradhatunk itt. – Most Tíll módjára tudnám végigbolondozni.

Pietro belemerült a hangverseny megbeszélésébe. Niki boldogtalanul bólogatott. A szállodába érve még sokáig könyököltek ki az ablakon, nézték a holdfényes vizel. A cica az épület külső párkányán átkúszott hozzájuk a másik ablakból és emberi társaságra vágyva, helyet foglalt köztük. Nikihez dörgölte kerek, selymes kobakját. Egy gondola siklott el előttük, s a gondolás énekelt. A dal visszhangot vert a házak között, a visszhang játékosan megelőzte, majd követte az énekest. Aztán elhalt az is. nem volt más megint, csak a holdfény és illatos, sötétkék levegő.

Niki sétálgatni kezdett a hideg márványpadlón.

– Mi az? – horkant fel Pietro, aki még a koncert emlékein rágódott.

Niki csak most vette észre, hogy fütyül. Öntudatlanul szakadt ki belőle.

Megkönnyebbülten sóhajtott fel. Ha nem lopakodik hozzá ez a melódia, talán megfullad. Nem hagyta abba. Amint fel– le járt a szobában, a füttyszóló egyre színesebb, egyre esztergályozottabb, egyre határozottabb lett. Csak most, hogy Pietro rászólt, vette észre, hogy valcert fütyül. Új valcer volt, az, amit a hajón kezdett zongorázni. Óvatosan Pietróra pillantott. Megnyugodott: nem ismerte meg a motívumot.

A TENGERPARTI TAVASZ HAMAR MEGÉRKEZETT és Niki elmerült az új körvonalú, új levegőjű szépségben. A farsang után kissé ellanyhult társasélet megint erőre kapott, jachtkirándulásokat tettek, majd felkeresték a hegyek között levő, régi, már porladó olasz nyaralókat, amelyek mélabús, vadonná nőtt kertekben tűnődtek a régi renaissance–időkről. A kastélyok gazdái elszegényedtek, elköltöztek más városokba, tört szobrok, kongó, üres márványpadozatú termek és romjaikban is gyönyörű szökőkutak idézték a régi élet emlékeit. A kirándulásokon új szerelmek szövődtek, de Niki kezdte üresnek, gépiesnek érezni az életét. Ezekben a hetekben ritkán volt együtt Pietróval; barátja a szolgálatra hivatkozott, de Niki meg volt róla győződve, hogy hosszabb lélegzetű kalandba bonyolódott. Végre, május elején, reggel – Pietro szerette barátait felverni álmukból – berobbant Niki szobájába s a paplanára dobolt egy kézirattekercset.

– Kész van! Itt van! – kiáltott s aztán ragyogó arccal levetette magát a karosszékbe, lábát kinyújtotta. Pihenni látszott, általában azt a benyomást keltette, mint aki nagyon hosszú útról tért haza. Nikinek felesleges volt kérdéseket tenni, mert Pietro szinte lélegzetvétel nélkül, egyfolytában beszélt:

– Kész van! Megcsináltam! Feláldoztam magam, lemondtam az életről, hónapokig az alkotás aszkéziseben éltem. Mint a legnagyobbak! Nem volt könnyű munka, de megérte. Velencében határoztam el s azért nem szóltam neked, mert tudtam, hogy lebeszélnél róla. Aztán meg befolyásoltál volna.

Viszont én érzem, hogy te mire vagy képes. Rád gondoltam: majd meg fogod látni, hogy pontosan az, ami neked kell. Sokat töprengtem, marcangoltam magam, de aztán egyszerre kinyílt bennem az egész s akkor már könnyű volL a dolgom. Meglátod, hogy kitűnő! – Felkapta a kéz– iratcsomagot az ágyról, hevesen lapozott benne, szavalni kezdett egy dallamos kis verset, majd a szavalat átment éneklésbe.

– Mi ez?

Pietro megvetően nézett Nikire. Hát még mindig nem tudja, miről van szó?

– A librettód, az operád librettója. Az csak nem kétséges, hogy operát kell írnod. Ezt Velencében döntöttem el... – , hogy Niki fiatal homlokát ráncokba vonta, s a szeme zöldesen villant meg, kérlelő, lágy hangon folytatta, az olaszok zenei németségével. – Meg kell csinálnod, Nicolo, az én kedvemért.

Pietro a németből átcsapott az olaszba. Hosszan, részletesen, viharos gyorsan magyarázta, ecsetelte, énekelte a librettó szépségét, érdekességét, izgató színpadi helyzeteit és remek zenei lehetőségeit. Aztán megint németre fordította a szót.

– Meg kell csinálnod, már csak az én kedvemért is! Nem lehet, hogy ne tedd meg.

Niki idegenkedve nyúlt a kézirathoz. A Velencében kapott seb még mindig sajgott. Bölcsen megmagyarázta magának, hogy nem írhat szimfóniát. Richard Strausst nem utánozhatja. Till azonban megmérgezte. Másképpen már nem tudna komponálni. És most ez a gyerekes librettó...

De nem lehet Pietrónak ellenállni. Amennyire eltűnt és láthatatlanná vált, amíg a librettót írta, annyira jelenvalóvá lett most, megsokszorozva önmagát; Niki bárhová menekült, mindenütt Pietróba ütközött. Hacsak komponálásra gondolt, keserű düh fogta el. Pietro olyan jó barát... Miért bántsa meg? Ezért fogott hozzá az operához. Tulajdonképpen miért ne? Hiszen ismét unja magát és ha operát költött a kisvárosban Plankenauval, aki annyit értett a zenéhez, mint a kutyája, miért ne tenné meg ugyanezt Pietrónak, akinek minden csepp vére muzikális.

Pietro a témát orosz környezetbe helyezte. Niki azt várta – miután az elhatározás Velencében született – , hogy a librettó olasz talajból sarjad és a karnevál színeivel ékíti magát. De erről szó sem volt. Lehet, hogy az ifjúság, Pietro ifjúsága lépett döntően közbe és nem talált romantikát az otthonos tájon.

Távolságra, idegen figurákra volt szüksége, hogy fantáziája dolgozni tudjon.

Olyan embereket szerepeltetett, akiket nem ismert s olyan népet, amely távoli, meseszerű, havas romantikába burkolózik. Pietro, meg Niki is, olykor látták a kikötőbe befutó orosz hajókat, talán váltottak pár szót néhány szakállas orosz tengerésztiszttel és tavasszal a tengerparti, nemzetközi hotelekben elvonult előttük egy ékszerekkel megrakott cári dáma, vagy gazdag főúr, sok kis kutyával, már reggel részegen. Nikit elkapta a téma. A szláv zene porig sújtott bánata, majd váratlanul felcsapó fékezhetetlensége, az ellentétek izgalmával vonzotta. Ebben az időben ismerte meg Európa francia és német fordításában az orosz írókat és költőket. Egy felmérhetetlenül gazdag világ, gigantikus táj, gigantikus ellentétek, a legmagasabbra fokozott luxus és a legmélyebb nyomor színei jelentek meg ezekben a különös, emberiességtől túlcsorduló, izgatott remekművekben. Niki keveset olvasott, Pietro annál többet, s a néhány, távolról látott orosznak és a betűről betűre lázasan olvasott orosz irodalomnak fiatalos vetülete volt a librettó. Niki fanyalogva kezdett a szöveg tanulmányozásához, de hamar megperzselte a Pietro elképzeléséből kicsapó láng. Persze, színpadi szempontból kezdetleges mű volt, de nem tehetségtelen és az, amit a leírt szavakhoz mindkettőjük képzelete hozzáadott, elég volt ahhoz, hogy Niki munkába kezdjen.

A tavasz elmúlt. A levegő égetett s ha a tenger nem lélegzett volna nedvesen a közelben, Niki szőke lelke és szőke teste nem bírta volna el a tüzes nyarat. Szabad idejükben elbolyongtak valamelyik omladékkastély kertjében s a kiszáradt szökőkút márványpcrcmén, vagy a vízililiommal benőtt tavacska partján megpihenve, késő estig tartó vitákkal alakították és újraírták a librettót s egymásnak énekelték a kibontakozó melódiákat.

Egyikükben sem vált tudatossá, de mindkettőjüket magával ragadta a helyzet bizarr bája. Teljes nyárban, mediterrán gáttalanságban próbáltak megteremteni egy sohasem látott tragikus, téli világot. De az élmény zamata erősebb volt, mint maga az alkotás.

Niki szokott módszere szerint leírta az opera számait, aztán a zenekarral eljátszatta és kritikus füllel hallgatva tulajdon művét, javította. A benne hangzó muzsikát szerette zengetni a hangszereken s elég okos volt ahhoz, vagy inkább elég ösztönös, hogy meghallgassa a tanácsot, s igen gyakran meg is fogadta. Nem volt gőgös, értékelte a közönséget, vágyott a sikerre.

Az opera pár hónap alatt elkészült, Pietro szabadságáról visszatérve boldogan újságolta, hogy szerződést kötött egy milánói színpadi ügynökkel.

A csoda röviden bekövetkezett. A tél elején levelet kaptak az ügynöktől, hogy az operát a lipcsei Városi Színház elfogadta előadásra. Pietro napokig részeg volt az örömtől. Nikiben kettős érzés támadt. Örült a gyorsan érkező elismerésnek, szakemberektől kapta. Ha a mű nem lenne jó, az ügynök nem vállalkozott volna az elhelyezésére s a színház nem tűzte volna ki ilyen hamar a bemutatóját. Ugyanakkor valami sajgott benne. Mintha most búcsúznék el az ifjúkori álmoktól, mintha végleg szakított volna a mesterrel: a vad Dvorzsák zeneszobájának ajtaját örökre betette maga mögött.

Megszegte a halhatatlanoknak tett ifjúkori esküt. Persze, azonnal sürgönyzött szüleinek és hosszú levelet írt az öccsének, aki Erdélyben, egy kis garnizonban, mint hadnagy szolgált. Pál komoly, kemény fiatal katona volt.

A korkülönbség visszájára fordult náluk. Pál úgy viselkedett, mintha ő lenne a bátyja Nikinek. Kapcsolatuk visszásságát csak Niki érzékelte, mert Pálnak hiányzott a fantáziája. Végre a bemutató igazolta Nikit: az ő élete sem üres szórakozás, máról holnapra való könnyű lét: alkotó.

A bemutatóig az idő szüntelen ünneplésben lelt el. Az asszonyok jobban kényeztették, mint azelőtt, a leányok ábrándos pillantásokkal tapadtak rá, kottákat kértek tőle, dalainak kéziratát aláírással. Ha a parton sétált, a bajtársak büszkén mutogatták az idegeneknek:

– Előadják a mi karmesterünk operáját!

Niki ünnepélyesen kezdett mozogni és fennkölt arcot vágott. A hírnév ketrece már ácsolódott körülötte. Az előleget egyetlen esete elmulatták Pietróval, pezsgős vacsorát rendeztek. Az idősebb tisztek, akik eddig leereszkedő jóindulattal bántak Nikivel, nem tekintve őt sem tengerésznek, sem civilnek, most gyanakodva vizsgálták. A művész szabálytalan, kiismerhetetlen, veszélyes, kelekótya. Jó, jó, karmesterre szükség van, mert a reglama előírja a marsokat, de egy olyan tengerészkarmester, aki belekeveredik a színházi népségbe, megbélyegzett ember. A parancsnok felesége torta– figurácskának becézte Nikit, eddig csak suttogták ezt a nevet, most gúnynév lett a becenévből; a pletyka száján visszakerült Nikihez. Fájt neki.

Fájt, mert azért gúnyolta, amin ifjúsága óta oly tehetetlenül kesergett. Ő szeretett volna legjobban délceg, magas, hatalmas lenni, ahelyett. hogy alacsony, törékeny és kisfiús. És fájt azért is, mert lelke mélyén polgár volt és katona; a szabályos otthon, szabályos élet, hibátlan erkölcsi rend tiszteletében nőtt fel. A művész gőgje, laza lelki tartása, egyéni világnézete hiányzott belőle. Kínozta és gátolta a katonai szolgálat, de a lénye mélyén hatalmas ezredes szeretett volna lenni.

A lipcsei bemutatót január végére tűzték ki. Niki, amint megkapta az értesítést, a parancsnokhoz sietett, hogy szabadságot kérjen. A parancsnok már hónapok óta rosszallóan figyelte Niki életmódját. Bosszantotta az is, hogy Pietro Barbieri ugyancsak belekeveredett a színházi „mocsokba”. Pietro kitűnő tengerész volt, a parancsnok becsületszavát adta volna rá, hogy nem Pietro csábította Nikit operakomponálásra, hanem Niki ragadta magával a derék tengerésztisztet a komédiásvilágba. Hosszabb beszédet intézett Nikihez, céljait és életeszményeit tudakolta. Megkérdezte, hogy ezen a pályán kíván–e maradni, vagy feltett szándéka, hogy elzüllik? Niki felháborodott. Paprikásán válaszolt. Biztosította a parancsnokot arról, hogy tisztában van a szolgálati szabályzattal. A parancsnok, amint mondta, ezt örömmel hallja s a szolgálati szabályzatra hivatkozva, nem adta meg a kért szabadságot. Meleg baritonhangon jelentette ki, hogy amit tesz, azt Niki érdekében teszi.

Niki kábult volt a dühtől.

Hazament a lakására, hanyatt dobta magát az ágyán, órákig nézte a mennyezetet. Gyöngéd, jóindulatú lénye egyetlen erőtartalékához menekült, a hűséges, megbízható makacssághoz. Nem fog engedni. Nem és nem!

Véghezviszi az akaratát éppen azért, mert kicsi, mert nem délceg, mert nem hatalmas. Felnőtt férfi és nem iskolásgyermek, akinek a felnőttek magyarázzák meg, hogy mi a jó és mi a rossz. Ezentúl ő dönt a sorsáról. Nem torta– figura többé. Megírta a lemondását, levetette a szép, sötétkék, aranygombos mundért. Felöltözött régi polgári ruhájába és sötét dühén keresztül is örömmel állapította meg, hogy a kabát szorít egy kicsit s mintha a nadrág rövidebb lenne a kelleténél. Úgy látszik, mégis nőtt valamit.

Délután átment Pietróhoz. Túl volt a válságon. Hosszan, tréfásan adta elő, mi történt közte és a parancsnok között, majd Pietróval együtt mentek el az üzletbe. Niki széleskarimájú fekete kalapot vásárolt s egy nagy körgallért. A német városkában ilyen kalapot és felleghajót hordtak a muzsikusok. Niki ki nem állhatta az efféle ruhadarabokat, de most vidám gúnnyal búrkolódzott a köpenybe s tette fejére a sombrerót. Úgy festett, mint egy gyertya árnyékvetővel és koppantóval. Pietro jajgatott a kacagástól, amint ránézett.

A TAVASZ MADARA BEREPÜLT LIPCSÉBE. Nem döntő lendülettel repült, de elég mutatósan.

A színház sokat várt az operától, nem sajnálták a pénzt a kiállításhoz, a szerepeket a legkedveltebb énekesek kapták. Niki kedves szerénységével s immár harcieszközzé vált bájos mosolyával azonnal megnyerte a színházi embereket. A házi főpróbán ő dirigált. A zenészek, akik gúnyos kritikával szokták kísérni az ideges szerző vezénylését, a nyitány elején elismeréssel pillantottak össze:

– A fiú tud.

A szép színházban, az ápolt, igényes színpadon, a jól felkészült énekesek közt a közeledő siker kellemes, meleg levegője párázott. Niki örült, hogy Pál két országon keresztül ideutazott. Most láthatja és elmondhatja otthon, a mamának meg a papának, meg a kishúgunknak, hogy Niki nem választott rosszul és azok sem választottak rosszul, akik az ő operáját bemutatják.

Bíznak benne. Nem volt lámpalázas, nem érzett félelmet. Biztos volt a dolgában, nyugodtan adott tutasításokat a zenészeknek és udvariasan, de igen határozottan megkérte a primadonnát, hogy a belépőjét az ő elgondolásának megfelelően énekelje. Bármilyen fiatal volt is, bármennyire fiatalabbnak mutatta a külseje, tisztelettel bántak vele. Az énekeseknek éppen úgy, mint a muzsikusoknak és az igazgatónak is tetszett az opera. Szabályos műveecske volt, dallamos, üde, lírai és a kor ízlésének megfelelően romantikus.

A németek szorgalmasan olvasnak; az új orosz irodalmat ismerték s így nem idegen világ tárult eléjük; ismerős volt nekik a cári Oroszország miliőfestése, a zenekarban romantikusan megszólaló száncsilingelés, a nagy puszták szélesen zengő bánata és a hűvös, idegen tavasz nyírfaerdőinek szerelmet és kikeletet jelentő kakukk– kiáltása. Niki még nem felejtene el a wesztfáliai színház lármás csetepatéit, megismétlődő civódásait és boldogan élvezte az ő első bemutatójának kulturált nyugalmát, finom összhangját. Figyelte a zenekart, hallgatta az énekeseket, egyetlen mozzanat, egy gesztus, egy negyedhang nem kerülte el a figyelmét, de mégis – bár boldog volt – mindez kissé távol volt tőle.

Azt számítgatta magában, mennyit hozhat az opera? Ez az ősbemutató. Az előadás kitűnő, hibátlanul érvényre juttatja a művet. Nem kétséges, hogy a német színházak sorra be fogják mutatni A tavasz madarát s aztán Bécsben és Budapesten is előadásra kerül. Be fogja járni egész Európát, rövidesen sok pénzt hoz neki, aztán megvásárolja valamelyik elhagyott kastélyt az Adria partján és oda vonul vissza. Ott majd hatalmas operákat komponál. Szeretettel pillantott Pálra, aki feszesen ült a páholy bársonyszékén és nehezen leplezett meghatottsággal hallgatta bátyja muzsikáját.

A felvonás végén a függöny mögött nyugodtan megvárta, hogy a szereplők kétszer kimenjenek a közönség elé, majd jól megdörzsölte az arcát, hogy a kifestett színészek között ne lássák sápadtnak és kilépett a függöny elé.

Nagy tapsot kapott. A közönségnek tetszett fiatalsága és kecses kis figurája.

– Nagy siker... – súgta oda neki a primadonna.

Pálnak még az éjszakai vonattal vissza kellett utaznia, Niki elkísérte a pályaudvarra, de előbb betértek egy étterembe vacsorázni. Az öccsét vendégelte meg s a főpróba meg a bemutató állítólagos izgalmai óta most először érezte, hogy a torka összeszorul és a tenyerét kiveri a verejték. Alig volt pénze, az esti előadás előtt megszökött Páltól, hogy az óráját zálogba tegye. A zálogházas szerencsére nagyon hasonlított élete első zálogházasára s így a hitelművelet családias légkörben folyt le. Az óra is beletörődőtt, hogy ismét meg kell válnia Nikitől. Csinos összeget kapott, de sajnos Pietro két női főszerepet írt az operába s mind a két énekesnőnek kellett virágot küldenie.

Nem sok maradt a hű óra vérdíjából. Niki feszengve olvasta az étlap jobb oldalát. Lesz elég pénze kifizetni a vacsorát? De Pál nagyon keveset rendelt, azt mondta, nincs étvágya, Niki pedig úgy nyilatkozott: ő annyira izgatott, hogy nem tud enni. Mégis egy üveg bort kellett hozatnia, hogy a sikerre igyanak. Valami aggódásfélét látott Pál szemében, amikor a pincér a bort az asztalra tette. Koccintottak. Hosszas, testvérek között szokatlan udvariassággal beszélgettek egymással, részletezték a várható sikert, általában úgy vitték a társalgást, mintha leplezni akarnának valamit s ezért nem tudták megütni a régi kényelmes hangot. Sajnos, Pál is zálogba tette kevéske értéktárgyát, hogy legyen útiköltsége– a császár szűkre szabta derék katonái bérét – és a komoly, megfontolt testvér szentül hitte, hogy bátyjának sincs pénze.

Az állomáson színpadias könnyedséggel búcsúztak egymástól. Mind a ketten megkönnyebbülve sóhajtottak fel, amikor a vonat elindult és mindkettőjükbe beleszólt a válás fájdalma. Niki gyorsan lerázta magáról a gondokat. Majd túljut a pár nehéz napon, az operát sorozatosan fogják adni, a színház nagy, rövidesen dől hozzá a pénz. Visszament a művészkocsmába, ahol a társulat gyülekezett a premier– vacsorára. Az este éppen olyan volt, mint sok más bemutatót követő este. Niki ismerte az ilyen összejöveteleket koncertmester korából. A színészek szembe agyonhízelgik, azután utánozzák egymást, régi, mulatságos eseteket mesélnek, mialatt azok, akik nem beszélhetnek, gúnyos kritikával szemlélik az előadót és megállapítják. hogy a színpadon kívül is tehetségtelen. Lelkendeznek a sikerről, szidnak jelen nem levő zeneszerzőket, színészeket, karmestereket s aztán – eltelve attól, a társaság minden tagja külön–külön, hogy ő a legnagyobb – vagy berúgnak, vagy nem és hazamennek.

A szállója felé ballagó Nikihez egy férfi csatlakozott. Kedves, kissé rekedtes hangja ismerősen érintette meg. Kurt volt. Egy magas, fekete, barátságosan lehajló Kurt, amint összecsuklasztja az alakját, hogy enyhítse a barátja kicsiségét.

– Ó, hát itt vagy!

– Igen, olvastam az újságban a Tavaszi madarat és átjöttem Hamburgból, hogy halljam kakukkolni.

– Na és hogy kakukkol?

– Jól.

Nikit megütötte a válasz. Csak jól? Csak ennyi az egész? Felnézett Kurtra.

A lámpafény bevilágította okos, kedves arcát.

– Nem tetszik neked? – kérdezte gyorsan.

Kurt hallgatott, csak a lépéseik kopogtak a csendes utcán.

– Finom dolog, nagyon finom, hangulatos. A nyitány jól van hangszerelve és a kakukk– dalból később csinálhatsz egy nagyon szép koloratúr– áriát.

– Miért később? Így, amint van, nem jó?

Kurt megint hallgatott, s megint csak a lépések kopogtak.

– Dehát nagy siker volt! – pattant fel Niki. – Háromszor kihívtak, sok taps, meg minden, ami a sikert jelenti. A színészeknek is nagyon tetszett.

Ingerültség fogta el, bár eddig bizonyos fölénnyel nézte első bemutatóját.

Élete nagy céljaival nem azonosította a kis operát. De most, hogy első színpadi művét Kurt bírálgatta, heves ellenérzés fogta el. Megállt, kényszerítene Kurtot is, hogy megálljon, szembefordult vele, megfogta Kurt kabátjának középső gombját; a felső gomb nagyon magasan volt.

– A színészeknek tetszett s azt tapasztaltam a színháznál, hogy a színészek nem szoktak tévedni.

Kurt sajnálkozva nézett le Nikire.

– Rosszul tapasztaltad. Én megfigyeltem, hogy annak a darabnak van sikere, amelynek a próbáin a díszletezők. a színpadi munkások hallgatják a darabot és később az előadásokon a színfalak mögött állnak. Ha a munkásokat érdekli, hogy mi történik a színpadon, biztos lehetsz a sikerben. A színészek nem számítanak. Ők a saját szempontjukból nézik az ügyet, ha sok reflektort vagy szép, érzelmes szöveget kapnak, máris el vannak ragadtatva. A színészeket semmi más nem érdekli, csak önmaguk. Láttam nem egyszer, hogy még azt sem tudják, hogy mi a cselekmény, mert a partnereik szerepe csak annyiban fontos nekik, hogy jobb, vagy több–e mint az övék.

Niki elengedte Kurt gombját. Szótlanul megindult.

– Nem akarlak bántani – szólt a másik de úgy képzelem, hogy az ember őszinte a barátjával. Én a javadat akarom és azt akartam mindig.

– Persze – bólintott Niki szórakozottan és egészen új, fájdalmas szeretet öntötte el a Tavasz madara iránt. Most már nem úgy gondolt reá, mint Pietro egy erőszakos szeszélyére, hanem mint egy élőlényre, egy kedves nőre, akit szeretett. A szállodához értek, bementek a Weinstube– ba, Kurt sört hozatott, mert Németországban a nap és az éj bármelyik szakában illendő sört inni. A falakat arányos egyetértésben a sör áldásait hirdető feliratok ékítették, de a festett üvegablakok a Rajna– vidéki tájak nemes borainak dicsőségét zengték.

Összhang zengett itt, nagy összhang. Niki anélkül, hogy tudta volna, mit lát, elmélyedve meredt a fali polcokon elhelyezett ó– német ón– kancsókra, kupákra és tálakra.

– Nem akartalak megbántani. Látni akartalak, beszélni veled. Hallatlanul kíváncsi voltam az első színpadi művedre. – Kurt kétségbeesetten markolt fekete hajába. – Hidd el, nem azért utaztam le, hogy kellemetlen igazságokat mondjak.

Niki vállat vont.

– Kellemetlen igazságok... Na, látod, magad is bevallod, hogy csak kellemetlen igazságokról lehet szó. Beszélj hát nyugodtan. Mondd el, mi a kifogásod?

– Nincs kifogásom. Újra és újra megismétlem azt, hogy tehetséges vagy és színpadi zenét kell írnod. De nem így, ahogy A tavasz madarát csináltad.

Rosszul választottad meg a témát. Olyan nép dallamait használod fel, amelyet nem ismersz. Nem ismered a nép lelkét sem, amelyről írsz. Úgy képzelem, téged megragadott az ismeretlen Oroszország romantikája. De a melódiák, amelyeket felhasználsz, általánosságban csak szláv dallamok, divatos, melankolikus szalonmuzsika. – Közelebb húzódott Niihez, hangja átmelegedett. – Régóta nem láttalak s azalatt messze jártam. Egy zenekarral turnéztunk Oroszországban. Ha lenne tehetségem, én fel tudnám használni az ott hallott népi dallamokat, de kérdés, hogy lenne–e hozzá bátorságom.

Nem tudom, ismered– e Rimszkij– Korszakov, Borogyin, Muszorgszkij műveit. Ott fenn hallottam az operáikat. Három óriás ez. Monumentális és borzongató muzsika. A lélek legbonyolultabb mélységeit tárja fel, mint egy Dosztojevszkij– vagy Tolsztoj–regény, ugyanakkor súlyos dráma. Nem tudom, ösztönös– e vagy tudatos az orosz zenezerzők drámai ereje, de akár spontán tör ki belőlük, akár átgondolt, megdöbbentő. És mert drámai erő és nem más fajta, a muzsikájuk tökéletesen színházi hatású. Tanulmányoznod kellene őket, mielőtt orosz témához nyúlsz.

– Senkitől sem akarok lopni – vetette közbe Niki hidegen.

– Nem úgy gondoltam – kérlelte Kurt. – Csak úgy képzelem, hogy jól meg kell ismerni a témánk világát, mielőtt feldolgozásához kezdünk.

– A bűnt már elkövettem – jegyezte meg Niki kis, gúnyos mosollyal nem segíthetek rajta.

Kurt kérlelően Niki karjára tette a kezét.

– Ne haragudj rám,el nem mondhatom, mennyire bánt, hogy félreértesz. Hiszen éppen arról akarok beszélni, hogy csak színpadi zenét írj ezután. Megvan hozzá minden képességed.

Niki dühösen felhajtotta a sörét. Összeborzongott: hideg volt, sűrű és édeskés.

– Az előbbiekben nem nyugtattál meg efelől.

– Rosszul kezdtem. De kérlek, hallgass reám. Évek óta mondom, ismerve a kompozícióidat, tehetségedet és a veled született hangszerelési tudásodat, hogy csak színpadi zenét írhatsz. De nem operát. Nem operát, amelyben súlyos a drámai elem. Ez nem neked való. A tehetséged éppen úgy, mint a lényed, csillogó, derűs, bájos, lírai. Operettet kell írnod. Nem ismered a mély érzéseket, az életet eddig sohasem szívtad mellre és úgy hiszem, ezután sem fogod. Szerencsés legény vagy. A sors is szeret, a nők is szerettek, a külsőd rokonszenvet kelt mindenkiben, az a fickó vagy, aki ha bajba kerül, minden rossz gyorsan jóra fordul. A világ semmiféle művészete nem ismeri azt az akrobata– mutatványt, hogy a művész önmagát emelje fel. Ez ellenkezik a fizika törvényeivel. És az esztétika törvényeivel! A művész adja önmagát úgy, amint van, s bízza a közönségre, hogy kell–e neki a művészileg kifejezett önmaga.

Niki gyanakodva, összevont szemöldökkel, zölden sütő tekintettel hallgatta. Kurt belemelegedett a beszédbe.

– Mi újat várunk. Egy új muzsikát, ami a kort fejezi ki, bennünket; melódiákat, a ma melódiáit, amelyeket együtt énekelhetünk a muzsikussal. Új tehetségekre van szükségünk, nem kétséges; – és az új tehetségek el is jönnek.

Niki szeme megvillant.

– Degradálni akarsz? Tudom, hogy reám gondolsz. Ezért jöttél ide?

Kurt állta barátja tekintetét.

– Igen, ezért. De nem azért, hogy degradáljalak, hanem hogy felébresszelek. Hallottam az operádat s az, amit hallottam, megerősített régi hitembe. Nagy tehetség vagy. De nem az, akinek képzeled magad, más, jóval több, egészen újszerű. Megvan a módod rá, ha megtalálod az igazi hangodat, hogy új századnak muzsikálj, hogy egy új század kedvét, érzelmeit, életörömét, humorát, szerelmét és fényét öntsd muzsikába. A huszadik század fog énekelni téged és talán még sok utána jövő század is. Az emberek dalolni akarnak, friss, meleg, közvetlen melódiákat. Azokat a melódiákat, amelyek azonosak a mindennapi emberek érzéseivel. Emlékszem a valceredre, amelyet Gerdának írtál. Emlékszem a kis sánta ütemű dalodra és a másik szomorú keringőre, amit Ninon– valcernek nevezel. Belémragadtak a dallamaid, azóta sem múlt el egy nap, hogy ne dúdoltam vagy fütyültem volna őket. Nem tudok szabadulni tőlük. Neked pedig meg kell szabadítanod magadat a klasszikus zene és az opera béklyóitól. Engedd szabadon a tehetségedet, dobd el az iskolás formát. Énekeltesd a hangszereidet, hidd el, senki sem tudja úgy énekeltetni, ahogy majd te tudod.

Könyörgök neked, dalolj csak, dalolj, öntsd dallamba mindazt, amit neked a világ mond, egy táj, egy asszony, kis kaland, nagy szerelem vagy egy emberi figura. Ismerj rá a benned lakozó tehetségre, a melódiák elképesztően gazdag forrására. Írj operettet!

Kurt elhallgatott, lázasan, felszabadulva, nem törődve a másik haragjával. várta a választ.

– Még mindig haragszol? Nem bánom, ha haragszol is, eljön az idő, amikor majd megbékélsz és igazat adsz nekem. De lehet, hogy akkor már elmerülsz a sikerben, rég elfelejted, hogy valaha is éltem.

Niki begubózott gondolataiba. Nem volt gyakorlott gondolkodó, gondolatainak ösvényét összeszűkítette a muzsika állandóan zsibongó tömege.

De végre szólnia kellett s a benne lakozó gyengédség birkózott megkínzott önérzetével.

– Nagyon sok képtelenséget beszéltél össze–vissza – szólt végre fegyelmezett, hűvös hangon – , s remélem tudod, hogy megsértettél.

Kurt felnevetett, átölelte Niki nyakát.

– Soha életemben nem párbajoztam, pedig burschok között nőttem fel, de ha elégtételt akarsz venni a sértésért, verd szét a fejemen a hegedűdet.

Vagy írj egy új Trubadúrt, vagy nem bánom, írd meg te Brahms első szimfóniáját s akkor belátom, hogy ostobaságokat hordtam össze.

Niki kedvelte Kurtot, azt is tudta, hogy az jobban szereti őt, mint ő Kurtot. Neki nem jutott volna eszébe, hogy hosszú utat tegyen meg azért, hogy beszéljen Kurttal, hogy megtudja, miként megy a sora. S hogy védekezzék önmaga előtt is, kimondta azt, amit már magában, mentségképpen megállapított.

– Biztos vagyok afelől, hogy nem látni akartál, vagy hallani A tavasz madarát. A rögeszméd hozott ide, a régi rögeszméd. Operett–szerzőt akarsz belőlem csinálni.

– Nem én csinálom, te az vagy.

A feszültség feloldódott. Niki a hadikikötőről beszélt. Meglepődve fedezték fel, hogy immár évek óta mindketten egy– egy kikötővárosban élnek, az egyik délen, a másik északon.

– Tudod – magyarázta Kurt, aki igazi német módjára szerette rendberakni a lényeket – , ebben van valami jelképes. Hozzád illik a dél, a kék tenger, a kék ég, a napfényes élet, hozzám pedig az északi kikötő hideg, szürke ege, szürke vize, a gondolkodásra, a kritikára ösztönző levegő.

– A kritikádból hosszú ideig nem kérek – jelentette ki Niki, amint felfelé mentek a lépcsőn, de megenyhülten hátbavágta Kurtot. Barátja ragaszkodott hozzá, hogy felkísérje a szobájába, megnézze, jól be van–e fűtve s hogy nem csapták– e be Nikit, jó szobát kapott– e, nem fizeti–e túl.

– Attól tartok, ha százéves leszek is, akkor is kiskorúnak fogsz tartani.

Kurt válaszolt valamit, de Niki már nem hallotta, mit mond. Az asztalon egy levél várta, mellette husszúszárú piros rózsa. Kurt megértőén bólintott.

– Aha... Te ugyan nem változtál meg. Bárhol jársz, felkelted az asszonyok érdeklődését.

Kurt búcsúzkodott. A hajnali vonattal kellett elutaznia, este már játszott a zenekarban.

– Megérte neked a hosszú utat, hogy megmondd nekem a magadét?

Mind a ketten nevettek.

Elhangzottak Kurt léptei, Niki felbontotta a levelet, s elolvasta a találkára hívó, burkoltan kacér sorokat. Nem lepte meg, már megszokta, hogy a nők szeretik. A kaland lehetősége kis lázat gyújtott benne, nem többet, mint egy pohár pezsgő. Nyugtalan volt, izgatott. Már nem haragudott Kurtra, mert sötét érzésekre kitartóan nem volt képes, de bizonytalanság maradt benne.

A másnapi helyi újságok meggyőzték arról, hogy Kurtnak volt igaza. A zenekritikusok elismerték az új szerző kétségtelen tehetségét. Szép jövőt jósoltak neki, de mindnyájan egyetértenek abban, hogy képessegei a könnyűműfaj területére utalják. Hosszan írtak az énekesekről és a gazdag kiállításról. Niki legörbülő szájjal állapította meg, hogy a kritika milyen keveset foglalkozik magával a szerzővel és milyen sokat az előadóművészekkel. Az igazságtalanság meglepte. Elvégre mit játszanának és mit énekelnének a színészek és az énekesek, ha az író nem írná meg a librettót és a komponista a zenét? Furcsa, hogy a kritikusok, akik inkább alkotóművészek, mint színészek, nem gondolnak arra, hogy író és zeneszerző nélkül nem lenne mit előadni. Arányérzékük hiányos, vagy a színház közelségében élve rabjai lesznek a színészek egocentrikus felfogásának? Nem a mű a lényeges, hanem az interpretátor, aki testi lényét kölcsönzi a műnek.

Talán ez a magyarázata az előadóművészek igazságtalan népszerűségének és az alkotóművész oly sokszor megalázó helyzetének.

De hátra van még a közönség! – vigasztalta magát. A második előadást telt ház nézte végig, de a harmadik előadás már nem vonzotta a közönséget.

Niki kevés pénze ijesztően fogyott és nem volt rá lehetősége, hogy megvárja, miként fejlődik a lipcsei közönség érdeklődése A tavasz madara iránt. Természetesen a színházi bevételből nem kapott pénzt. Az előleg több volt, mint amennyit három előadás a szerzőnek hozott. Niki úgy ment el a piros rózsás asszonyhoz, mint ahogy a férfiak rosszkedvűkben felhajtanak egy pohár italt. Az asszony gazdag kereskedő felesége volt, rajongott a zenéért, de a zenerajongáson kívül a meghívást előmozdította az a tény is, hogy férje külföldre utazott. Az ura nem értette meg. A század végén a jólfűtött otthonban tétlenül unatkozó asszonyok mind meg nem értésben szenvedtek. Reggel Niki felkereste a zálogházat, mert rózsákat küldött a meg nem értett asszonynak s a gyűrűjét kellett pénzzé tennie, hogy megválthassa a vasúti jegyet s kifizethesse a hotelszámlát. Gavallérhajlama erősebb volt, mint a józan megfontolás.

HOSSZÚ ÚT UTÁN, a harmadik osztályú kocsi gonosz szándékú fapadját érezve csontjaiban, érkezett Pestre. A mama gyanakodva pillantott reá, amint kinyitotta előtte az előszobaajtót. Havas téli délután volt, a gázláng még nem égett. Mama tudta, hogy a fiának meg kell érkeznie s egy karcsú tengerésztisztet várt, elegáns kék köpenyben, rövid kis aranyozott karddal, fényes gombokkal. S egy furcsa figura lépett az előszoba tisztára porolt, kopott szőnyegére, olvadó lábnyomokat hagyva maga mögött. A haja a homlokába hullt, óriási fekete művészkalapját a kezében lóbálta, gallérja árnyékában még kisebbnek, és vékonyabbnak tűnt.

Szőke bajusza ázottan konyult le a hópihéktől s lobogó művésznyakkendője összegyűrődött.

– Nagy siker volt Lipcsében! Háromszor hívtak a függöny elé!

Mama végigvizsgálta a fiát, mert végre rájött, hogy ez a családjukban oly megdöbbentő jelenség: Niki. Gyakorlott szeme azonnal megállapította, hogy a gyűrű hiányzik az ujjáról s az óra aranylánca sem fityeg ki a mellényzsebből.

– Mi történt veled, Nikikém? Miért nem vagy egyenruhában?

– Hát mondtam már, mama! Bemutatták az operámat! Az ügynök azt mondja, hogy rövidesen lekötik Berlinben, Bécsben, Hamburgban és a zene olyan szép, hogy remélhető a párizsi bemutató is. Már Oroszország is érdeklődik, mert szláv dallamokat dolgoztam fel a miliő is orosz. Bizonyos, hogy nemsokára gazdagok leszünk!

Mama leszedte fiáról a fertelmes körgallért, lerázta a szintén fertelmes kalapról a havat s a katonafeleség borzadályával akasztotta fel a két ellenséges ruhadarabot a fogasra. A fiát bevitte a nappaliba, leültette a cserépkályha mellé.

– Melegedj meg, gondolom, jól átfáztál az úton. Mindjárt hozok uzsonnát. Éhes vagy, ugye?

– Borzasztó éhes vagyok, mama – robbant ki Nikiből és csak utóbb jutott eszébe, hogy egy ünnepelt operaszerző nem lehet éhes. Mindegy, már kimondta. Boldogan itta a meleg kávét és ette a vajaskenyeret, amelyet a mama kent meg és vágott hosszú, keskeny szeletekre, úgy mint régen, iskolásfiú korában.

Niki lelkendezett. Elmondta, hogy milyen nagy a zenekar, hogy a nyitányt ő dirigálta s a második felvonás előtt is a bevezető zenét. Beszélt a pompás díszletekről, a színpadi hóesésről és a háttérben feltűnő csengős szánról, amelyen hősnője megérkezik. A zongorához ugrott, a felvonásvéget záró nagy áriát elénekelte, majd kiszedte zsebéből a lipcsei újságokat, hogy megmutassa a kritikákat, de aztán szórakozottan – ügyesen játszva meg a szórakozottságot – újra eltette a lapokat.

A kishúga is hazajött az iskolából, leült a kályha elé a párnázott zsámolyra és kék szemeit tágranyitva, elbűvölten hallgatta bátyját. A mama befőttet hozott. Niki kedvence az őszibarack volt, lelkesen kanalazta az édes gyümölcsöt, majd ismét a zongorához ment, hogy a nyitány bevezető részét eljátssza. A mama egyre szorosabban összezárt szájjal hallgatta, a szeme nedvesen fénylett, könnyek ültek a szempilláin. Végre, amikor kivitte az uzsonnaedényt s visszatért a szobába, megállt a fia előtt.

– Miért nem vagy egyenruhában, Nikikém?

Niki torka összeszorult, de mint mindig, bátran nekiugrott a mélységnek.

– Hát nem mondtam még, mamuskám? Otthagytam a tengerészzene– kart. Elég volt a drillből, zeneszerző leszek.

Mama nem válaszolt azonnal. Némán bólintott, mintha önmagának he– lyeselne. Hát igen, sohasem hall jót az ember.

– Jaj!.. Dehát akkor miből fogsz megélni. Niki?

A SIKER GYENGE KIS FÉNYE HAMAR ELLOBBANT.

Kegyetlen esztendők következtek.

Nikinek nemegyszer olyanféle révülete támadt, mintha diák lenne megint és Prágában élne a jeges pince felett az Északi–sark levegőjében.

Persze, testileg nem lehetett semmi panasza, a szüleinél lakott. Mama a nappali szobában akarta őt elhelyezni, az alvóhelye a papa délutáni szundikáló díványán lett volna. De Niki a kis udvari szobát választotta, amely tulajdonképpen a lomok megőrzésére szolgált. Ide rakták be a nagy fonott utazókosarakat, amelyeknek az áthelyezések idején fontos szerepük volt; itt sorakoztak a papa és két fiának katonai emléktárgyai: az ócska lakk– cúgos– cipők, a kopott köpenyek, a sapkadobozok, kiszolgált jágeralsók, régi levelek, szétmállott díványpárnák és mindenféle kacat.

Mama takarékos asszony volt, mindent megőrzött és idővel mindent felhasznált. Niki ragaszkodott az udvari szobához. Amint mondta, komponálni akar, nyugalomra van szüksége. Az udvar másik oldalát lezáró ház egyemeletes volt, s így semmi sem fogta el előle az eget s láthatta a tompa kék pesti égbolt vonuló felhőit és enyhén kormos alkonyatát.

Mama a lomtárból meleg kis fészket varázsolt. A kosarak és az ócska ruhák felkerültek a padlásra, a padlót felsúrolták, a falakat – mert a pénz mindig kevés volt – titokban maguk meszelték be, virág került az ablakba, Niki felakasztotta A ravasz madara berámázott színlapját, a főszereplőktől kapott fényképekkel és a babérkoszorút, amelyet a figyelmes ügynök rendelt a premierre, de az árát levonta a tandemekből. Mégis babérkoszorú volt. Itt lehetett volna komponálni. Mama őrizte a ház nyugalmát.

Hiába, Niki dallamvilága kiapadt. Émelyegve űzte el magától A tavasz madara melódia– emlékeit. Most is a Till visszhangzott benne. S a maga régi szimfónia– témájára már csak úgy gondolt, mint egy keserves hallottra.

A lelki fázás, a prágai gyermekkori testi didergés folytatása továbbgyö– törte. Tizennyolc éves kora óta önállóan élt. Havonta fizetést kapott, maga kereste meg, amire szüksége volt; a kedve szerint jött és ment, a függetlenség boldogította. Most nem keresett semmit. Az opera bevétele csekély volt; az ügynök lelkiismeretesen elküldte azt a néhány forintot, ami az előleg levonása után még Nikit illette. Ötvenegy forint és hetvenöt krajcár vagy negyvennégy forint és harminckét krajcár. Niki elpirult, amikor a levél hordótól átvette a pénzt és aláírta a nyugtatványt. Persze a tantiemet meg kellett felezni Pietróval, akinek mit sem jelentett ez a csekély összeg, de örült neki, mert azt bizonyította, hogy művész, akinek a tehetsége kamatozik. Niki megpróbált pénzt keresni: egy– két dalát elvitte a pesti zenekiadóhoz. Udvariasan fogadták, figyelmesen hallgatták, amíg zongorázott, aztán a fejüket csóválták.

– Nagyon finom, nagyon finom...

Niki gyakran hallotta ezt a kritikát s már borsódzott a háta az ismétlődő jelzőtől. „Finom, finom”... ezt szokták mondani, amikor nem tudják, hogy mit is mondjanak. Csak egyetlen dalt tudott elhelyezni annál a zeneműkiadónál, aki mellőzte a „finom” jelzőt. Őszintén beszélt Nikivel.

– Ez a dal tetszik nekem, de tudom, hogy kidobott pénz kiadni. Az ön dalai Schubert– utánérzések. Schubert ma senkinek sem kell. Próbáljon meg valami mást csinálni, egy– két jó magyar nótát. Vagy afféle szerenádot, mint a Képeddel alszom el és a Madár dalol a lombos ágon. Ez kell ma. Szalonzene, amit az úrhölgyek el tudnak játszani s amit a cigányok is muzsikálnak.

Niki megőrizve fegyelmezett mosolyát, sápadtan hallgatta.

– Vagy tudja mit – derült fel a kiadó arca írjon egy kuplét! Jó kuplé mindig kell az orfeumban. És ha az énekes vagy az énekesnő népszerűsíti, a kottával sok pénzt szerezhet. Valami olyat csináljon, mint a Méh románca, vagy az Eine kleine Witwe.

Niki megköszönte a jó tanácsot.

Nem volt pénze, a szülei tartották el. Tudta, hány forint az apja fizetése. A szülei minden hónap elsején kirakják az asztalra a pénzt, megszámolják s az erre a célra már régóta használt apró dobozokba osztályozzák.

Itt van a doboz a konyhapénznek, a szolgálólány fizetésének, a házmesternek, a gázszámlára, tüzelőre, az előre nem látható kiadásokra, a húga tandíjára, öltözködésre s aztán húga kelengyéjére. Niki keserűen gondolta, hogy most a mama és papa előkészíthetnek egy új dobozt az ő számára is.

De hiszen az a pénz, amit a szegény papa elsején hazahozott, tulajdonképpen egyetlen ember számára sem lett volna sok. Hát igen, itt volt még a nagymama, aki otthon élt Komáromban ég tudja miből, mert hiszen nyugdíja nem volt s a szabadságharc elvitte a családi vagyont. A nagymama valamilyen csodálatos módon a házából és a kertjéből s az őt körülvevő levegőből tudott pénzt csinálni, mert karácsony táján postára adta egy pompásan elkészített kövér disznó tetemét. Ez az ajándék, vagy ahogy mondani szokták: a mama apanázsa nagyot lendített a család pénzügyi helyzetén.

Niki szeretett volna segíteni a szüleinek, de még csak annyit sem keresett, hogy azt megfizesse, amibe az eltartása kerül. Zsebpénzt is a mamától kapott, nem a kezébe adta, mert amilyen józanul anyagias volt, éppolyan finom volt minden gesztusa. Niki hol a zsebében, hol üres pénztárcájában, hol az éjjeliszekrényen talált néhány forintot, olykor papírpénzt. Nem mert rá gondolni, hogyan szerezte a pénzt mama; szűkebbre fogta a maga és a Lilike kosztját? vagy amikor hajnalban olyan korán felkelt, titokban pénzért varrt, vagy kézimunkázott? Niki gazembernek érezte maát, hogy mama pénzén kávéházba megy, de nem tudott lemondani megszokott szórakozásáról. A kávéházban gondtalan ifjúságának levegője várta.

EGY FÉLÉV TELT EL ÍGY, MÍGNEM JÓ HÍR ÉRKEZETT.

Az ügynök értesítette Nikit, hogy az operáját Prágában bemutatják.

Megjelent a postás is és előleget hozott a prágai bemutatóra. Niki boldogan rohant el, egy üveg pezsgőt vásárolt, a Gizella téri cukrászdában nagy papírtálcán sok süteményt, megvendégelte a szüleit. A mama kissé ferde mosollyal nézett a fiára.

– Nikikém, nem kell mindjárt pezsgőt inni.

Ő vidáman legyintett, az élet megváltozott körülötte. A korlátok lehull– tak, a távlatok kitárultak, a jövő ismét aranyos fényben ragyogott.

IZGATOTTAN UTAZOTT EL PRÁGÁBA. Ó tanította be a zeneszámokat, ő dirigálja.

Azonnal beletalált régi munkájába. Élvezte, hogy megint azonos önmagával. Vidáman készült a bemutatóra; kóborolt az öreg városban, felkereste régi barátait. Dvorzsák örömmel fogadta. Megígérte, hogy eljön az, előadásra, bár Niki biztosította róla. hogy ez az opera egy kis kitérő. Most megint hitte, hogy mégiscsak szimfóniát fog írni, de előbb persze operákat, amelyek sok– sok pénzt hoznak. Olyan gazdag lesz, mint Verdi.

A próbák ideje kihúzódott, a prágai tartózkodás egyre hosszabb lett, s az előleg egyre rövidebb. Niki a bemutató sikerében bízva ismét elzálogosította a Lipcséből visszakerült – természetesen a mama segítségével visszakerült – értéktárgyait. Az előadásnak nagyobb sikere volt, mint Lipcsében. Niki sokat tapasztalt az ottani előadásokon, megfigyelhette, milyen hatást érnek el egyes mondatok és egyes szólamok. Sokat javított. Prágában sok barátja volt, személyes ismerősei jöttek el a színházba, ők indították meg a tapsot, Dvorzsák megjelenése súlyt adott a bemutatónak. Az újságok hosszasabban és melegebben foglalkoztak a fiatal komponistával, mint az ősbemutatón.

Niki végre megkóstolta az igazi siker ízét. A zenekar tagjai megölelgették az első felvonás után. És amikor az előadás végeztével kijött a színház kiskapuján, tömeg várta, fiatal diákok megrohanták autogramért. Most is gyengéd levélke fogadta a szállodájában, ezúttal nem piros rózsa, hanem nagy csokor rózsaszín szegfű kíséretében. Ez a hölgy is meg nem értett asszony volt.

Niki felkereste a levél íróját, egyrészt, mert udvarias fiatalember volt, másrészt, mert a prágai meg nem értett asszonyokat is tanulmányozni kívánta.

NIKI BÉCSEN ÁT UTAZOTT HAZA, hogy Kurttal találkozzék. Kurt most a császárvárosban kapott szerződést. Miután kellőleg örvendeztek egymásnak. Kurt megkérdezte:

– Nincs kedved eljönni az Operába?

A hangja bizonytalan volt. Niki gyanított valamit az indítvány mögött.

– Mit adnak?

– Egy új olasz operát, a Bohéméletet.

– A Leoncavallo–félét?

– Nem, itt azt adják, amit Puccini zenésített meg.

– Te már hallottad?

– Hogyne.

– Ez megint valami tanulmányi kirándulás számomra? – kérdezte Niki csípősen. Kurt kissé elpirult, bántotta a barátja rosszhiszeműsége.

– Talán az – mondta keményen. Véleményem szerint meg kell hallgatnod.

– Neked tetszett?

– Majd akkor beszélünk róla, ha te is hallottad.

– Kalbeck levágta. Olvastam a kritikákat. Csúnyán nekilovagoltak ennek az új embernek. Mi a te véleményed?

– Majd előadás után megmondom.

Niki nem akart operába menni, mert bosszantotta, hogy Kurt már évek óta titkoltan és elszántan irányítja. Aztán meg biztossá és boldoggá tette a prágai siker. Hát nem volt igaza Kurtnak! A prágaiak értékelték A tavasz madarát. Most különösen neheztelt Kurtra, de mint mindig, most is megtette azt, amit a barátja akart. Az operaház nem telt meg. Niki kis kelletlen elégtétellel gondolta, hogy ennek az ismeretlen olasznak sincs nagyobb sikere, mint neki volt Lipcsében s még hozzá vele ott tűrhetően bánt a kritika. De amint megszólalt a zenekar, minden idegével belekapcsolódott a muzsikába. Varázslatos, idegen és mégis rokon világ tárult ki előtte. A muzsika újszerű volt, de ő mintha ismert volna már minden hangot és minden hangra az önmagában rejtőző, eddig fel nem oldott hangokkal felelt. Megfoghatatlan, szinte démoni érzés kerítette megint hatalmába. Mintha ő maga énekelt volna a hangszereken, egy kiteljesedett, egy megérett, önmagát hiánytalanul kifejező én. Tükörkép volt a zenekar: a gyermekkora óta, az első kis szerzeménye óta a muzsikára ébredt és a muzsikában élő Nikit tükrözte, de a lángelme vetületében. Ő így szeretne komponálni. De... sohasem fog így komponálni.

A színpadon folyt a történet, a hatvan évvel ezelőtti Párizs bohémjai élték vidám nyomorukat és halálba fúló játékos szerelmüket. Ismerős élet volt ez is. Kurt könnyedén megérintette Niki kezét s ő baráti érintéssel válaszolt rá.

A haragja elmúlt, már szerette Kurtot. A színpadon Rodolphe– nak nem volt pénze, a kályha hidegen tátongott, Marcel a háziasszony székével akart befűteni. Így éltek ők is Wesztfáliában. És a lányok! A beteges kis Mimi, aki keservesen keresi a filléreket és Musette, aki gazdag barát mellől szökik vissza bohém szerelmeséhez. Párizs háztetői látszanak az ablakon ... és Párizs kávéházai... karácsonyéjszaka utcán tekergő, vidám cigány népség... Igen, ez az ő világuk, a muzsikusoké, festőké, íróké, szerény, hűséges kis szeretőké, akik „vidám nyomorban tengenek” és várják a gazdag jövőt. Nem éppen azok a mai emberek, akikről Kurt szokott neki prédikálni, de ha levetnék a jelmezüket és mai ruhát öltenének, Bécsben vagy Pesten egyaránt megtalálnák a helyüket és a nyomorúságukat ma is.

És a zene! A melódiák mind rokonai voltak az ő melódiáinak, az ő érzéseit dalolták. De a hangszerelés elkábította és térdre kényszerítette. Csodálatosan csillogó volt, meghökkentően bátor. Egy rendkívüli műész, igazi mester jelentkezett itt, aki joggal rémítette meg a hagyományokba merevedett kritikusokat. Puccini nemcsak az érzelmekhez, az idegekhez is szólt.

A játék folyt a színpadon, de Niki nem érezte játéknak. Az ő élete játszódott le és az ő élete szólt a hangszereken, az ő melódiáit rajzolta bele a levegőbe a karmester pálcája. De az a Niki, akit itt megismert, gazdagabb, mélyebb, szenvedélyesebb és színesebb volt, mint ő. És bölcsebb. Már mindent tudott az életről, a szerelemről, a szenvedélyről és a halált is ismerte. Tulajdon érzésvilágát vetítette elé, de ez az érzésvilág nemesebb anyagokat tárt fel. Most jött csak rá, hogy ő felületes, könnyelmű, üres és tapasztalatlan. Az élet nagy dolgai mellett vállat vonva és fütyörészve ment el.

Belémarkolt az önvád. Az ő hangján és mégis milyen megrázó, milyen súlyos hangon szól ez a fiatal mester az élet nagy pillanatairól. Megdöbbenve figyelt fel. Mimi törékeny, édes szólama töltötte meg a színházat varázsos szerelemmel, panasztalan lemondással, de mögötte a hangszereken sötéten és kérlelhetetlenül imbolygón végig a halál. Rodolphe áriáiban is önmagára ismert; e hevülékeny s könnyelmű szerelmes nem szeret sokáig szenvedni. A nagy érzéseket a költészetben éli ki, a valósággal megalkuszik s a szenvedély terhét a nőre hárítja. A muzsika mindent elárul Rodolphe–ról és ugyanakkor Nikiről is. Szégyenkezve hajtotta le a fejét. És a sajgó szégyenkezés más miatt is elfogta. Milyen tökéletesen – ösztönös művészettel – kezelte az ismeretlen fiatal mester a hangszereket. Ilyen színkeverést még nem hallott eddig. Verdi hatalmas, vérbő, tragikus, de olyan egyszerűen alkot, mint maga a természet.

Puccini kiszámítottan komplikált. Legalábbis úgy hiszi, hogy az. Megmunkált, hajszálfinom, leheletnyi részletekben gazdag és ugyanakkor vadul, kegyetlenül sötét. Az ellentétei megrázóak. Niki nem hallott még ilyen tökéletesen színpadi muzsikát, amelyben a lírai és tragikus elemek – talán kiszámítottan, talán önként értődő zsenialitással – úgy keverednek, hogy belefojtják a hallgatóba a lélegzetet.

Nem, nem. Niki még sohasem hallotta a humort, a gyerekes játékossá– got, a parfűmös vidám léhaságot, a betegséget, a szerelmet, a halált ilyen mesteri változatokban és ilyen – talán kiszámított – ellentétekben össze– fonódni egymással. Ez a zene énekesek nélkül is drámai lenne és énekesek nélkül is szemléltetően mondaná el a cselekményt. Kezére hajtotta a fejét, megpróbált gondolkozni. Szerette volna megérteni Puccini rendkívüli hatását. De bár minden idegét birtokába vette a muzsika, gyakorlatlan gondolkozó lévén, ha érezte is, nem tudta megfogalmazni a csodálatos hatás titkát. Puccini pszichológus. De nem úgy pszichológus, mint egy modern francia író, hanem úgy, mint egy idegorvos. Nemcsak a hőseit ismeri, azaz nemcsak a hőseibe éli bele magát a legkisebb mozzanat rezdüléséig, hanem ugyanúgy ismeri a közönséget is. Ezért tartja a markában a hallgatóit.

Elhangzott az a néhány gyászos és szenvedélyes taktus, amely később is minden Puccini műben megszólalt – itt Mimi halálát jelentette – és a függöny összecsapódott.

Niki megrázkódolt.

Fájt neki, hogy a zenekar elhallgatott. A közönség nyüzsgése, halk mo– raja idegesítette. Szó nélkül ment ki Kurt mellett a színházból. Befordultak egy mellékutcába, ide már nem jutott el a robogó kocsik lármája. Csend volt és a csend üresen, bántóan fogta körül Nikit.

– Gyere, menjünk vacsorázni – hívta Kurt.

Niki megrázta a fejét. Nem tudott volna most emberek között lenni.

– Hát akkor nézzünk be a Múzeum–kávéházba.

Nikinek erre sem volt kedve. Kurt szerette volna vele megbeszélni a muzsikát, az előadást és a maga pontos módján összegezni az eredményt.

De Niki szótlanul, magábarévedő arccal baktatott mellette. Egyedül akart lenni önmagával. Az élmény borzasztó volt. Puccini fölemelte és földhöz vágta. Csodálta Puccinit, de határozottan érezte, hogy ez a mester anélkül, hogy ismerte volna őt, kifosztotta.

Kurt időnként felé fordult, aggódva nézett rá. Várta, hogy Niki megszólaljon.

– Rád hogyan hatott? – kérdezte végül óvatosan.

Niki fölnézett barátjára. megpróbált mosolyogni. Kurtot meghatotta a meggyötört és mégis bátor mosoly.

– Tönkretett – válaszolta Niki röviden.

– Nem tetszett?

– Tetszésről, vagy nemtetszésről nem lehel beszélni. Le kell borulnom előtte. Most mást nem tudok mondani.

– Tehát nem haragszol, hogy elhoztalak.

– Te nagyon sokszor dühbe hoztál már engem – mondta őszintén Niki – ,de utóbb mindig beláttam, hogy igazad volt. – Megrázta a barátja kezét és gyorsan befordult egy keresztutcába. Kurt meglepetve nézett utána, majd bólintott, mert bár fiatal volt, szeretett mindent megérteni.

Niki vagy egy óráig céltalanul járt ki és be a város szűk utcáin, rendezni próbálta a gondolatait, de ez nehéz volt, mert gondolatai alig támadtak, csak érzések hullámzottak benne. Érzések és melódiák. Végre elfáradt. A szállodája felé indult. Bement a hallba, leült egy székbe és sokáig, anélkül, hogy látta volna, nézett farkasszemet a vele szemben levő falon ketyegő nagy órával. A nagymutató sietve szaladgált a lapon, a kismutató sietve követte, az idő múlt, de Niki nem vett róla tudomást. A hall kiürült. Jóval elmúlt már éjfél, az éjszakai portás odalépett hozzá. Ez is, mint mindenki. aki bár csak futólag összekerült Nikivel, a szeretetébe fogadta. Aggódott érte.

– Azt hiszem uram, már nem jön el az, akire vár. Ilyen gyöngéd módon figyelmeztette Nikit, hogy nem lehet egész éjszaka a hallban ülni.

Niki megdörzsölte a homlokát. Rábámult a portásra.

– Ó, kedves Münz úr, most jut eszembe, hogy nem is vártam senkit.

Felkelt a székből, a piros szőnyeges, rézrudas lépcsőkön felvánszorgott a szobájába. Itt megint leült és maga elé meredt.

A szemét lehunyta és az első hangtól az utolsóig idézte az egész operát.

Hibát keresett benne, de sehol sem talált, és ahogy a hangok ismét bűvös egésszé álltak össze az emlékezetében, megint érezte a tökéletes meg– semmisülést. Jelentkezett valaki, aki az ő érzésvilágát, az ő melódiáit ragadta ki az alkotás külön világmindenségéből és mesterművetcsinált belőle. Hogyan szólaljon meg utána? Mit mondhatna még? Miről énekelhet ezek után és hogyan? Legbelsőbb lényét tárta fel, de jobban, tökéletesebben, szebben és hatásosabban, mint ahogy ő valaha is tudta volna.

Soha, soha nem írhatok operát ő utána – mondta félhangon Niki. Felkelt, rádobta magát az ágyra, az arcát belefúrta a párnába. Nem emlékezett rá, hogy amióta a világon van és az eszét tudja, sírt volna. Nem sírt gyerekkorában, nem sírt, ha az iskolában bajba került, nem sírt, mikor Prágában éhezett és nem sírt akkor sem, amikor Ilonával szakított. Nem tudott sírni. De most ömlőttek a szeméből a könnyek, a vállát rázta a kétségbeesés. Utálta magát, hogy sír, de ha nem szakadt volna fel belőle a zokogás, csak a halál segíthetett volna ezen a megsemmisítő nyomorúságon.

NIKI ZENETANÍTÁSSAL, KOTTAMÁSOLÁSSAL KÍSÉRLETEZETT, hogy pénzt szerezzen.

De úgy látszik Pesten már minden zeneéhes süvölvénynek megvolt az ok– tatója és minden másolásra váró kottát elkaparintottak előle. Niki, pedig kitűnő alvó volt, éjszakákon át töprengett, hogy jelentkezzék– e a Népszínházba, vagy az Operába hegedűsnek. Nagy süllyedés lett volna, hiszen A ravasz madarát az ügynöke már elküldte a pesti Opera igazgatójának. Egy csendes családi ebéd alatt – a krumplileves és káposztástészta között – bejelentette. hogy elmegy próbát hegedülni Erkel Sándor karnagy úrhoz. A tüzes Erkel úr ugyanis, bár nemrég még főzeneigazgató volt, összerúgta a patkót Podmaniczky báróval, az intendánssal s az Operát most már Mahler Gusztáv főzeneigazgató vezette.

A papa keményen fogta a fiait, de Nikit mélyen önmagában rejtve tisztelte. Csodálta kincses dallamvilágát, alvajáró zenei ösztönét. A papa az asztalra csapott. Régi elveit tagadta meg, régi bölcs tapasztalatait. De a tehetség több volt, mint a tapasztalat.

– Nem engedem meg, hogy bárkinél is állásért kunyerálj. Te karmester vagy és zeneszerző. Ez a kettő lehetsz, más nem.

– De papa, semmi kilátásom nincs...

Papa rántott egyet magas gallérján, majd megpödörte a bajuszát.

– Bízd rám a dolgot.

Mama tapintatosan kiment a szobából. Fájt neki, hogy a fiát ismét ki kell küldenie a világba. Pedig nem tehetnek mást. A papa megvárta, míg becsukódik mama mögött az ajtó.

– Nekem megvan az összeköttetésem. Ne félj, rövid idő alatt kaphatsz katonazenekart. – Mosoly jelent meg a bajusza alatt. – Hát persze, olyan előkelő helyet, mint a tengerészkarmesterség. nem tudok neked szerezni. Azt csak a grófnő tudta elintézni.

Egy hónap múlva Niki utazott le az Adriához. A másik nagy kikötővárosba került, kisebb zenekart kapott és újra felvette a mundért. Szinte jólesett az élet régi formája, kedvelte nézegette magát a tükörben: milyen helyes katona. S valami zsongó, szinte parfűmös fájdalom mozdult meg benne: Ilona emléke. Tehát Ilona volt, aki kisegítette őt akkor a nagyvilága. Módot adott rá, hogy elkapja az élet mély sodra.

Gyorsan beletalált régi életébe, a változás újszerűsége hamar elkopott s a gépies zenei munka közben úgy képzelte, hogy az operája bemutatóját s a két óriással, Strauss–szal és Puccinival való borzalmasan szép találkozást nem ő élte meg. Mindez csak egy régi regény emlékfoszlánya. Minden úgy volt, mint azelőtt, szolgálat, alvás, társaság, futó szerelem és fájdalmas, perzselő vágyakozás a rejtőzködő muzsika után. A gyalogezredet áthelyezték a másik kikötővárosba. Niki szeretett volna kámzsát és álarcot ölteni, amint kis zenekarát ugyanazon a tengerparton vezényelte, ahol nagy, elegáns tengerészzenekarával a német császár ünnepélyes fogadására kivonult. Most aztán igazán tortafigura lett, nevetséges kis tortafigura, amelyen olvad a cukormáz és belesüpped a puha, ragadós édességbe.

De úgy látszott, a sors méltányolta azt, hogy kevés tehetséget adott neki a szenvedés elviselésére, barátilag utánanyúlt. Értesítette az apja, hogy április elején nyugdíjba vonul s biztosította számára a pesti háziezred megüresedett karmesteri állását. Szabadságot kért, hazautazott. Amíg a vonat a Karszt sziklás és vörös vulkánföldes vidékén futott vele és mikor beért Dél– Ausztria várkastélyos, habzó patakokkal öntözött hegyei és völgyei közé, felujjongott.

Visszatér Pestre! Együtt lehet megint a szüleivel, lakhat mama puha kis udvari szobájában, életének anyagi alapja lesz s újra komponál. A hegyek úgy zengtek körülötte, mint az orgonaszó, a rohanó patakok fenséges témákat hordoztak.

Pesten, a pályaudvarról jövet, mielőtt hazament volna, betért egy borbélyhoz. Megborotválták, a haját megmosták, egyenruháját lekefélték.

Tisztán, csinosan, felfrissült szőke arcán illatosra pödört bajuszával, mosolyogva állított be szüleihez. A húga nyitott ajtót. A kisleány két szőke hajfonata, amely máskor aranyosan sima volt, borzasán csüngött. A szemét vörösre sírta.

– Lilike, te nem vagy iskolában?

A kisleány némán nézett fel reá. az öklével törülte meg a szemét. Különös, hideg csend volt a lakásban s bár kint sütött a tavasz, itt valami anyagtalan hideg sötétség áradt.

– Nem tudta a leckét, kikapott – gondolta Niki és sarkantyúit pengetve nyitott be a nappali szobába. Mama jött elé. Mintha kisebb lett volna, mióta utoljára látta, soványabb és öregebb. A mozdulatai olyan félszegek, mintha egy ismeretlen hatalom előtt alázatoskodnék és nem tanulva meg az alázatot, gyűlöli az ismeretlen hatalmat.

– A papa beteg.

Niki megtorpant. Ebben a pillanatban minden idege felfogta a befejezettet és jóvátehetetlent. Nem tudta, hogy kérdezett–e valamit, vagy szólt–e, de mama felelt neki.

– Tüdőgyulladás... S az orvos azt mondja, hogy csak a csoda segíthet.

– Csak a csoda... – szólt Pál keserűn s Niki csak most vette észre, hogy az öccse is itt van. Magas alakja, komoly lénye szinte szétfoszlott a várakozó rettegésben. Mama maga volt a sötét lázadás, Pál testileg is megsemmisült a fájdalomtól.

– Látni szeretném.

– Mindig téged hív.

Lábujjhegyen mentek be a hálószobába. Halkan beszéltek. Az élők ezzel a kísérteties szertartással adják meg a tiszteletet a halálnak, pedig a betegek itt, a nagy küszöb előtt azt szeretnék, ha a hozzátartozóik olyanok lennének, mint máskor, ha az erejük legyőzné félelmüket. Papa ágyban feküdt, sok párnával feltámasztva, az arca piros volt a láztól, kapkodva, hallható erőfeszítéssel szedte a levegőt. Küzdött a lélegzetért, amely egyre ritkább lett, egyre jobban fogyott. Niki felé nyújtotta a kezét. Mosolyogni próbált s a mosolygása belehasított Nikibe. Az éjjeliszekrényen nagy halom kotta hevert, a paplanán is ott volt egy lap. A tavasz madara partitúrája.

– Eddig nem volt időm rá – lihegte Papa – , csak most értem rá átnézni az egészet. Nagyon szép... nem is tudom, mikor olvastam ilyen szépet.

Köhögni kezdett. Niki sietve széket húzott az ágy mellé. Beszélt. Beszélt az utazásról, az ezred dolgairól és az adriai tavaszról. Papa bólogatott, fáradtan felemelte nehéz szemhéját, az arcáról nem fogyott el a mosolygás, a szeme kéken kapcsolódott Niki kék szemébe.

– Azelőtt azt mondtam neked, hogy jó hegedűs legyél... De akkor még nem tudtam, hogy mit érsz – nehézkesen rámutatott a kottára most már csak azt mondom, komponálj.

A két kék tekintet egymásbatapadt. A fiatal szemek kétségbeesetten, az öreg szemek boldogan, immár az örökkévalóság üzenetét közvetítve, az örökkévalóságét, amelyből annyi muzsika érkezik.

Papa két nap múlva meghalt.

Niki gépiesen, a kötelességtudás önkívületében élte át a két napot s a temetést. Csak mikor a göröngyök – micsoda gyalázatos dolog segíteni el– földelni azt, akitől az életet kaptuk! – hullottak a koporsóra és Niki kis muzsikus– kezével maga is dobott egy göröngyöt a sírba, értette meg, hogy hosszúra nyúlt gyerekkora befejeződött. Az apja koporsója leszállt a mélybe, ő megszűnt fiú lenni. Felnőtté vált. Önmagára van utalva, most már nincs mentség, nincs menekülés, nincs segítség. Felnőtt. Férfi. S a férfi egyedül néz szembe az ellenséges világgal.

Operett

I.

PÉNZT KELL KERESNI! A PÉNZ A LEGFONTOSABB!

A szavak úgy hangzottak, mint a kinyilatkoztatás.

Feri elhallgatott, határozottan körülnézett és elégedetten bólintott. Bőven rendelkezett meggyőződésekkel és mind ama meggyőződések közül, amelyeket magáénak vallott, a legerősebb az volt, hogy ő okos ember. A józsefvárosi lakásban ültek ketten, Feri egy kényelmes széken, azaz a lakás egyetlen kényelmes székén. Niki pedig a legkényelmetlenebben. A házat olyan építész építette, aki sok palotát és vidéki kastélyt alkotott, de a fantáziája megállt, ha nagyvárosi házról volt szó. A szobát, ahol a két unokatestvér beszélgetett, úgy tervezte meg, mint egy grófi hálótermet.

Magas mennyezet gipszrózsákkal, két nagy ablak – nem az ősi parkra, hanem a Salétrom utcára – és hárul egy alkóv. Az alkóvban kellett volna elhelyezni a négyoszlopos, függönyös ágyat, de Feri ide egy pénzszekrényt telt, mert szeretett a pénzével egy szobában aludni. Álló íróasztal húzódott meg a pénzszekrény mellett, rajta vaskos könyv, zöld– vörös csíkos kemény vászon fedéllel. Afféle kasszanaplónak látszott, tekintélyes külsőt mutatott. Feri, bár forradalmár családból származott (a nagyanyja ugyanaz a nagymama volt, aki a katonáknak őrölt kézidarálón búzát Komáromban), átvette a monarchikus formákat s mert hallott róla, hogy Ferenc József is állóíróasztalnál dolgozik, ő is olyat vásárolt. Nos hát, a szoba szentélye az alkóv volt s így az ágy az ablak mellé került s akárhogy húzott is be a hideg, Feri nem bánta, mert pirosképű volt, túltáplált, vérmes, sok levegőt kívánt.

Unokatestvérek voltak anyai ágon, vonásai ugyanazok, mint Nikié, de életcélja erősebbé rajzolta ki az állát és életformája a finom, szőke bőrt vörösre festette. Nem sokkal nőtt magasabbra, mint Niki, de mert nagyon izmos volt és erősen testesedett, nagyobbnak látszott. A hasán széles aranyóraláncot viselt, nyakkendőjében aranypatkót, haját középen választotta és a homlokába fésülte, mint a megboldogult trónörökös. Négy vagy öt évvel lehetett idősebb Nikinél, de magatartása, hivatásának erősen átérzett fontossága s a korai házasság meglett embernek mutatta.

Niki ragaszkodott hozzá: egykor nyaranta együtt játszottak a nagymama kertjében Komáromban és Feri mindig segített, ha Niki erősebb fiúkba kötött bele. A veszély vonzotta, már kis kölyök korában elhatározta, hogy ha most nem is, de majd egyszer ő fog megverni mindenkit. Erre gyakorolt. Feri nem kereste a csetepatét, de anélkül, hogy tudta volna, mi indította el a tettleges vitát, azonnal dühbe gurult és iszonyú csapásokat osztott Niki védelmében.

Nem az eszméért harcolt, csak olyan természete volt, hogy szerette befejezni a megkezdett munkát. A gimnáziumot együtt járták egy ideig, Feri sem volt jobb tanuló, mint Niki, de ő bizonyos józan bátorsággal rendelkezett. Őszintén megmondta a szüleinek, hogy unja az iskolát, nem érdekli Odysseus csavargása, sem a kosborfélék és ernyősvirágúak, valamint a harmadik deklináció sem. Ő pénzt akar keresni. Niki nem volt ilyen őszinte. Nem rombolta szét szülei álmait, nem tagadta meg a humanista tudományokat, végigbukdácsolta a nyolc osztályt, kimosolyogta a tanárokból az érettségi bizonyítványt. Feri, amint súlyosan és megfontoltan ült a karosszékben, talán a közös iskolai emlékekre gondolt, mert a pénzre vonatkozó kijelentését rövid elmefuttatással folytatta.

– Mert mit ér a tudás?

Niki nem felelt, zavarba hozná Ferit, ha válaszolna a szónoki kérdésre.

– Tudással nem lehet pénzt csinálni. Én ma többet keresek egy hónapban, mint amennyit egy egyetemi tanár egy esztendőben. Pedig az nagy úr. Na, és kérdem tőled, mit keres egy tisztviselő, pedig az érettségizett ember? És kérdem tőled, mit keresel te, az érettségiddel és a konzervatóriumoddal?

– Na kérdezd! – mosolyodon el Niki.

– Hát ez az! – csapott az asztalra Feri s a tányérok meg a poharak meg– csendültek. Az asztalon disznósajt volt felszeletelve, mellette egy nagy darab császárhús és szép régi kristálykancsóban – nagymama kancsója – piros bor.

Feri nem szívesen kínálta meg a vendégeket. A hús, a sonka, a felvágott, a kolbász nem ételnemű, hanem áru volt a szemében, áru, amelynek minden grammja pénzt ér. Az áru szent. De Nikit szerette és árucikkeit nagylelkűen elébe tálalta.

– Kár – bólogatott Feri – hogy nem választottál magadnak valami jó szakmát.

Nem mondom, ügyvédnek vagy orvosnak lenni érdemes ebben az országban, azok keresnek. A magyarok folyton pereskednek. A doktorok meg... maguk az asszonyok hajtják malmukra a vizet. Betegre fűzik a derekukat, elnyomorítják a lábukat. Hidd el nekem, hogy a divat a dok– toroknak dolgozik. – Boldogan vigyorgott. – Aztán én is... Jó árut adok s ebben az országban mindig többet ettek az emberek, mint amennyi a hasukba fért.

Bort töltött a poharakba, koccintott Nikivel.

– Csak azért mondom – kanyarodott vissza a témájához – , hogy doktornak vagy prókátornak érdemes lenni, de ki a fene akar annyit tanulni? A többiek persze törik magukat a hivatali állásokért. Tetszik nekik, hogy a felek hajlonganak előttük és az alantasok is. A minisztériumokban a fogalmazó összeveri a bokáját a tanácsos előtt, a fogalmazó előtt meg díjtalan díjnok töri össze magát az igyekezettől. Micsoda szamárság! A tanácsossal együtt zsebreteszem az egész bandát! Pénzt kell csinálni! Ha pénzed van, azt tehetsz, amit akarsz. Kérdem, ki az igazi úr, ha nem az, aki azt csinál, amit akar?

Elhallgatott, a szeme álmosan kalandozott végig a szoba tárgyain, fiókosszekrényén, a petróleumlámpán, a gondosan mosott függönyökön s a kényelmetlen, piros bársonnyal bevont székeken, majd megpihent a pénzszekrényen.

– Mit akarsz csinálni, Niki? – Tréfásan utánozta a dirigálást. – Ennél a hadonászásnál maradsz örökre?

Niki zárkózottan mosolygott.

– Nem valószínű. A katonákat kezdem megunni, a hadonászást is. Majd csinálok valamit.

Feri közelebb húzódott hozzá. Szuszogott egyet– kettőt, megpödörte sűrű, szőke bajuszát. A szemében meghatott jóindulat jelent meg.

– Nézd csak... – kezdte a maga körülményes módján, mert mindig önmagából indult ki és önmagából merítette a példákat, amelyeket elsöprően bizonyító erejűeknek tartott, hiszen önmagát értékelte a legtöbbre. – Nézd csak, én húsz éve vagyok a szakmámban, de több, mint tíz éve lettem önálló. A ház, amelyben az üzletem van, már az enyém. – Titokzatosan szétpislantott, mintha kémek lesnének rá felesége csipkefüggönyei mögül.

– Ezt a házat is megvettem. Senki sem tudja még, a mama sem suttogott. – Neki nem mondom meg, mert kamatra kaptam tőle a pénzt az önállósításhoz, nagyon alacsony kamatra s ha megtudná, hogy gyarapodok, többet kérne.

Niki csodálkozva bámult rá.

– Te kölcsönpénzzel dolgozol?

Feri nagyot nevetett.

– Persze, a mama pénzével. A magam pénzét magasabb kamatra adom ki, meg befektetem ingatlanba. – Ismét elkalandozott. – Tudod, mit vegyél, ha pénzed van? A Ferencváros külső részen, meg a Zuglóban, túl a sorompón, munkásházakat. Az a legjobb üzlet. Egy szoba– konyha, egy szoba– konyha. Viszonylag magas bérek s a bérlőknek semmi igényük. Ott nincs festés, javítás, mint bent a városban. Azok a nyomorultak meg sem mernek mukkanni, mert ha jár a szájuk, kiteszem őket. Kötve vannak a gyárvidékhez. A belső kerületekben különben is csak luxuslakást lehet kapni. Ha kiszámítod, hogy egy négy– öt szobás luxuslakás, ha felosztod a férőhelyet, mennyivel olcsóbb, nevetned kell. Szóval, ha pénzt akarsz befektetni, ezt ne felejtsd el.

Megint ivott, de csak egy–két kortyot, hogy a zsíros étel meg ne ártson s aztán ismét megjelent tekintetében a gyengéd fény.

– Mit is akartam mondani? Igen, igen. Itt az ideje, hogy te is komolyan nézd az életet. Ne haragudj Nikikém, emlékezhetsz rá, gyerekkorunkban is gyakran kihúztalak a bajból. Gondolkozz rajta, mihez szeretnél fogni. Én adok neked pénzt, persze nem szabad szólni róla a mamának, de még a te mamádnak sem.

Okos dolog volna egy jó kis vendéglőt csinálni. Én szállítanám neked a húst, rokoni árban, te meg a régi komáid közül összeállíthatnál egy kis, ügyes zenekart... Csuda jó üzlet lenne. Higgy nekem! A millennium óta a pestiek szeretnek mulatni. Akkor beletanultak a heje–hujába s nem bírnak leszokni róla. El sem tudod képzelni, öregem, milyen jól menne a zenés vendéglő.

Niki elképedve, dermedten hallgatta. Feri nem vette észre; magával ragadták ötletei.

– Ne hidd, hogy a levegőbe beszélek. A legkomolyabban a segítségedre lennék. Egészen kis kamatot kérnék. Csak még az kellene, hogy az étlapra ráírnátok, hogy húsárut az én gyáram szállítja.

A gyára most még csak egy hentesüzlet volt a kedves – e város hőskorából ottmaradt – öreg fáktól árnyékos józsefvárosi téren. De ahogy a szót kimondta, szerelmes titokzatossággal, mintha az imádott nő nevét rebegné, Niki érezte, hogy a gyár egyszer sokkal inkább az övé lesz, mint az imádott nő. A nő nem fontos.

– Vagy jobban szeretnél egy sajtüzletet? – Felemelte vaskos mutatóujját.

– Figyelmeztetlek, kitűnő ötlet. – Tűzbe jött. – Olyan üzlet, amiben csak sajtot és vajat árulnak. De a világ mindenféle sajtját a camembert–től a gorgonzoláig, a zsíros holland sajtoktól a paprikás angol sajtokig. Ez elképesztené a pestieket. Megnyerhetned magadnak valamennyi nagy éttermét és szállodát. Ha te vagy az első, egyedülálló sajtkereskedő Pesten, te lehetsz ezeknek az egyetlen szállítójuk. Ez nem kicsi dolog.

Diadalmasan végigsétált a szobán, odament a pénzszekrényhez, megsimogatta, mint egy kedves kutyát.

– Hát melyiket választod? Gondolkozz rajta. Nekem mindegy. Én a sajtkereskedésben is segítségedre leszek.

Niki dermedten hallgatott. Mintha agyba– főbe verték volna, úgy hatott rá az ajánlat. Szédült, nem talált szavakat. Feri megalapozott tőkéjének méltóságával nézett le reá, bár egész lényét áthatolta a jóindulat. Meghatotta tulajdon nagylelkűsége. Niki helyzetét reménytelennek tartotta, ko– molytalan foglalkozását ostobaságnak. Cselekedni kellett. Azt hitte, Niki a megillelődéstől hallgat. Bátorítóan folytatta.

– Neked nagyon kedves pofád van, Niki. Az embernek jó kedve lesz, ha rád néz. Persze, nem éppen most, mert nagyon fancsali a képed. – Megveregette Niki vállát. – Tudom, hogy meglepődtél, ezt nem vártad tőlem.

– Hát nem... – vallotta be Niki.

Feri le–fel járkált a szobában, belemerült a terv részleteibe.

– A te jóképűségedre alapítok mindent. Képzeld el, ha bemegy a vendéglőbe a vendég, mert tegyük fel, hogy vendéglő lesz, és te az asztalnál, mint tulajdonos üdvözlőd, rögtön megváltozik a hangulata. Látva a te csinos ruhádat, szép bajuszodat, drágább ételt rendel, mint amilyen szándékában volt. Sok vendéglős, aki jó üzletember, de gusztustalan pofa vagy durva külsejű, kénytelen köszönő– embert tartani. Ha te köszöngetsz végig az asztaloknál, jobb lesz a vendégek étvágya. Na ugye? – fordult vissza sétájában diadalmasan a szótlan Nikihez.

– S ugyanez áll a sajtkereskedésre. Mert, ha sajtkereskedést nyitsz, ami azért meggondolandó, mert kisebb tőke kell hozzá, kisebb a kockázat, a vevők többet vásárolnak, mert nem tudnak ellentállni, ha te kínálsz nekik valamit. – Leült, kényelmesen szivarra gyújtott s többször egymásután bólintott. – Hát igen. mind a kei plánom kitűnő. Csak választanod kell. – A szívére ütött, ott hordta kabátjában a pénztárcát. – A pénzt én adom. Ne aggódj.

NIKI NAPOKIG FULDOKLÓ KÉTSÉGBEESÉSBEN ÉLT.

Nem haragudott Ferire. Feri jót akart. Ismerte az unokabátyját. Feri áhítatosan tisztelte a pénzt és pénzt kínált neki. Ennél többet nem tehetett érte. De az ajánlat világosan megmutatta, milyen reménytelennek látják sorsát a hozzátartozói. A nagynénik és nagybácsik összegyűltek. Lehet, megidézték mamát is, feltárták előtte a helyzetet, megkongatták a vészharangot.

Tanácsokat adhattak neki és sötét színekkel festették le fia sorsát. Anyagias emberek voltak valamennyien, de nem kultúrálatlanok, s a maguk módján hittek az eszményekben. A forradalom alatt szüleik odadobták vagyonukat, személyi biztonságukat a szabadságért. A hagyományt megőrizték, de a szabadságvágy bizonyos polgári gőggé alakult át. Kulturális igényeik voltak, igaz, hogy azoknak hazafias illúzióik adták meg az alapot. Jártak színházba, vásároltak könyveket és előfizetlek újságra, mert a nagymamáék is így telték Komáromban, mivel ez az üldözött magyar irodalom, magyar színjátszás, magyar nyelv gyámolítására szolgált. Viszont ma már, a polgári jólétbe terebélyesedő Pesten, csak azokat a művézeket becsülték meg, akik sokat kerestek, akiket ünnepeltek, egyszóval akiket igazolt a siker. De attól, hogy a családban is legyen művész, idegenkedtek. A művész mindig gyanús, még akkor is, ha sikere van. De Nikinek még csak sikere sem volt.

Papa halála óta, az egyhangú, reménytelen esztendők alatt, csak egyszer derült ki kissé az ég felette. A pesti Operaházban bemutatták A tavasz madarát. Az előadás külsőségeiben és hatásában is azonos volt a prágai és a lipcsei bemutatóval. Szép díszletek, közepesen lelkes szereplők, jó zenekar és langyos közönség. A nézők, mert inkább nézők voltak, mint hallgatók, nagy részben nem dicsekedhettek magas zenei kultúrával. A közönség érdeklődése ebben az időben a népszínmű felé hajlott. Nemzetiszínű, hamisan derűlátó, jól– rosszul összetákolt nagy paraszttörléneteket játszottak és énekeltek elragadóan nagy tehetségek. A mű régen elvesztette jelentőségét. A közönséget a színészek vonzották. Az Opera közönsége kis szakértő csoportból, lelkes, még műveletlen fiatal zenerajongókból és pénzes polgárokból állt. Ők azért járlak az Operába, hogy üres estéiket kitöltsék, hogy a hölgyeknek legyen hol parádézniok új ruháikkal s hogy a férjek hitelüket igazolják azzal, hogy ilyen felesleges mulatságra is van pénzük. Ez a közönség nem volt alkalmas arra, hogy felfedezzen és mél– tányoljon egy új tehetséget. A világhírű operaszerzők műveit, mert ezeken már rajta volt a bélyeg, kellő elragadtatással fogadták, de A tavasz madarát, amelyről csak annyit tudtak, hogy a házi– ezred katonakarmestere írta a zenéjét – s a katonakarmestert abban az időben inkább katonának, mint muzsikusnak vélték – ,úgy hallgatták, mint egy kuriózumot. Mindenesetre mulatságos dolog volt, hogy egy katonakarmester is tud operát írni. De itt is megismétlődött az, ami a magyar családok lehetséges gyermekeivel szokott történni: Ha a mienk, nem lehettehetséges. Az nem lenne rendes dolog.

Verdi vagy Wagner tud írni operát, mert az egyik olasz, a másik német. De ugyan, ugyan kérem, hogyan írhatna operát egy magyar katonakarmester?...

Igaz, hogy volt itt még valaki, aki magyar volt és szintén operát írt. Erkel Ferenc. Jó, jó. dehát Erkel már meghalt és a szobra ott üldögél az opera előtt a kis kulipintyóban. Aki már szobor és aki halott, kétségtelenül igazolt tehetség. Az élőkben és az ismeretlenekben, különösen, ha magyarok, nem hihet az ember.

A tavasz madarát néhányszor adták az Operában. Niki tiszteletére bankettet rendeztek a tisztikaszinóban, majd a kecses, ifjúságtól illatos kis mű lekerült a műsorról. Niki vonszolta a hétköznapok láncait. Érezte, hogy belül egyre szürkébb, fakóbb, szárazabb lesz. A pesti bemutatótól nagy sikert várt: innen indul majd első műve világhódító útjára. Itt felfigyelnek reá. Nem úgy történt. Pedig hogy bízott benne! Annyira, hogy a papa halála után megkapott örökségén, ezerkétszáz forinton, visszavásárolta az ügynöktől A tavasz madarának összes színpadi jogait. Úgy látszott, ostobaságot csinált. A papa keservesen szerzett pénzét eltékozolta.

Önvádtól keseregve tépelődött. hogyan tudta a papa oly kevés fizetésből, négy gyermeket felnevelve, a sok gond, betegség, utazás, viszontagság között, megőrizni a maga apai örökségét, a morvaországbeli családi ház reá eső részét? Papa gyermekei közül hárman maradtak életben s a háromezerhatszáz forintot Niki, Pál és Lilike örökölte. Pál és Lili örökrészét okosabban használták fel. A nagymama eladta komáromi otthonát és a Józsefvárosban vett egy földszintes házat, ahová a leányával és unokáival költözött. Pál és Lili pénzét ebbe a házba fektették. A nagymama nyíltan elítélte Nikit. s a családi tanács vészbírái is csatlakoztak az ítélethez. Niki sötéten hallgatott tervéről: mamának, aki oly szelíden nyugodott bele az örökrész eltékozlásába, ő palotát fog venni.

A palotavásárlás késett.

A napokból hetek, a hetekből hónapok, a hónapokból évek lettek. Niki még mindig „hadonászott". A Ferivel folytatott beszélgetés után, amikor felocsúdott a megdöbbenés és a megaláztatás erkölcsi földrengéséből, számot vetett magával. Nemsokára harminc éves lesz, nemsokára vége lesz a tizenkilencedik századnak, nemsokára világváros lesz a városból, amelyben él; új eszmék remegnek a levegőben, hatalmas vagyonok nőnek körülötte, mesterek támadnak Európa majd minden országában, muzsika zeng mindenfelé, csak ő hallgat, ő hadonászik a jelentéktelen kis katonakarmester pálcájával, sovány marsok csattognak körülötte és banális üres dallamok.

Semmi sem lesz belőle. Sem szimfóniákba, sem operába nem kezdett. A két óriás, a két fenyegetően nagy kortárs megbénította. Kurt és Gerda, a régi westfálíai szerelem, egyre gyakrabban hallatta hangját. Éjszaka. amikor nem tudott aludni – mert mostanában álmatlanná vált– . kísértettek a régi viták.

Operettet írni! Hányszor hallotta ezt tőlük s milyen toporzékoló dühöt váltott ki belőle. Nekik lett volna igazuk? Ők jobban ismerték volna tehetségét, mint önmaga? De ha a silány, ostoba, felületesen összefércelt operettlibbrettókra gondolt, amelyek csak arra voltak jók, hogy a népszerű énekesek és énekesnők megszokott pózaikban komédiázzanak a közönség előtt, megvetéssel kergette el magától a gondolatot. Ezek az emberi érzésektől mentes papírfigurák egyetlen hangot sem ütöttek meg benne. Hol voltak a melódiák?

De mégis lassan felőrlődött a makacssága. Megtört.

JÓ, HÁT OPERETTET FOG KOMPONÁLNI. Ez rendben van. Beletörődött, eljutott odáig. Megalkudott a lehetőségekkel, elfogadja azt, amit képességei engedélyeznek. De librettóra van szüksége. És hol van az a librettó, amelyről Kurt annyit beszélt? A barátja Németországban élt. Már nem zenekarban játszott, zenekart vezeted.. Az idő múlik és Kurt a maga nyugodt, biztos módján haladt előre. Nagy színháznak volt a karmestere, persze nem Berlinben és nem Münchenben, de a német színházi kultúra régi, ott nem szégyen vidéken színházat játszani.

Pesten két operettszínház volt és amióta Niki a nagy elhatározásra jutott, többször elment ezekbe a színházakba. A Népszínházban népszínművek mellett operetteket adtak, inkább francia operettet, mint bécsit. A város lakossága a kiegyezés óta megnőtt. Több volt már hatszázezer embernél, de a négy állandó színházat nem mindig töltötte meg a közönség. Az új Operaházban megesett, hogy huszonhét néző volt a nézőtéren, ha Wagnert adtak, bár az előkelő körök rajongtak Wagnerért, de hát az előkelő körök vagy külföldön voltak, vagy a birtokukon. A Nemzeti Színház közönsége a hivatalnokká szegényedett dzsentriből, a megmagyarosodott kézművesekből és Ausztriából ideszármazott gyárosok családjából tevődött össze. A Népszínházát és a Magyar Színházat, ahol operetteket adtak, legnagyobbrészt a fiatalság látogatta. Az első sorokat a két kaszinó – a mágnás– és a dzsentri kaszinó – urai töltötték meg, az emeleti helyeket pedig az egyetemi hallgatók. A földszintre a polgárok jártak, kereskedők, iparosok, de ezek a családjukat ritkán hozták el. Bár operettláz volt az országban. az operettet hazafiatlan és erkölcstelen műfajnak tartották. Haza– fiatlannak azért, mert győztes versenytársa lett a vérszegény, hazug nép– színműveknek, erkölcstelennek azért, mert a kórus nőtagjai és a primadonnák trikót hordtak és alkalmat adtak szüntelen primadonna– háborúsá– gokra. amelyek elvonták a fiatalságot tanulmányairól és a komoly munkától. Viszont primadonna– háborúk nélkül ellanyhult volna a közönség érdeklődése, mert józan számítás szerint a most épülő, fejlődő, sokasodó fiatal fővárosnak több volt a színháza, mint amennyire szüksége lett volna.

Niki több operettelőadást megnézett és valamennyi lehangolta.

Ha visszagondolt a wesztfáliai színházra, már akkor is a németek javára ütött ki az összehasonlítás. Ott mindenki tudott énekelni. A primadonna képzett énekesnő volt, de a szubrettnek is volt hangja és a férfiak is veszély nélkül énekelhettek operákat az operettek után. A bécsi operettelőadásokat pedig nem is lehetett összehasonlítani a pestiekkel. Ott százados kultúrája volt az énekművészetnek, és a játékos, naiv bécsi kedély bájjal és melegséggel töltötte meg az üres operetteket. Itt népszínmű színészek és népszínmű énekesek játszottak és énekeltek. Niki jól látta, hogy van közöttük néhány rendkívüli tehetség, akiknek még a térdéig sem értek fel az átlag német vagy osztrák színészek. De ezek a színészek ragaszkodtak az egyéniségükhöz, nem kívántak kibújni a bőrükből és az előadások csak akkor voltak jók, ha a szerep megfelelt a színészeknek. Egyesek súlyosak voltak az operett papírfiguráihoz és papírérzelmeihez, nem tudták megteremteni a műfaj játékos stílusát. Másoknak nem volt hangjuk, de jó színészek voltak és mert a közönség szerette őket, játszottak, sőt még énekeltek is. A primadonnák hibátlanul megfeleltek a különleges magyar műsoroknak. Az egyik cigány származású muzikális, széphangú énekesnő még a népszínművekben szerezte meg a népszerűségét, meghökkentően csúnya volt. A nagy operettprimadonna, aki később kikerült külföldre, elragadó művész volt, szellemes, ötletes, ragyogó személyiség, de az ő nagy stílusához hiányoztak a partnerek, és tündöklése még sivárabbá tette a nagyon közepes együttest. Az ellenprimadonna – mert a másik karcsú volt és izgalmas – szőke volt. gyermetegen bájos, gyenge hangú és kövér. A cukros báj nagyon gyorsan unalmassá vált. Hódolóik két táborra szakadtak, virágesővel borították a színpadot, és ha bálványuk szerepelt, kifogták kocsijukból a lovakat, s maguk húzták a hintót a művésznő lakásáig. Fáklyásmenetet és szerenádot rendeztek a primadonna ablaka előtt és virággal hintették fel a járdát. Párbajoztak az ellenpárttal, összekeveredtek és számos rendőri beavatkozásra adtak alkalmat.

Niki, aki szépségideálját Ilona emlékéből és a Velencében látott elsuhanó tünemény káprázatából alkotta meg, nem értette a Pesten dúló prima– donnaháború hőseit. Neki nem tetszettek ezek a bálványok és fanyarul gondolt arra, hogy melódiáit a csúnya énekesnő, a pezsgőben fürdő századvégi démon, vagy a kövér szőke kislány fogja énekelni. Nem, igazán nem lelkesedett értük, bár hol volt még attól, hogy a primadonnák közül választhasson. Névtelen emberke volt, katonakarmester, aki képkiállításon, a jégpályán és a katonai szemléken vezényelt. De elhatározta, hogy operettet ír és az elhatározásaihoz ő mindig konokan ragaszkodott. Librettóra van szüksége.

A librettót azonban csak író írhatta. Ezt már eldöntötte. A kedves bajtársak baráti szolgálatait nem fogadja el többé. Plankenau jó fiú volt, Pietro okos és muzikális tengerész, de egyik sem volt író és talán ez volt az igazi oka annak, hogy az első opera félbemaradt és a második nem ért el sikert. A rossz szövegkönyv nem lelkesíti a komponistát; lehet, nem tudja, hogy rossz, talán tetszik is neki, de a rejtett hibák, a hazug helyzetek és a drámai vonal törése megbénítja. Niki most már tudta, hogy ez volt a baj. Már nem segíthet rajta, de a jövő sem ígér sokat. Hol talál itt szövegírót? Az ismeretségi körében nem volt író. A szolgálat elfoglalta, katonákkal barátkozott, a családja pedig rajta kívül egyetlen tehetséget sem mondhatott magáénak. A rokonok mind jazaneszű, szorgalmas emberek voltak, lelkesen keresték a pénzt, gyarapították a tőkéjüket, írni csak számlákat, pénztárkönyveket, vagy fizetési felszólítást szoktak.

Niki megpróbált írókkal megismerkedni. Sohasem gondolta, hogy az ilyen nehéz. Gyakran látott írókat a Népszínházzal szemben levő kávéház ablakában ülve, amint kritikát írtak az új darabról, vagy tudósítást a primadonnák körüli csetepatékról. Megpróbált velük összeismerkedni, hiszen fiatalemberek között gyorsan megy a barátság. De ez a világ gyanakvó, fölényes és modortalan volt. Nikit visszariasztotta. A fiatal újságírók lenézték a katonákat, de lenéztek ők mindenkit. Meglehetősen tudatlanok és módfelett szegények voltak és talán belső hézagaikat akarták kitölteni embertelen fölényükkel. A mindig frissen mosdott, gondosan megnyírt, jól beretvált, csinos egyenruhás katonakarmester felkeltette irigységüket.

Gőggel védekeztek. Ők kócosak voltak, fehérneműjük rojtos és sötét, nagy felleghajtókba burkolództak, bársonykabátot hordtak és lobogó nyakkendőket. Rossz tréfákat csináltak a katonakarmesterrel, a bakák egészsége felől érdeklődnek és arra is kíváncsiak voltak, hogy hány évesek a tüzérlovak. Nikit meglepte az oktalan rosszindulat, hamarosan elmaradt a kávéházból, más úton kísérelt meg szerzőtársat találni.

Egy másik csendes kávéházba kezdett járni. Ott figyelmesen elolvasta az újságokat. Tárcákat és verseket olvasott, mert hiszen íróra és költőre egyaránt szüksége volt. Talán valamelyik tárcában talál egy megzenésítésre alkalmas témát és valamelyik vers költőjében felfedezi azt az embert, aki a dalainak szövegét írná. A Budapesti Hírlapban hetenként jelent meg egy fiatal írótól tárca. Majd mindegyik eleven, kerek történetet foglalt magában, az író stílusa szűkszavú és elegáns volt. Huszárokról írt, vidéki dzsentrikről, társaságbeli hölgyekről és társaságbeli flörtökről. Ismerős világ volt ez. Niki a magyar garnizonra ismert benne. A vidéki város élményanyagával találkozott. Elment a Budapesti Hírlap szerkesztőségébe, hogy megismerkedjék a fiatal íróval. Azt hallotta róla, hogy vidéki fiú és csak néhány évvel idősebb nála. Egyszer a kávéházban a főpincér meg is mutatta neki, de Nikit valami furcsa tartózkodás fogta el. Nem ment oda hozzá, nem szólította még. Ezekben a percekben megbénította a ritkán jelentkező kínos érzés. Most megint gyötörte, hogy kicsire nőtt, Az a másik fiatal legény vagy két méter magas lehetett és bár a haja éppen olyan szőke, mint az övé és a szeme is kék, mégis idegenkedett tőle. Túl magas. Azt is hallotta róla. hogy a szülei gazdagok, a Nemzeti Színházban már adják a darabját és kaszinótag. Mindez nem riasztotta volna vissza, csak ne lett volna olyan magas. Igen, olyan nagyon magas...

Eltelt egy–két hét, amíg sikerült legyőznie félénkségét. Rábeszélte magát, hogy meg kell ismerkednie a magas fiatalemberrel és sikerült megkerülni a legkényesebb pontot is. A szerkesztőségben fogja felkeresni az íróasztalánál. Ha ül, akkor ő nem lesz mellette olyan kicsi. Úgy gondolta, a magas fiatalember nem bánhatik vele olyan komiszan, mint a kávéházi újságírók.

Hiszen mindig katonákról ír. Niki bajusza keményen állt és cúgos lakkcipője ragyogóan fénylett, amikor végig ment a Rökk Szilárd utcán és befordult a szerkesztőség kapuján. Sajnos, a Rökk Szilárd utcán nem volt mindenütt járda és a fényes cipőt a zsebkendőjével kellett megtisztítani a lépcsőházban. Újra végignézett magán. A cipő ragyog, az egyenruha hibátlan, a bajusza csodálatos. Egy lélegzettel futott fel a lépcsőn és délceg tartásban lépett be a nagy előszobába. Tökéletes szerkesztőségi idill fogadta. Egy borzas fiatalember az ablakdeszkán ülve sört ivott és a szerkesztőségi szolga, egy rozzant öregember, lábait hosszan elnyújtva szunyókált az egyetlen nádfonatú székben.

Niki megkérdezte, hol találja a tárcaírót. Kétszer kellett kérdeznie, mert az öregember nem szívesen hagyta abba az alvást. Csak a fejét emelte fel, sűrűn pislogott.

– Sehol se találja – mondta végre megfontoltan – ,mert elutazott messze tengerekre.

Niki gyanakodott. A kávéházi újságírók is szerettek őt félrevezetni. És ez itt újságírói légkör.

– El biz az – ismételte meg az öregember – , Herczeg szerkesztő úr teheti. Vett magának egy hajót és azon vitorlázik.

A borzas fiatalember az ablakdeszkán kiitta a sör utolsó cseppjét is, a poharat bedobta a papírkosárba. Ezzel a gesztussal fejezte ki véleményét. Niki hitetlenkedve, rosszkedvűen ment le a lépcsőkön. Még mindig gyanakodott.

Pár nap múlva az újságból tudta meg, hogy most csakugyan nem csapták be.

Librellistája a görög szigetek fele vitorlázott a hajóján. Nikinek összeszorult a torka. Ma harmincéves és az az író, aki a saját jachtján utazgat, csak öt évvel idősebb, mint ő. Lesz–e neki harmincöt éves korában jachtja? Esetleg egy biciklije. Ez mostanában divatos sporteszköz. De a szándékáról nem tett le. A vitorlás író aligha csinál librettót, de van még elég író Pesten. Csak meg kell keresni őket. Nem sikerülhet egyszerre minden. Így biztatta magát és tovább böngészte a kávéházban az újságokat. Kiss József lapjában, a Hét ben felfedezett egy költőt. Ez a hetilap ebben az időben a legmagasabb kultúrigényeket elégítette ki.

Csehov novelláit közölte fordításban és itt jelent meg először magyarul Flaubert–regény is. De Niki magyar írókra vadászott. A Hétben nem talált olyan novellát, amely magja lehetett volna egy operettnek, ellenben felfedezett egy költőt. Azelőtt nem sokat olvasott és mint a gyakorlatlan olvasók általában, szinte mágikus erővel hatottak rá a nyomtatott sorok. A Heltai–versekben az kapta meg őt, amivel ő szokta megnyerni a maga számára az embereket. Elragadó közvetlenség, megvesztegető báj áradt elé, könnyed zenei ritmus, hibátlan formaérzék és az ifjúság szikrázó, könnyelmű szellemessége.

Niki lázba jött. Ó, ha megismerhetné ezt az embert és ha megnyerhetné magának! Újra meg újra elolvasta a verset. A sorok túlzengtek az értelmén, már úszott mögöttük a dallam, mint a tavaszi égen a vidám fehér felhők.

Öröm és boldog vágy fogta el. Most nem kötelességteljesítés és becsületes szándékként élt benne az operett, hanem mint ingerlő, boldogító alkotás.

Ismét a főpincérhez fordult – mert mi az, amit egy pesti főpincér nem tudna? – ,hogy megszerezze a költő címét. A főpincér persze ismerte Heltait és sajnálkozott is, hogy régóta nem látta a kávéházban. Niki izgatottan érdeklődött, milyen a külseje a költőnek, hány éves lehet. Szerette volna azt is megkérdezni, hogy magas–e, de valami visszatartotta, hogy kimondja az őt gyötrő kérdést.

– Kedves fiatal ember – mosolyodottel a főpincér – ,könnyű keze van. Mindig szerelmes. Itt szokta a verseit írni, a szőke nőket szereti. És a lóversenyt is szereti – és most felelt arra, amit Niki titkon szeretett volna tudni – , jó magas. Talán több is, mint száznyolcvan centi. Nem tudom, hol lakik, de itt áll kint a kávéház előtt Varjú bácsi. Ő szokta intézni az ügyeit. Megmond mindent.

Varjú bácsi hordár volt, úgynevezett közszolga, aki a főváros ifjúságának bonyolult ügyeit intézte, zálogba tette a kabátokat és órákat, hordta a csokrokat és leveleket a szép hölgyek lakására, elvitte az írók kéziratát a szerkesztőhöz, felvette a honoráriumot. Varjú bácsi görbehátú öregember volt, az arca kifejezéstelen, majd oly titoktartó, mint egy angol komornyiké. Kopott nagykabátot viselt, mind a két kezét a zsebébe dugta, csak a fején hetykén félrevágottpiros sapkája jelezte. hogy még nem szakított teljesen az ifjúi álmokkal, vagy legalább mint kibic vesz részt bennük. Az üzlete, amely a járda néhány négyzetméteréből, a főváros levegőjéből és önmagából állt, itt volt a kávéház előtt. Nem nélkülözte a társaságot, mert egy gesztenyésütő néni is működött a közelben, sátra alatt egy cipőtisztító és egy újságárus is itt dolgozott. Niki mindig gavallér volt, tehát ötven krajcárt adott Varjú bácsinak, hogy megtudakolja tőle, hol lakik a költő. Megkapta a címét s azonnal levelet írt neki, hogy szeretné megismerni és találkozni vele. Azt is megírta, miért. A levélre nem kapott választ. Egy heti várakozás után lóvasúton kiment a külső Baross utcába, hogy személyesen járjon utána a dolognak. Zsongott benne a muzsika, mint egy kaptárban a méhek. Ő, aki mindig rossz tanuló volt, öntudatlanul mondogatta magában a költő versét, amely egy olvasásra megragadt a fejében. Madrigál– féle... A Magyar keringő tája, emlékei ébredtek fel benne és zengtek a vers soraival. Ha el tudná mondani a költőnek, hogy mit akar és ha a költő megértené őt, pár hónap alatt kész lehelnének az operettel.

Leszállt a lóvasútról, sietve indult meg a széles, vidékies utcán. Volt itt egy– két nagy, új épület, a dohánygyár környékén téglahalmok és meszesgödrök jelezték a készülő építkezést. De a század közepéről még itt maradtak a zömök földszintes házak, a kis virágoskertek és a nagylombú, öreg eperfák. Hamarosan megtalálta a költő lakását, és az udvaron sütkérező házmestert is, aki gyanakodva vizsgálta őt végig, mikor Heltai után kérdezősködött. Mit keres egy katona itt? A költő barátai nem viselnek egyenruhát. A szemüvegét is fetette, ami tekintélyesebbé tette a külsejét és bizonyos literátus színezetet adott neki.

– Elutazott – mondta végül.

Niki sokallta már, hogy mindenki elutazik, aki neki librettót írhatna.

– Hová? – kérdezte szigorúan.

A házmesterre hatott a hivatalos színezetű hang.

– A nagyságos úr nem úgy néz ki, mint egy hitelező. A tiszt urak nem szoktak pénzt kölcsön adni – jegyezte meg s e megjegyzés bőséges tapasztalatokat tárt fel. – Párizsba ment. – S hogy Niki idegesen megcsóválta a fejét, a házmester hevesen bólogatott. – Tessék elhinni, csakugyan Párizsba ment. Ez a bolondériája. Minduntalan elmegy Párizsba, pedig ott még annyit sem tud keresni, mint Pesten. Tetszik tudni a franciák nem tudnak magyarul.

Ez az érv meggyőzte Nikit, de nem vigasztalta meg. Mégsem hitt egészen a házmesternek a hosszú gyalogsétát téve átvágott a Józsefváros legszélén, hogy a külső Népszínház utcában a Hét szerkesztőségében is tudakozódjék. A szerkesztőség nem is volt szerkesztőség, csak a szerkesztő lakása. Hatalmas, értékes bútorok és néhány olcsó, csak festett szekrény és festetlen asztal között drága renaissance széken egy szakállas, méltóságteljes férfi fogadta. Nagyon szép kék szeme volt, orrhangon beszélt. Úgy tekintett Nikire, mintha teljesen feleslegesnek tartaná a világban. A nevét királyi gőggel mondta meg.

– Kiss József.

Niki kissé zavarban volt, bűntudat fogta el. Ez a középkorú költő igen nagy költő lehet, de ő nem tehet arról, hogy egyetlen versét sem olvasta. Ö muzsikál. A költő–szerkesztő megerősítette a házmester jelentését.

– Igen, Párizsban van. Már egy hónapja elutazott és még mindig nem kaptam meg tőle a megígért cikket. Ha ön is Párizsba menne s találkoznék vele, kérem, mondja meg neki, hogy máskor tartsa meg a szavát.

Niki megszégyenülve távozott. Nem ismerte Heltait, de már szerette és a feddő szavak őt is megsértették. Haragudott volna a szerkesztőre, de látta, hogy kistermetű ember, még kisebb, mint ő és bizonyos rokonszenvet keltett benne. Azt, hogy a legmagasabbrendű irodalmat igyekszik a közömbös magyar olvasók fejébe beverni, nem méltányolta, mert hiszen csak mostanában kezdett olvasni.

Két kudarc. De minél több kudarc érte, annál keményebb lett az elhatározása. Más utakat próbált. Megnézte a színlapokon, hogy ki fordította a külföldi operettet, vagy ki írta a magyar operett librettóját. Először a fordító nyomába szegődött. Ez is költő volt s ennek a nevét is a Hét lapjain ismerte meg. Ez a költő nagyon szorgalmas fiatalember lehetett. Napilapokba is írt és Niki hetekig kergette őt szerkesztőségről szerkesztőségre, kávéházról kávéházra. Kell, hogy librettót kapjon. Nem nyugszik, amíg nem lesz kezében az operett szövegkönyve. És ennek az írónak kell tudnia librettót írni, hiszen egyebet sem tesz, mint francia, meg osztrák operetteket fordít és magyar verseket ír az operettszámokhoz. Végül a Magyar Színházban sikerült elfognia. Itt a Gésákat adták, egy új angol operettet. A Gésák ellentéte volt minden operett hagyománynak, szembefordult a francia és a bécsi operettel. A Távol– Kelet muzsikáját és regényességét dolgozta fel angolszász ízlésnek megfelelően. Sok szép fiatal nőt vonultatott fel a színpadon: a muzsika ízléses, bájos és szokatlan volt.

Niki ismerte a színházak útvesztőjét, a kiskapu felé vette útját és mert senkitől sem kérdezett semmit és mert egyenruhát viselt, bejutott a színpadra.

Valamelyik színésznő udvarlójának nézték, hagyták, hogy megálljon a színfalak mögött. Az ismerős kopott lécek és átfestett vásznak mellett álldogálva, lenézett a nézőtérre. A színpadon a vendég angol énekesnő énekelt és a közönség az idegenimádat mámorában lélegzetvisszafojtva, belül unatkozva hallgatott. Az öt angol táncosnő – hosszúlábú, magas, karcsú lányok – a színpad másik oldalán várakozott. Rózsaszín trikót hordtak és nagyon, nagyon rövid japán ruhácskát. Az énekesnő befejezte az énekel, a taps feldübörgött. Niki jól látta a karmestert, amint kérdőn az énekesnőre néz: akar– e ismételni? És azt is látta, hogy az énekesnő gyorsan lélegzett és mélyen kivágott ruhája fölött gerincén a veríték kis árkot mos a púderben. A karmester intett a zenekarnak, az énekesnő bókolva kihátrált s az öt táncosnő – lábukat a magyar színpadon elképesztő magasba dobálva – betáncolt. Élénksárga, rózsaszín és kék színek, festett cseresznyefák, erősen tűző színpadi fény, így közelről rikítóan vörös arcok és szájak és agyon feketített nagy szemek. Enyhe verejték, erős parfüm– és festékszag, por. A tánc nyomán felszálló por. Színház.

Niki felsóhajtott, tehát ide vágyik ő. De a zene szólt és a zene megszépítette mindazt, ami közelről rikító és vásári volt.

Egy jóindulatú színházi szabó megmutatta azt az urat, akit Niki keres.

Fiatal ember volt ez is, a haja nagyon göndör, az arca finom, ólmosan sápadt; nyugtalan, túl fényes szeme elárulta, hogy az élete zaklatott, idegei túlterheltek.

Beérkezett író volt már, hiányzott belőle a kezdők gőgje, ami a súlytalanságot pótolja. Udvariasan, kedvesen fogadta Nikit. Pár szót beszéltek, Niki arra kérte, hallgassa meg egy– két szerzeményét, kedvet akart neki csinálni a librettó írásához.

A költő szelíden hajolt felé, de a szeme túlnézett rajta, idegesen nyugtalanul villózott. Megígérte, hogy értesíteni fogja Nikit, amint lesz ideje. Mostanában azonban nagyon el van foglalva, a Népszínháznak fordít egy operettet, itt a Magyarban a következő újdonság átdolgozását vállalta, de hát persze azért meg lesz tisztelve, ha Niki műveivel megismerkedhetik. Melegen kezet rázott vele, rendkívül udvariasan kifelé indult Nikivel, hogy váratlanul, néhány lépés után a szűk színpadi folyosón eltűnjék egy öltöző ajtaja mögött.

Niki ismét várt. Az apja arra tanzította, hogy az ember ne ígérjen olyat, amit nem tart meg és Niki még nem ismerte és nem is gyakorolta a meg– oldásnak azt a kellemes fajtáját, hogy az ember mindent megígér és az ígéretet elfelejti. Nehéz heteket élt ál. Nem kapott értesítést a kedves költőtől és egy hónap múlva, amikor szembe jött vele a Kossuth Lajos utcán, úgy ment el mellette, mintha nem ismerné. Csakugyan nem ismerte meg.

Az arcát elfelejtene, ahogy elfelejtette az ígéretét is, ami nem volt ígéret, csak egy udvarias forma, hogy megszabaduljon a mulatságos kis katona– karmestertől.

Azért sem hagyom abba – mondta Niki magában. Mama azt tanácsolta, hogy társaságban ismerkedjék meg valamelyik divatos libretlistával. Egy szalon légkörében más az érintkezés, a találkozás társaságon belül többre kötelez. Mama néhány nap alatt azokon a titkos csatornákon, amelyeken a nők úsztatják a híreket, megtudta, hogy az a fiatal miniszteri tisztviselő, aki a Népszínház két nagysikerű operettjének szövegkönyvét írta, melyik szépasszonynak udvarol. Azt is mama intézte el, hogy a szépasszonyhoz Niki meghívót kapjon. A teát ebben az időben már nem vacsora után itták, hanem angol módra délután. A szép hölgy fogadónapokat tartott, az ilyen napokon minden ismerős megjelenhetett hívás nélkül és hozhatott magával társaságbeli fiatalembereket is. Nikinek társaságban mindig sikere volt. A szép asszony kedvesen fogadta. Niki egy ideig mellette ült a szalon sárgaselyem pamlagán, majd végigudvarolta a fiatal lányokat és azután – a szíve úgy dobbant meg, mint ifjú szerelmes korában – a kandalló egyik sarkára támaszkodva beszélgetni kezdeti a librettistával, aki a kandalló másik sarkára támaszkodott. Jóképű, barna fiú volt, elegáns sötét kabátban, hosszú bajuszt viselt és mélabús barkót. A gomblyukában krizantémet hordott. Nikinek tetszett ez a társaságbeli író; ő jóindulatú volt és mindenki tetszeLt neki, aki nem közeledett feléje ellenségesen.

– Te katonakarmester vagy? – kérdezte az író, de azt nem kérdezte meg, hogy szokott– e komponálni, zenéről sem beszéltek. Az írót főleg társaságbeli pletykák foglalkoztatták, különféle családi kapcsolatok, afféle társasági heraldikus volt, akit csak az érdekel, hogy hány őse van az új ismerősnek.

A háziasszony megkérte Nikit, hogy zongorázzék; ő előbb azt a francia valcert játszotta el, amelyet még Ilonától tanult. A valcernek nagy sikere volt és azután a divatos operett számait követelték tőle. A Gésák itt is sikert arattak.

Niki az író fele sandított, de az nem figyelt a zenére. Teáját itta és süteményt ropogtatott hozzá. Mindegy, majd idefigyelsz – gondolta Niki és eljátszotta a Wesztfáliából hozott kompozícióit. Mindenki hangosan beszélt, nevetgélt, evett. Amíg a francia valcert játszotta, hallgattak és tisztességtudóan csendben maradtak, addig is, amíg a Gésák muzsikája hangzott, de az ő zenéje senkit sem kötött le. Nem vették észre, hogy új, hogy jó, hogy szép. Mintha jég csúszott volna le Niki gallérján, végig a hátgerincén.

Mi ez? Ezek süketek? A garnizonban és lent a tengerparti városban az embereknek jobb fülük volt. Az operett– librettista, akinek már két darabját játszották a színpadon, sem hallotta meg a muzsikát. Niki, ahogy abban az időben mondták, angolosan köszönés nélkül távozott. Amíg a köpenyét felvette az előszobában, hallotta, hogy a kis szalonban a háziasszony és az író beszél.

Az ajtó nem volt becsukva, de a vastag posztófüggöny Nikit eltakarta.

– Az a csinos kis katonakarmester már elment.

– Ez egyszer nem maga miatt jött ide egy férfi, drága Edit – hallotta Niki az író hangját. – A fiú engem kerget. Operettlibrettót akar. Már az egész városban ismerik, az a rögeszméje, hogy zeneszerző. Makai figyelmeztetett, hogy óvakodjam tőle. Úgy tettem, mintha süket lennék.

– De egész csinos dolgokat zongorázott – vetette közbe a háziasszony.

– Jelentéktelen szárnypróbálgatások. Drága Edit, maga gyönyörű asszony, de annyit engedjen meg nekem, hogy a zenéhez én értsek.

A háziasszony gyors kis kacajjal fizette meg a bókot, de még volt ellenvetése.

– Ne legyen olyan önhitt. Annyit én is értek a zenéhez, mint maga, különben pedig ennek a fiatalembernek előadták már egy operáját.

– Előadták, de meg is bukott. Protekciós fiú, megvannak az összeköttetései, kisarkantyúpengette magának a bemutatót.

– Maga látta a darabot?

– Nem én, de mondták, hogy nem érdemes megnézni, és mire rászántam volna magam, hogy megnézzem, lekerült a műsorról.

Ennyi elég volt. Niki fejébe csapta a sapkáját, kisietett az előszobából.

Enyhe émelygést érzett s a gyomrában valami tompa nyomást. Protekció...

Irgalmas Isten, hol volt az ő protekciója? Pietro elvitte a milánói ügynökhöz a darabot és az megkötötte a szerződést. Soha eszébe sem jutott befolyásos ismerősökhöz folyamodni és nem is voltak befolyásos ismerősei. Az összeköttetés legfeljebb szerény álláshoz juttatta őt. El sem tudta képzelni, hogy a művészi érvényesüléshez protekciót keressen. Szégyelte volna.

Vagy jó, amit csinál, vagy rossz. A közönségnek kell eldöntenie. Azon is megdöbbent, hogy a krizantémes író ismerte őt és körülbelül mindent tudott róla. Tehát, amikor látszólag nem vette észre, hogy zongorázik és azt sem vette észre, hogy nem ismert darabokat játszik, színlelte a szórakozottságot.

Így védekezett ellene. Olyan szégyenérzet fogta el, hogy felfordult a gyomra. Megint visszatért a régi érveihez. Gerda, Kurt, Ilona, Pietro...

Tévedtek volna? Ők nem értenek a muzsikához, vagy a pestiek? De nem adja fel a harcot. A kudarc nem törte le, ellenállásra tüzelte. Az életében eddig minden könnyen ment. Gyakran bajba került, de a sors váratlanul és gyorsan jelent meg, a tenyerére vette és élete viharos színteréről átemelte egy békés, vonzó új színtérre. A sors olykor a papa képében jelentkezett, gyakran női formát öltött. Az emberek általában jók voltak hozzá, mosolyára, amellyel a világba tekintett, mosollyal feleltek. Csak ez a város, ez a város volt hozzá rossz. De le kell győznie ezt a. Ha lemondott az álmairól és elhatározta, hogy új műfajba fog, meg kell találnia minden eszközt, hogy tökéleteset alkosson. Kényszerítette rá önmagát, hogy erős legyen és folytassa a küzdelmet.

NEM TUDOTT BELÜL JUTNI A KÖRÖN.

Ekkor még gyanútlanul élt és csak évek múlva tanulta meg, hogy Pest kegyetlenebb minden más nagyvárosnál. Olyan lelki szomjúságban, megalázó tikkadtságban szenvedett itt, mint egykor kamaszkorában Prágában. Most újra felrémlettek benne azok a nyomorúságos napok. Fázik és éhes. Akkor úgy képzelte, egyedül ő éhes és egyedül ő fázik Prágában.

Mindenki másnak meleg szobájában és dúsan megrakott éléskamrája. Igen, Pesten minden zeneszerzőnek lelkes librettistája van, jó szövegkönyve és az asztala mellett lihegve várakozik a versíró, hogy a megkomponált számokkal rohanjon a zongorához és már írja is a verset. Milyen boldog lett volna, ha egy ismert költőtől ő kapott volna verset, hogy megzenésítse.

Csak álom volt még,hogy az ő szólamai felelt gondba borulva szólagolják a költők a megfelelő szöveget és remegjenek, hogy prozódiai hibát ne kövessenek el.

Mi törlént eddig? – biztatta magát. – Tulajdonképpen semmi. Az, a pár kóbor újságíró, akiket a kávéházban megismerit, úgysem tudott volna librettót írni. A vitorlázó íróval és a Párizsba utazott költővel pedig nem beszélt. Lehet, hogy azok szívesen fogadták volna. Ez csak véletlen. Kellemetlen véletlen, de nem szerencsétlenség. A göndörhajú. sápadt költő pedig csakugyan el van halmozva munkával. A társaságbeli fiatalember ostoba alak. Nem sikerülhet minden azonnal.

Sikerült bekerülnie a színészek és írók klubjába. Itt megismerkedett újra néhány fiatal íróval. Elbeszélgetett velük, meghallgatta csattanós történeteiket és bár roppant sajnálta rá az időt, leült velük kártyázni. Nem tudott kártyázni, de nem sajnálta az elveszített pénzt. Úgy látszott, már egész jó barátságba került velük, de amikor megemlítette, hogy operettet akar komponálni és librettót keres, a fölényes fiatalemberek összekacsintottak. A híre megelőzte.

Túlságosan jóindulatú és túlságosan jól nevelt volt ahhoz, hogy megértse, ezek csak ugratták, mulattak rajta és hihetetlenül nevetségesnek tartották azért, mert katonakarmester létére operettet akart komponálni. A kör bezárult, zárva is maradt, képtelen volt áttörni. Pesten a művészek egy része nem alkotott, csak viccelt. Belőle figurát csináltak, egy mulatságos figurát és miután megteremtették a műfaját, nem voltak hajlandók másnak látni. Óriási tréfa volt, a kis karmester pénzét kártyában elszedni, éjszakákat átinni vele és azután kinevetni, amikor librettót akart. Nem tudta megérteni őket. A jellegzetes budapesti vicchez nem volt elég gonosz és így áldozatául esett...

És a barátkozás! Az írósüvölvényekkel való kószálás, az esték a klubban, sok pénzbe került, mert reménybeli szövegírót, ha a főpincér megjelent az asztaluknál, szórakozottan a levegőbe néztek, hagyták, hogy Niki fizessen helyettük. Sohasem volt elég pénze és most még inkább nem volt, mint a vidéki garnizonban, vagy lenn a tengerparton. Nem tudta megtanulni a takarékoskodást és gyötrelmes bűntudat kínozta, amikor otthon látta mama művészetté emelkedő nemes fukarságát. Mama meg tudott élni a nyugdíjból, pedig milyen rettenetesen kevés volt. És időnként, soha meg nem fizetett kis kölcsönökkel segítette őt. Egy ideig hitt abban, hogy eljön a kárpótlás ideje és mama palotában fog lakni és cobolybundában jár. De most már egyre jobban és jobban fogyott a hite. Sivár lett körülötte az élet.

– Képtelen vagyok bejutni közéjük – panaszkodott egy este mamának nem tudom elképzelni, más zeneszerzők hogyan kaptak librettistát. Egyszer mindegyik elkezdte. Mind kezdőnek született. Hogy tudták áttörni a közönyt? A rosszindulatot?

Mama kedves, hervadó arcát már ellepték a korai ráncok. Olyan volt, mint egy nemes, gyöngédszínű porcelán, hajszálvékony repedésekkel.

Tűnődve nézett a fiára és mintha a tulajdon arca nézett volna vissza rá.

Nikinek csak a bajusza hasonlított az apjáéhoz. Katonabajusz volt. De a fiatal arcon már megjelentek a mély vágások, éppen a két szemöldöke között, a két domborulat között, amely a homlokon a fantáziát és a zenei tehetséget mutatja meg.

– Valamelyik primadonnával kellene megismerkedned – szólt hosszabb tűnődés után mama. – Már hallottam ilyenről. Pesten primadonnauralom van és azt beszélik, csak olyan darabokat adnak elő, amelyek a primadonnáknak tetszenek. Talán a primadonnáknak több eszük van, mint a szövegíróknak. Meg kellene ismerkedned valamelyikkel.

Nikinek tetszett az ötlet. És most megint mama segített, hogy bejusson a primadonnához. Egy– két nap alatt megtalálta az utat, A papa egyik jó– akarója, egy nyugalomba vonult ezredes valaha szárnysegédje volt annak a főhercegnek, akit a király drákói paranccsal tiltott el a nagy primadonnától.

Ez volt a karcsú primadonna, a nagystílű, a szellemes, az elragadóan érdekes. Niki maga is csodálkozott, hogy milyen hamar kapott meghívást a színésznőhöz. Nem volt izgatott. A nőktől sohasem félt és ha Gerdára, vagy Ilonára gondolt, különösen megnőtt az önbizalma. A művésznő azt üzente, hogy vacsora után keresse fel.

Niki néhány szál méregdrága kaméliát vitt magával, mert bár tele volt apró adóssággal, gavallér hajlamait nem tudta megtagadni. Nagy előszobába vezették, itt egy féltucat kitömött kutya hökkentette meg. A művésznő rajongott a kutyákért és a világból kimúlt kedvenceit nem adta vissza a földnek, szörnyű üvegszemekkel halhatatlanná merevítve, molyrágta bőrüket kitömetve, benépesítette velük a lakását. Amikor a viharvert képű szobalány Nikit bevezette a szalonba, másik féltucat eleven kutya ugatása fogadta. A szalon olyan volt, mint amilyennek a primadonna szalonjának lennie kellett a tizenkilencedik század végén. Selyem és brokát mindenütt,világos szmirna szőnyegek, nagy kínai vázák és csillogóan,hidegen fénylő velencei tükrök. Sötétruhás társalkodónő – oly tisztes jelenség, mint egy leányintézet vezetője – ültette le Nikit és vette el tőle a papír– mandzsettába tekert kaméliacsokrot. A kaméliák megtették a magukét, a társalkodónő néhány udvarias szóután magára hagyta Nikit.

Selyem suhogott, a brokát ajtófüggönyüketfélrevonta egy gyűrűkkel megrakott kéz, illatfelhő tört be a levegőbe és egy karcsú hölgy állt Niki előtt.

Ő felpattant, sarkantyúi csilingeltek, a gyűrűs kéz fölé hajolt. A kézcsók hosszú volt, nem mintha Niki megszédült volna a parfümfelhőtől, hanem, mert a művésznő a fiú kezében felejtette a kezét.

Milyen más világ volt ez! Ez a Niki eleme volt. A könnyű, könnyelmű illatos levegő, a sok selyem és az asszonyi báj. Azonnal tudtak beszélgetni.

Niki elmondta, hogy mit akar és az, énekesnő helyeselt. Ismerte Niki operáját.

Azt mondta, elbűvölte a dalmű, a zongorához ültette a fiút és a hangszerre könyökölve már dúdolta is Niki dallamait. A sors, amely gyakran asszony képében jelentkezett, most megcirógatta Nikit. A sunyi arcú vén szobalány pezsgőt hozott be, fagylaltot és süteményt.

– Imádom a pezsgőt – szólt a művésznő nevetve,– Ugye maga is?

Niki szintén esküdött a pezsgőre, azt természetesen elhallgatta, hogy az énekesnő híres pezsgőfürdőiről ő is tud. Tetszett neki a színésznő. Gerda persze sokkal jobban énekelt, Ilona pedig szebb volt. Mélyebb és izgalmasabb.

De ez a nő kissé száraz alakjával és elrajzolt arcával, finom, kifejező kezeivel szikrázott a tehetségtől. A szalont megtöltötte a szüntelen életöröm delejcsségével. Megbeszélték az operettet, a művésznő megígérte, hogy elküldi Nikihez a házi újságíróját, aki egyébként már írt operettszöveget és a következő szezonban meglesz a premier. Persze, a főszerepet a művésznő fogja énekelni. Ez nem is lehet másképp. Újra eljátszatta Nikivel a számokat, a wesztfáliai valcer különösen tetszett neki, a mazurkát belépőnek választotta ki és néhány kecses tánclépést mutatott a nagy szőnyegen. Fodros, tengerkék ruháját felemelte. Niki láthatta aranybőr cipőbe bújtatott híres karcsú és kicsi lábait.

Május volt. A művésznő kinyittatta az ablakokat, azt mondta, friss levegőre vágyik. De az utcáról beáradó holdfényt oly szépnek találta, hogy átmentek a szomszéd szobába, ahol nem égett a lámpa és csak a hold világított.

Niki néhány napig bizakodó, vidám hangulatban várta a művésznő házi újságíróját. De az újságíró nem jelentkezeti. Ezek az újságírók lusta, megbízhatatlan fráterek. Talán kellene szólni a primadonnának. Arra is gondolt, hogy benéz a szerkesztőségbe, ahol az újságíró a színházi rovatot vezette, de az elmúlt hetek alatt olyan sűrű ellenszenv támadt benne a szerkesztőségek és az újságírók iránt, hogy inkább várakozott. De úgy gondolta, a kedves primadonnának mégis tartozik némi hálával és jó lenne figyelmeztetni is. Újabb kamélia csokrot küldött neki. A virágokat a Nemzeti Színház mellett levő régi virágkereskedésben rendelte meg. Szabály, sőt törvény volt a gavallérok között, hogy művésznőnek csak innen lehet virágot küldeni.

A kisasszony, aki a csokrot elkészítette, érdeklődve pislogott Nikire.

Nikinek úgy tűnt, mintha a kisasszony mondani szeretne neki valamit. Kifizette a csokrot és elment. Este a művésznő sovány, öreg szobalánya kopogott Nikiék lakása ajtaján. Titokzatos arcot vágott. Egy kis csomagot tartott a kezében. Nikivel akart beszélni. Mama hűvösen, gyanakvó tekintettel küldte be a fia szobájába.

– A méltóságos grófné – kezdte a szobalány egy egészen újfajta fenséggel, amit az első találkozáskor Niki nem tapasztalt – szívélyes üdvözletét küldi a karmester útnak és ezt a kis emléket.

Az asztalra tette a selyempapírba csomagolt tárgyat.

– Mikor láthatom a grófnét? – kérdezte Niki megdöbbenve, gépiesen átvéve a primadonna rangját, amiről eddig nem tudott.

A szobalány felsóhajtott, de a sóhaj diadalmas volt, nem fájdalmas.

– Azt hiszem, soha, uram. Nem méltóztatik tudni, hogy férjhez ment? Tegnapelőtt volt az esküvője és azonnal elutaztak a gróf úr őméltóságával, Ausztriába.

A szobalány bókolt, kihátrált, betette maga mögött az ajtót.

Niki percekig gondolatok nélkül állt az asztal előtt. De mert a nőket mindig megértette, hamar rájött, mi történi. A primadonna a maga stílusában búcsúzott. A maga örömére játszott egy kis színházat a csinos fiatal katonakarmesterrel. Mégegyszer, utoljára elmerült a színházi illúziókba. Jó partnert kapott, a befejezés méltó volt a múlthoz. De mégis kedves asszony volt! – Niki vállat vont, kibontotta a csomagot. Bársony tokban egy kis zsuzsut talált, akkoriban hordtak ilyenfélét a férfiak az óraláncukon.

Kis arany szív volt, néhány brilliánssal. Isten áldja a grófnét. De honnan vesz librettót? Megint oda az operett!

JANUÁR ELEJÉN A KIRÁLY ÉRKEZETT PESTRE. A zord öregúr a trónörökös és a királyné halála óta hideg magányban élt. Eltávolodott a világtól, bezárkózott a magára rótt bürokratikus kötelességek börtönébe. Körülötte dermesztően gépiessé merevedett az élet. A főváros nagy parádéra készült, a budai várban udvari ebédekre és udvari bálokra hívták meg a gondosan megrostált méltóságokat. Az alkotmány arra kényszerítene az uralkodót, hogy némi kis időt egyik nem kedvelt országa, neki örökké idegen fővárosában töltsön. Az örökletes ellenszenv megmérgezte az ünnepélyek légkörét, de nem gátolta a pompát, a költekezést és növelte a társasági lázat.

Pest néhány hétre fővárosnak álmodta magát. Az arisztokraták, a politika vezérférfiai, a közgazdasági kiváltságok, a kiválasztott tudományos és művészeti nagyságok estélyeket, bálokat adtak: díszelőadások, kiállításmegnyitások, népünnepélyek s katonai felvonulások követték egymást.

Niki díszindulókat gyakorolt zenekarával. Otthon egyenruháit tisztította, lakkcipőibe sámfát dugott, gombjait fényesítette. Éppen a glaszékesztyűk felett tartott szemlét, amikor megszólalt az előszoba csengője. A húga – kerek, szőke arcán égő kíváncsisággal – levelet hozott be Nikinek.

Pezsgőszínű nagy boríték volt, mélynyomású címerrel, grófi koronával és arany pecséttel.

– Jó szaga van – suttogta Lilike. – Ki írta? – kérdezte, amíg bátyja izgatottan forgatta kezében a borítékot. Niki meghúzta a kislány copfját.

– Nem kell mindent tudnod.

Lilike elpirult, haragosan vont vállat.

– Tudom, hogy egy hölgy írta. Te mindig hölgyektől kapsz levelet.

Niki nevetett.

– Tévedsz. A szabó írta. Számlát küld.

– A szabó nem parfümözi be a papírt. Ennek bordórózsa szaga van.

Niki nehezen várta, hogy a kislány kimenjen a szobából. Lili sértődötten elszáguldott, hogy jelentse a mamának: Niki megint jószagú levelet kapott.

Mama elkomolyodott. Szerette volna, ha Niki kevesebb jószagú levelet kap és többet komponál.

Niki kinyitotta a borítékot s a kopottas kis szobát betöltötte a bordórózsa illata. A szíve felugrott a torkába, a torka összeszorult. A vérében zümmögni kezdett a magyar valcer. Nem is olvasta a levelet, csak maga előtt tartotta s mintha színpadi süllyesztőből emelték volna ki a múlt díszleteit, már ott állt a kastély zongorája mellett, érezte a nyári éjszakát, a violaszín homályban remegő csillagokat és az asszonyt. A többi nő megfakult.

Gerdára enyhe sajnálkozással gondolt, Erzsébetre kis fensőbbséges humorral, a sok kaland ütemes lármává olvadt, mint a banális báli muzsika.

De Ilona még fájt, tehát Ilona élt.

A levél pár sora úgy hívta, mintha csak tegnap találkoztak volna. Ilona nem tűr ellentmondást. Niki nem is akart ellentmondani, A szegény, egyhangú élet kapuja kicsapódott: fény és izgalom áradt be.

AZ ASSZONY TIZENEGY ÓRÁRA RENDELTE MAGÁHOZ NIKIT.

A kis palota a Múzeum mögött állt. A nagy, hideg előcsarnokban csak egy karosgyertyatartó hat kis lángja világított. A komornyik – feketeruhás, fehérnyakkendős, fehérhajú öreg – füleden fehér folyosón vezette végig Nikit. Itt sem égtek lámpák. Csak az előcsarnok gyenge világossága kúszott utánuk és magas, puha árnyak. Kisebb szalonba léptek. Itt is csak gyertya égett, de a kandallóban öreg, vaskos fadarabok lobogtak.

– Méltóztassék helyet foglalni, a kegyelmes asszony elnézést kér, pár percet késik.

A komornyik eltűnt, Niki egyedül maradt a kékesvörös tűzfényben. A nagy szmirnaszőnyegre nyugtalanul mozgó árnyakat festett a kandalló tüze. A felette levő nagy tükörben olykor megjelent egy arc, amint a láng megvilágította a festményt s a sötétség megint elnyelte. Niki nem nézte meg az óráját, nem törődött az idővel. Talán negyedóráig várt, élvezve a várakozást. Álomszerű elégedettség fogta el. Mintha az élete megint len– dületet kapott volna, mintha a sors ismét a tenyerére emelné. Átsuhant benne a gondolat: nekem mindig az asszonyok hozzák a változást.

Gumikerekű kocsi lágy dübörgése hallatszott az utcáról, aztán léptek, ajtócsapódás és a magas, pompásan faragott fehér ajtó kinyílt, Ilona belépett. A január illatos hidegét hozta magával. Rámosolygott Nikire, mindkét kezét nyújtotta feléje, de közben a komornyiknak kiáltott.

– Hozz be még gyertyákat. Sötét van itt.

Még két kandeláber érkezett s a lángok finom remegése, mint fénylő zene világította meg a szobát.

– Gyere ide, hadd nézzelek meg.

Ilona magasra emelte a gyertyatartót, Niki arcába világított.

– Ó, szép ember lettél. S a hajad megsötétedett. Kár... A bajszodat vetesd le. Butaság és közönséges. Annak a hülye II. Vilmosnak van ilyen bajusza. Őrmesternek való, nem muzsikusnak. Gondolj Chopinre.

– Chopin tüdőbajos volt.

– De nem a bajusztalanság okozta.

Niki nézte az asszonyt, az is őt, mosolyogtak. Benső áram, ismerős áram futott végig mindkettőjükön. Ilona nem változott. Karcsú volt, délceg és csillogó, mint egy drága kard. Nagyon bő tüllfodros fehér ruha hullámzott rajta, kreol válla mely kivágásból emelkedett ki. A nyakán gyémántok ragyogtak, a hajában fehér rózsa és bodros strucctollak.

– Az udvari bálon voltam. Úgy ki vagyok csecsézve, mint egy cirkuszló. Iszonyú... Az a vár... Mintha jégveremben lenne az ember. Szerencse, hogy Őfelsége szeret korán lefeküdni. Miután ő elvonult, sikerült megszöknöm.

Leültek a kandalló elé. Két inas szótlanul és nesztelenül behozott egy megtérített asztalt, közéjük tette. A komornyik fenségesen állt mögöttük, csak a szeme villanásával irányította az inasokat.

– Az uram megint külföldön van. nekem kell képviselnem a családot. Ezért jöttem fel a pusztáról, pedig remek ott lent. Ilyen szép telünk rég volt.

Lehúzta hosszúszárú fehér kesztyűit, a háta mögé dobta a szőnyegre.

Barna karja finom ívben lendült meg. Megint muzsikát ébresztett. Nikiben egy ideges hegedűfultam hangzott fel, amelyre a gordonkák sötéten lüktetve feleltek. Igen – gondolta a gordonkák a láng játékát imitálják.

– Tavaly fennjártam Pesten, meghallgattam az operádat, a premierre jöttem fel, láttalak meghajolni a függöny előtt.

– Borzasztó, én nem tudtam, hogy itt van. Miért nem értesített?

Ilona nem felelt, a pohara után nyúlt.

– Még mindig haragszik rám?

Az asszony letette a poharat.

– Sohasem haragudtam.

Egy ideig hallgattak, szorgalmasan ettek, hogy ne tegyenek fel egymásnak kérdéseket, amelyekre nehéz válaszolni. Csak amikor Niki – annyira nem tudta, hogy mit csinál – a tatármártást öntötte a parféra, nevetett fel Ilona, ráütött a fiú kezére.

– Most persze azon hümmögsz magadban, hogy nem gratuláltam neked a premierhez.

– Nem hümmögök – mosolyodott el Niki ismerlek. Nem tetszett neked a darab.

Niki visszategezte az asszonyt s a néhány szó megváltoztatta a szalon légkörét, mintha melegebb lenne itt s mintha a színek élénkebbre és puhábbra változnának.

– Igen – szólt elgondolkozva az asszony tudtam, hogy az operád szép, jó, szabályos munka. Éppen ezért az uramnak nagyon tetszett. Nekem nem. – Vállat vont. – Nem tudom miért. Nem te voltál. Nincs benne semmi egyéni.

Akkor azonnal meg akartalak keresni és le akartalak szidni. De durvaság lett volna ünneprontó képében jelentkezni.

Az asszony felpattant a helyéről az ismerős, váratlan mozdulattal s lefel kezdett sétálni a szőnyegen. Fehér fodros uszálya, vibrálva a gyertya– fényben, úszott utána.

– Az az opera nem te voltál. Az egy szabályos – kereste a szavakat, vállat vont – az egy izé. Olyat bárki írhat. Magadat add! Légy az, aki vagy! Mi van a magyar valcereddel?

Visszajött Nikihez, megállt a kandalló előtt, két kitárt karjával megfogta a márványpárkányt. A tűz most hátulról világította meg, izzó rubin kontúrt adva a fehér alaknak.

– Milyen gyönyörű vagy, Ilona...

Az asszony mellékesen, de gyengéden, mintha egy pillangót hajtana el, hárította el a fiú szerelmes kezét.

– Hagyj most gondolkozni. Önmagadat add, dobd el a kiagyalt históriákat.

Olyan témát keress, amire a te szerelmes lényed közvetlenül rezonál.

Ismétlem, neked az érzéseid, tehát a dallamaid értékesek. Hallgass rám, kisfiam, te csak azt tudod kifejezni, amit átéltél. Miért nem magyar témát választottál? Hiszen magyar vagy. Ez csak elég nagy élmény. A művész nem dobhatja el az élményeket, élmények nélkül nincs alkotás.

– Honnan tudod?

Az asszony nem válaszolt, tűnődve bámult bele a kandalló tüzébe. Nikiben ködös féltékenység támadt. Tudott Ilona nagy szerelméről, a dilettánsnak csúfolt főúrról, aki regényeket írt, parasztszínházat szervezett és fiatalon meghalt. Öt vagy hat évig nem látta Ilonát, de asszonyisága erősen élt benne ma is. Ha reágondolt, gyötrő vágyakozást és lealázó félté– kenységet érzett. Tudta, hogy ő csak játékszer volt Ilona számára s az igazi nagy szenvedély a másik volt. Az a különös, beteg, nagyvilági műveltséggel szaturált művész. Ilona elfordult a tűztől, nyíltan szembenézett vele.

– Tőle. Tőle tanultam. Biztosan érzékelt minden művészetet. Ó vezetett a lényeghez. Tőle tudom, mi az, alkotás. A zene, a könyvek, a képek felizgatnak, gyönyörködöm bennük. Vad nosztalgia fog el, hogy bejussak az alkotók világába. Meg akarom ismerni a titkaikat. Tavaly órákig álltam a kinevetett Manet–kép előtt. Imádom a portréit. Olyan egyszerűen festés mégis minden új rajta, meg tud bolondítani azzal az égő kék pamlaggal. a rajta ülő hölgy fehér ruhájával és a bronz, háttérrel. És a másik – folytatta izgatottan ott a közelünkben van a birtoka Merse Palinak, a főispánnak. Ez az ember titokban fest, nekem megmutatja a képeit. Niki, ezt látnod kellene. A felhői úgy ragyognak... – elakadt, kereste a szavakat – , nem, nem tudok hasonlatot mondani, szóval úgy ragyognak, mint a valóság. Hát látod, ez vonz engem.

Nem a leltározott, a sorszámmal ellátott, elismert művészet, hanem az új, a titok, a keresés.

Elhallgatott. Megsimogatta Niki haját.

– Ezt éreztem meg benned is. A muzsikádban. Báj van benne, de zseniális báj. És tragédia is. Mert a magyar valcerben az van. És szerelem, szerelem, szerelem.

Megint sétálni kezdett. Niki mereven követte a csillogó uszály habzó fodrainak útját.

– Nos igen... hát kimondom, ezt nem találtam meg az operádban. Mindent találtam benne, csak éppen téged nem. Most megmondtam. Haragszol?

– Rád nem lehet haragudni.

Ilona megrázta a fejét. Az udvari bál tiszteletére felrakott gyémántok szikráztak a hajában.

– Ne légy udvarias és ne hívd segítségül a régi szerető hangját. Most úgy állunk egymással szemben, mint egy fiatal művész és egy asszony, aki sokat tud az életről meg a világról. – Elmosolyodott. – Nos igen, hiszen szerettelek téged s szeretlek ma is. A szerelem minden alkotásban benne van, nélküle nincs mű, nélküle nincs semmi. Ő a vérkeringése a művészetnek. – Kemény karcsú kezét Niki álla alá tette, felemelte az arcát, hogy a szemébe nézzen. – Nos igen, drágám, a művésznek az a kötelessége, hogy kifejezze önmagát s ha az a valami, ami ő, újat tud mondani, kész a műalkotás. Szeretném, ha te önmagadat fejeznéd ki, az ifjúságot, a bájt, a gyöngédséget, a gyerekes jóságot, a közvetlenséget, a friss elragadtatást, a csodálkozást és az állandóan jelenlevő lendületes, lüktető szerelmet.

– Ez lennék én? – kérdezte Niki elképedve.

– Igen, ez vagy te, drágám. És az az elragadó benned, hogy nem tudod. De, ha hiánytalanul tudod adni a muzsikádban, tied lesz a világ.

Az asszony az ajtó felé indult, átment a másik szobába. Intett Nikinek, hogy kövesse.

– Csak magam vagyok itt, nem fűttettem be az egész házat, de ne félj, itt még meleg van. A zongorát behozattam ide.

– A grófnő hálószobájában voltak. Nem volt éppen nagy helyiség s a hevenyében átköltöztetett hangszer a szoba közepén állt, jellemzően Ilona vidám hanyagságára.

– Adj egy széket – inteti a fiúnak. A jobb keze már a billentyűkön volt, a baljával az uszályát igazította el. Játszani kezdte a magyar keringőt.

Niki nem tudott szólni. Elfogódottan hallgatta a lehulló és szárnyaló dallamot. Megrendítette, hogy az asszony éppen úgy játszotta a valcert, ahogy őbenne akkor éjszaka megszületett. Mint a múlt visszhangja zengett a keringő s a visszhang betöltötte a lényét, az azóta eltelt évek megsemmisültek, a visszhang erősebb, elevenebb lett mindennél, Ilona a sötét záróakkordokat leütve rákiáltott Nikire.

– Miért nem dolgozol?

Niki hallgatott.

– Annyi bajom van – szólt később vontatottan unom a szolgálatot, fáraszt a katonazenekar. Nem tudom, mi az oka, nincs helyem az életben.

– Ha olyan tehetséges lennék, mint te – folytatta az asszony – ,nem törődnék senkivel és semmivel, csak a tehetségemet szolgálnám. Mindent és mindenkit alárendelnék ennek a célnak. Te túl jó vagy, túl méltányos és túlságosan lusta.

– Nem kétséges, hogy lusta vagyok. De látod, az első kísérletem gyenge hatást ért el. Ezért nincs kedvem a komponáláshoz. Lehet, ha elszakadnék a családtól, a polgári kötelességektől s ettől a halálosan egyhangú élettől, amibe a körülményeim belekényszerítettek, tudnék dolgozni.

– Erre már évekkel ezelőtt lett volna módod.

Niki nem felelt. Azóta az esős éjszaka óta, szinte naponta eszébe jutott: miként változott volna meg az élete, ha elmegy Ilonával? Hallgattak mind a ketten. Niki tűnődve nézte az asztalra helyezett gyertyatartót, amint a másik szobából is kapva fényt, árnyékát többször és többféle méretben vetítette a falra. Mennyi változat! Önmagára gondolt, a tehetségére és a személyiségére. Hányféle változata lehetett volna és talán volt is annak a fiúnak, aki tizennyolc éves korában nekivágott az életnek. Gyöngéden megfogta Ilona kezét.

– Haragudtál reám, mert nem mentem veled? Lásd be, engem puritán családi törvények tiszteletében neveltek. Nem tudtam olyat tenni, ami a becsületemmel nem fért össze.

Ilona legyintett.

– Eh, polgár voltál mindig, javíthatatlan kispolgár, beleragadtál az ostoba morálba. Gyáva voltál. A művész nem félhet az élettől. Akármi történik vele, a művészete javára válik. Több lesz a mondanivalója, egyénisége gazdagodik, többféle formájában látja az életet.

– Rongy mégsem lehettem volna – szólt Niki mereven.

– Persze, hogy nem – vetette oda az asszony keményen – , csak szolga a Monarchia leghülyébb szervezetében. Ha ez jó neked?... A szerelemnek megvan a maga külön erkölcse. Ez másfajta erkölcs, szabad, bátor. Nem nyavalyás kispolgári erkölcs. Dehát ez vakmerő embernek való.

Niki összevonta a szemöldökét. Lenyelte a választ.

Ilona váratlanul felnevetett, két kezébe fogta Niki arcát, megcibálta a fülét. Élvezte, hogy mérges.

– Ó, te csacsi, azt persze nem tudod, hogy mégis belenyúltam az életedbe.

Írtam Edwin bácsinak, az öreg admirálisnak, hogy a százhúsz pályázó közül neked kell odaadni a tengerészkarmesterséget. Bizony, kisfiam. Mégiscsak kiűztelek a faluból. Akartad, nem akartad, világot kellett látnod.

Hosszan kacagott. A másik szobából áthozott egy üveg bort és két poharat.

A zongorára állította a poharakat, teletöltötte mind a kettőt.

– Mindegy, igyunk a sikeredre. Vagy nem a sikerre, ez olcsó szó. Igyunk arra, hogy megtaláld önmagadat.

– Gondolod – kérdezte Niki fanyarul hogy van „önmagam"? Nem csak szolga vagyok, két kis lanttal a kráglimon?

Az asszony Nikinek nyújtotta a poharat, a másikat a kezébe vette s amíg ittak, a zongora felé mutatott. Sietve hajtotta le a nehéz, édes tokaji bort. A hangja rekedt volt, amikor megszólalt.

– Ott kell megtalálnod magadat. Ott vagy a hangok között. Azok mondják el majd a világnak, ki vagy.

Sima karja átölelte a fiú nyakat.

KEMÉNY TÉL VOLT, a január megmutatta az erejét. Az utcákat vastagon belepte a hó, a fiakkereket átrakták szántalpakra. Nesztelenül suhanó szánok siklottak a bálokból hazatérő mulatozókkal. A Múzeumkert fáit csillogva vonta be a zúzmara. A téli hajnal fényében kéken ragyogtak a háztetőkről lecsüngő jégcsapok. Niki kissé bódultan ballagott hazafele. A szánok csengői halk visszhangként kísértek, önmaguknak felelgettek, felzendülve az egyik utcasarkon, elbújva a másik utcában, majd ismét kibukkanva egy hóba takaródzott téren. Ahhoz, hogy gondolkodjék, nem volt elég tiszta a feje, az éjszaka emléke és a bor jó bódultsága elmosta a gondolatok körvonalait. Inkább félálomban volt; a lábai gépiesen vitték.

Mintha csak hangszer lenne, amely tele van muzsikával és sóváran várja, hogy valaki megszólaltassa. Nem érezte, hogy a lehelete ráfagy a bajuszára, nem látta a fákról megdermedve földrehulló verebeket s a farsangi éjszaka szerény kísérleteit, a havat lapátoló munkásokat sem vette észre. Vékony lakkcipőiben, az őt környező világtól elszakadva haladt hazafelé, a még formákra nem bontott, lényét megtöltő muzsika súlyától megterhelten. Féleszmétélében nyitotta ki családi házuk kapuját s bebotorkált a szobájába. Valami követelő és kellemetlen hang sértette a fülét, de a hang forrását nem volt képes érzékelni. Az éjjeliszekrényen, a marcona kis óra berregte a riadót.

Niki lefeküdt, holott fel kellett volna kelnie.

Négy órával később, miután egy őrjöngő ezredes, egy üvöltöző őrnagy s egy kétségbeesett századparancsnok lépcsőin végigrohant az intézkedés, a katonazenekar első hegedűse vette át a dirigens tisztét és őfelsége I. Ferenc József előtt elvonult a ragyogóra mosdatott, tisztított, fényesített budapesti háziezred.

A király szótlanul nézte a parádét, hidegtől kicsípett arca pirosan vált el fehér szakállától. Öt vagy hat hónap választotta el a hetvenedik eszten– dejétől. A háta már meggörbült, de a szeme hideg kék volt, mérleglőn figyelő. Később, amikor a törzstiszteknek megelégedését fejezte ki, az egyik gyalogsági tábornokot váratlan kérdéssel lepte meg.

– Melyik az a katonakarmester, akinek az operáját a Dalszínházban bemutatták?

A tábornok csak meglepődött, de az ezredest az agyszélhűdés szele csapta meg, az üvöltöző őrnagy lemondásra s a lírai vérmérsékletű százados öngyilkosságra gondolt. Minden rendben ment, nem fordult elő egy

szemvillanásnyi hiba sem, a katonai gépezet olajozottan működött, de ez a kis karmester, ez a nyomorúságos cigányba oltott civil, gyalázatba döntötte mindnyájukat. A király látni kívánta a karmestert s a karmester eltűnt.

Halálraszántan, megszégyenülten remegve voltak kénytelenek jelenteni, hogy a karmester sajnálatos és eléggé el nem ítélhető módon nem vonult ki.

– Úgy! – mondta a király. – Szólni akartam hozzá.

A tábornok délután lefeküdt, mert eperohamot kapott. Az ezredes fejét a felesége borogatta, az őrnagy leitta magát és a százados előkereste szolgálati fegyverét. Közben valamennyien átkozták Schratt asszonyt, miért keltette fel a császár érdeklődését. Az uralkodó eddig csak a katonazenekarok díszlépésével és gombjaival törődött. Ferenc József nem volt muzikális, néha elment színházba, mert kedvelte a kedélyes, bécsi darabokat, de a zene untatta. Sok évvel ezelőtt, a szuezi csatorna megnyitásakor végig kellett hallgatnia Verdi Aidáját s ő, a nagy kötelességtudó, eme uralkodói megpróbáltatásról keserűen emlékezett meg. Csak Schratt asszony hívhatta fel a figyelmet a kis katonakarmester operájára. Schratt asszony reggelenként szokta szórakoztatni felséges barátját a legújabb hírekkel. A hírt, hogy a dicsőséges hadsereg egy parányi kis tagja operát írt, úgy nyújtotta át a színésznő a királynak, mint egy aprócska virágot. De mert éppen Schratt asszony nyújtotta át, őfelsége nem feledkezett meg róla. Bár megfeledkezett volna!

A király még aznap délután elutazott, mert amint Ferenc Ferdinándnak, a trónörökösnek – akit szintén nem kedvelt – mondta, egyetlen éjszakát is nehéz neki a budai várban tölteni; és mint semmi másban, ebben az egy dologban Ferenc Ferdinánd is egyetértett vele. A király tehát délután elutazott és este elutazott Ilona is, mit sem tudva arról, hogy régi kívánsága teljesedett. Olyan eredményesen sikerültNiki életének alapjait megingatni, hogy a szűk kispolgári biztonság leomlott és Niki állás nélkül, pénz nélkül, mint szabad és reményteljes művész kezdhette újra az életét.

II.

AZ ÜRES KERINGŐ HITVÁNYAN CSÖRÖMPÖLT. Niki gépiesen vezényelt, sóváran várta, hogy zenekara eljusson az utolsó taktusig. A jégpálya bejáratán fakeretben függött a napi műsor. Sok keringőt kellett játszaniok,a bécsiek úgy voltak a valcerrcl, mint a spanyoliskola paripái, a korcsolyázás keringő ütemben ment nekik a legjobban. A valcer után ismét valcer következett volna, de Niki egy szót dobott a zenekar felé és vezénylőbotjával belerajzolta a jeges, szürke levegőbe Massenet jajgatóan szomorú Elégiáját.

A korcsolyázók megálltak a jégen, felpillantottak s kizökkenve a megszokott ritmusból, bukdácsolva tovább indultak. Az Elégia komoran zengett a korcsolyázók tarka figurái felett. Niki élvezte a szomorú muzsikát és a jó zenekart. Sajnos, az Elégiának hamar vége lett, ismét valcerre gyújtottak.

A szünetben, amint Niki a melegedő felé indult, egy fiatalember lépett hozzá. Két fejjel nagyobb volt, mint Niki, furcsa formájú szőrmekucsmát viselt, ami nem illet bécsies szabású városi bundájához. Az arca finom volt, sötét haja a homlokába hullott, élénk narancssárga sál virított a nyakában. Egy modern francia festő örömmel látta volna, de Niki idegesen tekintett rá. Rossz kedve volt és azt sem szerette, hogy az idegen sokkal magasabb, mint ő. De a fiatal ember nem zavartatta magát.

– Miért játszotta az Elégiát? – kérdezte köszönés, bemutatkozás, minden bevezetés nélkül.

– A saját mulatságomra – válaszolt Niki zordan.

A fiatal ember hahotázva nevetett.

– Önt tehát felüdíti a bánat?

– Ennyi vidámság után feltétlenül.

– Maga tetszik nekem – szólt a fiatalember és mintha ezzel a kijelen– téssel tökéletesen eleget tett volna a formáknak, otthagyta Nikit. Ő tűnődve nézett utána, irigyelte a fiatalembert. A bolondos sárga sál a nyakában elmondhatatlanul szabadnak mutatta. Megcsóválta a fejét, s azután visszatért a helyére a pódiumra, hogy a rövid üdülés után tovább zengjék a reménytelenül vidám tánczenét.

A kályha égette Niki háltát, de a bajuszát zúzmara vonta be. Felködlött benne a sejtés: a háta félangolosra sül, míg az arca megfagy. Ez nevetséges lenne, ha nem kecsegtette volna a kétoldali tüdőgyulladás ígérete. Tartott tőle, ez lesz az egyetlen ígéret, amelyet valóra vált a sors. A melegedő tüzes vaskályha előtt állt a karmester emelvénye. Niki megint mundért viselt és megint katonazenekart vezényelt. Úgy látszik, ez a sorsa, nincs menekvés.

EZ ELŐL FUT ÉS MINDIG EHHEZ ÉR VISSZA. Harminckét éves volt. Kortársai, barátai már megházasodtak, biztos polgári otthonban éltek, helyük volt a világban és tekintélyük. Ő semmivel sem volt több, mint húsz esztendős korában, de akkor még előtte állt a jövő, szerethette az álmait és hihette, hogy valóra válnak. Ma már nehéz volt hinni bennük. Most itt van Bécsben, ahová menekülésszerűen és lázadozva száguldott el Pestről, hogy pénzt szerezzen.

Azért jött ide, az operett fővárosába, hogy megtalálja a jó szövegkönyvet s nekivágjon a könnyű muzsikának. De a megalkuvás hiábavaló volt. Az operett– librettisták itt is csak neves muzsikusoknak írtak, szóba sem álltak egy kis katonakarmesterrel. Egy–két hónapig folytatta a reménytelen küzdelmet a jó librettóért. Művészklubokban ólálkodott. A Múzeum–kávéházba lopódzott be, ahol ismert színészek, libresttiták, muzsikusok, színigazgatók itták haboskávéjukat. Csak eggyel–kettővel sikerült megismerkednie s ezek is vagy sértő közönnyel utasították el, vagy jóakaratú tanácsot adtak: Egy katonakarmester ne keveredjék bele az ingoványos színházi világba, sikerre nem számíthat. Az operettjét elhelyezni úgysem tudja, a beérkezettek elfoglalnak minden helyet, új ember nem üthet rést a hírességek intrikával vastagra épített bástyafalán. Maradjon csak a biztos foglalkozásánál, ha szereti a muzsikát, elég örömet találhat a katonazenekarában. Niki udvariassággal válaszolt a sértő elutasításra, hálás köszönettel a jóindulatú tanácsra. Önkínzó elégtételt érzett: mindez büntetés azért, hogy hűtlenné vált az eszményeihez.

Megpróbált visszatérni a klasszikus zenéhez, de régi gondolatai nem jöttek vissza, a tiszta, a mindenség titkait őrző forrást valami ismeretlen lavina temette el. Az ifjúsága már nem visszhangzott, a szegénység gyötörte, hiába múltak felette az évek, nem tudott megtanulni a pénzzel gazdálkodni. A papa ennyi fizetésből eltartotta a családját, ő még ma is hónapos szobában lakott, adósságokkal bajlódott, bár kisebb művek hangszerelésével is keresett. Amíg nem tört meg annyira, hogy újra a katonaságnál leljen menedéket, nemcsak fenyegette a nyomorúság, hanem nyomorúságban élt valóban. A prágai napok ismétlődtek meg. Igen, de Prágában még gyerek volt és a jelen csak sivár állomásnak tűnt, amelyről nemsokára tovább utazik boldogabb tájakra. De most meglett ember volt és Bécsben éli, a századvégi életvidám, élvezetvágyó, gazdag, elegáns Bécsben. Ide a Monarchia legtávolabbi vidékeiről ömlöttek a szerencsevadászok, a pénzes életművészek s az egész birodalom sok tarka kincse, terménye, gyártmánya, ötlete, terve és vágya. Évek múltak el és még mindig kívül állt az életen, küzdött, vágyakozott, gyötörte önmagát, de az ismeretlenség és a szegénység legszélső köréből nem tudott átlépni a belső körökbe. Örökös tettvágy, állandó figyelem feszült benne, mint a kártyásban vagy a vadászban, aki várja a szerencsés pillanatot. Nem adta fel önmagát és bármilyen gépies, bármilyen szürke volt is az élete, nem tett le az érvényesülésről. De most már nem álmok fénylettek benne, hanem keserű harcikedv ejtette rabul. Meg kell kapnia a jó librettót. S ha megvan a jó librettó, operettet ír. Bármennyire megváltozott belül, a mosolya megmaradt. Az udvarias, vidám, megnyerő mosoly továbbra is ott ragyogott a fiús formákat elveszített, kissé szögletes arcon.

A katonazenekar a jégpályán muzsikált és muzsikált még sok más helyen is, ahová kirendelték, A „fess” katonakarmesternek híre ment a városban és ha megjelent a zenekara, csinos asszonyok és leányok tűntek fel a közelben. Ezerkilencszázkettőt írtak akkor, a divat nagy változáson ment át. A nők kezdtek „angolosan” öltözködni, ami azt jelentette, hogy az utcán nem viseltek fodrokat, szalagcsokrokat és vállra tűzött virágokat. A szoknyák bokáig értek, kis, feszes kabátkákat hordtak, magas duplagallért, amelyet díszes, fehér hímzés fogott körül; sonkaujjakat és lapos tetejű sapkákat, csinos kerek pomponokkal. Így siklottak a jégen, kétszárnyú boájuk repült utánuk s a kezükben kis, hordó alakú muff. A nők nem használtak pirosítót, a jégpálya különösen alkalmas volt rá, hogy megszépítse őket. A hideg színt festett arcukra, a szemük csillogott. Gyakran siklottak a zenekar közelébe, hogy elkapják a fess karmester tekintetét. Niki felelt a pillantásokra, inkább udvariasságból, mint meggyőződésből. A nők érdekelték ma is, de ez a siker, amit a szerelem nyújtott, ma már nem elégítette ki. Többre vágyott.

Bécsben az a bűne, hogy szakított a komolyzenével, nem nyerte el jutalmát, holott az efféle bűnök magukban viselik jutalmukat. Állás után nézett.

A Hofburg kertjében muzsikáló zenekar karmesteri állása megüresedett.

Pályázatot írtak ki. Niki jelentkezett. Bécs zenetudósaiból válogatott vészbírák előtt – szemüveges, szakállas, tekintélyes urak voltak, akik elől a múzsák sikoltozva menekültek – Niki is bemutatta tudását. Nem kapta meg az állást. A bizottság tagjai általában meg voltak elégedve vele, de egy zenekritikus. aki maga is komponált operettet s az operett nagy sikert értel, protestált Niki szerződtetése ellen. Véleménye szerint tűrhető karmester, klasszikus művek betanítására alkalmas, de semmi érzéke nincs a keringőkhöz, pedig Bécs a keringők városa s a Hofburg kertjében csak olyan karmester dirigálhat, aki mestere a halhatatlan bécsi valcernck. Niki nem tudta, hogy dicséretnek vegye– e vagy gyalázatnak Strohberger ítéletét. A vizsga után kiballagott a Duna– kanális partjára s megállapodva egy szőlős– kofa mellett, aki a Rotenturmstrasse felőli oldalon a hídon árulta portékáját, rákönyökölt a karfára. Gerda valcerére gondolt és Ilona valcerére.

Nem kellett volna vajon a bíráló–bizottság előtt eljátszani a két valcert?

Keserű düh fogta el. Plankenautól örökölt gazdag szókinccsel félhangos káromkodásra fakadt. A kofa szeretettel pillantott reá.

– Jól mondja, fiatalúr – bólintott elismeréssel – , az különösen szép, hogy magyarral is megkeveri. Tudja, Sopron megyei vagyok, onnan hozzuk ide ezt a szép szőlőt. Megértettem, hogy mit mondott.

Niki elpirult. Aztán vett egy kiló szőlőt, hogy meghálálja az elismerést. Jól esett, hogy valakivel beszélhet; egyedül volt a nagy és gazdag városban.

Sokáig kószált, a szőlőt letette a parkban egy padra, kiment a Grabenre, gyönyörködött a kirakatokban; amint a bécsiek beszélték, itt minden ötödik üzlet egy elhagyott és kárpótolt hölgyé volt, akit egykor Habsburg főherceg szeretett. A császár, a dinasztia feje gondoskodott a főhercegi szerelmek áldozatairól. Niki nézegette a szép kesztyűket, a csipkés zsebkendőket és a női kézitáskákat, amelyekről a Graben üzletei híresek. De közben a két valcer zúgott az agyában s furcsa kettősségben találkozott. Nehéz lett volna megszámolni, hogy azóta hány nővel került össze, de ez a kettő, Gerda és Ilona, az egyik csak mint zenei emlék, a másik mint tüzes sajgás, kísértett az idegeiben.

S A JÉGPÁLYÁN, AMINT VÉGIGFUTOTT AGYÁN sok fanyar és fájós emléke, amíg a melegedő kályha pirította a hálát és a jég felől áramló hideg zúzmarát rakott a szemöldökére, meg a bajuszára, s amíg a keze kötelességtudó tűzzel rajzolta a téli levegőbe a muzsika vidám vonalait: a szeme öntudatlan sóvárgással kereste a jégen suhanó, táncoló, repülő szoknyájú. karcsú figurák között Ilona vagy Gerda mását.

De sem Gerda, sem Ilona nem jött a bécsi Stadt–parkba korcsolyázni, Niki józan énje különben is borzadt a gondolattól, hogy itt találkozzék velük. Nem komoly vágy volt, csak vigasztaló gondolat a zenei favágás közben. Emlékfoszlányok. De a jövő ott keringett a közelében és napokon, sőt heteken keresztül keringett, amíg Niki észrevette. Csitri leány volt. Rövid szoknyát hordott, a haja két szőke fonatban verdeste fehér bundáját. Kis fehér muffjára bársony– ibolyacsokor volt tűzve, fején hetykén félrevágta fehér szőrmesapkáját. Pisze orra volt és harcias szemöldöke.

Széles ívben körözött a zenekar körül, minduntalan a karmester tekintetét keresve. A kísérője – csinos nevelőnő – lovagjával topogott a melegedőben, nem sokat törődött a kisleánnyal. Azt sem vette észre, hogy a gyerek kacérkodik a fess karmesterrel. Pedig a kisleány makacs kísérleteit nem lehetett észre nem venni. A zenészek figyelmeztették Nikit. Egy januári napon, amikor az alkonyat már későbben érkezett s a rózsaszínű téli ég bájosan tükröződött a jégen, a kisleány, mintha csak megőrült volna, heves irammal egyenesen nekirohant a zenekarnak. Balesetet akart rendezni, de még mielőtt a fadobogohoz ért volna, valami ismerőse, egy gimnazista fiú elkapta. A két gyerek a jó korcsolyázók szokásos kis, gyors balettjét járta el egymásba fogódzva: annál ügyesebbek voltak, semhogy elessenek, viszont megállni nem tudtak, sem elengedni egymást. A zenekar alig tudta folytatni a muzsikáját, valamennyien nevettek, csak Niki volt dühös, mert a kisleány fehér muffja az arcába repült. Nem zavartatta magát, tovább vezényelt, összetartva a megzavart zenekart. A muffot pedig letette maga mellé a kottaállványra.

A szünetben, amikor a zenészek bementek a melegedőbe, a csitri odajött Nikihez. Nem vette le a korcsolyáit, ügyesen lépkedett velük a fapadlón. Tizennégy vagy tizenöt éves lehetett, gyorsan fejlődő gyerek, majd akkora, mint Niki. Az arca lángpiros, a szempillái – koromfekete szempillák keretezték szürkecirmos szemét – izgatottan verdestek.

– Bocsásson meg, hogy zavart okoztam. Még nem korcsolyázom egész jól.

Niki lenézett a kisleány még a padlón is biztosan álló korcsolyás lábaira.

– Látom – mondta szárazon.

A kisleány még pirosabb lett.

– Visszakaphatnám a muffomat?

Niki kicsit hallgatott. Tűnődve nézte a leányt. Mert leány volt már, nem gyerek.

– Vissza, ha nekem adja az ibolyáit. – Már nyúlt is a muffért.

– Hiszen azok művirágok. – A leány szempillái eltakarták szürke szemét. – De kaphat helyette élő virágot.

– Ejha! – felelt Niki önkéntelenül.

A leány megfordult, elragadva a muffot már kint is volt a jégen. Viharos, nagy körözésbe kezdett. Néhány napig, bár mindig kint volt a jégpályán, nem korcsolyázott a zenekar közelében. Niki elismeréssel bólintott. Ez a csitri tud egerészni. Érzi, hogy azután a beszélgetés után néhány napi távolság a legjobb húzás. Kezdte érdekelni a kisleány, de ő is úgy tett, mintha nem venné észre.

Tetszett neki. hogy a játékot jól folytatja. Most már nem egy kamaszfiúval korcsolyázott, hanem hármat, négyet gyűjtött maga köre és ezektől kísérve lebbent el a zenekar előtt.

Az, hogy a háta pörkölődik és hogy az arca megdermed a jégpályán, már nem kötötte le. Niki kellemes, enyhe izgalommal fogott a vezénylésbe. A kisleány ismét egész közel, epedezve keringett a zenekar előtt. Új ruhája volt, világoskék bársony, meg kellett a karmesternek mutatnia. A jég–zene öt órától este nyolcig tartott. Niki ma döntött. A kisleány nyilvánvalóan szerelmes belé.

Megismerkedik vele. Kongó üres az élete, az asszonyokból elég volt. Ilyen illatos, hűvös érzelemre vágyott. Attól félt, a kisleány előbb megy haza, még mielőtt az ő munkája véget érne. Nem kellett félnie. A kis kékruhás a záró– galopp utolsó üteméig szaladgált a jégen és amikor Niki leengedte a pálcáját, halódó búcsúpillantást dobott rá. Látta, hogy a leány és a nevelőnője a parkon mennek keresztül, ő is arrafelé vette az útját. A leány vakmerő jellem volt, nem habozott. Pár lépés után megbotlott egy hóbuckában, felbukott. Niki egy ugrással beérte, segítséget kínálva nyúlt felé. A csitri. aki olyan légiesen mozgott a jégen, most elszántan ült a hóban, s oly nehezen tápászkodott fel, mintha száz éves lenne. Niki megfogta két kis kezét, selymes arcához hajolt. A nagy szürke szemek édes igézettel kapcsolódtak a szemébe.

– Kegyed engem ledér nőnek tart.

Niki hangosan felnevetett.

– Bájos kisleánynak tartom.

– Persze, csak kisleánynak?

– Jobban szeretné, ha a nagymamájának nézném ?

A leány kuncogva nevetett, de hamar elkomolyodott.

– Meg kell mondanom, hogy készakarva estem el.

– Tudom – bólintott Niki, és meghajolt a nevelőnő felé. Az némán visszaköszönt.

– Egy szót sem ért abból, amit beszélünk, angol.

– Ezt csak helyeselni tudom.

Megindultak egymás mellett.

– Ugye nagyon megvet? – lehelte a kisleány elhalóan.

– Ha ezzel örömet szerzek magának, megtehetem.

– Kinevet?

– Nem. Mosolygok.

– Miért?

– Mert magára csak mosolyogni lehet, mint egy virágra, vagy kis cicára.

A leány nem válaszolt, szótlanul mentek egymás mellett. Niki a gyakorlott játékos nyugalmával figyelt. A hó nagy pelyhekben esni kezdett. A fehér kavargás körülzárta őket. Magányuk jelentőségteljessé lett. A leány összevonta íves szemöldökeit. Latolgatta Niki válaszát. Látszott rajta, le akarja rázni magáról Niki felületes hasonlatait.

– Én nemcsak korcsolyázni szeretek – emelte fel a fejét harciasan– én imádom a zenét. Mindennap megnézem a kifüggesztett műsort a jégpályán. Boldog voltam, ha a kegyed szerzeményeit játszotta a zenekar.

Csodálatosan szépek.

Niki egy pillanatra megtorpant.

– A mazurkát különösen szeretem – folytatta a leány azt otthon szoktam énekelni. Már tudom játszani, de ha nekem adná a kottáját, minden más lenne. Tudja, nem tudom, hogy milyen balkezet vegyek hozzá. Már mondtam a papámnak is, hogy jöjjön ki a jégpályára és hallgassa meg a zenekart, de ő szörnyen el van foglalva. Tudja, mindig írnia kell és olyankor nagyon ideges. Én pedig nagyon szeretném, ha hallaná a papa a kegyed gyönyörű szerzeményeit.

Niki szokott elragadó mosolyát vetette a kisleányra. Egyébként fütyül a papája véleményére. Valami nagyiparos vagy gazdag ügyvéd... Mit ért az a zenéhez?

– A papám ért a zenéhez – felelt Niki gondolatára a leány az én papám Willy Noel.

NIKI HAZAKÍSÉRTE A KISLEÁNYT ÉS A SZÓTLAN ANGOL NŐT. A leány kecses pukedlit csapva búcsúzott tőle, de a biztonság, ahogy a kezét nyújtotta és ahogy határozottan a szemébe nézett, céltudatos, következetes jellemre vallott. Bár lett volna még dolga azon az estén. Niki nem ment haza. A gondolatai visszavitték a ligetbe, ahol a leánnyal megismerkedett. A gyorsan hulló hó már betakarta egymás mellett haladó lábuk nyomát, de ő emlékezett rá, hogy hol találkoztak, ide– oda sétált az ívlámpák fényében. Olyan érzése támadt, mintha kissé be lenne rúgva. Megint egy nő... Hát persze, csitri még, de lényegében mégiscsak nő... Helen Noel... A véletlenben, még hajó is van valami ijesztő. Niki megdöbbent. Két éve él Bécsben, két éve kutat, könyörög szövegkönyv után és aláztatja meg magát mindenféle tehetségtelen gyenge fickótól. És most a sors a fehérbundás, rövidszoknyás kislány korcsolyáján váratlanul szembe rohan reá. Valahányszor eddig megtört vagy kanyarodott az életútja, asszonyok miatt történt.

Az ezüstkék téli levegő hidegen és mégis puhán vette körül. A sok fe– hérség annyira eszményi volt, hogy testetlennek érezte önmagát.

Megkísérelte megfejteni: miért mindig nő alakjában jelentkezik a sorsfordulat? Miért asszonyok terelik arra az útra, amelyet nem akart magának választani s amelyet mégiscsak elfogad? Lehetséges talán, hogy a művészek életében azért döntőek a nők, mert ők, akik az anyaságban az első alkotók, sejtelmes kötöttségben élnek a másfajta alkotással is. S az idegeik gyorsabban és élénkebben ismerik fel a tehetséget, az alkotót, mint a férfiak.

Helen Noel. Tizennégy éves lehet, vagy talán tizenöt. Zenével telített levegőben nőtt fel. Az ízlése és a tapintása érzékeny, mint a fiatal állatoké.

Felismerte az újat anélkül, hogy tudás, tapasztalat s mindezek nagyképű törvényei befolyásolták volna.

Niki még mindig ott barangolt az ívlámpák és hótól roskadozó fák alatt, nem vette észre, hogy maga is lassan hóemberré válik a sűrű havazásban. Melege volt, fűtötte az öröm. A leány apjára gondolt. Willy Noel– a kezében fut össze minden szál. S eddig nem mert hozzá közeledni, fel sem merült benne a gondolat, hogy tőle kérjen librettót, Noel csak a legnagyobbaknak írt. Operettjeit az egész világon adják, válogathat a zene– szerzőkben. Dramaturg a színházban, egy mondattal döntheti el komponisták és írók sorsát és néhány odavetett gyors tanáccsal megmentett már bukásra szánt műveket. Válogat az énekesek között és a semmiből csillaggá varázsol senkiket. Willy Noel hatalmasság ma Bécsben, ahol az operett olyan jövedelmező iparág vagy művészet – ahogy tetszik – és olyan fontos tényezője a nemzeti vagyonnak, mint Magyarországon a búzatermesztés, vagy Csehországban a húsipar. És ennek a Willy Noelnek a leánya korcsolyázott most be a kis, elveszett katonakarmester életébe.

Niki még az éjjel kiválogatta a kottákat s másnap elindult velük, hogy egy virágüzletből egy csokor hosszúszárú rózsával elküldje Helen Noel lakására. De aztán mást gondolt. Nem megy túl előre. Még az út közepéig sem megy. Megáll az út végén. A kottákat betette a többi közé s mintha semmi sem történt volna tegnap, úgy ment ki a jégpályára. Megtanult az asszonyokkal bánni és ha a sors nő, úgy bánik vele, mint a nőkkel. De Helen nem volt ott a jégpályán. Hiába nézte, nem tűnt fel a sok zöld, bíbor az őzbarna prémezett női ruha között a kisleány fehér bundája. Az idő múlt, Niki torka idegesen szorult össze. Már csak egy negyedóra választotta el a dirigálás befejezésétől, mikor két kamasz bukkant fel előtte. Azok közül a gimnazisták közül voltak, akik Helen udvarát alkották.

– Helen kisasszony náthás – jelentette az egyik ifjú lovag és Niki kezébe nyomott egy pici borítékot. Rózsákkal és nefelejcsekkel díszített kártyára írt a leány, kerek, gyerekes betűkkel. Ilyen levelet még nem kapott Niki.

„Poldi talpig férfi, benne megbízhat, ő elhozza nekem a kottákat és egy nagy „H". Niki elmosolyodott. Na igen, a kis Helen már ismerte a szerelmes levelek kötelező formáját.

Poldi titokzatosan, bizonyos férfias fenséggel átvette a kottákat, öntudatosan távozott. Niki vidáman nézett utána, felemelte a kezét és bosszantotta, hogy most mindjárt nem vezényelheti el azt az üde kis melódiát, amely az aranyszegélyes, virágos kártyáról duruzsolt feléje. H– moll.

– A LEÁNYOM NEM HAGYOTT NYUGTON, meg kellett önnel ismerkednem.

Noel mosolytalanul, bár derűsen állt Niki előtt. Magas ember volt, szélesvállú. de cseppet sem testes. Állandó készenlét, szüntelen szellemi bekapcsoltság vibrált benne. Ebben az időben már eltűntek a bozontos szakállak, de az urak még bajusszal és barkóval hangsúlyozták férfiasságukat. Noel már borotváltatta az arcát. Magas homloka volt, a szemöldökcsontjai kidudorodtak, ez fantáziát és zenei hajlamot árult el. Sok fekete haja csapzoltan göndörödött. Kutatva vizsgálta Nikit. Ő erre az alkalomra levetette a mundért. Polgári ruhája kitűnően illett reá, magas dupla gallérja ragyogott a tisztaságtól. Nagyon ápolt, nagyon rokonszenves, de polgári jelenség volt.

Niki most nem mosolygott. Mellőzte személyisége megnyerő eszközét.

Mindent a szerencsére bízott. Sorsdöntőnek érezte a találkozást és az is volt.

– Sajnálom – mondta – nem volt szándékomban zavarni önt.

Noel ideges mozdulatot tett, heves temperamentuma váratlanul robbant.

– No de, kedves uram, maga pontosan az az ember, akinek engem zavarnia kell. Be kell vallanom, amióta tudok önről, állandóan zavar. Nem bírok megszabadulni attól a gondolattól, hogy önnel tenni kell valamit, önnel számolni kell. Ön van.

Egymással szemben ültek a dolgozószobában. Noel a Belvárosban lakott.

a régimódi emeletes házak szűk utcákban épültek, az ablakok keveset engedtek be a téli nap gyenge fényéből. Az íróasztalon lámpa égett, zölden világítva meg a szoba tárgyait. Nagy zongora állt a sarokban, a falakon dedikált fényképek függlek és babérkoszorúk, aranybetűs szalagokkal. A szobából már elűzték Makart árnyait, de a szecesszió még nem tört be ide.

Kedves biedermeier darabok fértek meg békésen a nagy amerikai íróasztallal, a modern könyvszekrénnyel és modern kottaállványokkal.

– Megnéztem a dolgait – folytatta Noel. – Ki kell jelentenem, ön  megdöbbentett.Nagyon tehetséges. Színpadot kell kapnia.

– Elsősorban librettóra van szükségem, uram.

Noel most mosolyodon el először.

– Jó helyre jött.

– Boldog vagyok, hogy ezt mondja. Ez több annál, amit kérni mertem volna.

– Ne legyen ilyen szerény. – Noel felpattant a helyéről s járkálni kezdett a szobában. Nikit a gyors, nyugtalan mozgás, amelynek ütemét változó gondolatai szabták meg, Ilonára emlékeztette. Ez a csúnya, nyugtalan férfi elragadó volt, áradt belőle a szellemiség villamossága.

– Az operett bajban van. Strauss meghalt, Suppé, Zeller és Millöcker nincs többé. Van egy–két tehetséges szerzőnk, de ezek nem fejlődő és állandó alkotók. Időnként megszállja őket a szentlélek, jó zenét szereznek, de képtelenek a folytonosságra, nincs meg bennük a Straussok szüntelen habzása, a gazdag témakincs. Nem életszükségletük, hogy állandóan írjanak. Látja, a Strohberger Lila dominója kis műremek az operettbiro– dalomban. Bár nem egyéni! Úgy követi Strausst az operettzenében, mint Brahms Beethovent a nagy zenében. De Strohberger egykönyves ember, reá nem támaszkodhatik egymást követő években a színház.

Sétájában megállt Niki előtt. Olyan szúrósan nézett reá, hogy Niki úgy vélte, titkos utakon, váratlanul rossz hírt kapott felőle.

– Megjelent az angol operett. Átjött a csatornán, betört hozzánk. Keleti dallamokat hozott, persze ez mind áljapán, álkínai és álhindu zene, de a közönséget megfogja az újszerűsége. Mint kuriózum előadható, de a bécsi közönséget nem köti le. Rájuk nem támaszkodhatunk. – Büszkén rántott egyet a vállán. – De nem is akarunk. A tánczenéjük sem az, ami nekünk kell.

A valcer, kedves uram, halhatatlan s ha öntől jó valcereket kaunk, meghódította Bécset. Többet mondok, az egész világot.

– Van néhány valcerem – jegyezte meg Niki, aki fegyelmezetten, figyelmesen hallgatta Noelt. Nyugodt volt, az első kézfogástól kezdve érezte, hogy az élete megváltozik. A szíve nem vert gyorsabban, a torka nem szorult el, határozottan tudta, ez az a pillanat, amikor irányíthatja tulajdon életét.

Noel felült az íróasztalra, kezében egy papírvágóval hadonászva beszélt.

– A leányom hónapok óta áradozik magáról. – Legyintett. – A fess karmester, a jégpálya és így tovább. Csitrirajongás... gondoltam, s nem voltam hajlandó rá, hogy kimenjek meghallgatni egy katonazenekart. Rengeteg dolgom van, uram, dramaturgja vagyok a színháznak, librettókat írok, librettókat fordítok, javítanom kell más szövegkönyvírók dolgait. Na, mit beszéljek tovább: Tele vagyok munkával. – A papírvágóval rávágott az asztalra. – De a leányom nem hagyott élni. Kottákat találtam a szobában, eleinte a zongorára tette az ön szerzeményeit s hogy nem játszottam el, másnap az íróasztalomon találtam. Minthogy nem reagáltam a támadásra, harmadnap a borotválkozó tükrömön találtam az ön mazurkáját. És én mindennap borotválkozom!

Felkelt, megveregette Niki vállát.

– Kedves fiatalember, már gyűlölném magát, ha nem tapasztaltam volna, hogy tehetséges. Így ketten kínoztak. Helen és a lelkiismeretfurdalás.

– Sajnálom – szólt ismét Niki. Nagyon udvarias, nagyon jólnevelt, kissé elszigetelt volt Noel temperamentumának áradásában. Azt bosszantotta a nyugalom, dühbe gurult.

– Ne sajnálja, fiatalember, ne sajnálja! Maga úgy hat rám, mintha nem lennének idegei, pedig idegek nélkül nincs zene. A leányom nem kapott magától valcert. Van egyáltalában valcere?

Niki felállt s a zongora felé indult.

– Megengedi?

– Nem megengedem, hanem követelem.

Niki kényelmesen ült le a székre, csak a szeme csillogott zöldesen. Azt a biztonságot és boldog diadalt érezte, amivel évtizedek előtt a papa játszott különböző hangszereken, amikor a tisztikarnak bemutatta tudását. Niki egy pillantást vetett Noelre s a vakmerő zöld szemek, mielőtt a zongora megszólalt volna, már megnyerték Noelt. Megvolt a képessége reá, hogy megérezze a tehetséget. Gyakran mondta, hogy a zseni átsugárzik a tárgyakba s neki nem kell elolvasni a kottát, vagy hallani a művet, elég, ha megérinti.

Leugrott az íróasztalról, beült a nagy angol bőrszékbe, de úgy, hogy a lábait a párnázott karfára tette. Nem szólt, csak intett.

Niki először Gerda valcerét játszotta.

Mi volt ez a keringő?

Az ifjúság feltörő zokogása, a boldogság sikoltása, bizonytalanság és vágy, izgalom, zokogó gyönyör, könnyes hála és boldog fáradtság. Líra háromnegyed ütemben. A fiatalság forrósága és fénye, s az ellobbanó szerelem.

Amikor eljátszotta, Noel hallgatott egy kissé s azután felsóhajtott.

– Még! – mondta.

Másik valcer következett. Ezt is Wesztfáliából hozta magával Niki. A kis gyári leány halála ébresztette fel benne a témát. Magasbaszökő, majd lehulló hangok, sóvárgás az élet után, könyörgés a csodáért, szerelmes és egyszerű panasz, amely mögött sötéten magasodik fel a halál árnyéka.

Mindez táncütemben, szédülten keringve lefelé, egyre lejjebb, a mély– ségbe.

Niki leütötte a befejező akkordot, kérdően nézett Noelre. Az nem szólt, csak intett. Jelezte, hogy többet akar. A kis, vékony, szőke fiatalember a zongoránál megszűnt, eltűnt, külső lénye mellékessé vált. Hangforrás volt, a zongora zenekarrá vált a keze alatt, úgy játszott, hogy a hallgató fülébe varázsolta a vonósokat, a fúvósokat, az ember hallotta a brácsákat, a dobot, az üstdobot, a fuvolák panaszkodó énekét, a hárfa lírai rohamait és a nagybőgők sötét, zengő suttogását. S a melódia, a hangokba öntött érzés, zengett és zokogott, mint egy szív. Niki Ilona valcerét hagyta utolsóak, Noel meglepetten emelte fel a fejét, amikor a magyar téma megszólalt, mintha a lantos pengetné az ujjaival a húrokat. Aztán beléptek az összes hangszerek, a súlyos dallam felidézte a tragédiát, a hallgató elkápráztatva ott érezte magát az ismeretlen tájon, különös, szélsőségesen boldog és szélsőségesen kétségbeesett nép földjén, érezte a puszták vad szelét s a hatalmas égbolton rohanó felhőket, majd megdöbbenve eszmélt rá, hogy a magányos panasz tánccá alakul és a dáridó háromnegyedes ütemben, széles, zengő keringőben folytatódik.

– Kíván még valamit? – kérdezte a vékony fiatalember, amint felkelt a zongorától és a furcsa kis varázsló ismét jólnevelt polgárrá alakult át.

– Mindent! – kiáltott fel Noel. – Nagyon, nagyon sok mindent, fiatalember. –

Megdörzsölte a homlokát. – Ha maga most nem hipnotizált engem, akkor zseni, fiatal barátom.

Nikihez lépett, megfogta mind a két kezét, megrázta. Nagy keze volt, kemény és hosszú ujjai s erős szorítása. Az élet fogott most meg – gondolta Niki – és az élet rázott össze. És az élet most kezdődik.

NOEL SEMMIT SEM CSINÁLT FÉLIG.

Vagy minden idegével és minden sejtjével bekapcsolódott a dolgokba, vagy nem törődött semmivel és tökéletes, gondolatmentes tétlenségben élt.

Csak azzal tudott foglalkozni, amiben hitt és egész élete során senkiben és semmiben nem hitt úgy, mint Niki zsenialitásában. Noel tehetsége nem volt nagyra méretezve, szakszerűen megfelelt annak, amit csinált, ízlésesen és okosan írt librettókat. Ezt tudta, sőt nagyon jól tudta, de hibátlan érzéke volt a művészethez, mindenekfelett tisztelte a tehetséget és szinte testi undorral fordult el a tehetségtelenségtől. Amellett szeretett szervezni, életeleme volt a lelkesedés és boldog volt, ha parancsolhatott. Nikit úgy vette a kezébe, mint az aranyat rejtő agyagot, pillanatok alatt akarta kiszedni belőle a nemes fémet. Mint Napóleon híres napiparancsai, oly röviden és nyersen intézkedett. Niki hagyja ott a katonaságot. Aki indulókat vezényel és ide– oda masírozik az utcán, nem mélyedhet el a komponálásba.

Nikinek állás kell. Noel megrohanta a színház igazgatóját. Ketten voltak és úgy osztották el maguk között a hatalmat, hogy az egyik mindenre igent mondott s a másik nemet. Így a színháznak számos barátja volt s az ellenségei is csak egy emberre haragudtak, arra, aki nemet mondott s akivel a másik, a jóságos, az igent mondó nem bírt. Noel a nem képviselőjéhez ment. hogy megkerülje a kacskaringós utat. A Nemmel beszélt, addig, amíg Niki megkapta a másodkarmesteri állást. S amikor az igent mondó fel akarta szólítani társát, hogy nemet mondjon, Nem tehetetlen volt. Kötötte a szava.

Az igazgatóknak tulajdonképpen szükségük volt még egy karmesterre s akartak is szerződtetni valakit, de mert Noel kisürgette belőlük a döntést, önérzetük mélyén meg voltak sértve és feloldhatatlan fanyargással fogadták Nikit. Niki kitűnő karmester volt. Több. mint tizenkét évi gyakorlat után tudott az emberekkel bánni és nem a zeneakadémián, növendéktársain tanult dirigálni. Valóságos közönség előtt, felnőtt zenészeket vezényelt tizenkét évig. De Igen és Nem olyan karmestert szerettek volna, aki nem Noel embere.

Különben sem kedvelték dramaturgjukat. Művelt volt, széles látókörű; az egész városban kitűnő szakembernek tartották, újságírók, színészek tisztelték és féltek tőle. Szókimondó volt. Igen és Nem szerint oktalanul lelkesedő, szerette a fiatal tehetségeket, harcolt új színészekért és új szerzőkért és mindez kockázatot jelentett. Igen és Nem a biztos üzletet szerette. Nem volt a tőkés, ő pénzt akart keresni. Igen a művészeti vezetést vállalta; rendező volt, meg színész ifjúkorában, egykor ügyelő és súgó is. Valaha ő is lelkesedett a színházért, de, mert már nagyon régen ebben a világban élt, elkopott az ítélete.

Annyi váratlan siker és váratlan balsiker érte, hogy nem bízhatott tapasztalatában s a közönséget nem volt képes soha kiismerni. „A színházban mindig minden másképpen történik!” – ezzel a mondással írta be magát az osztrák színház történetébe s ez a mondás adta meg a jellegét életének és munkálkodásának. Semmiben sem hitt, mert nem mert hinni.

Noel állandó izgalmat jelentett számára, mert vakmerő utakon kereste a sikert. Igen és Nem utálta a kutató munkát. Próbálkozzanak mások, ők ketten csak beérkezett emberekkel szerettek szerződni. Nikit gyanakodva fogadták. Azzal, hogy jó karmester, nem sokat törődtek. Igent, aki minden este ott ült az igazgató páholyában, csak az vigasztalta meg, hogy Niki nagyon jól mutat frakkban s a közönség mindig tapssal fogadja. Az is bosz– szantotta őket, hogy Noel dédelgeti, amint ők mondták, a karmestert. El– kapatja. Erre nincs szükség.

Valóban. Noel belenyúlt Niki életébe s új keretekbe helyezte a fiút. Nem élhet úgy, mint azelőtt. Ott kellett hagynia a hónapos szobáját, együtt kerestek lakást a Belvárosban. Találtak is két kis szobát. Noel segített beren– dezni a lakást. Kitűnő ízlése volt és megérezte azt a stílust, amely kifejezi Niki karakterét. Nem modern bútorokat vettek. Kedves, ódon biedermeier darabokat szedtek össze. Noel segítségére volt Nikinek abban is, hogy zongorát vásároljon. Így tele volt megint adóssággal, de ez nem bántotta, az élet fényesen, csillogva tárult ki előtte. Majd jönnek az operettek és velük a pénz is. Tavasszal Noelék kiköltöztek Ischlbe. A császár is ott lakott nyaranta és Schratt asszony is. Azok a bécsiek, akiket számon tartott a világ, kötelességüknek vélték, hogy Ischlben nyaraljanak. Noel meghívta magához Nikit.

– Itt majd tudsz komponálni! – mondta neki, már tegezte. Késő estig, sokszor hajnalig ültek együtt a nagy verandán a fenyőillatú jószagú éjszakában, Noel feltárta Niki előtt az operett–szövegkönyv titkait. Különleges műfaj, a téma azért sem lehet bonyolult, mert az énekrészek töltik ki az előadás idejének nagyobbik részét; de meg azért sem, mert az operettnek megvannak a maga törvényei, s a kóruson és bizonyos számú szereplőn túl, nem lehet többet alkalmazni. Noel igényes volt, megkövetelte, hogy a cselekmény épkézláb legyen és a hősöket elfogadható, valóságos emberi érzés mozgassa. Viszont a szituációk felépítésére nem volt sok idő, ezek csak előkészítették az énekszámokat. A cselekmény továbbfejlesztésére a zene szolgált. Az érzéseket a zene fejezte ki, éppen ezért a felvonás– végek nem lehettek prózaiak.

– A lényeges az, hogy ha témát választasz, az valóban téma legyen. Az operettszerzőknek az a legnagyobb bajuk, hogy a szövegre írnak zenét, azaz szavakra és nem érzésekre. Mindig az érzésre gondolj, üres szavakat nem szabad megzenésíteni. Az csak zenei illusztrálás, nem alkotó munka.

NOEL MEGÍGÉRTE NIKINEK, HOGY SZÖVEGKÖNYVET ÍR NEKI.

Niki, bár öntudatlanul Kurt tanácsa visszhangzott benne, úgy képzelte, hogy a gondolat először benne ötlött fel. Mai emberekről akart operettet írni.

Emlékezett Plankenau operájára, amelynek librettója régi lovagtörténetek nyomán készült tákolmány volt. Ma már tudta, hogy a librettó silánysága bénította meg alkotó kezét. Ha visszagondol A tavasz madarára, igazat kellett adnia Kurtnak, hogy az ismeretlen miliő sem dolgoztatta meg a fantáziáját úgy, mint egy olyan téma, amelyhez személyes élményeket is adhat. Beszélt erről Noelnek.

– Lehetne valamit csinálni egy színházi témából is.

Elmondta a német hercegségi színházban szerzett élményeit, az ellentétet a színházi társulat és a nyugodt, évszázados kisváros polgárainak élete között.

Vagy érdekes színpadi figurákat lehetne kiemelni a katonaéletből. A garnizonokban mindaz megtörténik, ami a színpadon hatásos. A katonatisztek jó bonviván– figurák, humoros alakot lehet találni a legénység körében, a leányos mamák és a polgári udvarlók között. Ezt a tervet hallva, Noel hosszasan hahotázott. Nikinek nem árulta el, min nevet. Niki beidegzett katonagondolkodásán mulatott. „Tiszt nem lehet nevetséges.” Milyen jellegzetesen monarchikus felfogás. Noel szeretettel megveregette Niki vállát.

– Angyal vagy! – kiáltott. – Na, mit tudsz még?

Niki felvetett egy tengerparti témát is. A kikötőváros alakjai, hátterük a tenger s a világot járó nagy hajók utasai színes cselekménybe bonyolód– hatnának a színpadon. Noel jónak találta Niki ötleteit.

Niki szerény ember volt, nem kívánt sokat az élettől s ha az anyagi gondok éppen nem fojtogatták, mindenütt jól tudta magát érezni. De évek múlva, ha visszagondolt erre az ischli nyárra, megállapította magában, hogy ez volt élete legszebb nyara. Miért? Abban a légkörben élt, amelybe bár öntudatlanul, eddig mindig kívánkozott. Dolgozott, beszélgetett, muzsikált. Barát volt mellette, aki bölcs volt, szeszélyes, szenvedélyes, de a legapróbb sejtjéig is művész. Nem támadhatott olyan gondolata, amelyre Noel azonnal ne válaszolt volna; megértette, szidta és dicsérte, vadul szidta és vadul dicsérte. Teljes életérzést adott neki. Ez volt az első idő Niki életében, amikor határozottan tudta, mi dolga van a földön.

Noel felesége finom, kissé színtelen lény volt. Tevékenysége abban merült ki, hogy munkára alkalmas otthont teremtsen a férjének s ez nehéz feladat volt, mert Noel minduntalan másképpen képzelte el a munkára alkalmas otthont. Nem volt időerzéke, ha dolgozott, a nap és az éjszaka egymásba folyt. Nem tűrte a szabályos életmódot. Olyan volt mint Julius Caesar, akkor evett, amikor éhes lett és akkor feküdt le aludni, amikor el– álmosodott. Az étkezesek polgári szabályait a sárba tiporta. Hajlandó volt reggel végigenni az ebédet, majd két napig nem kívánt mást, csak feketekávét és gyümölcsöt. Olykor ahhoz, hogy új ötletei jöjjenek, szüksége volt nagy és zajos társaságra, majd a legjobb barátait sem engedte be magához és arra sem volt hajlandó, hogy fontos leveleket elolvasson. Niki átvette Noel élettempóját. Ő, a fegyelmezett, a szabályos katonaélet hosszú évtizedei után, azonnal megfelelőnek tartotta azt a maga számára. Ez volt az az életmód, amely cukorbajhoz, szívrohamokhoz és gyomorfekélyhez vezet. De jó volt!

A nap sütött, és a gyakori magaslati eső az illat édes bódulatát permetezte szét a hegyek között.

Niki itt találkozott másodszor Clementtel.

Egy reggel amikor lejött a szobájából, bicikliöltönyös fiatalembert talált a verandán. Térdnadrágot hordott, bolondosan kockás angol szövetből, ugyanilyen kabátot és hosszú keresztbecsíkos harisnyát; a cipőjét kanári– sárga bőrből varrták. A kockás jelenség aludt. Tarka lábait felhúzva, egy fonott székben pihent. Piros bőr biciklisapkája hanyagul hevert mellette, áldozatul esve támaszt kereső térdeinek. Niki csodálkozva ismerte fel a boldogan nyugvó ifjúban a sárgasálas kedves bolondot.

– Ezt az alakot már láttam a jégpályán.

– Ez Clement – szólt Niki mögött búsan Noelné, aki nesztelenül lépett be a verandára.

– Úgy hát ő az? De hiszen neki most a Tátrában kellene lennie bicikli– versenyen! – felelt Niki, mert már hallott Clementről.

– A Tátrában kellene lennie, azért van itt... – sóhajtott Noelné s már el is tűnt a villa mélyében, mert az új vendég újabb gondokat jelentett neki.

Clement, egy nagy lap világjáró riportere, cikkeiből élt, de a tágabb Európában verseivel szerzett nevet. Érzékeny, ideges, álomlátó lírája a fiatal század új hangját zengte. Ő is Noel baráti köréhez tartozott és szabad bejárása volt az ischli házba, de szabad kijárása is, mert miután eleget aludt, búcsú nélkül tűnt el a verandáról, csak az összetört biciklit hagyta a kertben. Nikit nem bántotta, hogy nem ismerkedhet meg vele jobban. Ezekben az időkben még egészen magának akarta Noelt és Helent. Nem kívánt osztozni.

A munkának, a vitáknak, az életük állandóan változó ütemének hátterében, mint a távoli vidám madárdal, csattogott Helen. Niki nem foglal– kozhatott vele. Nem illettek egymáshoz, kétszer annyi idős volt, mint a leány és Helent kislánynak tartotta. Nikiben két Helen élt. A valóságos, a jelenvaló, a tizenötéves csitri, tarka tiroli ruhájában, vállán a rózsás kendővel. Ez vidám, okos, izmos gyerek. A másik, a testetlen Helen, akinek nincs kora, csak nő, aki felismerte a tehetsegét. Niki minden nő nyelvén tudott beszélni, elbájolt fiatalt, öreget egyaránt, közvetlenül mondott szépeket parasztleányoknak és grófnőknek, de az első találkozás játékos, flörtölő hangját nem találta meg többé. Tartózkodóak lettek mind a ketten. Niki azt gondolta: híres ember leszek, várok reá, amíg felnő. Helen azt mondta magában: sietnem kell, hogy nagy legyek. Idegen nők el ne vegyék tőlem.

Mindketten rejtegették a gondolataikat és mert titkuk volt, közös és mégis külön titok, tartózkodóan, szinte ellenségesen bántak egymással.

– Helen féltékeny – szólt egy napon Noel váratlanul, munkaközben, amikor egy nehezen énekelhető dalszöveg hosszú és rövid szótagjait cserélgette.

Niki összerezzent, kérdően hallgatott.

– Rám féltékeny – kiáltott fel Noel. – Elvettem a felfedezettjét. Ez bántja. Mi lenne, ha az éj helyett nyár–t írnék ide be? Az á–t jobban lehet énekelni. Vagy valamilyen más egyszótagos szót, hogy az egész hangot ki tudja tartani és ne zokogjon nekem ez a paccer, hogy rossz szöveget kapott.

Noel nem beszélt többet a leányáról, elvetette a témát, mintha nem érdekelné. Niki pedig örült, hogy hallgathatott.

A SZÍNHÁZNÁL MINDIG MINDEN MÁSKÉPPEN TÖRTÉNIK.

A jól átbeszélt librettókat félre kellett tenni. Niki nem azt zenésíthette meg, amihez kedve volt, hanem azt, amit az igazgatók kívántak tőle. Igen és Nem urak nem bíztak Noel emberében. Egyáltalán nem tartották fontosnak, hogy az új komponista elképzelései valósuljanak meg. Azt tették, ami sikert ígért. Alexander Girardi dísze volt a színháznak. A közönség rajongott érte.

Úgy hozzátartozott Bécshez és éppen olyan nevezetes is volt, mint a Mária Terézia–szobor vagy a Kärntnerstrassc. Pompás színész, az operettől a tragédiáig mindent eljátszott és minden szerepet az élet erejével töltött meg. Bécs lelke, a közvetlenség, a nem bonyolult emberies humor, az egyszerűség, a sors minden fordulatát és a dolgok minden változatát kedélyesen fogadó nyugalom, vált benne egyéni zamattá. Eseteit, mondásait, gyerekes csínyjeit a fiákercsek a mosónők, az udvari hivatal– nokok s a főhercegek nevetve beszélték. Xandi egyszerűen maga volt Bécs. A tehetsége súlya megterhelte s az állandó küzdelem, hogy megtarthassa egyénisége külső burkolatát, a derűt és a szeretetreméllóságot, nagy erőfeszítésbe került. Nemcsak este játszott, hanem egész nap. Mosolygó, nyugodt embert mutatott a világ felé, de benne zavaros izgalom forrt. A házasélete szüntelen harc, az otthona csatatér, hol a felesége, hol ő győzött; de a csata folyt tovább, az ellenfeleket gyűlölködő segédcsapatok hajtották egymás ellen: a feleség kedvese, barátai és Xandi futó szerelmei, jelentéktelen, a nagy művész fényében sütkérező apró nők. Xandi igyekezett a botrányokat eltitkolni, kétségbeesetten küzdött, hogy megóvja békéje és magatartása töretlen látszatát. Idegösszeomlást kapott, a felesége orvosszakértőket hozatott, hogy elmebetegnek nyilváníthassa és szanatóriumba zárja. Xandi az udvart és a rendőrséget hívta segítségül; volt még egy másik gyilkos segítsége is: a morfium.

De a közönség erről alig tudott. Ha az elegáns, vidám alak megjelent a színpadon és lázasan csillogó nagy szemeit, olaszos arcát feléjük fordította, tapsban és vidám kacagásban törtek ki, mert tréfát, könnyű játékot, áradó derűt vártak és követeltek a remek ruhákba bújtatott, kemény szalma–kalappal megkoronázott, ezüstgombos pálcás emberroncstól. Xandi Schratt asszony segítségével kiszabadult a szanatóriumból és hosszabb–rövidebb gyógykezelés után ismét a színpadra léphetett. Igen és Nem urak nagy sikert vártak a viszontlátástól és sietve olyan darabot eszkábáltak össze, amely Girardi köré épült. Silány munka volt, kissé közönséges bécsi história, sikamlós szerelmi helyzetekkel, felcserélt férjekkel és udvarlókkal, asszonyokkal és szobaleányokkal.

– Ez egy rongy – szólt Noel egyszerűen, amikor átadta a szövegkönyvet Nikinek – , de ez az élet fiam, vagy, ha így jobban tetszik, ez a színház. Egy finom költő barátom, nem Clement, azt szokta mondani, nincs művész kálvária nélkül. Hát én nem vagyok olyan finom s így csak azt mondom, hogy nincs alkotás kásahegy nélkül. Amíg odáig jutsz, hogy azt csinálhatod, ami neked tetszik, két– három ízetlen, ragadós kásahegyet kell átrágni.

Kivette Niki kezéből a szövegkönyvet s az asztalra dobta.

– Tessék, itt az első kásahegy, rágjad.

Niki rágta. Hazament belvárosi lakására és a két kis szobában végtelen sétába kezdett. Vigasztalta magát. Nézte a kedves kis lakást, a barna biedermeier bútorokat, a sok díványpárnát, melyekre magyar, olasz, délszláv és osztrák asszonyok hímeztek virágot, kutyafejet, pillangót, lantot, galambpárt, ízlésük és érzelmeik hőfokának megfelelően. Nézte a két nagy perzsaszőnyeget, amelyet hitelbe vett és a bronz Nikét, aki diadalittasan tartotta magasra a lámpaernyőt. Megnyugtatást keresett a kis otthon tárgyaiban.

Önálló vagy – szólt magához – , karmester vagy és komponista leszel.

Otthonod van, állásod, képességeidnek megfelelő helyed a világban. Rágd át a kásahegyet. Rajta, neki, rágjad és nyeljed. Megéri, hogy alagutat fúrj belé és kijuss az élet másik oldalára, ahol már nem kását kell enned.

A librettó nem volt több kézzel írott nyolcvan oldalnál. A színház kottamásolója írta, pontos, tiszta, kissé öregesen dallamos betűkkel, cifrázatokkal. Niki sietve olvasta el. Helyenként mosolygott a jeleneteken, emlékeztette a tisztikaszínó tréfáira. Főleg azokra a beszélgetésekre, amelyek a feketekávé és konyak után hangzottak el. A szerelmi bonyodalom inkább közönséges volt, mint érdekes vagy érzelmes. Niki felsóhajtott, amikor letette a kéziratot és beleült a gobelinhuzatú nagy karosszékbe, amely szép volt, de még nem volt kifizetve. Jól lehetett ülni benne, szerette ezt a karosszéket és szerette a kis lakást, az ablakokon átszűrődő lármával; a Belváros zaja volt ez, gumikerekű fogatok suhanása, beszédfoszlányok, zeneszó a közeli étteremből, a rikkancsok kiáltozása és a tompa, egyenletes, jóleső morajlás, a nagyváros lélegzetvétele. Nem akart megválni ettől a helytől. Ha visszaadná a szövegkönyvet, Igen és Nem urak örömmel látnák igazolva gyanakvásukat.

Az új karmester nem színházi ember, nem lehet vele dolgozni. Noel tévedett.

S mi várna reá, ha visszaadná? Újra a katonazenekar, télen a jégpálya, nyáron a sétatér és a tiszti kantin, ahol a tisztek még mindig nem döntötték el, hogy ő a tisztikarhoz tartozik– e vagy a legénységhez? Megalkudott.

Próbálta elfogadni a szövegkönyv ostoba helyzeteit és belehelyezkedni a papírfigurák embertelen ál– érzelemvilágába. Első állomásának vaskos pletykáira emlékezeti s a vidéki polgármester, a takarékpénztári igazgató, gavalléros közjegyző és a hozzájuk tartozó hölgyek figuráit idézte fel magában, hogy a fantáziája dolgozni tudjon és a melódiák felcsendüljenek eszméletében.

– Hogy haladsz? – kérdezte Noel másnap a színházban. – Azaz nem is kérdezek ilyen hülyeséget. Elolvastad és nem lettél rosszul?

Niki arcán megjelent ragyogó mosolya.

– Erősek az idegeim. Egy évtizedig szolgáltam.

Noel a vállára veregetett. Majd azt ajánlotta, hogy be fogja mutatni Girardinak. hogy a nagy Xandi elmondja Nikinek, mi az elképzelése a szerepről. Xandinak akkor már nem volt hangja. Bár sohasem dicsekedhetett nagy hanganyaggal, de az életmódja még a meglevő keveset is elkoptatta.

– Tudod – magyarázta Noel – ,Girardi számait úgy kell megkomponálni, hogy ne kelljen énekelnie, de a közönség azt higgye, hogy énekel. A magas hangokat, bár nem szabad magas hangokat írnod, évek óta piano veszi és mindig falzettet énekel. Legjobb, ha az egészet középregiszterbe teszed, viszont a középhangjai tökéletesen rekedtek.

Niki rémülten meredt Noelre.

– Mély fekvése úgy kong, mint a hordó, de ő azt hiszi, szegény, hogy zeng – folytatta Noel. – Tehát valamit tenned kell, hogy zengesd. Szerencsére a zenekarban van fagott s azzal csinálhatsz egy kis csalást, mert a fagott énekelhet Xandi helyett. Mindenesetre azonban jó lesz, ha elmész Xandihoz és megbeszéled vele a számokat.

Niki lélekben felhorkant, de az arca semmi változást nem mutatott. A katonaságnál megszokta az érzelmek eltitkolását. Ő menjen el ? Ő alkalmazkodjék a színészhez? Ha valaha is gondolt arra, hogy színpadi zenét ír, az énekeseket úgy képzelte el, mint engedelmes hangszereket. Arra alkalmasak, hogy megszólaltassák az ő muzsikáját. S a legkisebb részletben követniük kell az elgondolásait. És most ő menjen el egy hangtalan hangszerhez, aki kényúr!

– Na, mi az? Miért hallgatsz? – kérdezte Noel, de nem várt feleletet.

Megmondta Xandi lakáscímét, közölte azt is, hogy van telefonja. Ebben az időben előkelő és ugyanakkor bátor cselekedet volt a telefont bevezettetni.

Girardi nem is akart a lakásába telefont, a becsületes, egyszerű módszereket kedvelte: a küldöncöt, a hordárt, az üzenetet hordó segédszínészeket vagy kóristákat. A császár sem a Hofburgban, sem Schönbrunnban nem tűrte el a telefont. Egyedül a Hermes–villába, a császárné kis kastélyába vezettek be, mert Erzsébet – akkor ugyan már nem élt – kedvelte az újításokat.

Tetőtől talpig modern asszony volt, soványította magát, tornászott, úszott és gyümőlcsnapokat tartott. De tekintettel a császárra, aki undorral fogadott minden változást, a telefont csak egy hátsó folyosón szereltek fel, amelyen a császár sohasem járt, hogy ne lássa a modern idők ördöngős, hírt hozó eszközét. Így mindazok, akik hívek voltak a dinasztiához, óvakodtak a telefontól, s ezt tette volna Girardi is, de a felesége azonnal felismerte a kitűnő alkalmat a zaklatásra, nyugtalanításra és ellenőrzésre, amit a telefon adhat. Ezért volt telefonjuk.

Niki nem telefonált. Nem telefonált, nem kereste fel Girardit, sőt ha valamelyik kávéházban, vagy utcán meglátta, sietve elmenekült. Nem tudott beletörődni a gondolatba, hogy a rozoga hangszertől ő, az alkotó művész kérjen kihallgatást. Hetek teltek. Noel többször megkérdezte, beszélt– e már Girardival? Niki. amit nem szívesen lett, hazudott.

– Nem bírok vele összejönni – panaszkodott. És miután Girardi kiszámíthatatlan volt és életrendje úgy hullámzott, mint egy szeszélyes tenger, hihető volt, hogy nem lehet megtalálni. De aztán Noel, aki sohasem tűrte a félmegoldásokat, a lakására csalta mindkettőjüket, így született meg az a híres induló, amelyet az egész Monarchia énekelt, és hosszú évtizedekig nyaggatták vele a verklisek a jámbor polgárokat.

Girardi elbűvölő volt, szerény, kedves, jóindulatú, remek történeteket mesélt; az első találkozás felért egy színielőadással. A művész legalább tíz alakban mutatta meg magát, apró történeteinek figuráit elképesztő bravúrral elevenítette meg. A kényelmes bőrszékben ülve, anélkül, hogy felkelt volna, odavarázsolta a bécsi fiákerest, a lakókkal a földszintről az emeletre üvöltöző házmestert, a Hofburg őrségének parancsnokát, a főherceget, aki a képkiállítást nyitja meg, de azt hiszi, hogy a mezőgazdasági kiállításon van és díjnyertes bikákról beszél. Aztán felpattant a székről és egy képzeletbeli szoknyát kacéran összefogva hátul a térdhajlásában úgy, hogy formái ingerlőén érvényre jussanak, balkezében egy képzeletbeli legyezőt tartva elénekelte Mizzi Günther belépőjét, a női bűbájt, a közönség kiszolgálását és a hanggal való takarékoskodást úgy karikírozva, hogy Noel vadul hahotázott és még a kétségbeesett Niki is felengedett.

Nem – mondta magában – ,igazán nem megalkuvás, ha ennek a csodálatos, tehetséges, sziporkázó lénynek a segítségére lesz. Már nem volt fontos, hogy Girardi szolgálja az ő muzsikáját. Ő akart zenét írni, hogy leplezze a művész fogyatékosságát. A belépő tehát induló lett, mert a pattogó ritmus, a rövid szótagok lehetővé tették, hogy Girardi inkább beszéljen és játsszék, mint énekeljen.

A BEMUTATÓNAK SIKERE VOLT.

De nem az a siker, amiről a fiatal muzsikus álmodik és nem is az a siker, amely kárpótol egy művészt álmainak elárulásáért. A darabot ötvenszer adták talán és még néhány fáradt, kopott, délutáni előadáson. A közönség mulatott a vidám jeleneteken, mert a közönség általában kedveli az ismerős helyzeteket és az ismerős fordulatokat. Ilyenkor az a hiedelem kél benne, hogy ő mindent tud és mindent előre lát és egy színvonalon van a szerzővel: van ő olyan okos gyerek, mint a szerző. Nikit nem fogta el izgalom a bemutatón és nem érzett örömet később sem. A kedélyes bécsi közönség nemigen vett tudomást a zenéről, jóakaratúan a függöny elé tapsolta a fiatal komponistát, megállapította, hogy jól áll rajta a frakk és szép a bajusza.

Valóban a bajusza nem olyan volt, mint egy művészembernek. Ez katonabajusz volt. Rendezett, tökéletesen cirkalmazott, tömött és fényes.

Csak a marsnak volt sikere, az indulót fütyülve és énekelve áradt ki az embertömeg az utcára és bár hazavitték magukkal a pattogó kis dalt, nem gondoltak a zeneszerzőre. Girardi arca, mozdulatai maradtak meg tartósan bennük.

Niki elhatározta, hogy nem esik kétségbe. Noel mellette állt és emlékeztette, hogy még csak most kezdte el rágni a kásahegyet. A darab pénzt hozott, ha nem is sokat. Niki azonnal egy bundát vett és elküldte a mamának. Mama kétségbeesett, amikor a bundát meglátta, túl drága volt, túl elegáns, nem tudta hová felvenni. Kétségbeesett az igaz, de boldog is volt.

Niki kifizette a nagy gobelin széket, de a szőnyegek árával még adós maradt. A darab nem hozott többet. A színházi szezonnak azonban vége lett, jött a nyár és mehetett Ischlbe komponálni.

NOEL EGY ÚJ TÉMÁT VETETT FEL és ez megragadta Niki fantáziáját. Ritka száraz este volt, sok tiszta csillag remegett fenn az égen, amikor a fadíszítésű verandán ülve Noel elmondta elképzelését. Emberi történet volt, egyszerű meleg, kedves. A Felvidéken kezdődött. A mindennapi emberek: egy zsidó boltos, egy tót kéményseprő és egy kis cselédlány története. Nem népszínmű volt, ami legtöbbször hazug és ostobán felcifrázott; és nem is régifajta romantikus operett, elásott kinccsel, márkikkal, lovagokkal, hercegnőkkel és a második felvonás végén kitörő háborúval, amikor a kóristák vívják a csatát. A három felvonás csendesen, szerényen és ízlésesen a Monarchiát szimbolizálta. Azt akarta megmutatni, hogy a különböző nemzetiségek gyermekei békében élhetnek egymás mellett, sőt egymásba is szerethetnek, ha nem élezik fel a fajták ellentéteit s ha a nemzeti önérzet hangsúlyozása helyett megértésre törekszenek.

A csillagok ragyogtak odafenn és a levegő olyan tiszta, édes és illatos volt, hogy felpezsdítette az ember vérét, megsokszorozta egyéniségét anélkül, hogy a részegség felfokozott érzését adta volna. Noel beszélt és Nikinek jólesett tudnia, hogy a csillagfénytől ezüstzöld homályban ott ül mellettük Helen is. A leány szeme néha felcsillant, Niki érezte a titokzatos kapcsolatot kettejük között. Közbeszólás nélkül hallgatta Noelt. S ahogy az író belemelegedctt a témába, nagy léptekkel beszaladgálva a verandát, széttárt karokkal nekik és a csillagos égnek beszélt. Niki, ha Noel a véleményét kérte, őszintén helyeselt, de az ajkán egy kis fanyar mosoly jelent meg és a fanyarság megmaradt benne továbbra is.

De, mert a színháznál minden másképpen történik, a kásahegynek másik oldalára terelte vissza a sors. Noel témája megcukrozta már a kását, jóízű

zamatot adott neki, de Igen és Nem urak másként határoztak s úgy vélték, hogy nagyon kegyesen bánnak fiatal karmesterükkel, mert első operettje kétséges sikere után, ismét munkát adnak neki. A lomtárból elővettek egy librettót. Úgy mondták, éppen elég előleget adtak rá, nem szabad veszni hagyni a pénzt.

Tessék, itt van, ezt zenésítse meg Niki.

Offenbach– utánérzés volt, a görög mitológia isteneinek és istennőinek csínyjei és kényes kalandjai. A második császárság idejében volt akusztikájuk az efféle színdaraboknak. A francia közönség pompásan mulatott a III.

Napóleon és Eugénie udvarát gúnyoló görög figurákon. De hol volt már ez a friss dinasztia? Párizsban sem volt visszhangja az offenbachi világnak és Bécsben sem kelthetett érdeklődést. Niki nem várt sikert, gyakorlatnak tekintette a komponálást, a katonaságnál megszokta, hogy gyakran csinál az ember tökéletesen hiábavaló dolgokat parancsra. De, mert tele volt dallammal s mert önmagát is meglepte, hogy fantáziája milyen friss és milyen pihent, megragadta a görög varázslat. Könnyen merült el a napfényes, felelőtlen és sikamlós mitológiában. A légkör különben is ismerős volt. Ezek a szerelmeskedő istenek hasonlítottak egykori katonatiszt barátaira. A zene szép lett. könnyű, dallamos, életörömmel, derűvel teli.

Remekül lehetett énekelni és Niki a hangszerelésben is sok újat tanult. Már ismerte a hangszerek terjedelmét és sok új hangszerrel is találkozott a színházi zenekarban. Ezek a katonazenekarból hiányozlak. Izgalmas csillogással keverte a hangszíneket.

Noel elragadtatva hallgatta, amikor zongorán eljátszotta az új számokat.

A közönség nem fogadta így.

Ha a tunika, a peplon és a szandál megjelent a színpadon s ha a karcsúra fűzött, kidagadó keblű színésznők szalagokkal övezték fürtös görög kontyukat, a nézők lent Offenbach muzsikát vártak. Gúnyos, tréfálkozó, fölényes zenét. Niki muzsikája nem karikírozolt, ez a muzsika komolyan vette az érzelmeket. Offenbach– utánérzés – írták az újságok és a közönség átvette a hányaveti kritikát. Az önálló alkotásban nem tudták felfogni az őszinteséget, a bájt, a tehetséget. Nem olyan volt, mint Offenbach, de miért nem olyan, ha a színészek lepleket hordanak?! Nikit megint elkerülte a siker.

Nem tudott mást hozni, és nem tudott közönséges lenni. Ha olyan közönséges, amilyen közönséges volt a szövegkönyv és ha másolja Offen– bachot, jól fogadják. De nem ez történt. Ismét ötven, vagy hatvan előadás, félházak, bágyadt kritikák.

– Hülyék, marhák... – és még több hasonló jelző. Noel káromkodott és őrjöngött. Igen és Nem urak boldogok voltak, hogy a dramaturgjukat megint nem igazolta a siker és az, hogy nekik van igazuk, nagylelkűvé tette őket.

Vállára veregettek Nikinek.

– Nem baj, nem baj, karmester úr. Nem lehet mindenki zseni. Hát ha nem zeneszerző valaki, nem zeneszerző. Maga ügyes karmester, nagyon ügyes, a dirigálásból mindig meg fog élni.

Niki udvariasan mosolygott, összeszorította a fogait.

De otthon, a kedves kis lakásban, az immár kifizetett szőnyegeken járva – sokszor éjszakákon keresztül járt így le– fel, a régi álom már elszökött tőle – elhatározta, hogy bebizonyítja: tud operettet írni; törik– szakad, sikere lesz.

Terve, szépen, fegyelmezetten kicirkalmazott rendszere összeomlott. Már nem azért írt operettet, hogy a mamának pénzt tudjon adni, hogy Ferinek bebizonyítsa, nem csak sajtkereskedésből lehet megélni, hogy Ilonával tengeri utat tegyen, nem azért, hogy legyőzze a szegénységet, és nyugodtan komponálhasson szimfóniát. Nem és nem. Ő most már nem akar semmi mást, csak sikert. Operettsikert.

VÉGRE ELÉRKEZETT A KÉMÉNYSEPRŐ BEMUTATÓJA.

Niki dirigált s amíg pálcájával belerajzolta a levegőbe a dallamokat, bár élesen és feszülten tartotta kezében a nagy zenekar minden hangszerét, a lelkében lágyan emelkedtek fel ifjúságának képei, a felvidéki város, ahonnan az első felvonás népi dallamait hozta. A második felvonás bécsi muzsikája azt az időt ébresztette fel benne, amikor papa zenekarában hegedült s az utolsó felvonás – Pesten történt – az új világváros nyugtalan, modern és patriarchális motívumait keverte meg.

A közönség figyelt. Most nem kerestek analógiát régebbi operettekkel, nem akarták, hogy ez a mű ilyen legyen és nem amolyan. Meglepte őket a zene emberi tartalma és természetes, egyszerű dallamossága. Itt minden magátólértetődő volt. A figurák mintha a nézőtérről jöttek volna fel a színpadra, kortársai voltak a közönségnek. Az operett papíralakjai eltűntek, a felelőtlen műfaj emberivé vált. A szövegíró ízlése és nagy színpadi tapasztalata lehetővé tette, hogy az énekszámok nem hatottak úgy, mintha az eddig épeszű szereplőkön váratlanul őrület tört volna ki és táncban és énekben válnék dühöngéssé. Noel színpadán magátólértetődő volt, hogy a mindennapi, eleven emberek énekelni kezdenek.

A Kéményseprő sem lett nagy siker, de becsületes, tiszta siker volt.

A lapok kritikusai észrevették, hogy valami új történt és vagy felháborodva tiltakoztak a műfaj fejlődése ellen, vagy örültek, hogy a műfaj fejlődik, bár örömüket nem lehetett túlzottnak mondani. Ha dicsérték, inkább Noelt dicsérték, mint Nikit. A kritikusok között volt egy– két zeneszerző, ezek nem harcoltak nyíltan: a zeneszerzők kritikus barátai tömörültek veszedelmes élcsapattá. Szűkíteni akarták a kört és a frissen érkezett tehetség elé akadályokat raktak. A két első operettben nem ismerték fel a veszélyes ellenséget. De most már látták, hogy a fiatal karmester nagy ellenfél. Okosak voltak, nem támadtak durván. A durva támadásból szenzáció lesz és használ a darabnak. A közönség elmegy a színházba megnézni, hogy tulajdonképpen mi is történik ott? Tehát az okos emberek lanyhán dicsérgették Nikit: Jó, jó, egész ügyesen van hangszerelve, dehát megvan hozzá a gyakorlata, mert karmester; karmesternek nem nehéz operettet írni, hiszen annyi zenét hall; ha valaki képzett zenész, minden invenció nélkül megírhat egy operettet; ide–oda rakja a hangjegyeket és valami csak kijön belőle. Úgy kezelték a Kéményseprőt, mint a verebet, amelyre nem érdemes ágyúval lőni.

Niki összeszorított fogakkal, merev arccal olvasta el a kritikákat. De ahelyett, hogy elkeseredett volna, megkeményedett. Most már nem hagyja abba. Nem és nem! Megy tovább életének ezen a mellékútján és a mellékút fő útvonallá válik. Tovább csinálja. Addig nem hagyja abba, amíg sikere nem lesz, igazi siker, teljes elismerés, ömlő dicséret és korlátlan elragadtatás.

Egyszer, gyerekkorában, valamelyik magyar városkában a papa magával vitte a sétatérre. A papa bajtársai ott söröztek délelőtt a kerthelyiségben.

Innen Niki kiláthatott a játszótérre, ahol egy gazdag kisfiú sétált a nevelőnőjével és a gazdag kisfiú elbűvölő fehér szövetnadrágot viselt.

Nikinek csak kék vászon matrózruhája volt. Nem kétséges, hogy Nikin szebben állt volna a fehér nadrág, mint a nyeszlett gazdag fiún. Ezzel azonnal tisztában volt, éppen ezért megragadta papa kezét s elnyílt szemekkel, varázslatos mosolyával felnézett rá.

– Papa, én is olyan nadrágot akarok.

A gazdag kisfiúra mutatott. Papa a kollégáival beszélgetett és lassú kortyokban itta óvatosan meggondolt egyetlen korsó sörét. Hümmögött egyet és tovább beszélt barátaival. Niki nem nyugodott. Azt akarta, hogy papa megnézze a gazdag fiú nadrágját, és kötelező ígéretet tegyen. De papa élénken bekapcsolódott barátai vitájába s azt is határozottan tudta, hogy nem vehet a fiának fehér szövetnadrágot. Sem a pénztárcája, sem polgári felfogása nem engedi meg. Niki tovább nyaggatta. A nadrág szívszaggató volt, hosszú, fehér és a divatnak megfelelően a cipőre hajolt, talpalója volt és harmonikaszerű ráncokat vetett, mint a generálisok pantallója. Aki ilyen nadrágot visel, az egész másfajta fiú s ha ő felvehetne egy ilyen nadrágot, belépést nyerne a világ minden gyönyörűségébe. Újra és újra megismételte indítványát, kívánságát, sőt parancsát.

– Papa, fehér nadrágot akarok.

Papa jó ember volt, de ragaszkodott az elvekhez s a szegénység is szívósan ragaszkodott hozzá. Ráadásul dirigens is volt, nem tűrte az ellenvé– leményt. Nem sokáig habozott, pofonvágta a fiát.

Niki könnyek nélkül fogadta a pofont s bár mindkét arca egyformán vörös lett a méregtől, szótlanul viselte a gyalázat bélyegét. Csak amikor befejeződött a sörözés és papa lenyúlt hozzá, hogy kézenfogja, ő csepp kis alakját kiegyenesítette s nem fogadta el az atyai kezet. Eltökélten, sötéten nézett fel papára:

– Azért mégis lesz fehér nadrágom!

Igen és Nem urak a premier–banketten barátságosan üdvözölték Nikit és ismét közölték vele, hogy ő nagyon jó karmester s nem kell kétségbeesni a jövője miatt, náluk mindig kap kondíciót. Niki ismét mosolygott, udvariasan megköszönte a gratulációt.

Noel vitte haza bérelt fiákerén. A ház előtt kiszállt Niki után. Megállt mellette a kapuban. Szokása szerint hosszan káromkodott, mint mindig a premiereken. Vigasztalta Nikit. Elmerült a részletekbe és megmagyarázta neki, hogy milyen remek zenél írt. Átkokat szórt a különféle zeneszerző– klikkekre és feltárta a különféle érdekszövetségek titkait. Meg akarta nyugtatni szerzőtársát, erőt akart önteni belé. De erre nem volt szükség. A vékonyka fiatalember nyugodtan, mosolyogva hallgatta, csak máskor szelíd kék szeme tüzelt zölden, mint a macskáké. Megszorította Noel kezét és mielőtt belépett volna a kapun, elképesztő nyilatkozatot tett. Noel egy pillanatra azt hitte, hogy barátja részeg.

– Mit mondtál? – kérdezte gyanakodva.

– Azt mondtam – ismételte meg Niki a kijelentését – , hogy ha a feje tetejére is áll az egész Bécs, mégis lesz fehér nadrágom.

III.

ELŐBB LETT, MINT GONDOLTA.

Tavasz felé már az utcán találkozott a muzsikájával. A suszterinasok, a Monarchiának e népi humort őrző ifjú filozófusai, a Kéményseprő dalait fütyörészve futkostak az utcán, zöld kötényükben, a szíjra fűzött, vállukra akasztott új cipőkkel. Ebben az időben még nem árultak kész cipőt üz– letekben és a cipészmestertől az inasok vitték haza a megrendelt és elkészült árut. A nap minden szakában lehetett suszterinast az utcán látni s e kedves fickók kiszabadulva a műhely rabságából s a mester fennhatósága alól, részt vettek az utcai csoportosulásban, megnéztek minden kirakatot, bosszantották a nagy napernyő alatt üldögélő kofákat és vidám megjegyzésekkel kísérték a sétáló hölgyek toalettjeit. Az utca hangulatát fejezték ki a koraérett gyerek nyelven. Nos, a suszterinasok már Niki dalait fütyölték és Niki dalait zengték a borbélyok is, mialatt a borotvát élesítették, mert ehhez a művelethez ritmikus és érzelemmel teli zene szükséges. A pékinasok kevesebb időt töltöttek az utcán, de ha kinn voltak, ők is csatlakoztak a kórushoz és bekapcsolódtak a mosónők is, a teknő mellett züm– mögve a Kéményseprőt. Ez tartós sikert jelentett, mert a bécsi mosónők hangadók voltak a városban s ha már nem is mostak a Dunában, mint a Kék Duna– keringő idejében, de házról házra járva munkába lelkiismeretesen széthordták a pletykát és az új slágereket. A fiákeresek is Niki hírét terjesztették a városban. A színház előtt várakozva ragadtak rájuk a melódiák, kivitték Grinzing kis kocsmáiba s a schrammli tőlük vette át s őket gyönyörködtette velük. Niki előbb lett a népé, mint az úriembereké, mert azok újságot olvastak s befolyásolta őket a kritika.

Egy délelőtt, amikor Niki bement a színházba s elhaladt az igazgatói iroda folyosóján, meglepetten állt meg. Egy rekedt hang dúdolt odabent. A Kéményseprő első felvonásának belépőjét károgta Nem úr. Niki nesztelenül kinyitotta az ajtót, bekandikált a résen. Nem úr, a sötét borúlátó, a kasszarapportot tanulmányozta s az eredmény dalra fakasztotta. Niki becsukta az ajtót, dühös megelégedést érzett, de ehhez halk káromkodást kapcsolt. Von Plankenau szókincsét vegyítette Noel zamatos eredetiségével, ezen a területen is tanult mindkét librettistájától. Világéletébcn egyenesen gondolkodott. Felbőszítette Nem úr ostoba ravaszsága. Egy jó szót nem szólt soha Nikihez. Látszólag olyan undorral hallgatta a zenéjét, mint a fúrógép zakatolását. De most dallamait gyötörve, édelgett a bevétel gyönyörűségében. Ez a néhány pillanat, a rekedt hang s a látvány, amelyet az ajtórés elárult, többre tanította meg Nikit, mint az atyai tanácsok évtizedes becsületes sorozata. Az emberek komiszak és komiszul kell velük bánni, ha győzni akarunk.

Egy régi operett felújítására készültek, a próbákra Noel is bejött. Szükség volt a szöveg megváltoztatására, néhány új sorra s a finálék átalakítására. A primadonna csak középen akart a színpadra lépni s a bonviván is ragaszkodott ehhez a jogához. De a cselekmény másféleképpen irányította a szereplőket, persze a logika megbukott. A csillagok döntöttek. Így hát átírták a darabot, de ez csak képletesen történt, mert Noel a nézőtéren állva felkiabálta a színpadra a megváltoztatott szöveget és a súgó ki–kibukkanva házikójából, hogy jobban halljon, beírta az új mondatokat a súgópéldányba.

Amikor a színészek összevesztek a rendezővel és egymással és amikor a két direktor felváltva kiáltozott a kisebb szereplőkre, hogy kiadják mérgüket, szünetet rendeltek el. Niki nyugodtan ült a zenekarban, azt, ami Wesztfáliában még feldúlta, itt már meg sem hallotta. Ha összetűzés nélkül zajlott volna le egy próba, az gondolkodóba ejtette volna. Noel intett Nikinek, kimentek a színházból, s leültek a padra a színészbejáró mellett. Ez a pad is betegnek látszott, a festék bőrkiütés formájában mállott le róla.

Lehet, hogy Beethoven is ült ezen a padon, mialatt bent a színházban a Fideliót próbálták.

Noel a kabátjára ütött, azon a részén, mely a szívét fedte. A belső zseb csúnyán kidudorodott. Helen és az anyja sem könyörgéssel, sem fenyege– tődzéssel nem tudták rávenni Noelt, hogy ne csináljon könyvtárt a zsebeiből.

A szabója, ha meglátta tönkretett remekművét, feljajdult. Nikit is bosszantotta Noel hanyag külseje, de annyira kedvelte, hogy nem akarta észrevenni a hibáit.

– Van itt valami a számodra – veregette a tömött zsebeit Noel.

– Tudom. Szerencsém, hogy ott van valami a számomra – válaszolt Niki hálásan.

Noel mosolyogva legyintett, nem szerette, ha közölték vele, hogy jó embernek tartják. A jóság a színház vidékén egyenlő a gyengeséggel. Ott az ész és a gonoszság a hatalom.

– Írtam egy librettót Strohbergernek, jó ideje nála van már. Szeretem ezt a könyvet, épkézláb, szellemes, nem afféle hülyeség.

– Sose írtál hülyeséget.

Noel bánatosan megrázta a fejét.

– De akartam! El sem tudod képzelni, mennyire igyekeztem, hogy egy igazi, tökéletes, tőrőlmetszett, abszolút hülyeséget írjak. – Búsan sóhajtott.

– Sohasem sikerült. Ha leültem az asztalomhoz és dolgozni kezdtem, a legbecsületesebb szándékkal, hogy értelmetlenséget, szamárságot, képtelenséget írjak, nem sikerült. Szerettem volna egyszer megalkotni olyan dolgokat, amilyeneknek a színészek és az igazgatók szívből örülnek, mert az igazgató a közönséget szamarak gyülekezetének tartja, a színészek pedig csak az olyan szöveget szeretik, amely nem köti meg őket, s csak pillanatnyi komédiázásra ad alkalmat. Hiába... Ha operett–librettót írtam is, emberekre gondoltam és azt képzeltem el, hogy egy adott helyzetben a megadott ember mit tehet és mit érez? Ezért mindig baj volt a librettóimmal. A direktorok utálják, a színészek lecsepülik, a kritikusok pedig azt híresztelik rólam, hogy Grillparzer akarok lenni az operettszínpadon. – A szíve felett kaparászott a zsehében. – Hát itt van ez a téma...

Tisztességesen megcsináltam és három év után Strohberger szakállát simogatva, magasztos sajnálkozással adja vissza. Fenségesen közölte velem, hogy az ő muzsikájához ez a librettó nem méltó. Azt szégyellte megvallani a nyomorult, hogy ő száradt ki s egyetlen harminckettedet sem tud kicsiholni magából többé. Három éve próbálja, nem megy. Amikor megkapta a librettót, sírt a gyönyörűségtől. Persze, arra már nem emlékszik. Meg akarta menteni magasztos visszavonulásának az útját.

Tanácsokat adott, miként próbáljak felemelkedni hozzá. Mire megmagyaráztam neki, hogy a könnyűt a legnehezebb felemelni s az operett könnyű. Nagyképű frázisokkal árasztott el. Erre azt ajánlottam neki, hogy zenésítse meg újra a Parsifalt.

– Összevesztetek?

Noel boldogan vigyorgott.

– Ő veszett össze velem. Én olyan udvarias és hűvös maradtam, mint VII. Edward angol király.

– Ha nincs a közelben nő és kártya – vetette közbe Niki.

– Nos hát, a librettó jó. A legkedvesebb librettóm eddig, neked kell megzenésítened.

Az ügyelő jött értük, hogy folytatják a próbát. Csak este találkoztak ismét. Niki Noeléknél vacsorázott. A feketekávét a dolgozószobában itták a tárgyalás előtt. Noel a témát készült elmondani. Niki azt kérte, hogy Helent hívják be.

– Ó szerencsét hoz nekem – mondta gyöngéden.

Helen tehát bejött, összekuporodott az egyik nagy fotelben, szótlanul figyelve az apját. Három év telt el azóta, hogy Niki meg ő megismerték egymást. Helen tizenhét éves elmúlt, a század elején felnőtt leánynak számított. Az anyja nem akarta magát fiatalítani s Helen megkapta az ifjú hölgy mezét és jellegét. Most fehér selyemblúzt viselt, magasnyakú csip– kebetéttel és hosszú szövetszoknyát. Vékony derekát halcsontos, széles öv fogta körül. A szoknyát alul három sor fényes selyemzsinór díszítette.

Csatos, kivágott cipőt hordott, magassarkút és fekete harisnyát, amelyet csipkemintára szőttek. A fülében nefelejcs–alakú, türkiszes arany fülbevaló. Ilyen nefelejes tű kéklett a blúzán is. Szőke haját kontyba tűzték a fejére, de a konty mellé szalagcsokrot kötöttek. A szoba szebb és jobb lett, mert Helen bejött. Niki tudta, hogy a leány hisz benne és ezzel megsokszorozta az akaratát.

De az zavarta, hogy szokott módján: váratlanul és nesztelenül Clement jelent meg a szobában. A vacsorán nem vett részt, most a kezében hozott egy tányért megrakva hideg sülttel, a húst vastagon bekente mustárral. A tányért letette az íróasztalra, mellé egy tele vizespohár bort állított s a zsebéből kivett két császárzsemlét.

– Lotte azt ígérte, hogy még ananászkompótot és tortát is kapok. Meg sajtot. A sajt fontos.

– Miért nem jöttél idejében? – szólt rá Noel.

Clement belemélyesztette kezét hosszú fürtjeibe és álmodóan mosolygott.

– Verset akartam írni. Hogy nyugodtan énekelhessek, mert a rímeket énekelni szoktam, bementem a szerkesztőségi mosdóba. De közben megjött a hír, hogy Makarov tengernagy a Növik cirkálón maga futott ki az ellenséges japán flotta elé. A hajó kicsi, Dcva japán admirális az egész harmadik divízióval várja kinn. A túlerő miatt vissza kellett vonulnia, de át– szállt az Askaldra és ismét előre tört. Így aztán nem tudtam, hogy miről írjak verset. A tavaszi szerelem kék magányáról, vagy férfiakról, fegyverekről és habzó mélységekről? Kilenc méter mélységről? Elég nekem kilenc méter? Port Arthur bejárata csak kilenc méter mély. A páncélosok csak dagály idején tudnak kimenni. Az apály bezárja a hajókat a kikötőbe.

Niki nem figyelt Clementre. Bosszantotta, hogy ott van, és hogy Helen érdeklődve hallgatja. Clement szép volt, furcsa és megvesztegetően bolondos. Noel türelmetlenül legyintett.

– Ne beszélj butaságokat. Nikivel komoly dolgokról kell tárgyalnom.

Clement nagyot harapott a mustáros húsból.

– Hát persze – helyeselt szelíden – az orosz–japán háború neked nem komoly dolog. De azért amiatt késtem el. Az orosz flottának eddig hét hajója pusztult el és Makarov akármilyen nagy hős is... – kiürítette poharát, megtörülte a száját – Japán mögött Anglia és Amerika áll.

– Szép tőlük! – hárította el magától idegesen a híreket Noel. Nem törődött a háborúval, az operettel törődött. – Nem akarom felolvasni neked a librettót

– fordult Nikihez majd olvasd el magad. Csak körvonalakban jelzem, hogy mi történik benne.

– Egy férfi és egy nő szeretik egymást – jelentette Clement.

Noel megfenyegette.

– Végre tisztázd: mi vagy? Költő vagy riporter? Ha költő vagy, tudnod kell: az életben gyakran megesik, hogy férfi és nő szeretik egymást, sőt ez az alapja az életnek. A te verseidnek is. Nos – ezzel elintézte a költőt, Nikinek beszélt – a nő asszony. Méghozzá özvegy és felháborítóan gazdag.

Rengeteg pénze van, az udvarlók egész serege rajongja körül. Az asszony gyönyörű, tehát nemcsak pénzről van itt szó. A párizsi nagykövetség bálján, mert hol történnék a dolog, ha nem Párizsban, ahol a fiatal özvegy szórakozik és a pénzét költi, megismerkedik egy honfitársával, aki a követségen attasé. Ez a legény az asszonynak teremtődött, hát természetes, hogy azonnal egymásba szeretnek. A magasabb politika, mármint a két szerelmes hazájának politikája azt kívánja, hogy az asszony honfitársához menjen feleségül, hogy óriási vagyona az országban maradjon és földjei, iparvállalatai fölött ne idegen állampolgár rendelkezzék. A diplomaták örömmel látják a gazdag özvegy s a derék attasé bimbózó szerelmét. De amikor kiderül, hogy érdekházasságról van szó s hogy semmi akadálya nincs a két fiatal szerelmes boldogságának, mindketten megmakacsolják magukat. A szerelem romantikáját az általános helyeslés elsorvasztja. A férfi visszariad attól, hogy parancsra házasodjék, önérzetét bántja a nő rengeteg pénze. Az asszony sértésnek tekinti a férfi látszólagos hidegségét.

Szakítanak, holott mindketten odavannak a szerelemtől. Amikor a férfi kerüli az asszonyt, az asszony nem tudva legyőzni a szerelmet, fut a férfi után. De amikor a férfi elárulja, hogy ő is szerelmes, a nő válik hideggé.

Noel felkelt a helyéről. Niki elé állt.

– Ez mindig így van, papa – szólt közbe Heten.

– Van másképp is! – jegyezte meg Niki csendesen. – Akad olyan férfi is, aki hálás azért, ha tudtára adják, hogy szeretik.

Helen felemelte a fejét. Nikire nézett s aztán sötét szcmpilláit kibocsátva, ismét elrejtette szürke szemet.

– Nem szeretem az ilyesmit – horkant fel Clement a sültet rágva – , engem kínozzanak. Szenvedni akarok!

– Menj ki – kiáltott rá dühösen Noel – , az ebédlőben egyél, vagy eredj Port– Arthurba. Jó, jó – folytatta szelídebben – . most hagyjuk a reflexiókat. A lényeg az, hogy itt nagy játék folyik a szerelem körül. Itt minden a szerelemre épül. Minden a szerelemért történik. Ez az alapmotívum. Ezért aztán a darab technikai megoldása inkább a francia színdarabhoz van közelebb, mint a szokványos operetthez. A megoldás az, hogy az asszony nyilatkozatra bírja a férfit. Azt hazudja neki, hogy elvesztette a vagyonát. Ez ügyes hazugság. A férfi hisz benne, mert jó hinnie. Így leomlik minden gát, nem érdekből és nem parancsra szereti az asszonyt. Na, mit szólsz hozzá?

– De nem várta meg a választ, ő felelt. – így persze, elmondva, az egész kissé soványan hangzik, de mert nincs benne elásott kincs, varázslat, kísértet, elcserélt grófkisasszony, királyi udvar és mi fene, módomban volt embereket alkotni, emberi helyzeteket teremteni, és emberi nyelven beszéltetni. Persze, engedelmeskednem kellett az operett törvényeinek, van komikus és van komika. A kontra–szerelmespár is megvan, az ő akciójuk alkalmas arra. hogy felkeltse és kifejlessze a hősök féltékenységét és, hogy mind az asszonynak, mind a férfinak legyen kivel büntető hadjáratként flörtöt kezdenie. De mit beszéljek annyit? – benyúlt a kabátja belső, bal zsebébe, amelynek szörnyű dudora reggel óta kétségbe ejtette a feleségét és leányét. Ledobta Niki elé a kéziratcsomót.

– Ennek a lavórfejű Strohbergernek nem tetszett a librettó. Pedig jó muzsikus. Megátalkodott ember. Ez már húsz esztendős korában sem volt fiatal, száz évesnek született. Fél az újtól vagy talán attól fél, hogy nem tud egy ilyen nagy szerelemhez zenét szerezni. Meglehet. – Megragadta Niki kezét és jól megrázta. – Neked nem kell félned, te tehetséges vagy, te mindent meg tudsz csinálni.

– Köszönöm – szólt Niki udvariasan. Eddig, egy kötőszót sem veszítve el, figyelt. De a henye mondatokban feldobott téma mögött egyre erősebb, egyre élénkebb színnel jelent meg egy emlék. S az emlék felizgatta. – Köszönöm – ismételte meg szórakozottan.

Noel dühbe gurult.

– Köszönöm, köszönöm! – a két karját a levegőbe dobta. – Ne légy ilyen jólnevell. a kulyamindenit! Azt szeretném, ha tiltakoznál, vagy ujjongnál.

És miért nem kérdezel? Semmit sem kérdezel! A fantáziádnak már lobognia kellene. – Ide–oda szaladgált a szobában. – Növessz szakállt és hosszú hajat, hogy korpás legyen a gallérod, mint Strohbergeré, ha ilyen átkozottul öreg vagy.

Clement, aki a kiutasítás után nyugodtan leheveredett a díványra, felült.

– Szó sincs róla. Fiatalabb mindnyájunknál. Lelkileg a pubertás korában él.

Idealista, érzelmes és szenvedélyes. – Figyelmeztetően kaszált a mutatóujjával. – De szégyenlős. Nagyon szégyenlős.

– Megkímélhetnél a vicceidtől – mondta hűvösen Niki.

– Dehogy kíméllek. Ezt élvezem legjobban.

– Clement, menj ki! – üvöltötte Noel. Clement visszafeküdt a helyére. Nem törődött idősebb barátja hangulatváltozásaival. Nem sértődött meg.

Évekkel ezelőtt Noel azt akarta, hogy Clement írja librettóihoz a verseket.

Clement nyomorgott abban az időben, de nem vállalkozott a jó, pénzelő munkára. Azt mondta, végig se tud nézni egy operettet, nemhogy szerzőként működjék közre az előállításán. Akkor Noel nem sértődött meg.

Megértette Clementet. Noel megértése Clement örök barátságát kamatozta.

Noel tovább kiabált, Helen belekarolt az apjába, de nem tudta megfékezni, így kénytelen volt vele száguldani a bútorokat lökdösve, összegyűrve a szőnyegeket.

– Papuskám, ne légy bolond. Nikinek más a temperamentuma. Ő a zenébe ad bele mindent, nem a tárgyalásokba.

Noel leszidta a leányát, ömlő, változatos sértéseket használt, jutott belőle Nikinek is. Helen nevetve hallgatta. Niki szótlanul várta a vihar végét.

– Milyen nemzetiségű a nő? – kérdezte végül higgadtan.

Noel hirtelen megállt. Nyugodtan válaszolt.

– Valamelyik északi államból való. Csak kis országra gondolhatunk, ahol döntő egy nagy magánvagyon.

– Milyen a nő?

– Természetesen, magas, karcsú, szőke.

– Igen – bólintott Niki.

– Igen, igen! Már megint ezek a rövid szavak! Nincs más megjegyzésed?! – tüzelt Noel.

– Azt hiszem, még sok lesz. Milyen a férfi?

– Szőke, magas, mint az asszony. Egy fajtából valók.

– És ez a két északi, tagbaszakadt, sovány ember olyan tüzes szerelmes?

Noel megtorpant, rámeredt Nikire s felhorkant, anélkül, hogy szólt volna.

– Igen, papa – vetette közbe lágyan Helen – ezen nem ártana gondolkozni.

– És persze, északi zenére gondolsz, olyan fjordszagú Grieg dallamokra?

– Fjordszag?... Nem is rossz, – merengett Clement. – Ezzel lehetne egy verset kezdeni. De mit csináljak Togóval?

Noel gyilkos tekintetet vetett Nikire, s hogy az nem hullt le holtan, elmosolyodott.

– Na, te kis fickó, ebben van valami. – Közelebb jött Nikihez, heves mozdulattal megcibálta a fülét.

– Mint Napóleon – jegyezte meg a háttérben Helen. Egymásra nevettek, ő meg Niki, s aztán: – Imádlak papa, amikor így dühöngsz.

– Én is imádom – csatlakozott Niki.

Noel ledobta magát a díványra, a lábát átvetette a karfán. Clement felnyögött:

– Én is itt vagyok.

– Na jó. Hát, zsigereljetek ki. Mondd el Niki, hogy mit akarsz.

Most Niki kelt fel és lassan sétálni kezdett.

– A téma tetszik nekem s anélkül, hogy olvastam volna a librettót, tudom, hogy ragyogóan van megcsinálva. Azt is tudom, hogy a szőkék, a magasak és karcsúk is úgy tudnak szeretni, mint a feketék és izgulékonyak. De a közönségben más elképzelés él, és bár nem vetem magam alá a közönségnek, nem szeretek játékrontó lenni. A közönség kapja azt a játékot, amit szeret.

Helenre nézett, megértést és segítséget várva tőle.

– Aztán itt vagyok én is. Eddig két olyan operetthez írtam zenét, amelynek utáltam a librettóját s ezt megelőzően írtam két kis operát, s azoknak a szövegkönyve sem volt kedvemrevaló. Tavaly megcsináltam a Kéményseprőt. Meleg, kedves, egyszerű téma. Megfogott benne a szegény emberek ügye–baja, – nagy lélegzetet vett. – De végre szeretnék írni valamit, ami én vagyok. A téma lényege a szerelem – az öngúny kis mosolya jelent meg az arcán – , erről tudnék egyet– mást mondani. Az pedig, hogy operett–embereket énekeltessek és ne kócbabákat, régi vágyam. Te emberekről írtál, emberi problémát választottál és emberi helyzeteket teremtettél. Az operett papírfalai leomlanak. De ahhoz, hogy teljes meggyőződéssel vessem magam bele a munkába, szükségem van arra, hogy hőseim azonosak legyenek a bennem élő hősökkel.

– Szóval feketehajú primadonna és feketehajú bonviván él benned? – támadt rá Noel keserűen.

– Igen – válaszolt Niki nyugodtan. – Tengerparti embereket akarok, meleg tenger környékéről, olyan embereket, akiknek a vérmérsékletük diktálja, hogy énekeljenek és kicsapongó indulatukat táncra váltsák át.

Operett–embereket akarok, értsd meg, mert operettet írok, de az operettemberek ne keltsék a bábok látszatát. Ezzel a művel hitet kell tennem az operett mellett, ha döntöttem magamban és végleg elfogadom kifejezési formámnak az operettet. S ha hitet kell tennem, hinnem is kell.

Ez logikus, belátod? Én csak valamelyik kis déli ország leányait és fiait tudom itt elképzelni.

– Szóval írjam át a szövegkönyvet?

A szobában forró lett a levegő. Niki pályája most kezdődött és eddig csak félsikereket ért el. Az egyetlen szál, amely a jövőjéhez fűzte, Noel volt, – az egyetlen barát, az egyetlen jóakaró s az egyetlen harcostárs az ellenséges világban. Fenyegető perc volt, de Niki mert erős maradni élete fordulópontjain. S ahogy annak idején el tudott szakadni Ilonától, hogy hű maradjon a férfiról alkotott meggyőződéséhez, most is kitartott az álláspontja mellett. Vagy – vagy: rettenetes lesz elveszíteni Noelt, de nem tehet mást.

Szótlanul bólintott.

Clement Noel mögött kidugta szép fejet. Némán lázította Nikit.

Noel hallgatott, mereven bámult Nikire, de gyorsan megenyhültek vonásai. Elmosolyodott.

– Tetszel nekem. Na, mondd hát, mit akarsz?

Helen biztatóan intett felé.

– Amikor Velencében jártam – kezdte Niki – ,láttam egy asszonyt. Ragyogó jelenség volt. Fehér a ruhája, megrakva gyémántokkal, három udvarló kísérte. Olyan volt, mint a tűz, hajlékony, buja, feketehajú, maga a gondtalan életöröm. Valahogy úgy képzeltem, minden muzsikál körülötte és ha énekelni tudna, vagyis ha lenne mit énekelnie, a lába elé feküdne az egész világ. És én – fejezte be határozottan – meg tudom komponálni azt, amit ez az asszony énekel.

– Ejha! – kiáltott fel Noel.

– Mielőtt Velencében teljes pompájában láttam volna, hajón utaztam vele s ott megtudtam, hogy egy kis balkáni ország leggazdagabb örökösnője, öreg férje nemrég halt meg s Európa minden főúri hozományvadásza összeverődött a szalonjában.

Niki kék szeme zöldre változott. Helen meg volt róla győződve, hogy még szőke haja is telítve van delejességgcl, csak hozzá kellene érni, hogy szikrák pattanjanak ki belőle.

– Ez az asszony a te librettód hősnője. Mindenben azonos a tieddel s amikor az enyém lesz, – mert az enyém lesz! – szőke haja feketére válik és a sós tengervíz helyett tüzes bor pezseg az ereiben. Szóval, amikor azt mondtam, hogy írd át a librettói, csak annyit kértem, hogy maradjon minden úgy, amint van, csak a szerelmesek tüzes deli emberek legyenek, hideg északiak helyett.

Most az a diplomata jelentkezett, aki a későbbi években a legfenyegetőbb bonyodalmakon átsegítette. Niki bűvös mosolyával kérlelte Noelt:

– Ennél szerencsésebb találkozás aligha történt még. Te anélkül, hogy tudtál volna róla, megírtad egy ma valóban élő asszony problémáját, nem az asszonyét általánosságban, hanem egy asszonyét. S ez a döntő különbség. Én csak annyit kérek, hogy költött alakjaidat fesd át az én nagyjából ugyanolyan, de élőnek ismert alakjaim képére.

Noel gyanakodva vizsgálta Nikit, de ő sem tudott ellenállni a mosolynak, bár színházi ember volt és ismerte a lefegyverző szeretetreméltóság igazi értéket. Hiába, Niki mosolyát még évtizedek múlva sem hitte senki színházi mosolynak. Elragadóan őszintének látszott. Noel elkapta a kéziratcsomót előle, pedig Niki szokott rendszeretével szépen összerendezte a feldúlt papírhalmazt. Mialatt beszéltek, gyöngéden simogatta az oldalakat. A lapok széthulllak a szőnyegre, a bútorokra; Niki ismét megpróbált rendet teremteni a librettóban. Helen mosolyogva nézte.

– Hagyja! – legyintett. – Hiába, a papa és a rend sohasem találkozhatnak.

Niki a librettó után nyúlt.

– Elviszem, azonnal elolvasom.

– Nem viszed! – kiáltott reá Noel. – Itt hagyod! Megteszem, amit kívánsz.

Olyan balkániak lesznek a hőseid, hogy a követségek tiltakozni fognak. – A szélhullt lapokat az íróasztalra dobálta. – Majd telefonálok. Ha átírtam, megkapod.

Niki sóhajtott. A feszültség felengedett, fáradtság fogta el. Még nem tudta kellően értékelni a győzelmét.

– Ez a távozás perce – énekelte Clement a díványon. – Távozz, ifjú hős, távozz. Ez a legjobb „abgang” s azonkívül pillanatok alatt megváltoztathatja az elhatározását. Menekülj!

Niki megfogadta Clement tanácsát. Helen kísérte ki az előszobába.

– Gondolja, hogy haragszik reám? – kérdezte aggódva.

– Most mindenkire haragszik, de meg fogja tenni, amit maga kíván. A papa csodálatos ember. Ő arra is képes, hogy elismerje, ha a másiknak van igaza.

Niki szótlanul bólintott. Enyhe tavaszi éjszaka volt, az ablakokat mind kitárták. Az utcasarkon verklis muzsikált. A távolság szordinót tett a nyikorgó hangokra, szinte lágyan érkezett el hozzájuk a Kéményseprő játékos, bohókás mazurkája. Helen kifelé intett az éjszakába és a tavaszba.

– A maga muzsikája.

– Igen. És magának köszönhetem, Helen, hogy mindenki hallhatja a muzsikámat.

Egy–két pillanatig csend borult reájuk. A leány szeme a sötét szempillák közt szürkéskéken villant felé. A színe olyan volt, mint a tavaszi jácinté.

– Szóval – kérdezte lassan – csak a sötéthajúak s a feketeszeműck lehetnek szerelmesek egymásba, a szőkék nem?

Niki, a számos kalandon átviharzott nőhődító, most az egyszer nem tudott mit válaszolni. Ez nem olyan vonzalom, amelyhez méltók a sokat használt, értéküket vesztett szavak. Némán álltak és a verkli még mindig muzsikált.

Az éjszaka ezüstkéken, puhán simogatta őket. Aztán Helen bement a szobába. Niki később sem tudta, hogy mit válaszolt, vagy egyáltalában válaszolt– e. Lassan ment le a lépcsőkön és csak mikor kilépett az utcára, döbbent meg, hogy visszavonhatatlanul és jóvátehetetlenül elvesztett valamit.

De ez az érzés csak addig töltötte be, amíg kint járt a tavaszban.

A lakására érve már dúsan rajzolt benne a reá váró feladatok sok nyugtalan dallama. Az élmények felmerültek a múltból, az út a mérges tengeren. Hanna, amint megjelent a szalonban, ingerlő, fekete asszonyi pompában s amint ismét látta a vendéglő teraszán, gőgösen vágyakat keltve; a három különféle típusú lovag; majd mindnyájuk háttere: idegen, romantikus tájak, három egymástól különböző dallamvilág. Szikrázóan boldog életérzés rohanta meg. Tökéletesen azonos volt önmagával.

Elérkezett az életébe az az idő, amikor megszűnt a kételkedés és a gyötrelem.

A reá váró feladat felizgatta, eszébe sem jutott sajnálni, hogy szakított a klasszikus zenével.

Csak amikor később Noelre gondolt, futott végig hátán a hideg. Csaknem összekoccant a foga és megroggyant a térde. Irgalmas Ég, mi lett volna, ha Noel megsértődik, nem vállalkozik a librettó átírására és kidobja őt? Még nem tudta, hogy sorsa megváltozott, a szerepek felcserélődtek. A jótevő alárendeli magát az akaratának, a mai naptól kezdve ő diktál.

NOEL GYORSAN DOLGOZOTT. Két hét sem telt bele és Niki már megkapta az átalakított szövegkönyvet. Az írót magával ragadta Niki néhány mozdulattal felidézett élménye. Minthogy Noel keveset tudott Niki élő figuráiról, a fantáziája szabadon dolgozott, nem kötötték a valóság adatai. Az északi örökösnőből, éjfekele balkáni milliomos–asszony lett, az udvarlói, akikkel eddig nem foglalkozott, új színt adtak a librettónak. A bonviván megtelt vérrel, vidámsággal, enyhe kis párizsi züllöttséggel, de megvolt benne az a kisfiús idealizmus, ami a szerelmest vonzóvá teszi. Az asszony és a férfi is új zamatot kapott, a nagyvilág máza alatt lobogott bennük a déli temperamentum, a vad hegyvidék, a tengerparti ország fékezhetetlensége és titokzatos romantikája. Ellentétképpen a másik pár jellegzetesen párizsi maradt. Előkelően züllöttek, kalandhajhászók, a szenvedélyt a flört aprópénzére váltották fel. Torz tükörképét mutatták a két déli ember igazi szerelmének. A többi szereplő jól színesítette a cselekményt. Diplomaták, hozományvadászok és társaságbeli pletykahordók. A darab így, amint volt, megállta volna a helyét prózai színpadon is. Az operett papírfigurái, papírkulisszái elhamvadtak Noel tehetségétől. De Nikit éppen az fogta meg, hogy az alakok élnek s így az ő közvetlen, élő, érzést kifejező dallamai önként értetődően csendülnek fel ajkukon. Amikor a kéziratot kézhez kapta, már elkészült egy dala. Azt a melódiát írta le, amely Velencében szólalt meg benne, amikor a teraszon a lagúnák felett meglátta Hannát. A dallam olyan természetes és egyszerű volt, mint a nyári szél, vagy a rózsaillat. Szerelemről beszélt, vágyakozásról és a vágy örökös szomorúsága zengett ki belőle. Mert a vágy szomorú, hiszen az elérhetetlenért könyörög; és a vágy akkor is szomorú, ha eléri az elérhetetlent, mert a beteljesülés elpusztítja.

Niki ezekben a napokban alig aludt. A színházi próbákról – mert Igen és Nem urak ragaszkodtak ahhoz, hogy emlékezet– és korrigáló–próbákat tartsanak délelőttönkint abból a darabból is, amelyet este játszanak, nehogy a színész és a zenekar csak az esti három órai munkáért kapja a pénzt – rohant haza, hogy komponáljon. S amíg, este, nem kellett a színházba mennie, hogy dirigáljon, feje búbjáig elmerült a munkában. A takarítónője, aki lelkesen lopta az ingeit, az éjjeliszekrényén kinnhagyott aprópénzt és a megkezdett üvegekben meghagyott konyakot – éppenúgy szerette, mint Mariska néni vagy Annunziata, szóval valamennyi házi gondviselője – , Frau Lenz ellentétben a nevével, öreg volt és csúnya, kétségbeesetten figyelte Niki tartós önkívületét. Felhozta neki a közeli vendéglőből az ebédet, könyörgött, hogy egye meg, majd a kihűlt ételeket szomorúan rakta be hihetetlen mélységű szatyrába. Úgy vélte, helyes ha egész nap Niki mellett marad, s időnkint újabb ételekkel jelent meg, hogy megetesse. De Niki csak feketekávét kívánt és egy–egy pohárka pálinkát, vagy egy lágytojást. Frau Lenz páholynyitogató volt a színházban, ismerte a színházi világot, azaz ismerte a komponistákat, a primadonnákat és komikusokat hálókabátban, kopott papucsban. Testetlenül, álhaj nélkül, gyűrötten és kétségbeesetten. Ez az élet olyan volt, mint a virágos kulisszák visszája, a szürke, kopott vászon, lécekkel keretezve, kopasz rudakkal megtámasztva.

Frau Lenz tudta, hogy a nagy varázslat, a fény, a telített színek gazdagsága és a sűrített életöröm reggeli letörtségből, veszekedésből, fáradt, gyűrött arcokból, ócska ruhákból, konyakból, feketekávéból és felfokozott energiából tevődik össze. De azt, amit Niki csinált, még ő is sokallta.

Szerelme, mert a fiatal, csinos karmester öreg szívét heves mozgásra késztette, hetek óta alig evett, alig aludt és olyan hatást tett reá, mintha már nem volna józan eszénél.

Niki csakugyan nem tudta, hogy mi történik körülötte.

Az apjától öröklött fegyelmezettség és a sok évi gyakorlat képessé tette arra, hogy a színházban elvégezze a munkáját, anélkül, hogy a zenekar, a közönség vagy az énekesek észrevennék, hogy ő nincs ott. Mert nem volt ott.

Teste gépiesen csinálta, amit csinálnia kellett, de az eszmélete meg volt mérgezve Hannával. Az igazi Niki, a valóságos, az alkotó Niki Hanna világában élt, azaz hangokban újrateremtette Hanna világát.

Frau Lenz, amikor már attól félt, hogy Niki belepusztul a komponálásba, szólt Noelnek.

– Professzor úr, kérem – mert Bécsben vagy professzor, vagy tanácsos, vagy doktor az, aki valamit elért az életben, és Frau Lenz a legtudományosabb címet adományozta Noelnek, mert nem tudta pontosan, hogy mi a dolga a színháznál s a tudomány mindig titokzatos. – Professzor úr, kérem, a karmester úr rövidesen meg fog halni.

– Miért?

– Nem eszik, nem iszik, nem borotválkozik, csak ír, csak ír éjjel– nappal s olykor úgy veri a zongorát, hogy a lakók már panaszkodtak a házmesternek.

Az, hogy nem eszik, nem iszik, csak ír, nem ijesztette meg Noelt, de az, hogy a lakók panaszkodnak, cselekvésre késztette. A bécsi emberek az operett szeretetében nőnek fel. Figyelemmel kísérik a muzsikust, megbecsülik a munkáját, büszkék rá, hogy a közelében élhetnek. Ha már a lakók is sokallják a zongorázást, baj van. A színházból hazafelé menet Noel megfogta Nikit, sétálni hívta.

– Nem érek rá – mormolta Niki és kivonva kezét Noel karjából, megfordult.

De Noel a kabátjánál fogva visszarántotta.

– Mi van veled?

Niki felvetette álomittas szemét. Az arca gyűrött volt, szemhéjai söté– tek, a homloka ráncos, de mégis valami kifejezhetetlen boldogság áradt belőle.

– Gondoltál már a címre? – kérdezte szigorúan.

– Nem – vont vállat Noel – ,a jó cím nagyon fontos, de mert nem volt még megfelelő címem, azt hiszem lehet várni, amíg eszünkbe nem jut valami egészen kitűnő.

– Balkán rózsája – felelt Niki határozottan. Megfordult és elszáguldott a Belváros felé.

Noel megcsóválta fejét, a kezét zsebredugta, bement a közeli kávéházba.

Nem rossz – gondolta. – Felkelti az átlagos közönség érdeklődését, elég közönséges cím, tehát jó. A fiú furcsán viselkedik – jutott eszébe, amíg átnézte az újságokat. Még sohasem látta úgy, hogy félreállt volna a nyakkendője, hogy a bajusza csapzott, és hogy csinos, szőke arca felületes borotválkozásról tanúskodnék. Eddig három operettet komponált és a munka láza sohasem jelentkezett kiáltó tünetekben rajta. Jó zene lesz – állapította meg magában.

Éjszaka kitartó telefoncsengetés verte fel. A telefon a dolgozószobában állt, de az ajtókat nyitva hagyták, s már az egész ház talpon volt. Ebben az időben a telefon nem szabályos időközökben megtörő csengéssel jelentkezett, hanem hosszú, sikoltozó, kitartó csörömpöléssel. Az emberek még büszkélkedtek azzal, hogy telefonáltak és a központban a forradalmárként feltünedező első női munkaerők ünnepélyes felelősségérzettel végezték dolgukat.

– Nem hallgat el, amíg oda nem megyek – szitkozódott Noel s bebújva házikabátjába a telefonhoz csoszogott.

De Helen hosszú, fehér hálóingében, amelynek vásznát hímzett fodrok tömkelege hullámozta végig, ott állt a telefonnal s kezében tartotta a hallgatót. A másik kagylót az apja fülére nyomta.

A drótok zongoraszót zsongattak keresztül a bécsi háztetők felett. A zongora, mint mindig mostanában, ha Niki játszott, egy egész zenekart jelképezett. Lihegett, zokogott, táncolt és énekelt, könyörgött és dübörgőn. Most egy játékos induló szólt, parfümös vidám zene, könnyelműen kacagó; a távoli Párizs éjszakai fergetegét varázsolta a hallgató fülébe. Az apa és a leánya egymásra kacsintott.

A telefonban megszólalt Niki.

– Ez a bonviván belépője.

Nem várt választ, megint zongorázott. Édes forróság bizsergett, s bár senki sem énekelt, a dallam a buja női hang varázslatát keltette. Persze szerelem, megint szerelem.

– Ez Hanna dala, a gonosz tündérről énekel, aki minden férfit magába bolondít s aztán elpusztítja őket. Hogy tetszik?

– Remek! – kiáltott Helen a kagylóba és, Noel is megmondta a véleményét.

– Óriási, te őrült!

– Várjatok – kiáltozott a vonal másik végén Niki – kész van Hanna gúnyolódó száma is. Mindjárt zongorázom.

– Hallgass, hallgass – kiabált Noel s a vonal másik végén sértődötthang:

– Zavarlak? Bocsánatot kérek.

– Dehogy, dehogy, azonnal odamegyek!

Noel lecsapta a hallgatót, magával húzta Helent.

– Gyere te is.

Helen sietve öltözött, de az apja türelmetlenül rángatta szobája ajtaját.

– Ne cicomázkodj annyi ideig. Nincs időm – magával sodorta Niki láza.

Helen percek alatt felöltözött, az apja csak cipőt és nadrágot húzott s a házikabátjára dobta az akkor divatos nagygombos tavaszi felöltőt. A bársony házikabát kilógott alóla. Három óra lehetett, a tavasz nyárba hajlott, korán hajnalodott. Az utcaseprők már seperték az úttestet s a kék ruhás, főkötős tejesasszonyok megjelentek kannáikkal az utcán. Noelék kocsit kerestek, de a fiákeresek is aludni mentek és így apa és lánya egymásbakarolva gyalog rohant át a szűk belvárosi közökön Niki lakásáig. A város hajnali járókelői megértő tisztelettel tértek ki előlük.

– Haldoklóhoz sietnek, szegények...

Az előszobaajtó nyitva volt, a zongoraszó kiáradt a lépcsőházba. Herr Schlamadinger tanácsos a második emeleten megfordult az ágyában, felrázta békésen szunnyadó feleségét. Arra tettek esküt az oltárnál, hogy sem jóban, sem rosszban nem hagyják el egymást. Hát most itt a rossz! Az asszony se aludjon, ha ő nem tud aludni az őrült komponistától.

– Fiam, el kell költöznünk innen, ha a karmester nem hagyja abba.

Arra, hogy szóljanak a zeneszerzőnek, ne komponáljon éjszaka, Beethoven, Schubert. Mozart, Brahms és Strauss városában egyikük sem gondolt.

Niki meg úgy volt, ahogy este a színházban dirigált, csak a frakkját dobta le, nadrágban és fehér mellényben ült a zongoránál, a bajusza lekonyult és lekonyult fehér pillangós nyakkendője is. Nem vette észre, hogy Noelék beléptek. Megint Hanna dalát játszotta, új variációkat próbálva, szimfonikusan kiszélesítette a motívumot, majd bekapcsolta a kórusrészt, mert tömött férfikórus kísérte a vezető szopránt. Csak arra riadt fel, amikor Noel éppen olyan tökéletes muzikalitással, mint Mariska néni és éppen olyan fülkínzó, rekedt hangon átvette Hanna szólamát.

Noel kitárt karokkal énekelt, sárga felöltője alatt házikabátja és hálóinge ütemesen emelkedett mellkasán. Helen a kórust vállalta. Neki volt hangja, kicsi, bársonyos alt.

– Hogy tetszik? – kérdezte újra Niki, teljesen természetesnek tartva, hogy azok ketten itt vannak.

– Hogy tetszenék, te őrült? – válaszolt Noel. – Nem elég az, hogy hajnalban, három órakor itt vagyunk nálad? Még ennél is több dicséretet kívánsz?

Niki belemarkolt borzas hajába és ismét azt az álomittas tekintetet vetette reájuk. Az idő megszűnt a számára.

– Csakugyan? Már három óra volna? És hajnal? Ne tréfálj – megdörzsölte a homlokát – , hiszen csak most jöttem haza a színházból.

NIKI MÉG HETEKIG AZ ALKOTÁS BOLDOG ŐRÜLETÉBEN ÉLT. A melódiák úgy érkeztek hozzá, mintha diktálták volna. Vágtató iramban dolgozott, sietnie kellett, hogy papírra vesse az ismeretlen mélységből vagy az ismeretlen magasságból érkező dallamokat. Tolongtak körülötte a gondolatok, sietnie kellett, hogy egyetlen hangot se veszítsen el, mert követelően nyomultak utána az újabbak. Mire a színházat bezárták és eljött a nyár, már csak a hangszerelés munkája volt hátra. A nyarat ismét Ischlben töltötte, Noelék villájának közelében talált lakást. Egész nap s majdnem egész éjszaka dolgozott, az arca megnyúlt, lefogyott, alig evett és alig aludt, de minden ízében boldognak érezte magát. A lázas pillanatok megsokszorozták önmagukat, telített hetekké és hónapokká váltak, anélkül, hogy Niki érzékelni tudta volna az idő múlását. Arra, hogy ebben az időben a komponáláson kívül mi történt vele, később sem emlékezett. Az alkotásnak a világ számára teljesen süket és vak önzése fogta el. Noeléknél minden nap megfordult, de másról nem beszélt, mint a Balkán rózsájáról és ha azok beszéltek is másról, semmi sem ért el az értelméig. Az őt körülvevő vastag ködben felégomolygott olykor Clement is. De Clement mostanában az orosz hírekkel foglalkozott és őt nem érdekelte sem a háború, sem a forradalom. Helent minden nap látta, mert minden nap zongorázott neki, az éppen elkészült muzsikát hallgattatta meg vele. Fontos volt neki Helen véleménye, szüksége volt a leány feszült figyelmére, hallgató, szürkeszemű arcára. De azzal, hogy Helen mit tesz, amikor őt nem hallgatja, nem törődött. A világverő hadvezérek készülnek olyan embertelen közönnyel a diadalmas csatákra, amilyennel ő a Balkán rózsáját írta.

Ősszel teljesen kész volt az operett, a hangszerelés befejeződött, a szólamokat kiírták. Noel, amikor utoljára hallgatta meg az énekesek számait, persze még csak zongorán, percekig szótlanul ült a székében. Niki többször idegesen mozdult meg, várva az elismerést vagy a választ, de nem szólt.

Ebben az időben, bár igyekezett rejtegetni, habzott benne a gőg. Noel figyelmesen nézte barátját, a zongorát, a kottákat és Niki már majd szétpattant az idegességtől. Végül Noel megszólalt.

– Ez ellen senki és semmi nem tehet már semmit. Ezt nem lehet megakadályozni. Ez világsiker lesz.

Niki maga is így érezte, de most álnokul, szelíden és udvariasan megkérdezte.

– Gondolod?

– Nem gondolom, hanem tudom. Micsoda buta kérdés! Neked is tudnod kell.

Visszatérve a városba, Noel megrohanta a két igazgatót, fellármázta őket, kikényszerítette belőlük, hogy ők jöjjenek el Nikihez, az operettet meghallgatni.

– Ez nagyon fontos – magyarázta Nikinek – , ez döntő. Ők jönnek hozzád és nem te hozzájuk. Áthidaló mód lett volna, ha mindnyájan a színházban találkozunk és a próbateremben zongorázol. De én tiltakoztam ez ellen.

Nekik kell idejönniük.

Noel taktikája a jövőre nézve kifogástalan volt, de a jelenben nem tetőzte áldás. Igen és Nem urakat, akiknek szavuk döntő volt a bécsi operettvilágban, felbőszítette, hogy fizetett alkalmazottjuk, a tulajdon karmesterük lakására kell menniük.

– Ez azt hiszi magáról, hogy Wagner – dühöngött a kövér Igen úr szakállát cibálva és a sovány Nem úr sötéten és savanyúan hallgatott. Niki már ismerte gyengéjüket, mind a ketten szerették a pezsgőt, kis nappalijába tehát bekészített két üveggel és Frau Lenz egy nagy hidegtálat hozott a közeli étteremből. A tálon ingerlő változatosságban különféle hideg húsok és ínyencségek voltak elrendezve. Frau Lenz imádta Nikit. Ha Niki beteg lett volna és ha a betegségét azzal a növénnyel lehetett volna meggyógyítani, amely még nem nőtt ki a Kahlenberg csúcsán, Frau Lenz éjt–napot hajlandó lett volna eltölteni a füvecske növésére várva. Viszont arra képtelen volt. hogy ne lopja ki azonnal a tálból a lazacot, a libamájat és egy–két káprival ékített tojást. S ha volt valami a földön, amit Igen úr sokra becsült, éppen ezek az ételek voltak azok.

Noel az, igazgatókkal együtt érkezett. Úgy kísérte őket, mint a rendőr.

Igen és Nem urak még nem jártak itt, fanyalogva néztek szét a két kis szobában, bár hatott reájuk a bútorok finomsága, a drága perzsaszőnyeg és az értékes gobelin–karosszék. A tőkéseknek ez a fajtája, amely a szellemi vetés aratásából rakja zsebre a pénzt, felháborodik, ha rabszolgája jól él, de ugyanakkor bizonyos tiszteletet is kezd érezni iránta. Igen és Nem urakat már évek óta bosszantotta Niki külsejének gondozott eleganciája és most a hiúságukat szúrta meg az értékes és ízléses kis lakás.

– Henceg a fickó – súgtak össze.

Nem úr, mint az árverési becsüs szemrevételezett minden egyes darabot s aztán közölte igazgatótársával, hogy itt lesz mit lefoglalni a hitelezőknek.

Mert nem kétséges, hogy rossz vége lesz a dolognak, Noel elkaparja ezt a fennhéjázó kis magyar fickót.

Niki mindebből semmit sem vett észre. Alig várta, hogy zongorához ülhessen. Az alkotó hónapok láza még benne lobogott. Nekiesett a billentyűknek. Noel elragadtatva, lelkesen magyarázta a helyzeteket s végigkomédiázta az egész darabot. A két igazgató idegenkedve, sötéten figyelt.

Az első felvonás után Niki szünetet tartott és Frau Lenz behozta a hidegtálat, amelynek hiányosságait Igen úr keserűen állapította meg.

– Érdekes, ebből az imbiszből hiányzik a lazac. Töltött tojás sincs.

– Mit szól az első felvonás fináléjához? – kérdezte Niki idegességtől remegve.

Igen úr, miután ő volt a társas cég jóságos tagja, Nem úrra nézett, várta, hogy az majd mond valami kellemetlent. De Nem úr még fogalmazta magában a kellően gonosz ellenvetéseket.

– Nem baj – válaszolt végre Igen úr – a sonkát is megeszem, ha nincs más, mert a hideg csirke rágós és a libamáj láthatatlan.

Nem úr azonban vágyott kártyapartija után és nem akarta sokáig vesztegelni az idejét.

– Nem tudom, érdemes– e egyáltalán végighallgatni – jelentette ki nyersen.

– Ez nem zene.

Nikit mintha tarkón vágták volna. Megkapaszkodott a zongorában. Nem tudott szólni. Noel felpattant a helyéről.

– Mit mond? Megőrült? Ez nem zene? Ez a legjobb operett, amit húsz éve hallottam. Ez világmárka!

Igen és Nem urak megsemmisítő, gúnyos kacagásban törtek ki.

– Mondtam magának – kezdte Igen úr mosolygó fölénnyel –, hogy ne erőszakoskodjék. A karmester úr igen finom karmester, meg vagyok elégedve a munkájával, élete végéig dirigálhat nálam, de ami a muzsikát illeti... – lemondó gesztust tett –, hát izé... arról megvan a véleményem, s miután a vendége vagyok, nem akarom a véleményemet kifejteni. Magának kár volt erőszakoskodnia ezzel a librettóval. A librettó sem az, amit Noel úrtól megszoktunk, nem éppen sikerült munka, ezt bizonyította Strohberger is. Strohbergernek nem volt kedve megcsinálni, pedig ő aztán igazán tudja, mi az operett, jobban, mint Noel úr, vagy az igen tisztelt kedves karmester.

Felkelt a helyéről, döngő léptekkel, megremegtetve a kis szoba tárgyait, az ajtó felé indult. Nem úr követte.

Noel utánuk rohant, beléjük karolt, visszahúzta őket, bő szóáradattal amit önmagáért sohasem tett volna meg – magyarázott, vitatkozott, kö nyörgött.

– Hallgassák meg a második felvonást. Tele van ragyogó számokkal. Ne legyenek elfogultak. Ilyen darab még nem került a kezükbe. Fel kell, hogy ismerjék, elvégre, ha színigazgatók mind a ketten és ha nincs is hallásuk, fülük csak van! Ha felhívok az utcáról egy fiákerest, az is megmondja, hogy ez remekmű!

Igen úr megint közrebocsátotta zsíros, széles kacagását. Olyan hosszan és jól nevetett, hogy visszahuppant a gobelinszékbe.

– Na, bánja az ördög, ez olyan jó vicc, hogy még maradok egy kicsit.

A mészfehér, szikrázó szemű Niki visszaült a zongorához, legyűrve dühét és vad keserűségét, játszani kezdte a második felvonást bevezető, könnyelműen kacagó, leheletfinom báli zenél. De hiába játszott. Hiába hangzott el Hanna bűbájos, csábító dala, a nagy keringő hullámzó, zengő, szerelmes melódiája, hiába tréfált és gúnyolódott kecsesen a nagykövet és a párizsi hölgyek kvartettje. Igen és Nem urak elvégezték, hogy a zene rossz, és ha mind a két Strauss leszállt volna az égből hitet téve reá, hogy utódjuk megszületett s felülmúlta őket. Igen és Nem urak akkor is csak a tulajdon ostobaságuknak és ellenérzésüknek hittek volna. Ők nem kedvelték Nikit, mert az alantas ember kicsinyességével megérezték benne a zsenit, és ösztönösen küzdöttek az ellen, hogy idővel föléjük emelkedjék.

Ki nem állhatták a dramaturgjukat, aki nyílt fölényével sokszor megalázta őket, de nem mertek tőle megszabadulni, mert szükségük volt reá és reszkettek attól, hogy más színházhoz menjen. Most jó alkalom volt rá, hogy Noelen üssenek egyet s közben eltiporják a kis karmestert, akinek tiszta, fegyelmezett lénye állandóan sértette az ő üzleties közönségességüket.

A zongora szólt és a kis biedermeier óra a komódon csengve jelezte az időt. Igen úr feszülő mellénye zsebéből kicibálta az óráját, rápillantott, felrikkant.

– Nincs több időm, Megyek, jön ugye maga is? – intett a társának.

Nem úr felpattant, s most már visszavonhatatlanul kimentek az előszobába, hogy felvegyék a kabátjukat.

– Ez nem zene – mondta megint Igen úr, és Nem úr hevesen, szótlanul bólogatott. Noel hiába beszélt és hiába integetett Nikinek, hogy szóljon egy szót. Niki ott maradt a zongoránál és zölden tüzelő szemmel nézett utánuk.

Az ajtó becsapódott. Noel visszajön Nikihez. Némán lerogyott egy székbe, hosszan kinyújtotta lábait. Hallgattak mind a kelten. A szobát még megtöltötték a Balkán rózsájának elhangzott édes, forró hangjai. Mint nyári vihar illatos delejessége remegett a levegőben a muzsika.

– Megbuktunk – mondta végre Niki nyugodtan. Az alkotás túlfűtött hónapjai után ez volt az első higgadt, tiszta pillanata. Ahogy most magába nézett, megállapította, hogy csodálkozott volna, ha azonnal siker fogadja. Az túl jó lett volna, túl szép, túl sima. Az élet nem ilyen egyszerű. Harmincöt éves volt már és megtanulta, hogy neki szerelmen kívül alig ad valamit a sors.

Felnézett Noelre, elmosolyodott.

– Köszönöm, hogy ilyen jó voltál hozzám. De azt hiszem, itt az ideje, hogy abbahagyjam az egészet.

Noel felugrott a helyéről. A pillanatnyi letörtség elmúlt. A hajába markolt, megrázta magát, felkiáltott.

– Tévedsz fiam, ha azt hiszed, hogy én abbahagyom. Te abbahagyhatod, ha megundorodtál tőlük, de én régóta élek ebben az undorban és ez kerget mindig újabb és újabb harcba. Ők nem bírnak velem, le fogom tiporni őket. A Balkán rózsáját bemutatjuk. És ne hidd, hogy a konkurensszínházba viszem vagy elutazom vele Berlinbe. Szó sincs róla, ennek a két baromnak a színházában adjuk elő, a két barom színészei fogják játszani és a két barom közönsége tapsol ki téged számtalanszor a függöny elé. – A hangja megcsuklott. – És sajnos, ez a két barom fogja zsebrerakni a pénzt, amit a Balkán rózsája hoz. Mindegy. Ezt is elviseljük.

– Ezek után még szóba lehet velük állni? – kérdezte Niki elfúltan.

– Miért ne? Ők megszokták ezt a hangot, nem egy olyan operettet adtak elő, amit visszadobtak nekem és én a kéziratot a fejükhöz vágtam. Ez a mi tárgyalási stílusunk.

Hallgattak mind a ketten, aztán Noel tűnődve folytatta:

– Nem tudom miért van ez. Lehet, hogy természeti törvény. Megfigyeltem vidéken járva, hogy a szemétdombok körül nőnek a legszebb virágok. A színház is ilyen valami szemétdombféle. Úgy látszik a szennynek és az aljasságnak is van valami része az alkotásban. Szükséges ahhoz, hogy a művészet belőle hajtson ki.

Niki elképesztően fáradt volt. Mintha nem lettek volna csontjai. Kiszállt belőle minden erő. Úgy érezte, egy lépést sem tudna lenni.

– Dehát hogyan képzeled? Én még csak rá sem bírok nézni erre a két emberre, nemhogy szóba álljak velük.

Noel belemarkolt Niki hajába, kissé megcibálta, mintha a szőke fürtöknél fogva akarná felemelni.

– Bízd reám. Én megszoktam a közönséges harcot. Majd én szóba állok velük és másokkal is!

Niki csak egy hálás és meghatott tekintetet vetett a barátjára. Ha lett volna hozzá elég akarata, legszívesebben lefeküdt volna, hogy elaludjon és meghaljon. Nem emlékezett rá, hogy valaha ilyen fáradt lett volna.

Zokogtató, sóvárgó vágy fogta el Dvorzsák tanár úr dolgozószobája után.

Ott, ahol a nagy könyvespolcok álltak a fal mellett, ahol a zongora fölött világított a lámpa és fent a homályban, a mennyezet alatt a klasszikus eszmények suttogtak. Jól végigvágtak rajta. Megtanították rá, hogy mi a bére az árulónak.

MÁSNAP A SZÍNHÁZBAN NOEL MELLÉKESEN ODAVETETTE NIKINEK:

– Előadás után gyere fel Mizzihez, megbeszéltem vele a dolgot.

Mizzi a színház primadonnája volt. Olyan magas lehetett, mint Niki, a haja valódi hamvasszőke, a szeme kék, az alakja karcsú és mégis gömbölyded.

A dereka, a csuklója és a bokája vékony, de az alakja mindenhol másutt dimbes–dombos. Megfelelt a századforduló női ideáljának. Szabályos vonásai a nappali festetlenségben semmitmondóan hatottak, de ez az üres arc, ha beszélt, vagy ha énekelt, megtelt bájjal, színnel, szenvedéllyel, mindent ki tudott fejezni, skálája végigfutott a komédia és tragédia lapályain és csúcsain. A kórus bármelyik fiatal nőcskéje jobban vonzotta a férfiakat. Azok nők voltak, egyszerűen nők a férfiak számára. De Mizzi személyiség volt, aki, ha nem is élt át mindent az életben, mert a játéktól nem volt ideje arra, hogy éljen, a színpadon életre keltett minden megálmodott élményt. Erős, édes szopránja fénylett, mint a nap, melegített, s úgy tűnt, az élet minden titkát elzengi. Operettszínésznő volt, tehát a legkényesebb műfaj mestere. Egy taktus, egy gesztus választotta el a ripacskodástól, de sohasem vált ripaccsá. Művészetté emelte a kétes, veszélyes színpadi mesterséget, valami játékos, különleges művészetté, ahol az érzelmek idézőjel közt vannak s a művész összekacsint a műértővel, mindketten élvezik a technika kifinomultságát.

Niki becsülte Mizzit, csodálta a primadonnát, de képtelen volt úgy gondolni reá, mint nőre, Gerda óta senkit sem hallott még így énekelni, de míg Gerda hangját fátyolosan izzóvá tette a közelgő alkonyat, Mizzi pezsgett az életerőtől. Mizzi hatvan éves korában is el fogja hitetni a közönséggel, hogy húsz éves leány, akiért megbolondulnak a férfiak. Niki még nem járt nála. Mizzi egyszerű volt, közvetlen és eszes; tudta, hogy a népszerűség csúcsán szeretetreméltóan kell bánni mindenkivel, mert annak, aki nagyon magasan áll, ha gőgössé válik jószerencséjétől, temérdek lesz az ellensége. De nemigen teltrá ideje, hogy a színházon kívül is barátkozzék színházi emberekkel. Állandóan dolgozott, próbált, énekleckéket vett és tartós küzdelmet folytatott, hogy masszírozással, vízkúrával, pihenéssel megőrizze ifjúságát.

Niki magában nevetett, amikor belépett Mizzi lakásába. Mintha csak a pesti primadonnánál járna. A mesterség és a művészet szabályos típusokat teremt. Buja selyemfüggönyök, omló csipkék, bársony– és selyembútorok, vastag szmirnák a padlón, földig érő tükrök, egy szoba tele falra akasztott babérkoszorúkkal s aranybetűs szalagokkal; az asztalok megrakva a közönség ajándékaival: akadtak itt ezüsttel bevont tánccipők, megkövült kalácsok, hegyi kristályok, díszes babák, szobrocskák és bőrbe kötött könyvek, amelyekben száz meg száz aláírás hirdette a közönség hűségét. Mizzi egyszerű ruhát viselt, a haját széles copfban magasra fésülte, az arcát fehérre púderezte, sem a száján, sem a szemén nem volt festék, kissé a fehér holdvilágra emlékeztetett, amelyet arany felhőbodrok kereteznek. Mindkét kezét nyújtotta Niki elé.

– Willytől hallottam, hogy gyönyörű zenét írt. Kíváncsi lettem rá. Nem haragszik ugye, hogy ide kérettem. Szeretném hallani.

Niki megcsókolta Mizzi szarvasbőr kesztyűjét, mert otthon kesztyűben járt, mint Schratt asszony, a császár barátnője. A kesztyűnek ibolyaillata volt.

Szerény kis illat. Jellegzetesen bécsi: a nagy primadonna egyszerű bécsi leány volt, a népi közvetlenséget a tavaszi erdők ibolyaillatában őrizte meg.

Noel diadalmasan álltMizzi háta mögött, de amikor a primadonna szólthozzá, közömbös arcot öltött. Úgy viselkedett, mintha egyáltalán nem tartaná nagy dolognak, hogy Mizzi hallani akarja Nikit.

Fehér fityulás. fehér vállfodros, gránátos termetű szobalány hideg vacsorát szervírozott a szalonasztalon. Mizzi átvette a Hofburg stílusát, ahol csak nagy fogadásokon terítettek az ebédlőnek kinevezett óriási termekben.

Máskor lakájok a kész asztalokat hozták be azokba a szobákba, ahol a felséges vagy fenséges urak és hölgyek éppen tartózkodtak.

– Elmondhatatlanul kíváncsi vagyok a zenére, de meg kell várnunk Louist.

Tudja, ő sokáig csinál toalettet. A bécsi asszonyok és leányok szerelmének úgy kell festenie, mintha skatulyából húzták volna ki.

Louis, a színház énekes bonvivánja, a becsületes, osztrák Ludwigot a franciára változtatta, hogy a neve romantikus képzeteket keltsen, Niki otthon, Magyarországon azt hitte, hogy csak a magyarok lelkesednek azért, ami idegen hangzású, ami külföldinek látszik. A távolság romantikája vegyül így azzal az ostoba hiedelemmel, hogy az, aki külföldi, érdekesebb, különlegesebb, tehetségesebb a hazainál. Mosolyogva kellett tapasztalnia, hogy a bécsi művészvilág tele van ilyen franciára kendőzött vagy legalábbis francia származást sejtető íróval és színésszel. Egyébként Louis egyáltalán nem hatott franciának. Megfontolt mozgású, csendes, kissé szótlan férfi volt.

Nikinek a próbákon nem akadt vele baja, abba, hogy hangja nincs, hamarosan beletörődött, mert a vezető színészeknek alig volt hangjuk. Mire híresek lettek, vagy elvesztették, vagy már szükségük sem volt reá. Louis tehetséges volt és a lénye – természetesen csak a színpadon – sugárzott a férfiasságtól. De ez a férfiasság szordínós volt, tompított, kissé zárkózott s mert az alakításait általában mollra hangolta, rendkívüli hatást tudott kelteni, ha ritka pillanatokban szabadjára engedte a színpadi szenvedélyt. A színházon kívül fáradtnak és elgondolkodónak látszott. Mindig fiákeren járt s amint mondták, azt a pár lépést is sokallta, amelyet a kocsi lépcsőjétől az épületek bejáratáig megtett. De a színpadon olyan gyorsan, olyan puhán és visszafojtott erőt érzékeltetve mozgott, mint a nagy ragadozók. Nem volt szép ember, a haja szőke, a szeme jelentéktelenül kék és az arcéle egy mélabús birkáé. Ezért – bár már szakított a régi játékstílussal, amely megköveteli a színésztől, hogy farkasszemet nézzen a közönséggel – nemigen állt a színpadon úgy, hogy a közönség a profilját élvezhesse. Módfelett tudatos művész volt, a szabója – a színházban szabónak nevezik az öltöztetőt – azt beszélte, hogy Louis otthon a tükör előtt ellenőrzi a mozdulatait, ha szerepet tanul.

A maga tartózkodó módján barátságos volt Nikihez.

– Nagyon jó híre van a muzsikájának, karmester úr. Willy csodákat beszél róla.

Niki fanyarul elmosolyodott.

– Szeretném, ha nemcsak a híre lenne jó. Attól tartok, Willy túloz.

– Ha attól tartasz, bolond vagy – kiáltott rá Noel. – Sohasem túloztam.

Elveszteném a becsületemet, ha az ítéletem bizonytalan lenne. Megmondtam, hogy a Balkán rózsája világsiker lesz.

– És Willy nem szokott tévedni – fejezte be a mondatot Mizzi, Niki a zongorához ült, először Hanna csábító, csúfolódó dalát játszotta, majd a baljós tündér románcát. Aztán az attasé belépője és végül a nagy keringő következett. A két színész szótlanul figyelt. A zongorával szemben nagy velencei tükör volt. Niki láthatta a primadonnát és a bonvivánt. Mizzí fehérre púderezett arcán nem mutatkozott semmi hatás és Louis birka– arcéle kifejezéstelenül rajzolódott rá a tükör fénylő lapjára.

Niki idegesen fordult hátra. Noelt kereste. Noel nyugodtan ült a vacsora mellett, evett, sem érdeklődést, sem izgalmat nem árult el. Niki ezt a nyugalmat, színpadiasnak találta. Mizzi felkelt, odajött a zongorához.

– Ha lenne szíves megint az egészet, elölről.

Niki engedelmesen játszotta ismét a csábító számokat.

– Ez lennék én – szólt Mizzi halkan.

A bevezető résznél pózba helyezkedett, halkan zümmögte a dallamot és ahol a szólam belépett, már dúdolta a foga közt. Niki vére gyorsabban kezdett lüktetni. Mizzi lehúzta a kesztyűit, belemarkolt rendezett szőke frizurájába és amikor Niki a refrénhez ért, csillogó, tiszta hang szökkent a magasba. Mizzi már kezében tartotta a kottát és a refrén befejező trillája s a trillát megelőző kitartott egészhang ragyogva szökkent ki a torkából. Egy más asszony állt szemben Nikivel. A fehérre púderezett, érdektelen gumiarc kipirult, a szeme kitágult, megtelt csábító fénnyel, fogai elővillantak, egy új nő, szikrázó, csábító Hanna tündökölt. Elkapta a muzsika varázsa. Csak lélegzetet vett s a kezével intett, hogy kéri a másik számot.

A baljós tündér dalát már teljes hanggal énekelte végig, panaszkodott, zokogott, csábított. A forró hang a cifra szalonban felidézte a távoli kis ország vad tájait, a Fekete hegyek havas csúcsait és az acélkék magasban repkedő keselyűket, a jéghidegen lezuhanó, örvényes vizeket, a mézvirággal lélegző fennsíkokat és mindenekfelett és mindenekelőtt a szerelmet. A légkör megtelt azzal az asszonyi igézettel, amit évekkel ezelőtt a tengerparti éjszakában Niki megérzett az igazi Hannában.

Louis is felkelt az asztaltól. Intett Nikinek.

– Ugye most én következem?

Átment a másik szobába, majd az ajtó keretében megállt. Jólszabott szürke utcai ruha volt rajta, de Nikiben azt a káprázatot keltette, hogy frakkot visel, fehér selyemmel bélelt fekete körgallért és a kezében cilindert tart. Hát tartott is valamit a kezében: egy majolika virágvödröt, amelyet a szalonasztalról vett el. A szöveget persze nem tudta, de ha egy adóintést, vagy az újság vízállás–rovatát olvasta volna fel, akkor is az attasé belépőjét hallották volna. Persze, csak dúdolt, egyrészt, mert nem volt hangja, másrészt mert a nemlétező hanggal is takarékoskodott. A szeme kissé keresztbeállt, becsípettnek látszott, de a mámornak még abban a kellemes állapotában, amikor az ember gyengéd felhőnek érzi maga alatt a parkettet és problémátlan boldogságnak az életet. Tíz évet megfialatodott, sistergett benne a kalandvágy. Niki úgy zongorázott, hogy láthassa a színészt. El volt ragadtatva tőle s ugyanakkor a tulajdon zenéjétől is. Kettős gyönyörűség volt, tökéletes életérzés. A levegő sűrű lett ifjúsága élményeitől. Valamennyi kalandja és elsuhanó szerelme itt táncolt a ragyogó színész körül.

A valcer következett. Mizzi is,Louis is énekelt, aztán ösztönösen – hiszen ez volt az igazi életük – már játszottak is, egymáshoz simultak, elváltak egymástól, majd visszatértek, elárulták szerelmüket és eltagadták, szakítottak és visszatértek, a háromnegyed– ütemekben átélték az egész történetet. A hangjuk kiegészítette egymást: Mizzi egészséges, gazdag szopránját bársonyosan kísérte

Louis nemlétező hangja, mert

intelligenciája és énekkullúrája olyan hatást tett, hogy nem azért nem énekel, mert nincs mivel, hanem, mert ezt a muzsikát így kell énekelni.

Noel hátravetette magát Mizzi rózsaszínű selyemszékében, elragadtatva élvezte a színházat. Niki játszott, maga sem tudta hányadszor ismételte már meg a számokat; végigzongorázta az egész operettet. És a primadonna meg a bonviván, akik délelőtt próbálták a színház soron következő darabját, este nyolctól tizenegyig játszották a műsoron levőt, a közönség tapsaira többször ismételve a táncokat, most a hajnalba nyúló éjszakában, nem tudva mi a fáradtság, játszottak, énekeltek s már apró árnyalatokkal, a pillanat eksztázisában született gesztusokkal gazdagították ezt a legújabb szerepüket. Louis nem volt fáradt és Mizzi nem gondolt arra, hogy holnap, azaz ma, élete nehéz, zsúfolt körforgása vár reá.

– Adjatok egy kis pezsgőt – szólt és poharat hozva Nikinek is, ittak. Majd odament Noelhez, a szék támlájára ült, átölelte a nyakát.

– Te vagy a legnagyobb ember a világon, hogy felfedezted ezt az édes kis fiút.

– Mikorra gondolod a premiert? – kérdezte Louis a zongorának támaszkodva, még mindig a balkáni attasé délceg pózában.

Niki őszinte volt.

– Az igazgatók utálják a darabot, kijelentették, hogy ez nem zene és hogy Willy is meg én is őrültek vagyunk.

Mizzi és Louis egyszerre kezdtek el kiabálni. Mizzi úgy sikoltozott, mint egy kofa a Naschmarkton és Louis, akinek már feloldódott hűvös tartózkodása, megismételte, sőt bővítette kedvenc fiakkerosának legváltozatosabb átkait. Egymás szájából tépve ki a szót, átkozták Igen és Nem urakat. Régi ostobaságaiknak hosszú történeteit hadarták el. Miután kidühöngték magukat. Mizzi Nikihez futott, jobbról–balra megcsókolta.

– Ne törődj azzal a kél greizlerossal, a színházban az történik, amit mi akarunk.

– És ha Mizzi meg én – szólt közbe Louis – otthagyjuk a színházai – és otthagyjuk, ha az a két gazember nem hátrál meg! – kiadhatják raktárnak az épületet. A közönség utánunk jön.

Az őszi hajnal opálos fénnyel vonta be a csipkefüggönyös ablakokat.

Menni készültek. Mizzi rászólt Nikire.

– A kottákat ne vidd el. Ha kialudtam magam, átnézem az énekparti– mat. De, Nikikém, azt a számot, amit a nagykövetnének írtál, jobb volna, ha én énekelném. A szubrettnek nincs hangja, az É–kkel és az F–ekkel nem tud mit kezdeni.

– Hát lejjebb teszem egy regiszterrel – mondta Niki halkan, de szerencsére halkan és így Noel túl tudta kiabálni.

– Válassz ki mindent, Mizzi, amit csak akarsz! Minden a tied!

Lefelé menet a lépcsőházban Louis Niki felé fordította szomorú birkaprofilját.

– Az a dalocska, amit a komikusnak szántál, nagyon csinos, de inkább lírai szám, mint komikus. Gondolom jobb volna, ha azt én csinálnám. Mert nézzük csak, a két nagy kettőst nem számítva, csak három dalom van. Így a harmadik felvonásban nincs semmi dolgom. Az a dalocska pont oda illenék.

– Zsebébe nyúlt, hogy kivegye cigarettatárcáját, rá is gyújtott, de aztán eldobta a cigarettát. Féltette a hangját. – Ahelyett irthatnál valami mást a komikusnak. De különben nem is fontos, hogy a komikus annyit énekeljen.

Hagyd a fenébe. Elég az, ami neki van.

Noel aggódva várta Niki válaszát. De Niki okult az előbb:

– Természetesen. Örülök, hogy te veszed pártfogásodba azt a számot. Azt is kihozod belőle, ami nincs benne.

Louis okos birkaarcán elégedett mosoly suhant át.

LOUIS BEÜLT A KOCSIJÁBA ÉS ELTŰNT AZ ŐSZI HAJNAL KÉK KÖDÉBEN, mint egy látomás, ahogy az a bécsi asszonyok és leányok ideáljához illik. Noel hosszan nézett utána, szótlanul bólintott. Lassan emelte fel a fejét, rávigyorgott Nikire.

– Na, mit mondtam?

Tulajdonképpen nem mondott semmit, de Niki boldogan megrázta a kezét.

– Köszönöm, Willy. Nincs olyan köszönet, ami kifejezhetné a hálámat.

– Ne köszöngess, a harc még csak most kezdődik. – Belekarolt Nikibe.

– Gyere, nem tudok most lefeküdni. Menjünk be valahová.

A Fenstergucker, a katonák és a gigerlik kedvenc helye már nyitva volt, azaz még be sem zárt. Ennek a kávéháznak voltak Bécsben először utcára néző nagy ablakai. A gavallérok mind az ablak melletti asztalokat foglalták el, félnapokat töltöttek azzal, hogy a sétáló nőket nézzék és megjegyzésekkel kísérjék meglevő vagy hiányzó bájaikat. Arra, hogy a kávéházat renoválják és a bútorokat kicseréljék, nem volt idő. A törzsvendégek még a tatarozás idejére sem voltak hajlandók máshová menni. Elveszett hazátlanok lettek volna. A Fensterguckerbcn kerek márvány asztalkák körül biedermeier székek kínálkoztak s a fal mellett régimódi, bársonnyal bevont kerevetféle húzódott. Az aranykeretes tükrök megfakultak s a régi, gyertyás csillárokba is csak hosszas huza– vona után tudta a kávéház tulajdonosa bevezettetni a sárgásfényű villanyt. A vendégek erre az időre sem hagyták el a kávéházat, inkább megkockáztatták azt, hogy a létrak és a szerelők – új, harcias alakjai egy fenyegetően közeledő gépi világnak – a nyakukba essenek.

Noel és Niki a helyiség legsötétebb sarkában ültek le, s már hozták is nekik a meleg péksüteményt és a forró haboskávét, amelyet Bécs ajándékozott a világnak.

– Mind a ketten nagyon tehetségesek – folytatta Noel fennhangon a gondolatait. – Vérükben van a színház. Esküdni mertem rá, hogy bekapják a horgot. Életükben nem volt ilyen szerepük. Mizzi úgy fog énekelni, mint a csalogány, aki asszonnyá változott, Louis pedig úgy fog játszani, mint... na, hagyjuk, erre nem találok jelzőt. Azt kapta meg, amire mindig vágyott. Gentleman–t alakít, aki az idegeiben ősember. Mizzi vagy feketére festi a haját, vagy fekete parókát vesz. Ilyet még sohasem csinált, már ez is megőrjíti a közönséget.

– De ebből a szőke, flegmatikus Louisból, hogyan lesz tüzes Mirko? – aggódott Niki. – Tudom, hogy jó színész, de a külseje...

– Ez ne izgasson. Louis, ha akar, ki tud bújni a bőréből. És most akar.

Niki csak most vette észre, hogy milyen fáradt. Életében talán először érezte, hogy a szíve kimerült. A feje üresen zakatolt. Az éjszaka feszültsége feloldódott, helyére ólmos fáradtság jött.

– Operett... – sóhajtott fel.

Noel hosszan nézett reá, sötét szemében beavatott megértés.

– Tudom, mit akarsz mondani. Érdemes–e ennyi energiát beleadni?

Érdemes–e az életünket bevetni a küzdelembe? Sokszor felvetettem én is magamnak a kérdést. Operett... Azt akarod mondani, hogy ez művészet–e?

Nyugodj meg: művészet. Nagy lélegzetet vett. – Még nem beszéltem róla, költőnek indultam. Minden tehetséges ember így kezdi. Tizennyolc éves voltam, verseket írtam, s hogy meg tudjak élni, riportereskedtem a Presse–nél.

Persze, arról álmodtam, hogy nagy, verses tragédiát írok; éjszakánként, azaz hajnalban, amikor hazakerültem a redakcióból, Goethét olvastam, az excellenciás zsenit, de igazán Grillparzerért rajongtam. Micsoda lángoló pátosz, milyen hatalmas színházi érzék!... – Vállat vont. – Operett–librettista lettem. Tudod, ha az ember szerkesztőségben van, mindent kell csinálnia.

Színikritikát írtam. Így kezdődött. Eleinte annyira mámorossá tett a színház s annyira hiányzott minden arányérzékem, hogy bármilyen produkciótól el voltam ragadtatva. Nagy álom a színház. És lassan kopik el az ember számára. – Megrázta a fejét. De ha meggondolom, még ma is ugyanaz az álom. S aztán valahogy az operetthez sodródtam.Kezdetben verseket írtam az operett– nummerlik szövegére. Aztán librettót.

Elnyújtózott a székben. A levegőbe bámult. Niki szótlanul kavargatta a kávéját. Noel szeme végigsimogatta.

– Szeretlek, öregem. Nemcsak azért, mert tehetséges vagy, és a tehetséget, még ha az ember a lelke mélyén irigykedik is, szeretni kell, de főleg azért szeretlek, hogy ilyen szűkszavú vagy, viszont odaadóan hallgatsz és neked tudok beszélni. Nohát igen, te most magadban azt mondod, miért ez a sok küzdelem, intrika, taktika, lihegés, egymás gyilkolása egy ilyen semmi műfajért, mint az operett? Hol van itt a művészet? Minden hazug. Épeszűek ezek az emberek, akik a prózából átcsapnak az énekbe, a normális mozgásból a táncba, akik lehetetlen helyzeteket vesznek komolyan és álérzéseket, álszenvedélyeket próbálnak megtölteni eleven tartalommal? Ezek csak frázisok. Nincs olyan műfaj, amely ne lenne művészi, csak művészettel kell hozzá közeledni, meggyőződéssel és hittel.

Ne mosolyogj. Az, amit te ebben a zenében csináltál, a legmagasabb művészet, önmagadat adtad, a legbecsületesebb szándékkal, te magad pedig abszolút tehetség vagy. Ha tehát abszolút tehetség nyúl hozzá bármelyik műfajhoz, művészetet teremt.

Eltolta maga elől a csészéjét, közelebb hajolt Nikihez.

– Persze most azt mondod, hogy az én szövegem nem több az átlagos operett– irkafirkánál. Több. Több azért, mert hittem a hőseim életében és főleg azért több, mert a te muzsikád mindenki számára hitelessé teszi.

– Ó...

– Ne szólj közbe. Ne szerénykedj. Ez most idegesít. Megfigyelted a gyerekeket, hogy játszanak? Én gyakran figyeltem Helent és kis barátait.

Sok játékuk volt, de mégis a legnagyobb játék a semmi volt. Igen, igen – hevesen bólintgatott – : a semmi. Titokzatosan játszották. Behozták a semmit: a levegőt, a semmit: a képzeletüket és a semmi azzá alakult, amivé akarták. A semmi volt a nagy esküvő, vagy a temetés, amit a gyerekek úgy kedvelnek. Aztán bál, kirándulás a hegyekbe és tündérbirodalom és utazás a levegőbe; és mindez a semmiből... – Idegesen kémlelte Nikit. – Érted?

Szóval a semmi. A semmi a fantázia és ők izgatottan és boldogan odaadták magukat a semminek és úgy alkottak a semmiből, mint Michelangelo vagy Beethoven, Érted ezt?

Niki zavartan elmosolyodott.

– Igyekszem megérteni.

Noel halkan nevetett, megveregette Niki vállát.

– Te fiacskám, ijesztően tehetséges vagy, de a polgári lényed még erősebb, mint a művészi. Majd eljutsz odáig is, hogy igazat adj nekem s elismerd, hogy te is a semmiből alkottál.

Niki nagy, kék szemét tágra nyitva figyelte Noelt. Lassan ködlött fel benne a megértés.

– Igen, igen, kedvesem. És mindama semmik között, amiből a művészetek lesznek, az operett a legnagyobb semmi. Ezért olyan szörnyűségesen nehéz művészetet csinálni belőle és ezért vonz engem végzetesen.

HÁROM NAPIG CSEND VOLT.

Igen és Nem urak atyai jóindulattal bántak Nikivel, még némi szigorral párosult gyengédséget is fel lehetett fedezni a viselkedésükben; úgy szemlélték Nikit, mint azok a szülők, akik jól megverték a gyermeküket és meg vannak győződve arról, hogy ezek után erényes engedelmességgel teljesíti parancsaikat. De a negyedik napon Niki teljesen új légkört talált a színházban. A kórus izgatottan pletykált, az énekesek elvonultak öltözőikbe, suttogtak, még a zenészeken is meglátszott, hogy valami izgalomban tartja őket, bár a muzsikusok többnyire kis, gúnyos fölénnyel kezelték a színészeket, akik szerintük műveletlen szerencsefiak voltak, míg ők képzett és művelt emberek. A két igazgató zordan ült a páholyában az alig megvilágított nézőtéren és a szokásos felkiáltások és kíméletlen megjegyzések nélkül figyelték a próbát.

– Beszélni akarok magával – szólt Igen úr a próba szünetében a folyosón.

Niki annyira el volt mélyedve gondolataiba, hogy a félhomályos zugban összeütközött Igen úr pocakjával. Felriadt.

– Azt hiszem legjobb lesz, ha azonnal átesünk rajta – folytatta Igen úr –, nem szeretem halasztgatni a kellemetlen dolgokat.

Fel akar mondani – gondolta Niki és magában igazat adott Igen úrnak, ha ezt teszi. Az igazgató ellenszenve iránta gyógyíthatatlan volt, megértette, hogy nem szívesen dolgozik vele. Nikit nem izgatta a válság. Eddig annyiszor volt állás nélkül és annyiszor változtatott helyet, várost és életformát, hogy kellemes izgalom töltötte el arra a gondolatra: megszűnik a három éve tartó, ellenszenvvel fűtött, olykor nyílt, olykor titkolt küzdelem. Szótlanul követte az igazgatót az irodába. Nem úr az asztalnál ült. Olyan arccal fogadta Nikit, mintha már bebizonyosodott volna, hogy éjszaka ő törte fel a kasszáját.

– Na, itt van! – mondta keserűen, a köszönést mellőzte. Niki mosolyogva Nem úr felé bólintott, zsebredugott kézzel megállt az íróasztal előtt. Nem úr dühös irigységgel méregette a fiatalembert. A színházban ilyenkor kora délelőtt mindenki gyűrött volt, fáradt, borolválatlan, s ha nő volt, kócos, festetlen, álmos. A karmester azonban kipihentnek látszott, az arca sima, a szeme kéken csillog, a ruhája kitűnően szabott angol szövet, a cipője fényes, magas keménygallérja vakítóan fehér s a nyakkendőjében egy gyöngytű. Egy ilyen skatulyából kihúzott, kikent–kifent alak nem is lehet jó muzsikus – lovalta magát tovább méregbe Nem úr. Igen úr, aki úgy hatott, mintha pillanatonként egyre kövérebb lenne s ruháját szétpattanással fenyegetné a gátolhatatlan hízás, szintén keserű pillantást vetett karmesterére. Három éve ismeri ezt a kis fickót, s azóta egy grammot sem hízott és egy percet sem öregedett.

– Na, mi lesz? – mordult Igen úr Nem úrra. S aztán eszébe jutva, hogy a társas cégben ő képviseli a jóságot és a bécsi kedélyt, olyan fás mosolygást produkált, mint egy csizmahúzó. Ez a szerszám abban az időben még ismeretes volt a polgári házakban és a szállodákban is.

– Na, írja alá! – bökött a fejével Nem úr Niki felé és az íróasztalon kiterített papírlapra mutatott.

Niki meg volt róla győződve, hogy valami nyilatkozatot tesznek elébe, amelyben elismeri a karmesteri teendők körül felmerült mulasztásait. Így akarják lemondatni a szerződésben kikötött kárpótlásról, amely arra az esetre szól, ha nem a saját jószántából hagyná ott az állását. Mosolyogva nyúlt a toll után.

Nem úr meglepődve s ugyanakkor kis megvetéssel tekintett rá. Micsoda könnyelmű fickó ez!

– Meg sem nézi. mit ír alá? – Niki keze alá tolta a papírt. Igen úr pedig odalépett hozzá és szeretettel rápaskolt a lapockájára.

– A plafonig fog ugrani, fiatalember, ha elolvassa a szerződést.

Tehát Niki elolvasta. Csakugyan szerződés volt. A két igazgató a Balkán rózsája bemutatására akart szerződést kötni Nikivel. A szokásos szöveg volt, az esti teljes bevétel tíz százaléka jutott a szerzőknek. A tíz százalék fele a szerzőt, a másik fele a librettistát illette. A szerződés igen udvariasan arra nézve is ígéretet tett, hogy az operettet még ebben az évben bemutatják.

– Még ebben az évben – folytatta háta lapogatását Igen úr na, mit szól ehhez, fiatalember? Ugye nem várt tőlünk ilyen előzékenységet? Gondolja, hogy megérdemli?

Niki csak egy mosollyal válaszolt, de a mosoly később híressé vált mosolyainak abból a fajtájából való volt, amely megrettentette az embereket. Zölden villanó macskamosoly.

– Meglepi ugye a jóságunk? – kérdezte Nem úr és Niki felé nyújtotta a tollat.

– Meg kell kérdeznem Noelt – válaszolt Niki. – Szerzőtársam. Nélküle nem írhatom alá.

A két igazgató egymásra nézett. Ezt a szemtelenséget! – mondták némán.

De a kétes helyzet még abban a pillanatban megoldódott, mert kicsapódott az ajtó, Noel robogott be. Elvette Nikitől a szerződést, átfutotta, felkiáltott.

– Hogyhogy még ebben az esztendőben?! De udvariasak vagytok! Még pönálét is kötöttetek ki a magatok kárára. – Dühösen megrázta a fejét. – Szóval karácsony előtt akarjátok bemutatni? Mert azt, hogy pönálét fizessetek, nem tudom elhinni.

– No igen – válaszolt Igen úr szelíd, szeretetreméltó mosollyal igyekszünk a darabot minél előbb kihozni. Ami pedig a karácsonyt illeti, hát a karácsony a legszebb ünnep, a szeretet ünnepe...

– És december a legrosszabb színházi hónap. Az emberek takarékoskodnak, karácsonyi ajándékokra gyűjtik a pénzt és nem mennek színházba.

Öngyilkosság decemberben új darabot bemutatni.

– Nézze csak – vetette közbe Nem úr – , most október van. Ez az Offenbach– és ez a Suppé–felújítás most egymást váltva elbukdácsol decemberig, akkor jöhet a Balkán rózsája.

– Hogy az is megbukjon! – kiabált Noel. A tollat bemártotta a tintába s hevesen hadonászott vele. Niki csendes örömmel látta, hogy a tintából jut Igen úr szakállára is. Sovány öröm, de mégis...

– Mindegy – vont vállat Noel s a tollat ismét bemártotta –, aláírom. Aláírjuk.

És ha pestis támad a városra és ha beomlik a Stephanskirche és ha leég a színház, ebből a darabból akkor is siker lesz. – Odadobta a tollat Nikinek: – írd alá.

Niki némán engedelmeskedett.

– Nem lehet magával kibírni, Noel – panaszkodott Nem úr. – Az ember a legjobbat akarja és maga mindig dühöng. Szörnyű ember. Így nem lehet színházat vezetni.

– Persze, hogy nem! – kiáltott Noel s magával vonszolta Nikit.

– Miért csinálták ezt? – kérdezte Niki, amint a szűk, magas csigalépcsőn lementek a színpadra.

– Mizzi és Louis tegnap este azt mondták ennek a két gazembernek, hogy átszerződnek a Carltheaterhez és magukkal viszik a darabot.

– Ha így van, miért írtuk alá a szerződést?

Noel dühösen vállat vont.

– Mert a színészekben nem lehet bízni. Ma ezt mondják, de ha megcsillogtatnak elöttük egy másik jó szerepet, megfeledkeznek az ígéretükről és kimaradnak a színháznál. Aztán meg abban sem voltam biztos, hogy kell– e a Balkán rózsája a Carltheaternek? Újabb harcra, rábeszélésre, taktikára lenne szükség. Túl nagy cirkusz lenne és a Carltheaternek megvannak a vezető énekesei, azok retorzióval válaszolnának Mizzi és Louis szerződtetésére. Attól féltem, olyan zenebona keletkeznék, hogy közben elsüllyedne a darab. Ki kellett használni a két gazember ijedtségét és gyorsan cselekedni. A lényeg az, hogy a szerződés megvan, és hogy a primadonna és a bonviván megőrül a Balkán rózsájáért. Addig kell dolgoznunk, amíg nem lohad le a lelkesedés. A decemberi bemutató egyenlő az öngyilkossággal, viszont a darab olyan kitűnő, hogy ha átvergődünk vele a két nehéz hónapon, decemberen és januáron, amikor Bécs farsangol és a bálok miatt nem jár színházba, megnyertük a csatát.

De a csata előkészületei sokáig elhúzódtak. Miután Niki és Noel aláírták a szerződést, az igazgatók mintha tökéletesen megfeledkeztek volna a Balkán rózsájáról. A műsoron levő két régi operett mérsékelten vonzotta a közönséget, a színészek is unták a darabot és a maguk mulatságára a szövegben nem levő külön kis kabaréval szórakoztatták egymást. Girardi minden este más mókát talált ki, le–leszólt a közönségnek a színpadról és olyan tréfákat rögtönzött, hogy a színészeknek félre kellett fordulniuk, nehogy a közönség lássa, amint pukkadnak a nevetéstől. Percekbe telt, míg összeszedték magukat, hogy tovább mondhassák a szerepüket. A rendező az előadás után leszidta a kisebb színészeket, de a nagyobbaknak nem mert szólni. Igen úr többször szemrehányást tett Nikinek, hogy nem fogja össze az előadást. Dehát a színészek csak akkor voltak a kezében, ha szólt a zenekar s ott ő nem ismert tréfát, a prózai részek martalékul estek a színészek felelőtlen komédiázásának. Niki gyakran volt együtt Noellel, délutánonkint és előadás után összeültek, hogy javítsanak a darabon. Újra meg újra átnézték a librettót. Niki éjszakákon át szépítette a Balkán rózsája muzsikáját. Helen többnyire velük volt, Nikit meglepte ösztönös színházi érzéke. Nem a sokat színházba járó néző érdeklődésével figyelt, megjegyzései kivételes színpadi érzéket árultak el.

– Magának, Helen – mondta neki Niki egy este – igazgatónak vagy rendezőnek kellene lennie.

– De én csak leány vagyok – felelt Helen halkan.

A hangja még visszhangzott Nikiben, amikor késő éjjel a nyirkos őszi éjszakában hazaballagott. Hát igen, leány nem lehet igazgató vagy rendező.

Legfeljebb színésznő lehetne. Szépsége, muzikalitása és meleg, tiszta hangja alkalmassá tenné Helent erre. De az apja nem egyeznék bele, hogy színésznő legyen és Niki is megborzadt attól, hogy ez a tiszta, kedves teremtés belekerüljön a káprázatok talajtalan világába. Én csak leány vagyok – hallotta ismét Helen hangját és megfogta a mondat enyhén szemrehányó csengése. Amióta a Balkán rózsája forgataga elkapta, Niki megfeledkezett arról, hogy Helen leány.

Helen túlságosan közel volt ahhoz, hogy melódiákat keltsen benne életre. Hiányzott belőle az ismeretlenség izgalma. Nem foglalkoztatta a fantáziáját. Helen majdnem annyi volt, mint ő, nem alkotó, nem is inspiráló, több annál: kontroll volt. Művészi ellenőrzés, bensőséges figyelem. Ha számot vetett volna önmagával, mint ahogy sohasem vetett számot, rájött volna, hogy Helen olyan tisztán és olyan felbonthatatlan szálakkal kapcsolódott az életéhez, mint mama. Persze, egy fiatal édesmama, aki csodálatos ellentét; a leánya is lehetett volna, de ugyanakkor fölényben érezte maga felett, a szellemisége nemesebb volt, mint az övé.

Minden fontolgatás nélkül döntötte el, hogy Helen egyszer a felesége lesz. Ez természetes volt. Nem lehet más a felesége. De a házasságra még nem gondolhatott. Ő nem volt sem híres, sem beérkezett. A nevét kezdték ismerni, ennyi az egész. Ha végre eljön a siker, ha biztos talaj lesz a lába alatt, ha pénze lesz és ha legalább olyan életet tud biztosítani a leánynak, amilyent a szülői házban megszokott, majd akkor. Bár, ha szabadjára engedte a képzeletét és eljövendő otthonára gondolt, Ilona vidéki kastélya és pesti palotája jelent meg előtte. Termek sora, drága bútorok, selyemmel bevont falak, inasok, virágok és meleg, sárga fényt árasztó karos gyertyatartók. Ebben az otthonban látta Helent és Helen mellett önmagát is.

De nem szólt a leánynak. Az a tavaszi pillanat, amikor a kíntorna szólt az utcán és a leány a figyelmeztető kis kérdést tette fel, elpusztult válasz nélkül. Szinte meghalt. Határozottan tudta, hogy az, amit Helen legutóbb mondott, csak neki szólt. „De én csak leány vagyok.” Hát persze, hogy az, és én meg férfi.

De az élet zavaros, izgága, piszkos és nyomorúságos. A sikert el kell érnie, le kell győznie a sorsot, fölébe kerekednie, hogy önmagáé lehessen és majd akkor... Hiszen Helen még olyan fiatal.

DECEMBER ELEJÉN A SZÍNHÁZ KISKAPUJÁNÁL a portásfülke mögött levő fekete táblára krétával felírta az ügyelő: Olvasópróba, Balkán rózsája.

Noel dühöngve jött be a színházba. Éjszaka telefonon értesítette az igazgatóság, hogy előadásra tűzték a darabot. Ugyancsak így értesítették Nikit is, holott naponta számtalanszor találkoztak egymással a színházban.

Noel felment az irodába, hogy tiltakozzék a lehetetlen terminus és a legrosszabb színházi idő ellen. Niki kérte: ne tegyen semmit.

– Felesleges. Ők meg akarnak buktatni bennünket és kár energiát pazarolni rá, hogy megváltoztassuk az elhatározásukat. Minden erőt arra kell fordítanunk, hogy az előadás jó legyen.

Niki megőrizte nyugalmát, belül forrt és dühöngött, de nem alázta meg magát azzal, hogy az igazgatók belelássanak. A színházi világban azonban az indulatokat szabadjára szokták engedni és Noel, ha nem is ért el vele semmit, legalább megnyugodott, hogy hosszan üvöltözött Igen és Nem urakkal.

– Beláthatja, kedvesem – mosolygott mézédesen Igen úr – , nem fizethetek rá a maguk darabjára. Nobel voltam önökkel, ön háziszerzőnk, a komponista a karmesterem. Közeli terminust adtam. Méltányolniuk kell az lőzékenységemet és legalább azzal viszonozni, hogy ne kényszerítsenek a pönálé megfizetésére. A színházi viszonyok úgyis súlyosak.

Hosszú előadásba kezdett a külpolitikai helyzetről, részletesen taglalta a Monarchia belső helyzetét, az orosz forradalmi megmozdulást, a cár kétségbeesetten ostoba sakkhúzásait, titokban történt lemondását, majd a lemondás visszavonását; az orosz–japán háború egész Európát megrendítő következményeit; elítélően nyilatkozott az erőszakos magyar politikáról és áttért a pénzügyi válságra – ezt a témát kéjes bánattal majszolta – , s az előadást azzal fejezte be, hogy ha a szerzők nem fogadják el a teiminust, a színház mentesül a pönálé megfizetésétől. Mikor Noel mindezt elmondta, Niki hűvösen bólintott.

– Hát persze. Ők lekötötték a darabot, hogy itt tartsák Mizzit és Louist.

Kegyesen felajánlották a pönálét, hogy port szórjanak a szemünkbe. A legrosszabb időben kitűzték a bemutatót, hogy mi tiltakozzunk és ők mentesüljenek a pönálétól. Mindezek után, ha elvisszük a darabot, nincs Mizzi és nincs Louis, ezzel szemben van egy rosszhírű darab, melyet sehol sem tudunk elhelyezni. Csinálhatnak bármit, próbálunk és az operett állni fog a kitűzött napon.

Noel szó nélkül hallgatta végig Nikit. Meglepte a kis karmester józan logikája, de az akarata is tetszett neki. Másodszor fogadta el barátságuk ideje alatt Niki döntéséi. Lesz nekem fehér nadrágom – biztatta magát Niki, és az álla – amely egyre inkább kezdte felvenni a szabadságharc alatt kézimalmon búzát őrlő nagymama állának formáját – egy hajszálnyival ismét szögletesebb lett.

A két igazgató az irodából lejőve, megdöbbenve torpant meg a nézőtéren. Veszekedést, izgalmat, kiabálást várt. Csalódtak. A színpadon egy–két lámpa égett, a Suppé–operett harmadik felvonásából ottmaradt aranyozott rokokó– asztal körül csendben ültek a színészek. A főhelyen, szemüveggel a szemén, Noel olvasta a darabot. A súgólyuk mellé zongorát toltak. A zongoránál Niki várakozott, hogy megfelelő helyen eljátssza a belépőt, a tercettel vagy a nagy keringőt. Mizzi előtt kiterítve feküdt a szerepe. Louis a kezében tartotta a magáét és monoklival a szemén kísérte a szöveget. Látszólag nem vettek tudomást az igazgatók megjelenéséről, de amikor a librettó egy–egy hatásos részéhez értek, elragadtatva kiáltottak fel, vagy nevettek, sőt a felvonás végén megtapsolták a két szerzőt; a csillagok tapsához a többi színész is csatlakozott.

A két igazgató összesúgott a nézőtéren.

– Komédiás népség – suttogta Igen úr undorral, holott valamikor ő is színész volt. – Nem sokáig tart ez. Rövidesen olyan cirkusz lesz itt, hogy leszakad a nagy csillár.

A színészekre átragadt Mizzi és Louis lelkesedése, tisztességesen megtanulták a szerepüket, különféle mókákat, játékokat találtak ki, hogy gazdagítsák a librettót, fáradhatatlanul gyakoroltak és az énekrészekben engedelmeskedtek Niki utasításainak. Hamarosan felismerték a librettó újszerűségét és örültek, hogy operett–színész létükre végre olyat játszhatnak, ami közel van a prózához. Bécsben még az operett–színészeknek is a Burgtheater az álmuk. Nem Schratt asszony volt az egyetlen, aki zenés színházból került klasszikus színpadra. Az operettben jellemszínészekké érett néhány színész szintén a Burgtheater tagja lett, anélkül, hogy különleges kapcsolat fűzte volna az uralkodóházhoz.

A színészekkel tehát nem volt baj és a zenekar is maradéktalanul Niki mellé állt. Szerették a muzsikáját, élvezték őszinteségét, dallambőségét és azt a zseniális, nyugodt formát – az új tehetség jelentkezését amint szinte elbeszélte az érzelmeket és az akciót. Az őt megelőző zeneszerzők tüzes vagy szívreható, de nagyjából zárt számokat írtak, amelyeket beleapplikáltak a librettóba. Niki zenekara az első hangtól az utolsóig együtt volt a színpadi cselekménnyel, itt mutatkozott meg a szimfonikus hajlandóság. A kapott témát kiszélesítette, a legapróbb részletekben is feldolgozta, s megvolt a képessége hozzá, hogy az adott témából alakuló, fejlődő érzelmet és cselekményt egy pillanatra se veszítse el, továbbvigye és a zenével dramatikusan és pszichológiailag is érzékeltetni tudja.

A BEMUTATÓ IDEJE FENYEGETŐEN KÖZELEDETT.

Három hét alatt lehetetlen beállítani egy új darabot, különösen akkor lehetetlen, ha az operett eltér a megszokott játékstílustól és ha az énekes– színészektől reális színjátszást követelnek. A műfaj teljesen új volt. A rendezőnek hiányzott a gyakorlata hozzá. Azt, amit maga sem értett egészen, nem tudta a színészekkel sem megértetni. Persze, ott volt Noel, aki tudta, hogy mit akar, és ott volt Niki, aki Wesztfáliából magával hozta a szokványos operett utálatát és szívósan küzdött, hogy elképzelését megvalósítsa. De mi volt eddig az operett stílusa? A színészek arccal a közönség felé fordultak, elénekelték számaikat, ismételtek, hajlongva köszöngették a tapsot, kimentek vagy kitáncoltak a színfalak mögé, majd visszatértek és elmondták azt a pár üres mondatot, amely bevezette az újabb énekszámot. Táncolni nagyon keveset táncoltak, csak mióta az angol operett betört a kontinensre, kezdtek alkalmazni, a megszokott baletten kívül, táncosnőket. Ezek azonban néma szereplők voltak és a táncuk alig– alig kapcsolódott bele a cselekménybe, önálló produkció maradt. A nagy színészek, a Girardi– és Louis–féle őstehetségek, persze mindig találtak alkalmat arra, hogy zsenialitásukkal elkápráztassák a közönséget, de amit ők csináltak, szintén majdnem különálló szám volt, azt úgy lehetett tekinteni, mint egy kellemes konferanszot, mulatságos vagy szentimentális monológot. A színészek örültek az új műfajnak, de bosszantotta őket, hogy elképzelésük szerint nincsenek annyit a színpadon, mint népszerűségüknek megfelelne, és le kell mondaniuk, véleményük szerint, a legjobb tapsot kiváltó lehetőségekről.

De ha a Balkán rózsája régimódi operett, akkor is kevés időt kaptak apróbákra. Az idő múlt, közeledtek a karácsonyhoz és voltak pillanatok, amikor még Noel is kétségbeesett. Képtelenség! Nem lesznek készen, az előadás még annyira nyers, hogy nem kerülhet a közönség elé. Noel biztatta Nikit, de belül tele volt aggodalommal és félelemmel. Niki azonban nyugodtnak látszott. Noel becsülte azért, hogy nem mutatja az idegességét, mert nem tudta elhinni, hogy nem ideges, holott Niki valóban nem volt az. A munka annyira lefoglalta s olyan erővel vette igénybe minden képességét, hogy se félelem, se aggodalom nem férkőzhetett hozzá. Végre olyat csinált, ami tetszett neki. Ez már nem kásahegy volt. De, mint általában minden színpadi műnél, itt is kiderült, hogy az, amit a librettista az íróasztalnál elképzelt és amit baráti beszélgetésekben mondatról mondatra átrágtak, a színpadon másképp hangzik. Mondatokat változtattak meg, mert nem azt a hatást váltották ki, amelyet vártak tőlük. Ez nem az író gyakorlatlanságát bizonyítja. Noelnél erről nem lehetett szó; a színész egyénisége más színt ad a szövegnek és az írónak alkalmazkodnia kell a színészhez. Előfordulnak olyan mondatok is, amelyek tiszták, szabatosak és szellemesek, de valami nyelvi gátlás vagy idegreflex megakadályozza a színészt abban, hogy jól mondja el. Noel tehát írt, javított és változtatott, a hideg nézőtér első sorában ülve, a rendező asztalánál.

Mindez vonatkozott a zenére is. Niki komponálás közben Wesztfáliára gondolt, mert ott találkozott először a színházzal. S az első benyomás még kitörölhetetlenül élt benne. A német színházban Gerda, Goldarbeiter kisasszony, a bonviván és a buffó kitűnően énekelt. A kisváros közönsége még hitt a babonában, az operett– színészektől hangot várt s a vidéki igazgató csak jó énekeseket szerződtethetett. Bécsben azonban más volt a helyzet. Itt a népszerű színészek diktáltak, s a közönség nem bánta, ha kedvencének nincs hangja, ha egyébként mindene megvolt, amiért a kedvence lett. A bécsiek azt mondták, ha abszolút énektudást akarnak, elmennek az operába. Niki naponta írta át az énekpartikat. Louis mindazt tudta, amit egy operaénekes tud, csak éppen a hangja hiányzott. A komikust és a másodkomikust szerette a közönség, hangjuk ezeknek sem volt. Niki most kezdte megtanulni az apró fogásokat, a sok csalást, amellyel a hang hiányosságait leplezni lehet. A legjobb számokat Mizzi és Louis magának tartotta meg. Niki végül nem bánta volna már, ha mindent Mizzi énekel, de sajnos Louis is énekelt. A másod– bonviván szerepére – mert ez is volt a darabban – nem találtak megfelelő színészt. Ez fiatal francia diplomata, aki a nagykövet feleségének udvarol. Az igazgatói irodában nagy csaták folytak Noel és a két igazgató között, hogy erre a szerepre szerződtessenek egy fiatal énekest. Akkor véletlenül Bécsben szerződés nélkül sétált egy jókülsejű, jóhangú fiú. Valamelyik német színházban összeveszett a direktorával és szezon közepén érkezett Bécsbe, amikor a színházak már szerződtették a színészeiket. Noel ismerte a fiatal tenort, tehetségesnek tartotta s elhozta Igen és Nem uraknak próbát énekelni. Azoknak felcsillant a szemük, az új tenort hallgatva, mert a fiúval, ha szerződtetik, zsarolhatták volna Louist. De nem szerződtették, mert a friss hang, az új ember megerősítette volna Niki sikerlehetőségeit. Ők pedig nem akartak sikert.

Dühük túlcsapott az érdekeiken. Így hát a kórusból emeltek ki egy csinos, vállas tenort, aki, ha szemben állt vele az ember, szép, mutatós férfi volt.

De a színpad kielemezhetetlcn törvényeinek nem felelt meg. A lámpák fényében túl nagynak, darabosnak tűnt, szép vonásai a vastag festék alatt elvesztek. Louis persze, pártfogolta.

– Új emberekre van szükség – hangoztatta lelkesen. A híres színészek küzdenek azért, hogy tehetségtelen emberek kerüljenek a színpadra. Egyrészt, mert a tehetségtelenek nem veszélyeztetik pozíciójukat, másrészt, mert a tehetségtelenek mellett még meggyőzőbben ragyog az ő tehetségük.

Igen, a francia diplomata borzasztó volt, de legalább szépen énekelt. Sajnos a magas hangoknál lehunyta a szemét és a két karját előre nyújtva vízszintesen, vállmagasságban tartotta. Olyan volt, mint egy halálosan kimerült, fuldokló úszó. Negyedórák teltek el azzal, hogy a fiút lebeszéljék erről a mozdulatról. Noel megpróbálkozott azzal is, hogy a próbákra leköti a karját, de így egy hang sem jött ki belőle. Frakkban játszotta végig a szerepet, azt tanácsolták neki, hogy a hüvelykujját akassza bele a nadrágzsebébe, így szerezve támaszpontot karjának. A fiú megtett mindent, hogy megtarthassa a szerepet és engedelmesen elhelyezte hüvelykujját a kívánt helyen. Most viszont úgy festett, mint egy váza, két szimmetrikus füllel. Louis elragadtatva nézte.

– Kitűnő lesz, ragyogó, remek! – lelkendezett. Viszont annyi is elég volt, hogy tönkretegye a fiatal diplomatát, ha festetlenül, nyaka köré csavart sállal, szürke városi bundájában felment a színpadra és megállt mellette.

Mert Louis így is olyan volt, mint egy francia diplomata, nem is egy, hanem egy tucat, a fiú pedig reménytelen kóristának hatott ezután is.

Eltelt két hét és Noel meg Niki megdöbbenve ocsúdtak fel, hogy a jel– mezekről még szó sincs. A színház szabótermében senki sem dolgozott, a rendező nem is említene a vezető színészek kosztümpróbáit. Mert általában az volt a szokás, hogy premierre a négy vagy öt főszereplő új ruhát kap, a többiek számára pedig átszabják és kitisztítják a meglevő jelmezeket. A két igazgató feltűnően távoltartotta magát a próbáktól; Noelnek kellett felmennie az irodába, hogy megkérdezze, mi van a ruhákkal? Igen úr szelíden, mézédesen mosolygott rá.

– De hiszen, kedves uram, maga olyan agilis és olyan kitűnően ért mindenhez, úgy gondoltam, ezt a dolgot is elintézi.

– Hogyhogy elintézem? – riadt reá Noel. – A librettisia nem szabó!

Igen úr kényelmesen szivarra gyújtott, aztán egy csinos kicsi kefét vett elő és gondosan ápolgatta a szakállát.

– A darab sorsa kétes – szólt közbe Nem úr hűvösen – többet már nem költhetünk rá. Nézzék meg, mit találnak a jelmezraktárban.

– Hogy– hogy többet? – érdeklődött suttogva Noel, mert állandósult dühe abba a magasságba érkezett el, amelyben csak suttogni szokott. Ez több volt minden kiabálásnál. – Hát mit költöttek eddig?

– A nagy előlegek, uram, a nagy előlegek... – sóhajtozott Nem úr.

– Előlegek? Én nem kaptam semmit és a komponista alig valamit. Nem nekünk lesz szégyen, ha az operettel a színház rangjához méltatlanul mutatják be. Maguknak blamázs.

Igen úr körülményesen kászolódott fel a székéből és ledöcögött a nézőtérre.

– Hát nézze – mondta szuszogva – ,nekem fogalmam sincs róla, hogy ezek a balkáni izék, hogy öltöznek. Maga az író, maga találta ki ezt az őrültséget, magának kell utasítást adnia.

Azt, hogy ezek a balkáni izék hogy öltöznek, Noel sem tudta. Megkérdezte Nikit. Niki sem tudta. Hannát a hajón, meg Velencében divatos párizsi ruhában látta. Az őt kísérő trónörökös ruhái fennen hirdették a Savile–Row–i szabók művészetét. De, hogy Hanna országában a nép milyen ruhát hord s milyen az ünnepi viselet, azt el sem tudta képzelni. Tanácstalanul meredtek egymásra. Igen úr azonban már intézkedett.

– Az első felvonás mehet a Könnyű lovasság első díszletében. A második felvonáshoz megfelel a Madarász, harmadik felvonása, a harmadik felvonáshoz pedig jó díszlet a Kéményseprő első felvonása.

A rendező ellenvetést tett. A Balkán rózsája második felvonása egy párizsi palota parkjában történik. A park nem olyan, mint az erdő, pavilon van benne, teraszok és kerti bútorok; ennek mind lennie kell benne. A Kéményseprő díszlete felvidéki városkát ábrázol. Nehéz lesz majd elképzelni, hogy ez Párizs. Valamint Hanna ragyogó szalonját sem lehet helyettesíteni a Könnyű lovasság szalonjával, mert az úgy fest, mintha a napóleoni megszállást és a bécsi pestist is átvészelte volna. Az igazgató legyintett.

– Hát átfestik egy kicsit.

A ruhák kérdését is hasonló vidám nagyvonalúsággal intézte el.

– Megyek az ügyvedemhez – csattant fel Noel – ,levélben szólíttatom fel az igazgatókat, hogy biztosítsák a darab rangját megillető kiállítást.

– Hagyd – fogta meg a karját Niki nincs értelme. Azt teszed, amit ők akarnak. Ők mindent elkövetnek, hogy abbahagyjuk a próbákat és a kártérítés kifizetése nélkül visszaadják a darabot. Beszéljünk a rendezővel, a szabókkal, a díszletfestőkkel és csináljunk meg mindent magunk. Az emberek segíteni fognak.

Délután Mizzi lakásán találkoztak. Louis is eljött. Ebben az időben a magánszínházak nem foglalkoztattak még kosztümtervezőket és nem szerződtettek képzett iparművészeket és mérnököket, hogy megkonstruálják a díszleteket. Úgyszólván házilag készült minden, és ha az igazgató sikert várt a darabtól, sokat költött reá, ha pedig nem hitt a sikerben, igyekezett a legkevesebb pénzből összehozni a kiállítást és a ruhákat. De itt még a legkevesebb pénzről sem lehetett szó.

– Nincs semmi baj! – jelentette ki harci kedvtől fűtve Mizzi. – Farsangra csináltattam három isteni estélyi ruhát. Az egyik rózsaszín tüll, a másik fehér csipke, a harmadik fekete duchesse flitter– hímzéssel. Ehhez felveszem a rózsaszín tollboámat, a csipkeruhához a hermelinkabátomat, a rózsaszín ruhához pedig csináltatok egy fraise uszályos bársonyköpönyeget és dögöljön meg mind a két igazgató.

Mizzi nem válogatta meg a kifejezéseit, ha izgatott volt.

– Nekem – szólt megfontoltan Louis – csak frakk kell. Hogy lássátok, kivel álltok szemben, még ma megrendelek egy új opera–cape–et, fehér selyemmel bélelten. Úgy érzem, Mirko fehér selyemmel béleltette az estélyi köpenyét. Amikor középen bejövök a színpadra, a nagykövet estélyére, széttárom a karomat...

Mindnyájan kacagásban törtek ki, mert Louis már állt és széttárta a karját, mint a kóristából lett bonviván.

– ... és a fehér háttér remek kontrasztot ad csodálatos, frakkos alakomnak. Mi a véleményetek? Klakkot vegyek, vagy fényes cilindert? És vadonatúj monoklit is fogok vásárolni – fejezte be nagylelkűen.

Mizzi nem hallgatott Louisra. Úgy forrtak a gondolatai, mint a vendégeket váró jó háziasszonynak. Egyszerű kedvességében volt is bizonyos háziasszonyos melegség, ha barátai között nem kellett a nagy primadonnát megjátszania:

– A régi ruháim közül pedig legalább egy tucatot szétosztok a kóristá nék között. Elvégre azok párizsi asszonyok, nem hordhatják a színház ócska rongyait.

Már el is rohant a garderobszobába, feltépte a nagy, aranyozott szekrények ajtaját, szórta kifelé a ruhákat.

– Ez is, ez is... – A karján selymeket és bársonyokat húzva visszajött a szalonba. A ruhacsomót ledobta a szmirna szőnyegre. – Az ötlött az eszembe, gyerekek, hogy bevitetem a színházba a kék selyem nappalimat.

Borzasztóak azok a kopott bútorok ott. Nem nagyszerű?! A harmadik felvonásban, ahol Hanna otthon van, a saját bútoraim lesznek a színpadon.

Noel átölelte Mizzit, összecsókolta arcát, kezét.

– Angyal vagy – s a hangja elcsuklott.

– Á, dehogy! Hiszek a sikerben, ennyi az egész.

Az idő múlt és valamennyiüknek vissza kellett menniük a színházba az esti előadás miatt. De amikor utoljára futott le a függöny, azután is ottma– adtak a színpadon. Próbálták a darabot. A fáradt színészek, a szegény kóristák, akik már rég lemondtak a dicsőség álmáról és csak a kis keresetért fújták esténkint üres és értelmetlen szólamaikat, meggyulladva a többiek lázától ottmaradtak s vállalták a hajnalig tartó munkát. Noel és Niki a közeli étteremből vacsorát hozattak nekik s amikor végre befejezték a próbát, a nőket fiákeren vitték haza, a távoli külvárosokba.

Hideg tél volt. Az öreg színházat vastag hóbunda takarta és a szüntelen hulló hó újra meg újra belepte a hiába lesepert járdákat. A színházban leoltották a lámpákat, a portás is aludni tért s ők négyen, fáradtan, de a megfeszített munkától felajzva, álltak a kis kapuban, még mindig nem tudva elválni egymástól. Louis bánatos birka–arcélét kéken világította meg a téli hajnal, Mizzinek még a szája is fakó volt a fáradtságtól.

– Azt hiszem, mégiscsak le kellene feküdnünk – ajánlotta Noel, de Niki és Mizzi még mindig Hanna belépőjének egy új zenei változatát tárgyalták. Mizzi tudta, hogy a tapsokra ismételnie kell és az ismétléshez egy új, rövid változatot szeretett volna. De hideg volt és nem merte eldúdolni, hogy mire gondol. Niki énekelt helyette s mind a ketten – Mizzi mérgelődő, Louis elmerült kék szemekkel – figyelték a kis melódiát. Louis váratlanul Niki vállára csapott.

– A ruhák! – kiáltott fel. A hangja rémült volt.

A ruhák kérdését már megbeszélték délután. Csodálkozva fordultak Louis felé, de Louis hevesen magyarázott és Louisnak igaza volt.

– Hát persze, hogy a ruhák! Hiszen a második felvonásban Hanna is, meg én is nemzeti viseletben vagyunk. Erről megfeledkeztünk.

– De milyen ez a nemzeti viselet? – jajdult fel Noel. – Látod – panaszolta –, most nem lenne semmi bajunk, ha te nem ragaszkodtál volna a tüzes, sötét, balkáni hőseidhez. A szőke, sovány, tagbaszakadt északiak európai ruhát hordanak.

Kétségbeesetten álltak, a hó hullott körülöttük és valahol a vastag felhők között már készülődött a nap. Az ég fölöttük bágyadt rózsaszínre vált.

– Clement... – sóhajtotta Niki.

– Csakugyan! – kiáltott Noel. – Szervusztok! – Belekapaszkodott Nikibe s magával vonszolva elrohant. Mizzi és Louis szótlanul nézett utánuk. De minthogy Louis ritkán jött ki a nyugalmából, intett a rá várakozó fiákkerosnak és Mizzit maga mellé ültetve, végre elindultak. Louis gondosan megtörülgette a monokliját, visszatette a szemére.

– Mind a kettő megőrült – gondolkodott fennhangon –, de ha megőrültek is, akkor is előadjuk a darabot, mert ilyen szerepem még nem volt és neked sem volt, Mizzi.

A primadonna felé fordulva várta a választ, de mert az hallgatott, meg– érintette a kezét. Mizzi meg sem mozdult. Olyan fáradt volt, hogy a kocsiba beülve rögtön elaludt.

Noel és Niki a vastag, fehér latyakban bukdácsolva lihegtek végig az utcákon. Kalapjukon, bundájukon fehéren csillogott a hó, amikor becsön– gettek Clement lakásán. A ház kapuja már nyitva volt, a viceházmester a Kéményseprő belépőjét zengte hósöprés közben. Clement nehezen ébredt fel a csengőre.

– Szétvet a méreg, ha ez a kölyök nincs otthon – dühöngött Noel. – Hol az ördögbe kószálhat? A szerkesztőségből jövet bejárja a város minden kávéházát.

Most már Niki sem tudott nyugodt maradni:

– Szörnyű lenne, ha nem találjuk meg. Clement föltétlenül tud nekünk segíteni.

Clement néhány évvel ezclőtt bekóborolta a földközi–tengeri országokat. A Balkán akkor már nyugtalan volt, az újságja kiküldte tudósítónak s aztán úgy megtetszett neki ott az élet, hogy hónapokig elmaradt. Egy krajcárja sem volt, Noel váltotta ki a hotelból, táviratilag küldött pénzzel. Clement valahol összeakadt azzal a herceggel, akit Niki Hanna mellett látott Velencében. A trónörökös abban az időben még trónkövetelő volt, jogait nem ismerték el, barátságot kötött vele. Clement kapott a hercegtől fényképet is. Niki és Noel arra gondoltak, hátha nemzeti ruhás a fénykép. Elhozzák és mindent megtudnak belőle.

– Na, az istenfájál, ez már csakugyan nincs itthon. – Noel szüntelenül nyomta a csengőt és rázta a kilincset.

Az ajtó végre kinyílt.

Hosszú hálóingben a költő jelent meg. A haja borzas volt, az öklével a szemét dörzsölte.

– Mi az? Ég a ház?

– A ház nem ég – válaszolt Noel szabatosan – ,mert ilyen hóesésben egyetlen kémény sem gyullad ki. – Eltolta a küszöbről a költőt, berohant az előszobába, átbotlott egy bundán és kalapon, amely a földön hevert s eltűnt a sötét hálószobában. A gázt nem lehetett könnyen felgyújtani. Noelnek kevés volt az ideje, hajszolta a feladat fontossága. De azt tudta, hogy hol áll a fénykép, csörömpölés jelezte útját, majd a képet melléhez szorítva már jött is vissza.

– Csak ez kell! – vetette oda a költőnek s megragadva Nikit, magával húzta a lépcsőházba.

– Jó!– bólintott békésen Clement, nagyot tüsszentett, mert a hideg beleharapott meztelen lábába, becsukta az ajtót s átlépve bundáján és kalapján, visszafeküdt az ágyába.

Noel zsákmányával a Fensterguckerbe sietett, hogy tanulmányozza Mirko népének nemzeti viseletét. Noel szeme nem volt éppen jó, zsebében kutatott szemüvege után. Niki elvette tőle a fényképet, ránézett és szótlanul letette a bársonypamlagra.

Nem csalódtak, az ő hercegük volt, Hanna kísérője, vállas, karcsú hegyilakó; sötét fürtök, szúrós fekete szemek. Csakhogy amikor lefényképeztette magát, Savile Row–i frakkot viselt, kifogástalan fehér csokor–nyakkendőt, magas zárt gallért és számos rendjelet.

– Hm – mondta Niki. Noel a kép után nyúlt. Felkapta, egészen a szeméig emelte, letette, majd újra felvette. Hosszan nevetett.

– Ez a legjobb vicc, amit életemben megértem.

Niki mindig hajlott a nevetésre, ő is vele nevetett.

– Szerencse – szólt Noel körülnézve – , hogy itt vagyunk és nem a Múzeum– kávéházban, ott nyüzsögnek a librettisták és komponisták s azonnal híre menne az esetnek. Az igazgatók égig ugranának a boldogságtól.

– De mit fogunk csinálni? – kérdezte Niki. – Egyetlen ember sincs a városban, aki tudná, milyen a pontevedrói nemzeti viselet. A királyukat én is láttam a Ronacherben, de vagy frakkban van, vagy osztrák ulánus egyenruháját hordja, amit a császár fizetett ki.

– Követségük nincs, különben elmennék oda. Nem is tudom kik, az olaszok, vagy a görögök viszik– e itt az ügyeiket. Eredj el Clementért, jöjjön ide azonnal, addig én megreggelizem.

– Verjem fel megint? – döbbent meg Niki. Ő tisztelte barátai nyugalmát, de Noel önző volt, könyörtelenül küzdött a céljaiért.

– Persze, hogy verd fel! Akármilyen álmatag alak, azt csak tudja, milyen nemzeti díszt viselt komája, a trónörökös.

Niki nem szívesen vállalkozott a feladatra, de Clement természetesnek találta, hogy barátai segítségére siessen. Panasz nélkül öltözködött fel, csak azzal idegesítette Nikit, hogy hihetetlen ideig mosdott. Clement szórakozott volt, ügyetlen és mélázó, ha a mindennapi munkát kellett végeznie. A lakása elképesztően rendetlen; a tárgyak emberi értelem számára megdöbbentő helyeken hevertek. Nyolcra járt az idő, amikor Clement végre elkészült és átballagva a havas utcákon, leült a kávéházban Noellel szemben. Hosszú, keskeny kezeivel bánatosan dörzsölte az arcát.

– Nem borotválkoztam meg. Rémesen nézek ki. Ha a szakállam serceg, nem bírok gondolkozni. Várjatok egy percig, átugrom ide a borbélyhoz, aztán beszélek.

– Az ördögöt ugrasz át – dühöngött Noel nem látunk három napig, ha most elmész. Eszedbe jut valami s aztán elutazol Hamburgba, hogy Altonában kóborolj, mert tengerészverseket akarsz írni.

Clement felvetette nagy dióbarna szemét.

– Csakugyan, írhatnék már egy tengerészverset. A távoli tájak mámora...

Nagy, dohogó hajók... Temérdek tengerész, félvér fűtő... – Két kezét a magasba emelte és az ujjait mozgatta, mintha fályoltáncol akarna lejteni. – Már eddig is három alliteráció van, véletlenül jöttek. Remek ötlet. Elmegyek Hamburgba.

– Este már mehetsz – könyörgött Noel – , de előbb mondd el részletesen, milyen a pontevedrói nemzeti viselet?

– Keleti kéjek illata... Négy! Görbe kések és gyilkos gyanták a titokzatos bugyrokban... Öt!

– Minek a gyanta? – vetette közbe kíváncsian Noel.

– Csak az alliteráció miatt. Mert hegedű nincs... – latolgatta a kérdést,

– Ámbár lehet. Nem. Mégse. A tengerészek gitároznak. Gaz gitár... Remek! Hat! – számolta az újabb alliterációt.

– Térjetek végre észre! – sistergett Niki. Már ő is ideges lett.

Clement felállt, még mindig az arcát tapogatta.

– Meg kell borotválkoznom, mielőtt elutazom. – A kijárat felé indult.

Noel utána szaladt, Niki követte. A borbélynál jobbra és balra leültek mellé és amíg az arcát szappanozták, sikerült belőle kihúzni néhány adatot:

– Hát... amennyire visszaemlékszem, azok, akik nemzeti viseletben járnak, iszonyúan piszkosak. – Fellelkesült. – Ti annyi piszkot el sem tudtok képzelni! Amióta ott vendégeskedtem, nem győzők mosdani. – Töprengve rámeredt habos tükörképére. – A fülemet is, Alois, kérem, a fülemet is.

Szappanozza be ott is. Pontevedróban két hónapig nem jutottam egy vödör vízhez. Még ma is piszkosnak érzem a fülemet. Nagyon kevés ott a víz, igen sok folyójuk van, de azok veszélyesek, sistereg bennük az örvény, halállal játszik az, aki megmosdik.

– A ruhákról beszélj – rimánkodott Noel.

– Felvetődik a kérdés – merült bele a témába Clement – , hogy miért nem fürdenek a tengerben? De egyrészt nincs tengerük, másrészt a környező államokkal olyan ellenséges viszonyban élnek, hogy még egy kancsó vízért sem léphetik át a határt. Na, nem jutnak a tengerhez. Nem és nem. – Komoly érdeklődéssel fordult Noelhez: – Egyébként te szeretsz tengervízben mosdani? Én nem szeretek. A sós víz nem oldja jól a szappant.

Niki az ajtó fele indult, hogy nekivágjon Bécsnek s keressen valahol egy embert, aki járt Hanna hazájában. De Noel ottmaradt, visszafordult hát ő is. Noel tovább faggatta Clementet.

– Én nem akarlak untatni téged – mentegetődzött szelíden a költő – csak azt akarom veled megértetni, hogy ott lenn a piszoktól nem látja az ember a nemzeti viseletet. De ha kicsit megerőltetem az emlékezőtehetségemet, akkor felködlik bennem valami pruszlik féle. Igen, igen, bársony– pruszlik... – megdöbbenve ütötte fel a fejét. – Te Willy, most jut eszembe, hogy ott a férfiak is pruszlikot hordanak. Mindenféle gyönggyel hímzett, csillogó pruszlikot. Ezen nagyon csodálkoztam.

– De nadrágjuk csak van? – dörrent rá Noel.

A költő megijedt.

– Most azért haragszol reám – panaszkodott – , mert nincs nadrágjuk. Hát én nem szabhatok nekik nadrágot.

– De valami csak van rajtuk? – kérdezte Niki aggódva. Louisra gondolt.

Louis nagyon kényes volt a színpadi ruháira. Hogy vallják be Louisnak, hogy nem húzhat nadrágot?

– Az állam alatt ne borotváljon ki nagyon – intette Clement a borbélyt – , a bőröm nagyon kényes.

– Elvágom a nyakadat – sziszegte a foga közt Noel –, ha nem jut azonal eszedbe a nadrág.

– Könyörgök, Clement – szólt halkan Niki térj észre, segíts nekünk.

A költő megdörzsölte a homlokát és gyengéd pillantást vetett Nikire.

– Komolyan mondom, neked örömest segítenék, de mit csináljak, ha azokon az alakokon nem volt nadrág? – Az arca hirtelen felragyogott. – Jártatok valaha Algírban? Vagy Párizsban? Láttatok szpáhi tiszteket? Nahát látjátok, olyan ráncos, összevissza– csavart vászonféleség van rajtuk s a fejükön egy kis lábas bársonyból és a nőkön is olyan kis lábas, és toll van mellé tűzve. – Összehúzta a szemöldökét, emlékei között barangolt. – Jártatok Spanyolországban? Láttatok bolerót? Nem a táncra gondolok, hanem arra a kis jaklikra, ami a nőkön van. Nahát, a pontevedrói hölgyek térdig érő bolerót viselnek. Fel tudjátok ezt fogni? – az arcán bánat suhant át. – Sajnos, nem értek a női ruhákhoz és Willy nagyon megzavart ezzel a Hamburggal. Most már a hideg tengerekre vagyok koncentrálva.

– Eleget tudunk. Köszönöm, Clement! – intett Noel. Utazhatsz az esti vonattal. Sokat segítettél nekünk.

Nikitől elbúcsúzott az utcán.

– Eredj fiam, te feküdj le, én megyek a színházi szabóhoz. Egészen jól el tudom képzelni, milyenek lesznek a ruhák. Clement használható fickó, a költők is jók valamire.

Délben Clement bejött a kis kocsmába, a színház környékén, ahol Niki ebédelni szokott. Niki gondokba merülve ült a rostélyos mellett. Clement szó nélkül elvette előle a tányért és nekifogott a húsnak.

– Mikor mész Hamburgba?

– Egyelőre nem megyek. Meghánytam–vetettem magamban a dolgot és rájöttem, hogy nektek szükségetek van reám. Reggel még nem forgott az eszem, kétszer vertetek fel álmomból. Az kínai kínzás. Belátod, hogy aludnom kell, a költő az álmaiból él, mikor álmodjak, ha nem hagytok nyugton? – Benyúlt a zsebébe, egy paksaméta papírt, kéziratot, könyvek kitépett lapjait, térképet, menetrendet tett az asztalra. Az összevissza tömkelegből rajzokat halászott elő. – Hogy nyugton legyek, kimentem a Belvederebe és Savoyai Eugen istállói mögött csináltam néhány vázlatot.

Két nemeslelkű sétáló ásott ki a hóból, különben ott vesztem volna. Ezt csak mellesleg mondom. Nesze. Ilyenek a pontevedrói ruhák.

Megette az utolsó falat rostélyost is, felhajtotta Niki sörét, elment.

A rajzok azonban jók voltak. Clementnek ehhez is volt tehetsége. Két– három jelmezt vetett papírra, de olyan ügyesen, hogy Niki már sietett is velük Noelt megkeresni. A Grabenen ismét Clementbe ütközött.

– Te ma megsokszorozod magadat.

– Tényleg – helyeselt Clement – , olykor nekem is az az érzésem, hogy több van belőlem. Számos példányban vagyok, dehát ez jó – jegyezte meg szerényen –, én nagyon kedves fiú vagyok.

Niki nevetett. Clement elkísérte a színházig.

– Rengeteg bajom van – sóhajtott fel Niki, nem szeretett panaszkodni, de Clementhez őszinte volt. – Szeretném végre tudni, hogy miért utálnak úgy a direktorok?

– Ne hidd, hogy a személyednek szól – vigasztalta Cement ez a tehetségnek szól. Mert nézd csak – folytatta tárgyilagosan – , a színigazgatók, a szerkesztők és a könyvkiadók nem kívánják a portékáik előállítójától, hogy zseni legyen. Ezek az emberek arra büszkék, hogy a szemetet is eladják. Némileg igazuk van, hiszen ez azt bizonyítja, hogy ők a zseniálisak. A nagy tehetség kényelmetlen. Különösen azért kényelmetlen, mert a közönség hamarabb felismeri, mint a szakemberek és ha a közönség a tehetség mögé áll, ketten együtt sokra mehetnek.

Niki elismerte, hogy ebben van valami.

– Mindig meglep, ha ilyen okosan beszélsz. Ismételten fel kell fedeznem, hogy okos vagy.

Clement bocsánatkérő mozdulatot tett.

– Ezt nem szabad mondanod, mert tiltakoznom kell. Csak gondold, nekem az is jól esik.

Nevettek.

– Várj csak, hadd mondom végig – folytatta Clement. – A direktorok meg akarják akadályozni, hogy a közönség mögéd álljon, mert attól tartanak, hogy akkor már nem bírnak veled és az nekik sokba kerül. És van még valami, ami szintén megvadítja őket. Te egészen más vagy, mint ők. Te tehetséges vagy, de sem a külsőd, sem a viselkedésed nem olyan, mint a többi színházi emberé. Anélkül, hogy szándékosan tennéd, pusztán a lényeddel degradálod őket. Te csinos vagy. Finom, ők csúfak és közönségesek. Ezt nem bírják megbocsátani.

– Hülyeség – legyintett Niki kényelmetlenül – , ha sikerem van, nekik hozok pénzt.

– Ez nem kétséges, de ők színházi emberek és ezért nem mindennapi kapitalisták, hanem hisztériás kapitalisták. Vakon ragaszkodnak sebtében odavetett ítéleteikhez és szétpattannak a dühtől, ha a megállapításaikról kiderül, hogy szamárság. Hát ez az – bőlingatott. – Mit gondolsz, nekem nem volt nehéz? Minden tehetséges embernek nehezebb, mint a tehetségtelennek. Felbőszítettem a szerkesztőket meg a könyvkiadókat azzal, hogy értem a dolgomat, s azonkívül, hogy verseket írok, nem vagyok tökkelütött szamár. Sok bajom volt emiatt kezdetben.

Aztán rájöttem, hogy meg kell játszanom az őrült költőt, aki nincs magánál, álmok közt vitorlázik. Hát most vitorlázom és nem a verseimmel szereztem magamnak hírnevet, hanem a saját, külön őrültségemmel.

Hosszú mutatóujját ajkához érintette, hallgatást jelzett.

– De ez a kettőnk titka.

Niki válaszolni akart, de Clement már eltűnt mellőle. Bement valamelyik üzletbe, vagy befordult egy kis közbe. Különleges képessége volt hozzá, hogy búcsú és magyarázat nélkül semmivé váljék.

A KÖLTŐ RAJZAI SZERINT MEGCSINÁLTÁK A KOSZTÜMÖKET, a két szabó és a varrónő éjjel–nappal dolgozott a színház jelmezraktárában. Mizzi kölcsönadta komornáját. Liesel művésze volt a színpadi ruháknak. Ő varrta fel az Amphytrion görög jelmezeiről lebontott csillámló anyagokat a pontevedrói előkelőségek díszruháira. Louis személyesen kereste fel a francia követség katonai attaséját, hogy tanácsokat kérjen a szpáhi nadrág szabására vonatkozóan. Az attasé kedves fiú volt, előkeresett néhány fényképet s mert érdekelte a színház, elkísérte Louist a próbákra. Nemcsak a szabóhoz, a színházba is. Körülbelül az volt a helyzet, hogy az igazgatókon kívül mindenki segített, tanácsot adott, sürgött– forgott, díszletet festett, selymeket és brokátokat ajándékozott és pontevedrói műtárgyakat hajszolt – amelyek persze sehol sem találtattak – , csak éppen a két igazgató zárkózott el. Nem törődtek a darabbal és gúnyos megvetéssel kísérték a szerzők, a szereplők és barátaik erőfeszítéseit.

A FŐPRÓBÁT KARÁCSONY HETÉBEN TARTOTTÁK.

A főpróbát azért szokták rendezni, hogy a sajtó képviselői megtekintsék a darabot és legyen idejük kialakítani véleményüket az első előadásig, mert a kritikát a bemutatót követő napon közlik az újságok. A Balkán rózsája főpróbája azonban zártkörű volt, még újságírókat sem hívtak meg. Az egyik nagy bécsi újság kritikusa azonban, aki Noelnek jó barátja volt, bejött a színházba. Elképzelhetetlen izgalom fogadta. Pedig azon már régen túljutott, hogy meglepjék a színházi csaták. A díszletek még nem voltak készen. Az újonnan átfestett kulisszák nedvesen fénylettek a festéktől. Az igazgató éppen nagy jelenetet rendezett, nem akarta a színházba beengedni Mizzi szalongarnitúráját. Öltöztetők és öltöztetőnők szaladgáltak a szűk folyosókon, félig megvarrt kosztümöket hordozva, a fodrászok most küzdöttek a parókákkal és egy kalaposüzlet küldöncének Noel a saját zsebéből fizette ki a kis pontevedrói fezek árát. Az igazgató nem egyezett bele, hogy a fejdíszeket a színházon kívül készítsék. Louis berekedt, Mizzit fejgörcs kínozta, a kóristából lett másodbonviván azon panaszkodott, hogy hónaljban szorítja a frakkja és nem tudja a karját felemelni. Az igazgató éppen kikergette a bútorszállítókat és fogcsikorgató udvariassággal szólította fel a kritikust, hogy más alkalommal szerencséltesse a színházukat, mert ma nem tartanak főpróbát.

– De igenis tartunk, szíves engedelmével vagy anélkül – jelentette be Noel hozzájuk lépve.

– Ki a színház igazgatója? – kérdezte Igen úr.

– Sajnos ön, de a színház dramaturgja én vagyok s a librettistája is én vagyok a Balkán rózsájának. Ha nem biztosítja számunkra a nyugodt munka lehetőségét, elviszem a darabot.

– Hát vigye el! – legyintett Igen úr s a düh elfojtotta a hangját, már csak lihegni tudott. – Boldog vagyok, ha elviszi.

– Viszem a darabot és hozom az ügyvedemet! – fenyegetődzött Noel.Vigye és hozza, ahogy jól esik! – Az igazgató visszarohant az irodájába. A szállítómunkások pedig Mizzi intésére várva, megfordultak és ismét behozták a szalongarnitúrát a színpadra.

– Megpróbálok beszélni velük – ajánlkozott a kritikus – el kell simítani a dolgot, egyiküknek sincs szüksége botrányra.

– Nem lesz botrány – vonta meg a vállát Noel ismerem a két fickót. Siker lesz. És ha siker lesz, befogják a szájukat.

A fejfájós Mizzi a munkásokat dirigálta a színpadon, hová rakják a bútorokat, de nem mulasztotta el, hogy rá ne mosolyogjon a kritikusra. A sajtó fontos.

– Hol van a komponista? – kérdezte a kritikus. Mizzi lemutatott a nézőtérre.

A zenekar és az első sor között, a rendező asztalánál ült Niki és villámgyorsan vetette papírra a hangjegyeket. A kották csak úgy szálltak ki a keze alól, egy ember várakozott előtte, hogy a kész oldalt felragadja és vigye tovább a másolóhoz. A karmester most is nyugodtnak látszott, halkan beszélt, a színe sem változott meg. Csak a szeme tüzelt zölden.

– Most komponál? – csodálkozott az újságíró. Mizzi elmosolyodott:

– Dehogy. Csak javít, mindig javít, neki semmi sem elég jó. Attól tartok, ha már a síromban fekszem holtan, a pálcájával kopogtat a koporsómon, hogy ismételjek meg egy frázist.

De ez nem panaszkodás volt. Szeretet és elismerés fűtötte át a hangját.

– Aztán ne írjon ám erről a zenebonáról! – kiáltott a távozó újságíró után Mizzi csak azt írja meg, hogy ilyen darabot eddig még nem játszottak Bécsben.

Az újságíró mielőtt elment volna, beszólt az igazgatókhoz.

– Kicsit paprikás a hangulat.

Igen és Nem urak sötéten ültek a szobájukban.

– Hát most láthatja – bólogattak gyászosan –, hogy ilyen szerzőkkel istenkísértés egy darabot előadni. Nem lesz itt premier.

Ez a mondat gyakran elhangzott már a színházakban, de a színházak történelmében alig egyszer– kétszer fordult elő, hogy a főpróbát nem követte bemutató. Most is megtartották.

Gazdag, szép tél volt. A hó feldíszítette a várost, és az öreg színház elé, amelyben egykor a Fideliót mutatták be, egymásután gördültek a gumikerekű fogatok és a vastag havon nesztelenül sikló szánok. A bécsiek szeretik a színházat és szeretik az operettet. A premiereket úgy megtisztelik, mintha operába mennének. A hölgyek bundái alatt színes selyem fénylett, a férfiak szmokingot viseltek. Az erkély és karzat sorait Bécs operettszakértői töltötték meg: az utca népe, a mosónők, a mosónők leányai s a mosónők unokái, aztán a suszterinasok jól megmosdva, pomádétól csillogó hajjal és barátaik és ellenfeleik: a pékinasok. Majd a kispolgárok, házmesterek, segédházmesterek, pompásan kipödrött bajusszal, ezüst– vagy réz– óraláncokkal mellényükön, a gomblyukukban papírszegfű. Eljöttek a masamódok is, akik titkos primadonna– álmokat dédelgettek szívükben, a fodrászok, borbélyok, akik már Strauss óta zengik és terjesztik az ope– rettdalokat. Itt fenn izgalom hullámzott, boldog kíváncsiság és szomjas várakozás. Lenn a nézőtéren és a páholyokban parfümillat lebegett és suhogtak a drága selymek. A színház elsötétült, a rivalda lámpasora kigyúlt, megvilágítva a piros színpadi függönyt, amely meleg, bíbor homályt hintett a nézőtérre. A zenészek abbahagyták a hangolást, a karmester elfoglalta a helyét.

Niki tökéletesen nyugodtnak látszott. Frakkja kifogástalanul feszült, mint mindig, szőke hajának minden egyes szála a helyén volt s fénylett a tisztaságtól. Megfogta a dirigensi botot, felemelte s felzengtek az első hangok, szokatlanul igényesen és bonyolultan. A gonosz tündér dala csábított s ingerkedett a zenekarban, a fuvolák édesen énekelték a hívogató, szerelmes végzetet, majd a gyengéd és titokzatos dallam szétfoszlott, mint a nyári felhő s vidám táncmuzsika vette át a helyét. Kergetőzdtek, futkároztak, váltogatták egymást az operett melódiái s a nyitány, mint egy szokatlan varázslat, változó képeken és hangulatokon vezette át a hallgatókat.

A közönség feszülten figyelt. Noel barátai sokan voltak a városban és igyekeztek eltitkolni vagy kicsinyíteni a színházból kiszivárgó, botrányról suttogó híreket. A vezető színészek is titkolóztak, de a kórus tagjai, ezeknek ismerősei és a színpadi munkások, fodrászok és szabók nem tettek la– katot a szájukra. A közönség tudta, hogy harcok előzték meg a bemutatót és kíváncsian várta, mi tüzelte olyan heves ellenállásra az igazgatókat. A zene azonnal megfogta a hallgatókat; a színpadon folyó játék sem keltett bennük ellenérzést. A közönségnek van érzéke az újhoz és ha jó az új, amit kap, nem veszi észre, hogy mást kap, mint amit megszokott. A színpadon a szeme előtt olyan történet játszódott le, amilyenről hallott vagy olvasott mint nagyvilági pletykáról. A színpadon a hagyományos operettfigurák helyett olyan hősök és hősnők jelentek meg, akiket a nagykövetségi palotákból kikocsizni látott, vagy ismert az opera díszelőadásairól, vagy a hetilapok fényképeiről. Persze szebbek, csinosabbak voltak, mint a valóságosak, és énekelnek és táncolnak, de ez nem lepte meg a közönséget, sőt érdekesnek találta. Örült, hogy operettek világában eddig szokatlan területre vezetik, végre nem azt mutatják, amit már olyan sokszor mutattak. Azt is örömmel fogadta, hogy a tánc– és énekszámok nem önálló produkcióként ugranak ki a cselekményből, hanem természetesen egybefolynak a mesével. Megfogta a közönséget az is, hogy a gazdag özvegy és a szép balkáni diplomata problémája nem operett– probléma, hanem súlyos kérdés minden szerelmespárnak, ha a férfi szegény és igazi férfi, s ha a nő pokolian gazdag, de igazi nő. S mindehhez ott volt a zene, amely nemcsak időnként szólt közbe, hogy módot adjon éneklésre, és táncra, hanem önállóan, gazdag dallamvilágát kitárva emelte a maga súlytalan, boldog hangjai közé a hallgatót. A zene az érzésekhez szólt és mindaz, amit a zeneszerző önmagából adott, dús, forrón fiatal és elragadóan új volt.

Egy ideig Niki a gyomrában érezte az élete nagy pillanataiban jelentkező izgalmat, de az első taps felcsattanása után a tompa nyomás megszűnt, eggyé vált a zenekarával és sem félelem, sem feszültség nem bénította. A szeme és a füle éppen olyan biztos volt, mint máskor; a legparányibb hangokat is a kezében tartotta, és azzal a biztonsággal, amelyet kö– lyökkora óta elismertek a zenészek, uralkodott a zenekaron. A testetlen boldogság különleges nagy átszellemültsége szállta meg, élvezte, hogy a belőle felszabadított hangok fogják körül, és egész ifjúsága bolondos és forró élményei, az élete állomásain találkozó figurák tükörképe és mindaz a szerelem, aminek eddig átadta magát, a hangokban zeng és zokog.

Mámorító pillanatok voltak, a tehetsége betöltötte a színházat, ő szólt a hangszereken és ő énekelt fenn a színpadon.

Tegnap a főpróbán úgy látszott, mintha nem lehetne megtartani az előadást. Képtelenségnek látszott, hogy az ócska díszletekből, a sebtében varrt ruhákból, a bizonytalan színészekből, a folyton hibázó táncosnőkből és az ideges kórusból elfogadható előadás tevődik össze.

Mi történt itt?

Varázslat, megint a színház varázslata. A jól megvilágított kulisszák fényűző palotának látszottak, a kórus összeállt, a táncosnők nem hibáztak, a két főszereplő zsenialitása magávalragadta és felemelte a gyengébb színészeket. A karmesteri székből látva az egész színpadot, maga Niki is boldogan döbbent meg a meglepetéstől. Micsoda változás! A szőke, birkaképű Louis délceg volt, elegáns, és barbár erőtől fűtött. Mizzi úgy ragyogott, mint az igazi Hanna a velencei éjszakában és úgy énekelt... Niki is megrészegedett, amikor Mizzi incselkedő, csalogató dalának utolsó magas hangját, a hopplahó– t, mint egy repülő gyémántot, feldobta a mennyezetig.

Igaz, hogy átírta egész szólamát és nem volt könnyű átírni, de megérte.

Louis úgy hatott, mintha énekelne, olvadékony halk hangja csendet parancsolt a színházban és őt hallgatva a nők borzongva gondoltak minden elmúlt és minden elkövetkező szerelmes bűnükre. Louis legalább tíz évet fiatalodott a színpadon és az ugrással – amelyről még évek múlva is beszéltek Bécsben – egy húszéves Louis képesztette el a közönséget. Az utolsó felvonásban Hanna édes, asszonyos praktikával csalja vissza magához a gőgös Mirkót. Azt hazudja neki, hogy elvesztette a vagyonát.

Mirkót így már nem gátolja büszkesége. Nem pénzért házasodik és a közönség is elégedett, mert Hanna meg ők tudják, hogy a milliók megvannak, Mirkó a jó hírt hallva a feloldódás és a boldogság néhány tompa, kis szavát dadogva el, egyetlen ugrással a színpad másik sarkában levő asszony elé repül. Az acélos lendület, amely átröpíti a színpadon, a barbár kitörése, de az asszony elé már a klasszikus szerelmes borul. Nehéz lett volna megállapítani, hogy minek volt nagyobb sikere: a gimnasztikai mutatványnak, vagy a színészi átlényegülésnek. Kétségtelen azonban, hogy sokkal inkább a tehetség repítette át Louist a színpadon, mint izmainak ereje.

Vannak ilyen csodák.

IGEN, EZ IGAZI SIKER VOLT. Ilyen tapsot, ennyi ismétlést még nem élt meg Niki eddig. A bécsi közönség szeret szórakozni és ki tudja fejezni a megelégedését. Nem hideg, nem nagyképű. A taps viharzott, a közönség újra és újra látni akarta a szereplőket, a komponistát és a szerzőt. Amikor Niki feljött a színpadra, hogy meghajoljon a közönség előtt, az emberek a nevét kiabálták és zenekara állva tapsolt a közönséggel együtt.

Szédülés fogta el, szörnyű fáradtság. Bement Louis öltözőjébe. A színész hanyattdobta magát a pamlagon.

– Életemben nem ugrottam még ekkorát! – szólt mosolyogva; a monokliját törülgetve, rövidlátó szemeivel hunyorgatott: – Nagy hecc lett volna, ha beesem a zenekarba.

Felületes, apró mondatokat váltottak. Mind a ketten gyilkosan fáradtak voltak. A sikerről egyik sem beszélt. Olyan boldogok voltak mind a ketten, hogy a beszéd feleslegessé vált.

Igen úr kukkant be az öltözőbe. Ő, a mosolygó és jóságos, a maga gyenge módján elég eszes volt ahhoz, hogy alkalmazkodjék a körülmé– nyekhez. De nem adta fel az állásait. Louisnak az ugráshoz, Nikinek a dirigáláshoz gratulált és kifelé menve az öltözőből, az ajtóból visszafordult.

– Premieren mindig siker van, a közönség udvarias.

Ezt mondta Mizzinek is, de Mizzi hosszú és bő szóáradattal válaszolt, amelyre úgy tette fel a pontot, hogy Igen úr hasához vágta kócsagtüzékes kis sapkáját. Igen úr menekült. Az öltöztetőnő jajveszékelve szedte fel a fejdíszt. Néhány szál toll eltört.

– Ezt megfizeted! – visította Mizzi, azután ő is leomlott a pamlagra és zokogni kezdett. Boldog volt és rettenetesen kimerült. Lábát odanyújtotta az öltöztetőnőnek, hogy szabadítsa meg aranycipőitől.

– Életemben nem volt még ilyen sikerem! És mekkora hólyag van a sarkamon!

MAMA ELJÖTT PÁLLAL ÉS BÉCSBE UTAZOTT MARISKA NÉNI IS. Feri sem maradt el. Itt volt Plankenau és Veégh hadnagy – most már főhadnagy – egy alföldi vidéki városból, ahová ismét büntetésképpen került. A banketten, amelyet Noel szervezett meg, majdnem százan vettek részt. A két igazgató a szerzőkkel szemben trónolt és az elhangzó beszédek után ismételten megjegyezték, hogy ők mindig tudták. Azt, hogy mit tudtak, nem fejtették ki bővebben. Nikit színházi emberek, újságírók vették körül.

Csak amikor Veégh főhadnagy odajött hozzá, hogy magyarosan koccintsanak a Balkán rózsája egészségére,váltottak néhány szót.

– A régi verkli: sár, nők, kivonulás – felelt Veégh Niki kérdésére. – Így élek. – De válaszolt egy másik kérdésre is, amit Niki nem mondott ki. de Veégh főhadnagy mégis meghallotta:

– Nem, Ilonát nem láttam itt.

Niki elkomorult. Szerette volna megmutatni az asszonynak, hogy végre kijutott a nagyvilágba.

A bankett után mamát és Mariska nénit elvitte a szállodájukba, a legdrágább bécsi szállodába, mert az ő vendégei voltak. Itt is érdeklődött a portásnál, nem érkezett– e meg Ilona grófnő. Tudta, hogy ide szokott szállni.

Nem érkezett meg. Múló rosszkedvet vitt vissza magával a Sachcr különtermébe, a társaság már feloszlott. Mizzi lemosta a könnyeit, frissen púderezte az arcát s már megint olyan friss volt, mint eszménye: a márciusi ibolya. Louis eltüntette magáról Mirkót; monoklijával, szőke hajával tartózkodó és fölényes volt, mint máskor. De a siker láza ott vibrált körülöttük, egyikük sem akart még aludni.

– Gyertek fel! – hívta Mizzi a férfiakat a ház kapujában állva.

– Ne igyatok többet – figyelmeztette őket Noel –, a második és a harmadik előadáson dől el a siker. Vigyázzatok a hangotokra.

A komorna forró tejeskávét hozott és Clementet, aki lefeküdt Mizzi kényelmetlen kis szalondíványára, elküldték, hogy hozza el a nyomdákból a reggeli lapok friss példányait. Őt beengedik oda.

– Altona vagy nyomda... Elvégre egyre megy. Veszélyek, szirtek, tör– delők, rotációsok... – morogta Clement és nemsokára visszajött a lapokkal. A papír még ragadós volt a festéktől. Noel idegesen lapozta fel a színházi rovatot.

Végigfutotta a sorokat, szó nélkül tette le az újságot.

– Hogy írnak? – kérdezte Louis.

– Rólad remekül.

– És rólam?

Noel odanyújtotla Mizzinek a másik reggeli lapot. Clement visszafeküdt a díványra, összegömbölyödött, mint a sündisznó.

– Elolvastad? – kérdezte Niki halkan a költőt. Az némán bólintott és igyekezett hátat fordítani a nagy ablakon beáradó reggeli fénynek.

– Szamarak! – szólt még megvetően és elaludt.

Bécs legfinomabb stilisztája, aki elegáns, színes cikkeivel most a legelsők közé emelkedett, három félhasábos tárcát írt Louis alakításáról.

Megmagyarázta, hogy nem a műfaj teszi a színészt, hanem a színész a műfajt és Louis Mirko alakjának megformálásával megmentette a darabot.

LucienGuitryi, Kainzot emlegette az alakítás rangját mérve. A színész végigolvasta a méltatást, néhányszor elcsukló lélegzetet vett, mintha a könnyeivel küzdene, de gyorsan sikerült visszanyernie fölényét. Levette a monokliját:

– Hát érdemes volt akkorát ugrani.

Clement három különböző pártállású lapot hozott. Mind a három újságkritikusa megegyezett abban, hogy az előadás kitűnő, Mizzi és Louis pályájuk csúcsára értek, a rendező remekelt; majd néhány sort szenteltek acsinos, kellemes zenének és részletesen méltatták Noel ötletes, újszerűszövegkönyvét. Ez volt minden.

Niki dermedten meredt a levegőbe.

Hát a kritikusok süketek? Vagy a közönség ostoba? Hogyan lehetséges, hogy a közönség ekkorát tévedett? Vagy a kritikusok tévednek? Lehetséges, hogy nem hallgatták végig az előadást, vagy nem kísérték figyelemmel a zenét? Vagy nem értenek a zenéhez? Vagy ki tévedett? Ő tehetségtelen? És az igazgatóknak van igazuk?

Noel nem ért a zenéhez? És Louis sem és Mizzi sem? Dehát, ha nincs zene, ha csak csinos és kellemes a zene, mit énekelt Mizzi? A zenekar csak csinosságot és kellemességet muzsikált? Az ő egész dallamvilága üres, híg, felületes semmiség lenne? Mi történt itt?

Noel le–fel szaladgált a szobában, káromkodott, kiabált. Az igazgatók megdolgozták a sajtót.

– Nem – szólt Niki gonoszak, de nem őrültek. Tudom, ezt nem tették. Ha már a darabot bemutatták, nem volt értelme a további intrikának.

Louis konyakot töltött egy pohárba s odahozta neki.

– Igyál, ez csak három újság, ez a három briganti nem számít. De havalamennyi ezt írná, akkor sem lenne igazuk. Neked már semmi sem árthat. Mi veled vagyunk és a közönség utánunk jön.

Baráti vigasztalás volt, de Louis a maga külön boldogságában nemérezte meg, hogy a vigasztalás megaláztatás.

– Itt az ideje, hogy hazamenjünk – tápászkodott fel a pamlagról Clement.

Odatámolygott Nikihez, belekarolt. – Tökrészeg vagyok, vigyél ha– haza, angyalom, nem bírok hazamenni.

Végre valami feladat.

Valami elfoglaltság, ami felrázza a bénító tompaságból. Kivitte Clementet az előszobába, nyaka köré csavarta a sálját, fejébe tette cilinderét, ráadta a bundáját és letámogatta a lépcsőn. Sok baja volt vele az úton.

Clement megölelgette a gázlámpákat, hóembert akart csinálni és beszédbe elegyedett munkába siető idegenekkel. Lassan mégiscsak elértek Clement lakásáig. A költő tehetetlen volt. Le kellett vetkőztetni, ágyba rakni – ami bonyolult munka volt, mert az óriási négyoszlopos ágy beszorult a hálófülkébe s csak a végén lehetett bemászni aztán meggyújtani a tüzet a cserépkályhában, mert a szobában harapott a levegő. Clement, amikor a színházba ment, nyitva felejtette az ablakokat. A költő konyakot kért és, hogy Niki nem akart vele inni, üvöltözni kezdett. Egy vizespohár szeszt ordítozott bele Nikibe. Ő fáradt volt, kétségbeesett, a tagjaiból hiányoztak a csontok, nem volt ereje küzdeni Clementtel, kiitta a szeszt.

A megalázottság és a megsemmisültség nyomorúságát gondolattalan részegség váltotta fel. Egy lépést is alig tudott tenni. Ledobta magát a pamlagra, azonnal elaludt. Amint Niki nyugtalan, hangos lélegzése jelezte, hogy alszik, a költő kibújt az ágyból, lehúzta barátja lábáról a cipőt, meglazította kemény ingmellét, betakarta a bundájával. Clement tökéletesen józan volt.

MARISKA NÉNI NEM OLVASOTT ÚJSÁGOT, így azzal ment haza Magyarországra, hogy Nikinek óriási sikere van. Amíg Bécsben volt, minden este beült a színházba s az első hangtól az utolsóig végigsírta az előadást, legérzékenyebben a humoros jeleneteken zokogott. Szállodai szobájában pedig reszelősen énekelte a „csábító dalt”. Ezt szerette legjobban. Édesmama elolvasta az újságokat és ő is sírt, de nem örömében és elragadtatásában, mint Mariska néni. Bánatosan nézte a hotelszobában az ajtó mellett felfüggesztett kis táblát, amelyen a szoba ára volt olvasható.

Vajon lesz–e Nikinek pénze kifizetni az ő bécsi tartózkodásának költségeit?

– Nem, nem – sóhajtott fel magában – , kár Nikinek erőltetnie a komponálást. Sohasem lesz belőle semmi.

Feri nem lakott szállodában, mert bár két házat vett már Pesten s az egyik négyemeletes volt, nem szeretett felesleges dolgokra költeni; az egyik rokonánál szállt meg. Feri a színházrovatot sohasem olvasta el az újságban, csak a közgazdasági részt, főleg a tőzsdeárfolyamokat. Feri hitt a sikerben. A premiert követő napon Nikivel vacsorázott. Imponált neki az előkelő étterem és meggondolt figyelemmel vizsgálta a berendezést, a pincéreket, a tálalás módját.

– Ez a darab sok pénzt hoz majd neked – szólt bizonyos tisztelettel. Most már tisztelte Nikit, mert pénzt keresett és véleménye szerint könnyen kereste a pénzt. Ezért még jobban tisztelte. A tehetségben nem hitt, de az üzleti ravaszságban igen. Úgy képzelte, hogy Niki eddig nem tudta érvényesíteni üzleti ravaszságát, de végre a császárvárosban megfelelő teret talált. – Mennyi a színház bevétele egy este?

– Ötezer korona körül, ha minden jegy elkel.

– Mennyit kapsz le ebből?

– A szövegíró és a komponista a bruttó jövedelem tíz százalékát kapja, ebből a fele jut a komponistának.

– Kétszázötven korona – csettintett Feri. – Ha a darabot százszor adják, tekintélyes összeg. Mennyi húst kell nekem ennyi pénzért eladni. – Felsóhajtott, közelebb húzódott Nikihez, nagy kezét feltette az asztalra. – Kezdhetnél a tőkével valamit. Most vigyázz. Ne légy könnyelmű. – Hangját lehalkította, körülnézett, mintha fel– és lemenő rokonai mögötte sorakoznáak. – A család előtt titkold el, hogy mennyit keresel. Amint megérzik, hogy az embernek pénze van, megrohanják. Legokosabb volna, ha egy éttermet csinálnál.

Niki elmosolyodott. Feri hű a terveihez.

– Bécs élénk város, jönnek– mennek az idegenek. Látod, ez a lokál is tele van. Gondolkozz rajta.

A pincér nagy ezüst tálon sültet szolgált fel. Feri sötét arccal vizsgálta a hús minőségét, jókora adagot tett a tányérjára, folytatta a beszélgetést.

– Vigyázz, értékpapírt ne vegyél. Ez az orosz kavarodás nem tetszik nekem. Ne ugorj be semmiféle szép mesének. Papírt nem szabad addig venni, amíg a külpolitikai helyzet nem tisztázódik. Hát szóval egy étterem! – ismételte meg a tanácsot.

– És én legyek a köszönő ember? – kérdezte Niki szelíden. – Feri arca felragyogott.

– Hát látod, ez nem rossz! Most már ismernek Bécsben; ha tudják, hogy te vagy a tulajdonos, megkétszereződik a forgalom.

– Még meggondolom.

Csak távolról, mint a piaci nyüzsgést az emeleti ablakból, hallgatta Ferit. Napok óta úgy tengett– lengett, mintha betegségből kelt volna fel. A feje üresen zsibongott, izmai fájtak, gyomra enyhén émelygett. A többi újság kritikája sem volt kedvezőbb. Nem vették észre a műfaj megújulását. Egyik sem támadta, nem értékelték, nem is ízlelték a tehetségét. Megint az a langyos, fölényes, jóindulatú hang, amely először A ravasz madarát fogadta és azóta sem változott meg.

Feri a délutáni gyorsvonattal utazott el. Niki kikísérte a pályaudvarra.

Tudta, hogy Feri minden krajcárt számon tart és hiábavalóságokra – márpedig szerinte majdnem minden hiábavalóság, ami nem ennivaló vagy értéktárgy – nem ad ki pénzt. Így megmérhette, mennyi szeretet és ragaszkodás van Feriben, hogy eljött a premierre. Feri vörös arcát kidugva a leeresztett ablak fölött sokáig integetett neki. Ez is szép volt tőle, ő sokat adott a tőkéshez illő méltóságra. Utána nézett a lassan eldöcögő vonatnak, Feri tanácsai kalimpáltak a fejében. De hogyan lehet – tűnődött – , hogy Feri nem jött rá a bukásra? A sínek mellett sétált kifelé. Egy hordár kétkerekű kocsiján csomagokat tolt előtte. Nehéz csomagok lehettek, de az ember mégis énekelt. Niki felfigyelt. A hordár Mirko belépőjét dúdolta s ott, ahol a szöveg nem jutott eszébe, füttyel helyettesítette. Niki mellészegődött, végigkísérte a csomagraktárig. Le–fel sétálva várakozott, amíg az ember az üres taligával kijött. A súly most már nem terhelte a hordárt s tele tüdővel, némi osztrák kedéllyel átköltve zengte Mirko franciásan szellemes komisz dallamát.

A KARÁCSONYT MEGELŐZŐ HÉTEN NEM SZOKOTT SZÍNHÁZBA járni a közönség. Ebbe a színházi emberek beletörődnek, mert az ünnepi napok kettős előadásai kárpótolják őket az elmaradt bevételekért. Mégis a Balkán rózsája megtöltötte a színházat. A nézőtéren egyetlen hely sem maradt üresen. A pénztári jelentés azonban meglepte Nikit. Fél és negyed házak jövedelme volt feltüntetve a papíron.

– Ezt nem értem – mondta Niki Nem úrnak –, a színház mindig tele van.

– Tele van, persze, hogy tele van – magyarázta Nem igazgató, olyan türelmesen tagolva a szavakat, mintha egy csökkent értelmű gyerekhez beszélne. – Tele van, mert vattázunk. Tekintettel vagyunk arra, hogy Ön a mi emberünk és át akarjuk menteni a darabját az ezerkilencszázhatos esztendőre. Vattázzuk a házat,. uram, vattázzuk. Szabadjegyeket osztogatunk, nem fizető közönséggel rakjuk meg a színházat, hogy a siker látszatát keltsük.

Niki elpirult dühében.

– De hiszen ezzel ártanak a darabnak. Elmegy a híre a városban, hogy már az első előadásokra be kell csalogatni a közönséget. Karácsony táján minden színház rosszul megy, ez természetes. Okosabb volna sorsára hagyni az operettet, újév után úgyis magától megindul a színházbajárás.

Nem úr bánatosan rázogatta a fejét:

– Ezt ön mondja, kedves fiatal barátom, ön, aki a nagy magyar pusztákról jött. De nekem itt telt el az életem a színházban és rendelkezem némi tapasztalattal. Ha most nem vattáznánk a házat, hogy a Balkán rózsája megérje az új évet, nekiállhatnánk egy új darabot próbálni. Az pedig, ennyi izgalom és felesleges munka után, amivel az önök operettje járt, lehetetlen lenne. Törődjék bele a vattába, nem kell túlságba vinni az önérzetet.

Bízhatik a mi tapasztalatainkban.

Niki feleslegesnek tartotta a vitatkozást. A két igazgató rosszindulatával úgysem tud megküzdeni. Azt azonban eltökélte magában, hogy nem adja fel a harcot és most már hű marad az operetthez. Sikert kell elérnie. Igazi sikert. Persze a dolgok nem úgy álltak, mintha a siker ideje nagyon közel lenne. Pedig az utcán járva, társaságban, zenés helyeken egyre többször találkozott a Balkán rózsája zenéjével. A fiákeresek, akik külsejük és foglalkozásuk ellenére szívük mélyén érzelmes lények, a csábító tündér dalát fütyülték lovaik mellett várakozva, a suszterinasok inkább a hopp–lahó–t kedvelték, az úrileánykák pedig a nagy valcert nyaggatták zongorájukon és a zenekarok is a valcerrel fogadták Nikit, ha belépett valamelyik étterembe. Hát mi történik itt? Nem tudta megérteni.

Ha bement a Múzeum–kávéházba, ahol a bécsi operettemberek találkoztak, széles mosollyal üdvözölték, de abbahagyták a beszélgetést és sietve, érezhetően, más témába fogtak. Nem tévedett, ha azt hitte, hogy róla folyik a szó. Egy alkalommal a délutáni feketekávéját itta és borzongott az őt körülvevő fagyos levegőtől, – bár a kávéház füstösen meleg volt.

Stronberger lépett az asztalához. Strohberger nagy tekintély volt a Múzeum– kávéházban.

– Megengedi? – kérdezte és már le is ült. Strohberger hosszú hajat hordott, mert valaha, fiatal korában verseket írt; nagy művésznyakkendője terjedelmes mellkasára lógott. Szakálla, amelyet gondosan fésült és kefélt, fénylett és illatos volt a parfümtől. Niki tudta, hogy Strohberger nem kedveli őt, mert immár négy operettel cáfolt rá Strohberger ítéletére.

Annak idején ő jelentette ki, amikor Niki a Hofburg–kerti karmesteri állásra pályázott, hogy a magyar fiatalember nem ért a valcerhcz, mert nem is érthet. De ennek ellenére Niki tisztelte Strohbergert, egyetlen operettjét, a finom, elmés Lila dominót, mindig gyönyörködve hallgatta. Strohberger barátságosan elbeszélgetett Nikivel. Kijelentette, hogy nem szereti Ibsent és nagyon helytelennek tartja, hogy a drámáit ráerőltetik a közönségre éppen most, amikor az embereket az orosz válság izgatja. Ilyenkor vígjátékokat kellene adni, derűs, kedves komédiákat, efféle sötét, ködös művek helyett, amelyekben esemény az, hogy behoznak a színpadra egy lámpát, vagy meggyújtanak egy szivart és a hősök vagy öröklötten idegbajosak, vagy tábeszben szenvednek.

– Nem értem, mi modernség van abban, ha a színész beteg embert játszik s a közönségnek a pénzéért végig kell néznie a reális halálkínokat, olyan mértékben, hogy mire a függöny legördül, maga is megkapja a betegséget.

– Megrázta a szakállát. – Én már a Traviatát is elleneztem, pedig Verdit nagyon szeretem. De nekem ne köhögjön a lírai szoprán. Megjegyzem, Dusét azért tartom nagy művésznőnek, mert köhécselés és krá kogás nélkül játszotta végig a Kaméliás hölgyet, bár az engem is felháborított, hogy zsebkendőt használt. – Széttárta két rövid karját. – Persze, a fiatalok azt mondják, hogy ez realizmus, forradalmi újítás... Nem tudom, mi a forradalom abban, ha valaki náthás.

Niki mosolyogva hallgatta. Strohberger még beszélt az új Schnitzler– darabról, nem volt éppen elragadtatva tőle, de azt elismerte, hogy jó színdarab. De amikor Wedekindre került a sor, dühbe gurult:

– Ezeket az idegbeteg tákolmányokat nem szabad Bécsbe beengedni. Ha a Frühlingserwachen vagy az Erdgeist színpadot kap nálunk, a császárváros bája, előkelősége elpusztul. Ennek a városnak megvan a stílusa, megvan az atmoszférája: kedély, előkelőség, közvetlenség és nemes tradíció. Ezek a berlini gazemberek felérnek egy tatárjárással. – Szuszogva kelt fel, Niki vállára veregetett.

Niki úgy vélte, udvariatlan volt Strohbergerhez, mert nem kapcsolódott bele monológjaiba. De Strohberger ezt nem vette észre. Barátságosan bólingatott:

– Jól elbeszélgettünk. Gondoltam, jólesik egy kis kikapcsolódás. Nem kell mindig a bukáson rágódni. Nem kell kétségbeesni fiatalember. Megnéztem az operettecskéjét, egészen ügyes... De ha elfogad egy idős embertől tanácsot, azt ajánlom, térjen vissza a klasszikus zenéhez. Magában van szimfonikus véna.

Átdöcögött a szomszéd asztalhoz. Niki hallotta, hogy ismét irodalmi témát vetett fel és mint a vésztörvényszék önkéntes elnöke, az összes modernek közül egyedül Ottó Erich Hartlebennek hajlandó Bécsben szellemi menedékjogot adni.

Niki elhűlve nézett Strohberger után. A Bécsben eltöltött három év alatt már sokat tanult, de becsületessége és őszintesége nem kopott el. Mit akart ez az ember? Kitűnő, képzett muzsikus – ezt tudta róla. Hát valóban ennyire jelentéktelen az, amit ő csinált, vagy egy jó művészt így elvakíthat az irigység? Annyira elvakítja, hogy nem szégyelli elleplezni a műértését és megtépázni tulajdon becsületét.

Ezekben a hetekben Nikinek nem volt nyugta. Egyik helyről sietett a másikra, mindenütt kényelmetlenül érezte magát, az otthona ridegen és barátságtalanul fogadta, bár nemrég még boldog volt, ha hazamehetett.

Minden hiábavaló és hamis lett körülötte, semminek sem volt értelme.

Lelki földrengés érte.

Hazulról egyre érkeztek a gratuláló levelek, a családja és régi barátai boldogok voltak. Szinte hallotta, ahogy otthon beszélnek: Niki végre révbe ért... Nagy sikere van... Dől hozzá a pénz...

Hát ami azt illeti, az éppenséggel nem dőlt hozzá. A karmesteri állását otthagyta. Nemegyszer megesett vele, hogy mindennapi kiadásaira, lakása fenntartására és azokra a kisebb– nagyobb titokzatos adósságokra, amelyeket a színlapok hátlapjára Frau Lenz jegyzett fel dülöngő betűkkel és erős képzelőerővel, sem volt pénze. Az operettjeit már adták a vidéki városokban és Magyarországon. Innen– onnan, nagyon vékony folyamban, cseppenként érkezett kisebb–nagyobb összeg, inkább kisebb. Niki nem tudott a pénzzel bánni és mindig sokat költött. Csak most kapott észbe, hogy a Balkán rózsájának próbái és a komponálással járó izgalmak, amikor nem volt türelme ahhoz, hogy számot vessen anyagi lehetőségeivel, mennyi pénzt emésztettek fel. Fanyarul mosolyodottel arra a gondolatra, hogy Mamának van igaza. Színpadi művek megírása nagy befektetést kíván. A bemutatóig bővében volt a pénznek, mert Noel egyik barátja, egy bankár folyószámlát nyitott a számára. De ezt a számlát, amelyre ő eddig semmit sem fizetett be, ideje volt már rendezni. Ide hozni kellett volna a pénzt, nemhogy elvinni. Úgy képzelte, hogy a Balkán rózsája tantiemjei fedezni fogják a számlát. Sőt még tartalék is marad. De a kasszarapportok nemhogy javultak volna, hanem egyre rosszabbak lettek.

A KARÁCSONYT NOELÉKNÉL TÖLTÖTTE. Szép este volt, a karácsonyfa fénye és illatos melege egyesült a Helenből sugárzó fénnyel és meleggel.

Niki úgy képzelte, hogy karácsonykor már szólhat Helennek. Tévedett. Ha nem él benne papa kínos becsületessége, talán megmondja a leánynak, hogy csak ő lehet az élettársa, senki más. A szülők örömmel fogadták volna. Noel sok pénzt költött, sok pénzt is keresett, de nem tartotta fontosnak az anyagiakat. Ő mindig az embert, vagy még inkább a tehetséget értékelte. De a papa halhatatlanul élt Nikiben és megalapozottságra, komolyságra intett: nem lehet a levegőbe házasodni.

Niki egy keréknagyságű kosarat küldött Helennek, a kosár alul cukorral volt megtöltve s a cukor sűrűn egymás mellé rakott illatos, pármai ibolyacsokrok fedték. Helen kis, sápadt mosollyal nézte az ajándékot.

– Igen, ibolyát – gondolta –, az első találkozás emlékére. Niki nem feledte el, hogy az ő muffjára egy csokor bársonyibolya volt tűzve. De úgy látszik, még mindig kislány Niki számára. Ennyi cukrot küld. Ő más várt.

A karácsony nem volt olyan, mint egy komáromi karácsony, vagy egy garnizon–karácsony. Huszonnegyedikén ugyan a színházak nem tartottak előadást, de aztán mind a két ünnepen Niki majd egész napját a színházban töltötte. A délutáni előadáson is a vezető színészek játszottak és az esti előadásig az öltözőjükben maradtak. A festékszagú, levegőtlen, parfümöt párolgó kis öltözőben kártyáztak négyen, ő, a rendező, Mizzi és Louís.

Mizzi a díványon feküdt, a lábán hidegvizes borogatás, fekete parókája egy állványon pihent és a Balkán rózsája ruhái a fogasra akasztva lógtak. Mizzi szőke haja fekete pertlivel volt összekötve, verejtéktől csapzottan simult fejére. Louis nem vette le a fekete parókát s a homlokán sárgán világított a festék.

– Láttad azt a fiút? – kérdezte Louis csak úgy mellesleg osztás közben.

Niki tudta, kiről van szó. Louis nem véletlenül és nem unalmában tette fel a kérdést. A fiú az a fiatal tenor volt, akit Noel a Balkán rózsája második bonviván szerepére ajánlott. Noel szerette pártját fogni a fiatal tehetségeknek, egy jó énekmestert adott a fiú mellé és részben, hogy Igen és Nem urakat bosszantsa, részben, mert nem tudta elviselni, hogy egy tehetség elkallódjék, addig beszélt a Carltheater igazgatójának, hogy a fiatal tenort szerződtette.

– Láttam – felelt Niki röviden.

– Na, milyen? – kérdezte ismét Louis mellékesen és szándékoltan unottan.

– Willy meghívta karácsonyra – szólt közbe Mizzi. Mizzit érdekelte a dolog. Bár látszólag a legnagyobb egyetértésben játszott együtt Louis–val, bántotta Louis sikere. Nem ártana egy új bonviván, aki senki és semmi, és aki mellet ő teljes fényben ragyoghat.

– Milyen? – vonta meg a vállát Niki és ő is olyan ellenséges idegenkedést érzett, mint Louis. – Hát, magas, elég csinos, a hangja se rossz. De, hogy színpadon mit ér, azt nem tudhatom.

– Persze, odavolt, hogy Willyéknél karácsonyozik? – mondta Mizzi. – Gondolom, haldoklott a tisztelettől s mindentől el volt ragadtatva.

– Mindenesetre hálás volt azért, hogy ott lehetett – jegyezte meg Niki szárazon és a kártyája után nyúlt.

– Van hangja? – vetette oda Louis.

– Van, de még nyers – bólintott Niki és a lapjait vizsgálta. – A hagyományos gombócot sem nyelte még le. Ott van a torkában.

A fiúnak szép hangja volt és lehet, hogy csak az izgatottság sűrűsödött össze a gégéjében, amikor a közismerten legcéltudatosabb – durván szólva rámenős – librettista és operett–dramaturg házának vendége volt. A fiú énekelt karácsony estén, Helennel énekelt. A Balkán rózsája nagy kettősét adták elő és ő kísérte őket a zongorán. A fiú úgy nézett Helenre, mintha tündér lenne, aki a zord tél kellős közepén tündökölve és mosolyt hintve, a bőség–szaruval toppan elébe. Niki keserűen ismerte ezt a pillanatot.

Három évvel ezelőtt, éppen ilyen nagy télben, így találkozott Helennel. A sorsnak sajnálatosan kevés új ötlete van. Állandóan megismétli önmagát.

A négy karácsonyi előadás meggyógyította a pénztári jelentést, de a karácsonyt követő fáradtság újévig tartott s újév után a mulatós Bécs belemerült a farsangba. Az emberek bálba jártak és nem színházba. A Balkán rózsája továbbra is műsoron maradt. A színház, hála a jegypénztáros ügyességének, aki nagy szakismerettel keverte úgy a jegyeket, hogy a nézőtérnek nem maradtak tátongó űrjei, egészen jó házakat mutatott. De ahhoz, hogy a színház megteljék, most is vattázni kellett s a vattázás elég nehezen ment, mert a színház rokoni és baráti, ismerősi kapcsolatai kimerültek s túl messzire nem lehet menni szabadjegyesekért, mert akkor végzetesen elterjed a darab rossz híre. A színház nem ment rosszabbul, mint máskor hasonló időben s ezért az igazgatók nyugodtan ültek az irodájukban és külön mindennapi gyönyörűséget jelentett nekik Niki boldogtalan magatartása, Mert porig volt alázva. Tudta, hogy a Balkán rózsájánál jobbat nem írhatott és valami nagyon mély sejtelem azt mondta, hogy nem is fog ennél jobbat írni.

Miért nincs hát igazi sikere? Álmatlanná vált, lefogyott, nyugtalan lett, nem találta a helyét, a kétség szüntelen gyötörte és a gond is. Mamának és testvéreinek drága ajándékokat vett, fizette a hotelszámlákat; a szereplőknek küldött ajándékok: arany cigarettatárca, ezüst virágkosár Mizzinek, ijesztő összeggé tornyosult a folyószámlán. S azt rendezni kellett. A tantiemből alig kapott valamit, mert Nem igazgató úr üzleti pontossággal elébe terjesztett bonyolult számvezetései azt igazolták, hogy a régebben felvett előlegek nagyobbak annál az összegnél, amelyet eddig a Balkán rózsája összezengett. Niki gyűlölte az adósságokat. Testileg, lelkileg tiszta ember volt, borzadt a rendetlenségtől s a zilált viszonyoktól.

Farsang első napján a kávéházban volt. Még a zajos Múzeum– kávéház is csendesen és üresen tátongott. Az emberek bálba készülődtek, a nők otthon vasalták és díszítették ruháikat, a férfiak a borbélynál szépítkeztek. Ebben az időben az urak fürtjeit hullámosra sütötték és a bajuszukban is csábító kunkorokat égetett a tüzes vas. Niki magányosan üldögélt a márványasztalnál, a délutáni újságot olvasta volna, de az agya nem alakította át gondolattá a betűsorokat. Az utcáról bevetődő fehér hó világosságában egy magas árnyék jelent meg. Montag úr állt meg előtte.

– Nincs kifogása ellene, hogy leüljek?

Ha maga az ördög kérdezte volna ezt Nikitől, akkor sem tett volna ellenvetést. Örült, hogy valaki, ha csak kis időre is, megszabadítja gondjaitól.

– Tessék, örömmel.

– Napok óta keresem önt – kezdte Montag úr, mialatt botját és sálját gondosan elhelyezte a széken. A bundáját nem vetette le. Sovány ember volt és mindig kissé didergőnek látszott. Zeneműkiadó vállalata volt, nagyon sok pénzt keresett azzal, hogy a sikeres szerzők operettjeinek zongorakivonatát kiadta, az ismeretlen szerzőknek előleget adott születendő műveikre és hosszú évekre anyagi rabságba hajtotta őket.

Bánatos, gyomorbajos modora volt, mint általában a szegény tehetségeket foglalkoztató gazdag embereknek.

– Valami baj van a Balkán rózsája kottáival?

Montag úr felháborodott mozdulatot tett.

– Ugyan kérem. Nálunk minden a legnagyobb rendben megy. A bemu– tatóról még nem jelentek meg a kritikák, amikor a kottákat már szétküldtem az üzleteknek. A mi vállalatunk évszázados. Akkor raktuk le az alapjait, amikor a magyarok még furulyázni sem tudtak. A mi üzletvezetésünknek klasszikus hagyományai vannak. Baj van a kottákkal? Ugyan kérem! – legyintett, majd elmerült a hőskor emlékeibe.

– Az anyai ősöm adta ki Schubertet, minden nap hozott neki egy dalt, abból élt. Egy dal ára elég volt Schubertnek egy napra. Maguk fiákeren járnak és drága lakásokat tartanak fenn, de nem tudnak minden nap egy dalt megírni. Maguk megnyúzzák a zeneműkiadót, és én hogy szolgálom ki magukat! Milyen pontosan! A legtisztább üzleti elvek szerint.

– Felsőhajtott. – De sehol semmi elismerés. Semmi hála.

– Gondolja, hogy ráfizet a Balkán rózsájára?

– Ha ráfizetek is – szólt Montag úr önérzetesen az én hibám lesz. Én hittem az operettben és ha tévedtem, menjek tönkre. – Keserűen pislogott. – Megérdemlem.

– Tehetnék önért valamit? – akarta kérdezni Niki, de felpillantva a szomszéd sarokra látott, ahol Montag úr négyemeletes háza állt. Így nem szólt, várta, hogy mi következik? És most Montag úr mondta azt, amit ő akart.

– Tehetnék önért valamit? – Tűnődve vizsgálgatta Nikit. A tekintete rosszallóan kúszott végig finom ruháján, drága nyakkendőjén, fényes kemény gallérján. – Ön szereti a luxust. Önnek pénz kell. S a Balkán rózsája nem váltja be a reményeket. Nekem – bánatosan nyomta meg a szót – tetszett a zene. De úgy látszik, ez olyan intim zene, afféle Chopin, ami a zongorán szól a legszebben, de a nagy zenekarhoz nincs elég ereje. Önnek sürgősen másik operettet kell írnia.

Niki megrebbent. Elmondhatatlanul fáradt volt, hetek óta süket üresség tátongott az agyában.

– Új operettet kell írnia, hogy kiköszörülje a csorbát, de ahhoz, hogy nyugodtan dolgozhassék, pénzre van szüksége. – Montag keserves, sápadt arcára megkísérelt egy szeretetre méltó mosolyt feltornázni. – Én kedvelem önt. Rendelkezésére bocsátók háromezer koronát, hogy nyugodtan dolgozhassák.

– Előlegként az új operettre?

Montag úr úgy rázta a fejét, mintha nagy fájdalmat okozna neki a mozdulat.

– Ó nem. Azt szeretném tisztán hagyni. Beláthatja ugye, hogy a Balkán rózsája után, az ember már nem lehet biztos benne, hogy ön milyen zenét ír?

Természetesen én azt akarom, hogy ön jó zenét írjon, de beláthatja, én családos ember vagyok, nem kockáztathatom a gyermekeim jövőjét. Úgy gondoltam, hogy ezért a háromezer koronáért megveszem a Balkán rózsája zenéjének színpadi jogait.

Niki megdöbbenve meredt rá. Szólni akart, de Montag közbevágott.

– Nézze csak, ez a legjobb színházi szezon és maguk vattázzák a házat.

Mit lehet itt várni még? A város tele van idegennel, a szállodák zsúfoltak, farsang van, mindenki jön– megy, pénzt költ és maguk vattáznak. Sokat mondok, ha ebben az operettben meg van háromezer korona.

A folyószámla nagyon meg volt terhelve, a kávéház üres és kietlen, Niki dallamvilága reménytelenül néma, ő maga összetört és boldogtalan. Az egész üzletben csak annyi szerencséje akadt, hogy a meglepetéstől és a keserűségtől nem talált szavakat és Montag úr ezt habozásnak vette. Felfelé licitált. Egy negyedóra múlva megkötötték az üzletet. A Balkán rózsájának jogai tehát négyezer koronáért örökre Montag úrhoz jutottak.

NIKI MÉLYEN HALLGATOTT ARRÓL, hogy milyen üzletet kötött Montag mesterrel. Később, amikor kipihente magát és a bemutató csalódásait és izgalmait kezdte belepni az egymásra rakódó napok rétege, rájött, hogy másképpen is megoldhatta volna anyagi problémáit. Noel kerülő úton értesült az ügyről, és hosszan és maró részletességgel magyarázta meg Nikinek, mekkora bűnt követett el.

– Időszaki elmezavar! – kereste a megfelelő kifejezést és keserű örömmel élvezte, hogy megtalálta. – Anyagi öngyilkosság, megmagyarázhatatlan téboly.

Niki igazat adott neki, de már nem segíthetett a dolgon, s megkísérelte elfelejteni. Még katonakorában tanulta meg, hogy a megpróbáltatásokat panasz nélkül kell elviselni, nem szabad sírni a kiöntött tej miatt. Hát most nagyon sok tejet öntött ki. A pénztári kimutatások nem mutattak ugyan emelkedést, de a darabot továbbjátszották. Igen és Nem urak méltányolták két vezető színészük remek alakítását és a Balkán rózsája különben is hozott nekik annyit, hogy nem fizettek rá a színházra. Hetvenöt előadást ért meg a darab és a színházban kiírták a következő operett próbáit, amikor egy új ember jelentkezett szokatlan ajánlattal.

Meyerhofer úr merész vállalkozásba kezdett. Színházat épített kinn a külvárosban, nagy tömegek befogadására készülő zenés színházat. Az épület elkészült, mielőtt Meyerhofer társulatot szervezhetett volna. A közepén jártak a színházi évadnak, ilyenkor a neves színészek már mind szerződést kötöttek. Meyerhoferben azonban égett a vállalkozási kedv és nem szerette volna szép, új színházát őszig üresen hagyni. Azt ajánlotta Igen és Nem uraknak, hogy átveszi a Balkán rózsája szereplőgárdáját úgy, amint van, s Niki operettjével nyitja meg a színházát. Természetesen, bizonyos részesedést fizet Igen és Nem uraknak az előadásokból. Az igazgatókat meglepte és gondolkodásra késztette az ajánlat. Örömmel engedték át az előadást Meyerhofernek, mert a Balkán rózsájától már nem vártak sok pénzt. De nem tudták megérteni, mit lát Meyerhofer ebben az operettben? Felmerült bennük a gondolat: talán tévedtek volna a mű megítélésében? De hamarosan megnyugtatták magukat azzal, hogy Meyerhofer nem egészen épeszű.

Meyerhofer úr díszleteket csináltatott, a szereplők új ruhákat kaptak és igényes, ápolt, szép színpadon szólalt meg az új hajlékban Balkán rózsája.

Niki vezényelt, s az előadásnak és még inkább a muzsikának most volt az első igazi sikere. A külváros lakói boldogok voltak, hogy színházat kaptak. Ünnep volt számukra az a nap, amelyen színházba mentek. Az ünnepet aztán gyakran megismételték. Ez a közönség ritkán jutott el a belvárosi öreg színházba, bizonyos félénkség tartotta vissza ettől és a jegyek is drágák voltak. Az új színházban azonban sok volt a férőhely és így ajegyek árát olcsóbbra szabták. De bármekkora volt a színház, minden este megtelt. A közönség hálás volt, feszülten figyelte a színpadot, szomjasan itta magába a zenét. Az előadás legparányibb részletét sem mulasztotta el, az első hangtól az utolsóig maradéktalanul figyelt, boldogan és bőven tapsolt, úgy vette birtokába a Balkán rózsáját, mint csak neki szóló ritka ajándékot. Ennek a közönségnek magasrendű élvezet volt a színház, nemcsak futó szórakozás, egy délutáni tea és egy kései estély között, mint a Belváros lakóinak. A kis emberek a színházból elvitték magukkal munka helyükre Niki dallamait, fütyülve és énekelve terjesztették tovább, lelkesen beszélték meg Mizzi és Louis és a többiek alakítását. Meyerhofer úr színháza minden este tele volt, a Balkán rózsáját egészen nyárig játszotta.

Montag úr, ha a kávéházban vagy az utcán feltűnt, Niki sietve visszafordult, vagy nagy kerülőt tett.

Mostanában apró, szokatlan jelenségek keltették fel Niki figyelmét. A lapok írni kezdtek a Balkán rózsájáról. Hol itt, hol ott jelent meg egy színes cikk, pletyka vagy anekdota az operettről. Mizzi nyilatkozott, vagy Louis nyilatkozott, vagy egy ismert suszter mondta el, hogy hány tucatpár selyemcipőt táncoltak már szét a táncosnők, a masamód arról beszélt, hogy ismét új kalapokat készített az operetthez és nyilatkozott az a masszőr is, aki Louist szokta dögönyözni előadás előtt. A híres ugrást minden este újra csodálta és izgatottan várta a színházi közönség. Mert mindig hat az a közönségre, ha a színész olyat tesz a színpadon, amit inkább egy sportbajnoknak vagy egy söröskocsinak kellene tudnia.

Niki hazulról jött levelekben újságkivágásokat talált. A magyar lapok is írtak a nagy sikerről és mama gondosan kivágta és elküldte a híreket. A pesti nagy operettszínház igazgatója felutazott Bécsbe, lekötötte a Balkán rózsáját és tisztelgő látogatást tett Nikinél. Niki kis fanyar mosolygással hallgatta a direktor áradozásait. Ha akkor ez szóba állt volna vele Pesten, ha ez rendelt volna nála operettet! Természetesen megígérte, hogy a pesti bemutatót ő fogja vezényelni. Kurt is írt, most Lipcsében volt karmester. Ő is újságkivágásokat küldött, már a német sajtó is foglalkozott a Balkán rózsájával. Egy hamburgi színigazgató felkereste Nikit, ő újabb ígéretet tett, hogy ott lesz a hamburgi premieren. És egymás után jelentkeztek a külföldi színházi emberek az északi kis országokból is.

– Nem értem egészen – mondta Niki Noelnek – , mi történik itt?

– Én tökéletesen értem – válaszolt Noel. – Az első perctől kezdve tudtam, hogy a Balkán rózsája új korszakot nyit az operett történetében. A jelentősége ugyanannyi, vagy talán még több, mint Strauss Denevérjének.

– Na, de... – vetette közbe Niki, de Noel nem hagyta szóhoz jutni:

– Na, de a közönséget a farsang foglalta le, a kritikusok pedig nem értették meg. Ne felejtsd el, kedvesem, hogy nagyon sokszor a kritikus elvetélt komponista vagy író. Öntudatlanul él benne az irigység az aktív tehetség ellen és ha remekművekkel találja magát szemben, nem ismeri fel, mert ha felismerné, a saját impotenciáját látná igazolva. Gondolj Hanslickra. Ezt a derék kritikust nyolcvan esztendeig tartotta jó egészségben az ellenszenv, amit az új tehetségek váltottak ki belőle. Pár évvel ezelőtt még én magam is hallottam tőle, hogy a zenének nincs joga érzelmeket kifejezni, a zene nem ábrázolhatja a valóságot, csak a formai elemek a fontosak. Mutass nekem embert, aki jobban üldözte volna Lisztet, vagy Wagnert, akiket a szakszerűen nem képzett közönség egy része már első jelentkezésükben felismert. – Legyintett. – A kritikával nem szabad törődni.

A közönségnek sokkal egészségesebb az érzéke. Meyerhofer direktor közönsége azonnal tudta, hogy mit lát és mit hall, és esténként, ha bemegyek a színházba, jókat nevetek, amikor látom, hogy Igen és Nem direktor urak közönsége is kijön a külvárosba, hogy újra és újra megnézze a Balkán rózsáját.

– Na, de – kezdte Niki újra – a külföldi lapok hogyan vettek tudomást a sikerről? Ez a külvárosi siker végeredményben lokális. A külföldi lapok bécsi levelezői nem vesznek maguknak fáradságot, hogy kimenjenek oda.

Különben is ők csak politikai híreket, társaságbeli botrányokat és udvari pletykákat szoktak megírni lapjaiknak.

Noel hallgatott egy ideig, pedig ezt ritkán szokta tenni.

– Ez a te végzetes időszaki elmebajodnak a következménye. Nem csodálkozom, hogy még nem jöttél rá. Ez a levelező, kedvesem,Montag mester. Montag mester zsebében van a darab és neki az érdeke, hogy egész Európa felfigyeljen a Balkán rózsájára. Montag mester mozgatja külföldi ügynökeit s azok helyezik el a híreket a német meg északi lapokban, azok tépik a szájukat Pesten. Mit gondolsz, feljött volna Bécsbe a két pesti operettszínház igazgatója? Vidor és Beöthy – mellesleg tetszik nekem ez az okos, elegáns fiatalember – egymásnak adták a kilincset. – A hajába markolt. – Üvölteni tudnék a dühtől, hogy a darabot kiadtad a kezedből.

Niki nyugodtan mosolygott. A mosoly, amellyel megnyerte magának az embereket, néha önmagával szemben is hatott. Elvégre az ember nem cserélheti ki a sorsát, de ha elég makacs és van ereje hozzá, megváltoztathatja. Már nem volt fáradt, nem kongott üresen érzésvilága, az élményei ismét jelentkeztek és mint mindig, énekeltek. Most már rájött, hogy bármennyire ragaszkodott volna is ifjúsága álmaihoz, szabályos szimfóniákat aligha írt volna. Szerette a hangszereket és boldogan tapasztalta, hogy egyre mélyebben hatol be hangzásuk titkaiba. De a melódiák mindig emberi hangon szólaltak meg benne és az eleven hangszer, az énekes után kiáltottak. Több mint tíz éve zsongtak benne a magyar valcer drámai ütemei és nagy, bő gazdagságban kísérték az Ilona keltette élménysorozat melódiái.

Most nem tudott figyelni anyagi veszteségeire. Betöltötte a készülő mű. A magyar vidék képei, emberi figurái nyüzsögtek benne, és a kisvárosi kávéházban cigányokkal átmuzsikált éjszakák erős, sötét színekkel, határozott körvonalakkal jelentkeztek. Újra dolgozott.

A Balkán rózsája friss fényt vetett a nevére, régebbi operettjeit elővették a színházak. A ravasz madarát új címmel, néhány új jelenettel gazdagítva német városokban játszották. Az orosz miliő, amely a bemutatón idegenül hatott a közönségre, most megmozgatta a közönség fantáziáját. Az egész világot felizgatta az orosz– japán háború; a tulajdonképpeni nagy riportok ideje s a világot járó riporterek kora most kezdődött meg.

Rozsgyesztvenszkij admirális hiábavaló hősi útja és Csuzima drámája hónapokig szenzáció volt Európában. A tavasz madarának hideg, titokzatos, ismeretlen légköre izgató, újszerű, de ismeri területté vált. A kritikusoknak megint nem tetszett a darab, de a közönségnek tetszett és a Kéményseprő meleg, emberi figuráit is elragadtatással fogadták, a másik két operett muzsikájában boldogan fedezték fel a Balkán rózsája komponistájának már ismerős, csillogóan gazdag, pazarlóan bőkezű közvetlen melódiakincsét.

Niki már nem volt szegény ember. Régi kis lakását feladta, szép tágas otthont rendezett he, hogy az édesanyja és a húga hozzáköltözhessenek.

Frau Lenztől nem vált meg, de szolgálatába fogadott egy fiatal falusi legénykét, aki Anzenauból származott és kissé bánkódva vetette le a bőrnadrágot, hogy felcserélje a fekete inasruhával és a széles, fehér écharpe– al. Niki, bár kissé szégyenkezett önmagában, olyan inast akart, amilyen egykor Ilonát szolgálta ki. Johann–nak sok dolga volt. A csengő egyre szólt az előszobaajtón, a leglehetetlenebb időben jelentkeztek a látogatók. Külföldi színigazgatók, színházi ügynökök és librettisták. Most már nem kellett könyörögnie a szerzőknek, s nem kellett a kis katonakarmesternek önérzetét megtagadva, verejtékező buzgalommal zongoráznia a szerzeményeit, hogy bebizonyítsa a nagyképű, fölényes szövegírónak, hogy ő nemcsak katonakarmester. Az az olcsón bölcselkedő pesti újságíró és az az elegánsan hideg pesti minisztériumi tisztviselő, aki egykor a Népszínház operettjeinek dalszövegeit és librettóját írták, bekopogtattak Nikihez.

FELUTAZTAK BÉCSBE, ELHOZVA ÚJ OPERETTJÜK SZÖVEGKÖNYVÉT, mert amint mondták, az európai színpadokra csak Niki zenéjével juthatnak el.

– Ugye emlékszik még rám? – mondta az elegáns szerző. – A szép Edithnél találkoztunk teán.

Igen. Niki jól emlékezett reá. Jobban mint kellett volna. Még arra sem vállalkozott, hogy elolvassa a librettót. Sajnos mostanában olyan kevés az ideje...

De a két írót, mert magyarok voltak, ott tartotta ebédre és befelé csendesen mosolyogva figyelte, hogy elképednek az ezüst tálak, a sok kristály, a nehéz evőeszközök és az asztalról földig érő, hímzett terítő fölött. Hiába, Niki szerette a luxust és sietve valósította meg sürgető vágyát: csak szépet, csak drágát akart látni maga körül. Az arca nem árulta el, hogyan élvezi, amint a két szerző egymásra néz az arany halkések láttán. Közben arra gondolt, hogy talán nem is volna ostobaság velük megíratni az Ilona–operett – magában még így nevezte – szövegkönyvét. Noel osztrák. S ő nem tudja ízlelni a magyar táj és a magyar emberek keserű–édes zamatát. Noel remeknek tartja a tokaji bort, de azért sört iszik. Mégsem cserélte ki Noelt a két magyarra. Amíg vendégül látta őket, mulatott azon, hogy elkápráztatja őket a pompázatos luxus külsőségeivel, de ügyesen és gyorsan búcsúzott tőlük. Kevés ideje volt. Az idő úgy fogyott, ahogy a siker nőtt.

IV.

A DIADALÚT MEGKEZDŐDÖTT. A Balkán rózsája bemutatói egymást követték külföldön. Nikinek jelen kellett lennie a premiereken, bár ez sok kiadást jelentett és semmi bevételt. Pesttől Koppenhágáig, Párizstól Krisztiániáig már mindenütt énekelte a bűbájos özvegy a csábító dalt. Niki nem takarékoskodott sem idővel, sem pénzzel, sem fáradsággal. Ment, ahová hívták. Oly sokáig mellőzték, oly sokáig volt félreállítva, oly sokáig nem vették semmibe, hogy szüksége volt az igazolásra. Tehetséges. Sikere van. Szeretik. Ott volt a főpróbán, elragadó udvariasságával tanácsokat adott a karmesternek, új árnyalatokat hozott a színészek játékába s ajándékokat adott a primadonnától kezdve minden szereplőnek. Elismerés és szeretet kísérte, úgy úszott tulajdon muzsikájának hullámain, mint egykor a meleg Földközi– tengerben. A birtoklásnak az a gyönyörűsége fogta el, amelyet ifjúkorában érzett, amikor megérkezett este új állomáshelyére, a katonai kikötőbe. Ismeretlen, szűz területet hódított meg.

A beteljesülés tökéletes volt, teljesen eszményi, nem kísérte semmi anyagi haszon. Ő csak ráfizetett a szerelemre. Érdekmentes, önzetlen, tiszta szerelem volt. A pénzt Montag úr kapta.

Még gyerekkorában, szülei megismétlődő vándorlásai közben megszokta az utazást. Most pedig ragyogó szórakozásnak találta. A tájak kevésbé érdekelték, mint az emberek. Feltűnő és ismét eltűnő útitársait úgy nézte, mint a színpadi figurákat. Szerette a vonat zakatolását, a nagy Pullmann– kocsik zsongító hintázását, a távíróoszlopok drótjai követték, mint egy gigantikus kotta vonalai. Az óriási kottán nem egyszer zendültek meg melódiák. A muzsikából egy– egy, a fülkében megjelenő vagy a folyosón elvonuló nő ébresztette fel. Az utazás különleges romantikával vonja be az asszonyokat. Jönnek és mennek, magukkal hordva életük ismeretlen anyagát, valóságosabbak az álom alakjainál és mégis úgy tűnnek el, mint az álomkép. Tulajdonképpen ez a legszebb bennük. Niki ijesztően népszerű kezdett lenni, ismerték a nevét és ismerték az arcát is. Az elröppenő múzsák előtt nem őrizhette meg inkognitóját. A nőket most már a hírneve is szédítette s a viharzó siker mögött sejtett pénz. Persze azt kevesen tudták, hogy az aranyeső kire hull.

Krisztiániában az operettszínház a csőd szélén állt, végre a Balkán rózsája töltötte meg sokszáz előadásra közönséggel a színházat és pénzzel a direktor üres kasszáját. Ez az ember nem szégyellt őszinte lenni, a százas jubileumon, amelyre meghívta, könnyes szemmel köszönte meg, hogy megmentette. Niki mosolyogva veregette a nyakába boruld igazgató hátát, de azt nem árulta el, hogy a Balkán rózsája eddig mindenkinek adott, csak éppen neki nem.

Azt hitte, hogy az északi államok lakói hűvösek és fegyelmezettek és érzelmeik nyilvánításában lassúak és langyosak. De mindenütt meglepetés érte. A norvégek és a svédek, a hollandok és dánok majdnem olyan tüzesek voltak, mint az olasz publikum. Koppenhágában, amikor az előadás után megjelent a függöny előtt, az emberek felálltak a nézőtéren, kiabáltak, kendőiket lobogtatták, a hölgyek letépve ruháikról a virágokat, a színpadra dobták. Majd számtalan kihívás, meghajlás, függöny fel–lehúzás után, Niki egy utolsó meghajlással búcsút akart venni tőlük.

De a közönség nem hagyta el a nézőteret. Újra akarták hallani a nagy valcert. A zenészek, fáradtan az esténként számtalanszor megismételt újrázástól, megszöktek a színházból. Niki tanácstalanul, mosolyogva állt a primadonna és a bonviván között. Végre előkerült valahonnan egy hegedű, álla alá tette a hangszert és maga játszotta a nagy valcert. A két színész az üres színpadon táncolt és énekelt. Mindez furcsa volt, gyerekes és megható. Nikinek olyan bizonytalan érzése támadt, mintha még kamasz lenne és a szüleinek hegedülné lelkendezve az új kompozícióját.

A torka összeszorult, a szemhéjai tüzeltek. Ha évek múlva, később végiggondolt az életén, ezeket a perceket érezte legtisztábban a siker teljességének.

Párizsban elegáns, kacér és disztingvált volt az előadás. Itt, ahol a világ majdnem minden népe találkozik és a párizsiak közelről ismerik a balkáni embereket, különleges zamatot kapott a Balkán rózsája.

Színesebb és élénkebb volt, mint a bécsi bemutató, csúfondárosabb, a színészek jobban játszottak, mint ahogy énekeltek, a szép özvegy összekacsintva a közönséggel félhangon csevegte el az énekszámait. A bécsi színészek komolyan vették a librettót, a párizsiak karikatúrát csináltak belőle. De a kritikus, idegeneket nem kedvelő francia közönség elolvadt a muzsikától és előadás után az enyhe párizsi éjszakába magával vitte Niki dallamait. A világváros elbűvölte volna Nikit, ha ráért volna foglalkozni vele. De semmire sem jutott ideje. Itt jelentkezett az amerikai ügynök, az egész Egyesült Államokra akarta lekötni a Balkán rózsáját. Niki Montag úrhoz utasította.

Librettisták rohanták meg; aztán külföldre származott magyarok és osztrákok, dologtalan, kóbor népség, majd mindegyik rokoni kapcsolatokat emlegetett és pénzt kért. Azt a szédületet, vágyakozást, sóvár kíváncsiságot, amely régebben majdnem minden nagyvárosban elfogta, Niki már nem elégíthette ki többé. Be volt zárva a hoteljébe, hogy tárgyaljon és ismét tárgyaljon, nem vághatott egyedül neki Párizsnak, hogy birtokába vegye a várost.

A diadalútnak nem akart vége szakadni. Bécsbcn már túljutottak a há– romszázadik előadáson, ilyen sikert a császárváros soha nem ért meg. A Balkán rózsája Budapesten is kivirult. Niki természetesen elutazott a bemutatóra. Szép, jóhangú színésznő énekelte a címszerepet és férfias, ragyogó színész volt Mirko. Niki hálásan gondolt Louisra s Louis a legkisebb részletéig kidolgozott alakítására, de most. Pesten látta, hogy az igazi Mirko ez a magyar színész. Felcsapó tűz, barbár báj, meleg, szárnyaló világos bariton egyesült ahhoz, hogy valóság legyen Noel elképzeléséből és Niki átköltött élményéből.

Pesten nem lehetett abbahagyni a sorozatos előadásokat. Mirko alakítója, aki csak egy játékos szeszélynek engedve lett színész, visszament nyírségi birtokára gazdálkodni; az első magyar Hanna belehalt egy tragikusan ostoba balesetbe; mindez nem ártott a sikernek. Az operettet más szereposztásban adták, a muzsika láza oly tartós és oly magas volt, hogy a közönség láza sem csökkent. A Balkán rózsája már nem operett volt, hanem tömeg– ragály. A színészek kifáradtak, idegösszeomlást kaptak a százszor meg százszor ismétlődő szövegről, újak jöttek helyükbe, azok is kidőltek, hogy átadják helyüket másoknak. A sikert már az sem állította meg, hogy a fekete Habsburg kopott, öreg primadonnáját vették elő, vagy prózai színész hápogta Mirko forró dalait. A zene pótolt mindent.

Niki az újabb százas jubileumokra lelátogatott Pestre. Azzal csalta önmagát, hogy rokonait is meg kell olykor néznie, de valójában az elégtételt élvezte.

EZ A VÁROS NEM VOLT JÓ HOZZÁ.

Szegényen, gyakran megalázottan élt itt. Pest túlságosan okos város, közönségesen és kegyetlenül okos, büszke az eszére; villámgyorsan csap le arra, akit kevésbé eszesnek talál magánál. Legjellemzőbb műalkotása a vicc. Nem lehet másképpen nevezni: a rövid szó, az egyetlen magánhangzó és a csattanó, befejező kettős mássalhangzó érzékelteti lényegét a különleges lokális műfajnak, A többiek, akiket ostobának tart, nem valószínű, hogy kevésbé okosak, mint ő. De ezeket hátráltatja ítéletük kíméletlen kimondásában a tapintat, a jóindulat, vagy az idealizmus. Pestnek nincsenek ideáljai. Imádja a pénzt, térdre rogy a siker előtt, hajszolja a szenzációt. Igazi nagy alkotóművészi elmenekülnek a városból környékbeli házakba, a körút hivalkodó palotáinak toronyszobáiba, vagy kihalt budai kávéházakba, vidékre, a város fölé vagy a múltba. Niki sem elég erőszakos, sem elég közönséges nem volt ahhoz, hogy Pesten arathassa elő sikerét; és most, hogy visszatért mint Európa egyik leghíresebb embere, nem volt benne sem bosszúállás, sem fanyarság, csak egy kis humoros csodálkozás. Azok az okos újságírók, akik néhány évvel ezelőtt nem álltak vele szóba és vicceket gyártva az operaszerző karmesterről, intézték el első művét, tolongtak szállodájában, körültáncolták, hogy sikerének morzsáiból valamit felcsipegessenek. Az egyik operettlibrettót hozott, a másik dalszöveget, a harmadik levelet kért az egyik bécsi újság szerkesztőjéhez; aztán voltak olyanok, akik hölgyeket hoztak és a hölgyek fel akartak lépni Niki darabjaiban, más hölgyek Bécsbe óhajtottak szerződni; de az újságírók gyöngéd kapcsolataikon kívül óriási rokonsággal rendelkeztek s a rokonság minden tagja énekes, színész, szövegíró akart lenni. A legegyszerűbb kívánsággal azok jelentkeztek, akik bájos pesti közvetlenséggel pénzt kértek Nikitől.

Miért kértek pénzt? Mert nekik nem volt és feltehető, hogy Nikinek van, miután az újságírók írnak róla s a darabjait egész Európában játsszák.

Niki fogadta az újságírókat s finom szesszel, szivarral és cigarettával kínálta őket, mosolyogva hallgatta az elképesztő kívánságokat és másnap az újságokból megállapíthatta, hogy milyen elképesztő ostobaságokat mondott. Napokig dühöngött, csak évek múlva tanulta meg, hogy a világ minden táján bármit mond az ember egy újságírónak, azt sohasem látja viszont a lapokban. Az újságíró azt írja meg, amit a szerkesztője és a közönsége kíván tőle, vagy amit ő feltételez, hogy kívánnak tőle. Az igazság a legkevésbé fontos. Később úgy védekezett a körülötte mesterségesen árasztott ostobaság dagálya ellen, hogy sajtófőnököt választolt az újságírók közül, bőségesen megfizette, hogy ellenőrizze a többiek munkáját és meggátolja, hogy képtelenségeket adjanak a szájába. Ez a módszer máshol megfelelt. De Budapesten az újságírók olyan okosak voltak, hogy a közülük kiemelt kollégájukat sem fogadták el tekintélynek. Az indoklás nagyon egyszerű volt: miért ő és miért nem én?

A Balkán rózsája pesti bemutatója idején Niki egy–két nap alatt látta, hogy el fog merülni a szenzációra éhes budapesti ész és budapesti korlátoltság hullámaiban. Segítségre volt szüksége, józan tárgyilagosságra és polgári érdektelenségre. Ezt Feriben találta meg. Feri az első nap meglátogatta a szállodájában. Alig tudott átvergődni az újságírók, a tisztelők és a pénzre várók nyüzsgő tömegén.

– Ezeket az alakokat ki kell dobni – szólt Feri köszönés helyett.

Kényelmesen elhelyezkedett a Dunára néző lakosztály kissé kényelmetlen empire–székében. – Ezek mind pénzt akarnak és aki nem akar pénzt, az még rosszabb. Mert ha pénzt adsz valakinek, természetesen mindig kölcsönt kérnek, megszabadulsz tőle egy időre, legalább annyi időre, míg ő azt hiszi, hogy te elfelejtetted, mennyit adtál neki. De aki nem pénzt kér, az lerázhatatlan.

Fürkészve nézett körül. A hálószobából kiment a fürdőszobába, csalódottan tért vissza, majd az empire– komód mögött felfedezett egy tapétaajtót. Ez a szomszédos kis szalonba nyílt, amely arra szolgált, hogy a vendég kívánsága szerint, több helyiséggel bővítsék a lakosztályt. Feri a szobafőnökért csengetett, rövid mondatokat váltott vele s aztán a főkulccsal – ez az a szállodai csodakulcs, amely minden ajtót nyit – felfegyverkezve megszöktek a Niki szalonjában hemzsegő had elől.

– Máskor ne menj szállodába – tanácsolta Feri. – Jöjj hozzám lakni. Én megvédelek. – Egymás mellett futottak le a személyzeti lépcsőn. Egy szűk kis belvárosi mellékutcába jutottak.

– A pénz veszedelmes dolog.

– Nincs olyan sok pénzem, mint hiszik.

Feri megértőén bólintott.

– Persze, hogy nincs, a szegények és a lusták tíz forintot száznak gondolnak.

Feri meg mindig a régi lakásban lakott, de mert a pénze egyre gyarapodott, úgy gondolta, illik megtisztelnie azzal a tőkét, hogy az egész földszintet a lakásához csatolja. Aranylábú, fényes selyembútorok, aranykeretes tükrök, arany asztalok és vastag szmirnaszőnyegek hirdették vagyonát a hideg, levegőtlen szobák egész során. Feri továbbra is a közös hálószobát használta nappalinak és kedves vendégeit a kassza meleg közelségében fogadta. Szeretett művészetről beszélni, mert mióta unokatestvére művészettel pénzt keresett, megváltozott a véleménye.

Leültette Nikit a legkényelmetlenebb székbe, szólt a feleségének, hogy hozzon valami kis „Frühstück”– öt. Biedermeier régi porcelánon – Niki megismerte a nagymama komáromi tálát – Feri gyárának legízletesebb készítményeit tálalták. Forró sonkacsülköt, legalább tízféle felvágottat, meleg kolbászt ecetes tormával. Fonott kosárban különféle péksüteményt tett az asztalra az asszony. Feri büszkén mutatott a kosárra.

– Az üzleteimben kenyeret meg zsemlét is árulunk, meg szavanyúságot is, hogy a vevő egy helyen tudja megvenni a vacsoráját. Én nem voltam megelégedve a pékekkel, így hát a Franzstadtban megvásároltam egy pékséget s ott most az én fennhatóságom alatt dolgoznak a legények. Eddig harminckétféle péksüteményt találtam ki. Egyél! – biztatta Nikit. Kezébe vett egy kalácsformájú, mákkal meghintett süteményt és a szakember gondos vizsgálódó mozdulatával, az ujjaival ízlelve a minőséget, széttörte a kalácsot. – Nézd meg milyen foszlós, a legacélosabb tiszavidéki búza.

Nem engednék be más lisztet az üzletembe.

Elmélázva tekint a levegőbe.

– Hát nem mondom, nekem nagyon tetszett a Balkán rózsája. Az emberek itt is belebolondultak. Hiába, a közönségnek jót kell adni. Csak az az áru hozhat tartósan pénzt, amiben nincs csalás. Én nem gyorsan akarok pénzt szerezni, hanem lassan, de tartósan.

Töltött a nehéz kristálykancsóból; a piros, kissé fanyar magyar bort szerették mind a kelten.

– Ez is az én termésem – jegyezte meg Feri. – Vettem pár hold szőlőt, kadart termelek rajta. S aztán, mert sokat bosszantottak a kocsmárosok, rendetlenül fizették a nekik szállított kolbászárut, megmérgesedtem és ebben a két kerületben, a nyolcadikban és a kilencedikben nyitottam egy– két bodegát. Itt az én árumat adjuk, az én süteményemet és az én felvágottjaimat eszik, az én boraimat isszák. Szerény kis üzletek, fel sem tűnnek. De, mert kikapcsoltam a vendéglőst, a kocsmárost és a péket, e sem tudod képzelni, hogy ennek a három láncszemnek a kihagyásával mennyit keresek. Egyél – tolta ismét Niki elé a tálat a legprímább disznóhús, elsőrendű, nyugodtan eheted. – Megdörzsölte a homlokát. – Neked is ezt kellene csinálnod.

– Nem bírok már többet enni – védekezett Niki. Feri elmosolyodott, gondosan megmártogatta a meleg kolbászt az ecetes tormában.

– Jó, jó. Emlékszem, hogy mindig kákabélű voltál, nem az evésről beszélek most, a te szakmádban kellene azt tenned, amit én. Figyelem ám én, öcskös, a kottaüzleteket is. Látom, hogy mindenfelé árulják az operettek kottáit. Beszéltem a kereskedőkkel. Felháborodtam! Gyalázatosan megsarcolnak téged. Három– négy ember dagadtra keresi magát rajtad.

Neked kellene a kottákat kiadni és neked árulni. Na, ne dühöngj, ne dühöngj

– emelte fel mind a két kezét. – Nektek művészeknek az a bajotok, hogy marhamódra büszkék vagytok. A te tőkéd éppen olyan tőke, mint a másik.

Abban, hogy eladod, nincs semmi szégyen. Én kövér disznókat dolgozok fel, te valcereket meg polkákat. Áru, áru. Ne hagyd magad kifosztani.

Felkelt a székből, súlyos, nehéz léptekkel végigballagott a szobán, megállt a kassza mellett és otthonos, kényelmes mozdulattal nekitámaszkodott.

– Az operettjeidet se kellene ebek harmincadjára odadobni. Miért nem veszel egy színházat? Ha a saját vállalkozásodban játsszák a darabjaidat, kiküszöbölöd az igazgatókat és az, amit ők lopnak el, neked jut. Nikikém– fejezte be meghatottan én mindig jó keresztény voltam, az Isten adományait bűn eltékozolni. Te se tékozold el, amiben az Úr kegyelme részeltetett.

Feri visszajött az asztalhoz, leült, elmerengett, egészséges, piros arca ellágyult:

– Elhatároztam, hogy szalámigyárat alapítok. A szalámigyárban van fantázia. Le fogom pipálni az olaszokat. Nekünk magyaroknak több a lehetőségünk arra, hogy jó szalámit készítsünk. A magyar marha és a magyar sertés a legízesebb. Az arány fele– fele, a borsra pedig előnyös szerződést fogok kötni. – Felsóhajtott. – Kár, hogy bors nem terem Magyarországon.

– Kár – ismételte meg Niki.

– De hallottam – folytatta Feri hogy a Balkán rózsáját már a holland szigeteken is adják. Sőt, olvastam az újságban, hogy átkerült Japánba is.

Nincs ott olyan üzletfeled, akivel tárgyalhatnék nagyobb rakomány feke– teborsról? – Ismét visszatért Niki ügyeihez. – Nem gondolod, hogy jó lenne, ha a darabjaidnak nemcsak a zenéjét írnád, hanem azt is, amit a színészek beszélnek? Miért osztod meg a jövedelmedet a szövegíróval? – Méregbe tüzelte magát. – A zene a fontos! Zene nélkül az egész nem ér semmit. Miért viszik el akkor azok a csirkefogó osztrákok a te pénzedet?

Niki megkísérelte megmagyarázni Ferinek, hogy a librettistát nem tudja kiküszöbölni, mint Feri a péket, a kocsmárost és a vendéglőst. Ő nem tud épkézláb librettót írni,

– Elég baj! – jelentette ki Feri sötéten. – Te még mindig olyan vagy, mint egy katonatiszt. Nem gondolkozol komolyan. Miért ne tudnál librettót írni?

Ezek csak olyan babonák. Ha az ember akar, mindent meg tud csinálni.

Az alkóv falára mutatott. Az arca felderült:

– Odanézz! Ez is azt bizonyítja. Linike évek óta nyaggat, hogy vegyünk festményeket. Volt a képkiállításon, mert vettem neki egy asztrachán–bundát és azt valahol meg akarta sétáltatni. Hát elment a képkiállításra és azzal jött haza, hogy neki egy Lotz–kép kell. Nem mondom, szépek ezek a Lotz–képek, szép barna nők, én ugyan kicsit soványlom őket. Mindegy. Gondoltam, veszek neki egy ilyen bacchánsnőt, vagy mi a fenét.

Rácsapott az asztalra.

– Mit gondolsz, mit kértek egy képért? Ötezer koronát! Ötezer koronáért berendezek egy új üzletet. A guta kerülgetett. Na, mondtam, majd megmutatom én annak a Lotznak. Beszéltem a fiú rajztanárjával, adtam neki ötszáz koronát, gavallér voltam, beláthatod, dehát nagy kép ez, tudod, sok vászon meg festék kell hozzá és két hét alatt megcsinálta nekem a bacchánsnőt. Nézd meg, még a hüvelykujját is úgy tartja.

Kedvetlenül megrázta a fejét.

– Mondtam a rajztanárnak, hogy egy kicsit kövérebbre fesse, de nem akarta. Nem bírtam vele. Azzal védekezett, ha a nő kövér, senki sem hiszi el, hogy a kép Lotztól való. Ez értelmes beszéd, beletörődtem.

Niki érdeklődve pillantott fel. Széles aranykeretben, közel az életnagysághoz, hevert az izzóan fehérbőrű, rózsás barnahajú táncosnő. A rajztanár jól működött. A nagy mester báját, hevületét s a különös titkot, ami alkotásai mögött lappangott, átmentette az aktba.

– És az egész csak ötszáz korona, tíz százaléka annak az összegnek, amit Lotz kért tőlem. – Vállal vont. – Hát ez az, öregem. Ész kell az élethez. És tudni kell számolni!

Melegen búcsúzott Nikitől, megígérte, hogy másnap ismét eljön, rendet teremteni a szállodában. Kikísérte a ház elé, az utcára. Éppen akkor állt meg a ház előtt Feri fogata. A fia már gimnáziumba járt, azt hozta haza a kocsi az iskolából. Nyápic, vékony kisfiú volt, szőke és kékszemű, jobban hasonlított Nikihez, mint az apjához. Elegáns, angol ruhás kocsis hajtotta a lovakat, a kisfiú kockás takarókba burkolva ült hátul. Mögötte az inas vaskosarában egy néger állt. Vörös libériát viselt, sok aranygombbal. Niki elcsodálkozott:

– Hát ez mi?

Feri boldogan vigyorgott rá.

– A kisfiú mindig szerecsenekről morfondírozott. Gondoltam, miért ne legyen neki? Tehetem. Aztán meg nagyon jól veszi ki magát a kocsin. Tudod, olyan előkelő. És... – szinte szégyenlősen akadt el a hangja – én is szeretem a művészi dolgokat.

PESTRŐL LE KELLETT UTAZNIA TRIESZTBE, a Balkán rózsája bemutatójára, de a fővárosban még annyi program várt rá, hogy megígérte, hamar visszajön.

Vágyott is vissza: találkozni akart valakivel.

Triesztben a színház igazgatója a primadonna volt. Ez a csinos direktor mindent megtett, hogy elbájolja Nikit, de ideges félelmét képtelen volt leplezni. Baljóslatú légkör fogadta a színházban. A nézőtér megtelt, de az előadás megkezdése késett. Niki tengerész barátai átjöttek állomáshelyükről, megtöltötték a páholyokat. Niki éppen le akart menni a zenekarba, amikor az ügyelő a primadonna öltözőjébe hívta. A primadonna zokogott. Könnyek között, vergődve mutatott egy rendőrtisztre, aki zavartan állt a fogas mellett, a Balkán rózsája kosztümjeinek selymei között.

A nőnemű igazgató elmerült a zokogásba, a rendőrtisztnek kellett beszélnie:

– Okosabbnak tartanám elhalasztani a bemutatót – ajánlotta kíméletesen.

– Itt véres botrány készül. Az emeleti helyeket a Balkán rózsája honfitársai foglalták el. Elhatározták, hogy szétverik a színházat.

A büszke hegyilakók nemzeti önérzetét sértették meg a szerzők azzal, hogy színpadra vitték őket. Karikatúrának vélték az operettet. Különösen azon háborodtak fel, hogy honfitársaik táncolnak és énekelnek a színpadon.

Egy tragédiát még megbocsájtanának. Niki nem félt a botránytól. Örömmel dirigált volna, látni akarta: lesz– e itt varázsa a muzsikájának? De az igazgató nő volt. Reszketett, meghátrált. Megfogadták a rendőrtiszt tanácsát s a rendező bejelentette a közönségnek, hogy az előadás elmarad. A karzat hegyilakói csalódottan távoztak. Milyen jóízűt verekedtek volna... A jegyeket a pénztárnál visszafizették. Niki, miután lakására kísérte a primadonnát, igyekezett őt megvigasztalni. Tengerész barátait és a színészeket meghívta vacsorára a szállodája éttermébe. Élvezte a helyzet humorát. Kissé drága este volt, de jól mulatott. Vendégeit hajnalban kikísérte a kikötőbe a reggeli postahajóhoz. A fiúk összeölelgették, szeretettel búcsúztak tőle. De az egyik félrészeg tiszt oldalbalökte a másikat.

– A kis tortafigura jó bajtárs. De látod, én már akkor megmondtam, hogy nem lesz belőle semmi. Kár, hogy nem maradt meg mariner–karmesternek. Az újságok hazudnak. Az egész Balkán rózsája humbug.

A Balkán valamennyi nagyobb városában – szerencsére nem sok olyan nagyváros volt, ahol színházi előadásokat lehetett tartani – megismétlődött a trieszti eset. A szép Hanna honfitársnői tehát nem láthatták az operettet. A hazafiak olyan erősen tiltakoztak az előadás ellen, hogy a közönségnek nem volt módjában megállapítania: sérti– e az operett a nemzeti büszkeségüket, vagy sem?

A balkáni színigazgatók sok pénzt vesztettek el, mert nem merték bemutatni a Balkán rózsáját, s Niki egész csinos összeget fizetett ki a zokogó primadonna– igazgatónak, hogy kárpótolja a díszletekbe és jelmezekbe fektetett pénzt. Szép asszony volt, jólesett sajnálni. De Montag úr nem sajnálta. Montag úr gyáva bestiának nevezte, bepörölte, mert nem mutatta be a darabot a szerződésileg kikötött időben.

A BALKÁN RÓZSÁJA MÁR TÚLJUTOTT A BÉCSI HATSZÁZADIK ELŐADÁSON. Az amerikai színházakban is játszották, Londonban évek óta egyfolytában adták. Dél– Afrikában expedíciókat indítottak el a farmerek, hogy az őserdőn keresztül, kocsikaravánnal, amelyet bivalyok húztak, eljussanak a városba, megnézni a Balkán rózsáját. Niki dallamai megtöltötték a világot, Hanna és Mirkó édes dalai a földet körülfogó negyven kilométer vastagságú levegőréteget fúrták át. Japántól San Franciscóig és Bataviatol Szent Péter– várig repdestek. Ujjal mutogattak arra az emberre, aki még nem látta Balkán rózsáját; Amerikában tortát, kalapot, cipőt, szivart, penziót, hajót, fűzőt és puddingport neveztek el a szépasszonyról. Montag úr több házat vett Bécsben, birtokot Magyarországon, ipartelepet Galíciában, végrendeletet írt, hogy óriási vagyonát igazságosan ossza fel gyermekei között. Niki lelkiismeretesen utazott a premierekre és jubileumokra, már gyomorsava támadt a bankettek kötelező pezsgőitől, de a fanyar diadalt, életének és sikerének ezt az izgalmas méreganyagát, makacsul továbbra is bevette. A legnagyobb színpadi ügynökségek kínáltak fel neki meghökkentő összegeket megírandó műveire. Régi operettjeit már nemcsak az egész Európában, hanem az egész világon játszották. A pénz ömlött hozzá: az előadások joga, a különféle nyelvekre lefordított zongorakivonatok ára és az amerikai reklámötletekért befolyt honorárium. Niki nem győzött csodálkozni, hogy az amerikai gyárosok dollárok ezreit fizették neki azért, mert megengedte, hogy forgalomba hozott ipareikkeiket valamilyen képtelen reklámötlettel összekössek a Balkán rózsájával. Niki már titkárt tartott, aki ezeket az ügyeket intézte, és volt külön jogtanácsosa.

Még egy új jövedelmi forrás buzgott fel az ismeretlenségből, aranyat és ismét aranyat hozva, cseppet sem kristálytiszta habjain. A „hangszert” – a gépet – ,a határozottan meg nem jelölhető valamit, idegenkedve figyelték a művészek, ellenszenvvel a hagyományokat őrző emberek és elragadtatással a haladás megszállottjai. A fonográf, amelynek később gramofon lett a neve, elterjedt a világon. Rettenetes alkotás volt.

Recsegett, nyikorgott, riasztó zajokat bocsátott ki magából, a zenekart mint fékevesztett csörömpölést tolmácsolta, a tenorhang kakaskukorékolásként hatott s a koloratúraária úgy szállt ki belőle, mini a falusi siratóasszonyok sápítozása. Ez a szerkezet torzképe, még inkább kísérteié volt minden muzsikának. Mégis hihetetlenül gyorsan terjedt a világban, hajókat töltött meg, eljutott a legtávolabbi magyar faluba és Afrika őserdejébe. Niki az elsők között volt, akinek a zenéjét a gramofonok nagy tölcsérei belerecsegték a világba. Idegenkedve egyezett bele, hogy operettjeit gramofonon terjesszék, Noel azonban azonnal meglátta a közvetítő hangszergép lehetőségeit és rábeszélte Nikit, hogy kösse meg a szerződést. Montag úr, amikor a felejthetetlen négyezer aranykoronát átadta Nikinek a Balkán rózsája színpadi jogaiért, nem számolt a gramofonnal. S így Niki hüledezve tapasztalta, hogy az egész világra szóló gramofonjogok, minden lemez bolti árából levont néhány fillérrel – amely összeg a szerzőnek jár – milyen meghökkentő pénzfolyamot indítottak el. A Balkán rózsáját már ismerték az egész világon, a dalokat a latin nemzetek minden nyelvén felvették lemezre, utánuk következtek az északi államok, majd Közép–Európa.

Természetesen a legtöbb lemez az Egyesült Államokban készült és ezek eljutottak a távoli kontinensek angol nyelvterületeire. Amerika rengeteg gramofont és lemezt fogyasztott, az Újvilág népe lelkesedett minden gép és minden szerkezet iránt; a gramofonokat évről évre tökéletesítve, évről évre új lemezek váltak szükségessé. Niki nem tudott hinni az elszámolásoknak, de hinnie kellett a bankjának, ahová külföldről befolyt a sok különféle idegen pénz. Ezekből a pénzekből vette házát a Belvárosban. Nagy ház volt, négyemeletes. Montag úr egyszer megtekintette a házat s aztán úgy intézte dolgait, hogy lehetőleg ne járjon azon a környéken. Nyilallást érzett az epéjében, ha csak a ház árnyéka rávetődött. Szégyellte magát. Borzasztó. Ő nem vette számításba a gramofont!

JÚNIUSBAN NIKI LONDONBA KÉSZÜLT. A Balkán rózsája az angol fővárosban az ezredik előadás felé közeledett. Meg kellett jelennie a jubileumon, s azonkívül tárgyalni akart új operettjéről. Ezt az operettet is Noellel együtt akarta írni. Az angol ügynök az ősbemutatót a szigetországban tervezte. Niki ragaszkodott Noelhez, de Noel az utóbbi időben mindenben ellentmondott neki. Niki, amióta sokat járt külföldön, megismerte a közönséget s hamarosan megtanulta, mitől várhat sikert. Ma már határozottan tudta, milyen librettóra van szüksége, de Noel ingerülten tiltakozott Niki elgondolása ellen, nem tudott engedményeket tenni.

– Én nem akarok bérházat venni! Én csak azt akarom, hogy a librettó ne legyen másolata az előbbinek, hogy legyen benne valami, ami engem is érdekel! Ami munkára késztet! – kiáltozott.

Niki lenyelte a sértést. Mert sértés volt és igazságtalanság. Noel újabban érthetetlenül ellenségesen bánt vele. Nem tett szemrehányást Noelnek, nem feledkezett meg arról, hogy ő volt az első, aki felismerte. Bár később, amikor gondolkozott a dolgon, megállapította, hogy az élete útján mindig felbukkant az az ember, akire szüksége volt. Vállat vont. Ha nem Noellel találkozik, találkozott volna mással. Hitt a szerencséjében. Mégis, mielőtt Angliába utazott, újra felkereste a barátját. Megkérdezte, nem akarja–e valamelyik librettóját elhelyezni Londonban? Noel fanyarul mosolyogva nemet mondott. Visszautasította Niki baráti gesztusát. Ő is megsebesült. Áltatta magát, hogy nincs úgy, de így volt: fortyogott benne a düh, hogy a vékony, kicsi, reménytelen katonakarmester, aki nélküle tovább fagyott és égett volna a jégpályán, fölébe emelkedett, világhírű lett.

Szerencse... Jó, ez rendben van. Tehetség... Ez sem hiányzik. Ez igaz.

De az a szerencsés és tehetséges, egyébként jelentéktelen fickó, ne tanítsa őt arra, hogy mi az operett, mert azt ő régebben és sokkal jobban tudja.

Noelék már kint nyaraltak Ischlben. Niki a kínos beszélgetés után egyedül jött le a verandán. Noel nem kísérte ki. Helen a kertben, a nagy piros ernyő alatt kézimunkázott. Niki lépteire felpillantott.

– Mit hozzak magának Londonból, Helen? – kérdezte Niki, megfogva a leány kezét. A leány nem a kérdésre felelt. Szürke szemében árnyék jelent meg.

– Ne haragudjék a papára, tudja, hogy ő hamar dühbe jön. Elragadják az indulatok. De magát nagyon szereti.

– Ó, igen, tudom – mondta hűvösen Niki. Még nagyon friss volt Noel igazságtalansága.

A leány felkelt, hogy a kapuig kísérje. Szótlanul mentek egymás mellett, A csitrikor vidám játékosságát elvitték Helentől az évek, most édes nyugalom és szomorúság áradt belőle. A fák sűrű lombján átszűrődő napsugár arany és zöld foltokat vetett rózsaszín batisztruhájára. Mintha szivárványban járt volna. Most nem érek rá megmondani neki – gondolta Niki –, most nagyon sok dolgom van; ha visszajöttem Londonból, tisztázunk mindent. Most már gazdag vagyok. Feleségül vehetem. Most nincs időm rá, hogy Willy észretérítésével foglalkozzam. Majd...

Beült a reá várakozó kocsiba, visszanézett. Helen meg ott állt a kapuban. A szeme szomorú volt.

CALAISBAN SZÁLLT HAJÓRA. A csatorna békésen fogadta. A június ragyogott. Egyszer vagy kétszer sétált végig a fedélzeten s már feltűnt neki egy hölgy. Sok poggyásszal, hivalkodó krokodilbőr bőröndökkel érkezett a hajóra, a kis kutyáját és egy ékszertáskát tartva a kezében, azonnal felkeltette az utasok érdeklődését. Niki először csak hátulról látta. Gyöngyszürke útiruhája karcsú derekat, széles, gömbölyű vállakat árult el. Útifátyla szintén gyöngyszürke volt, ezüstösen lobogott az enyhe szélben. Niki úgy intézte sétáját, hogy az arcát is lássa. A gyöngyszürke fátyol alatt sötét szemek csilloglak nedves fényben. A szája elmosódott rózsaszínnel bújt meg a fátyol alatt. Ismerősnek tetszett. Nagyobb fémpénzt csúsztatott a hajópincér kezébe és már a szürkeruhás hölgy széke mellett kapott helyet a fedélzeten. Az út rövid, az idő kevés s a nő nagyon szép.

Azonnal a tárgyra tért:

– Rég nem találkoztunk.

A nők szeretik a vakmerő férfiakat, A vakmerőség a felelősség átvállalása: lovagiasság; így a kezdeményezés minden következménye, még a balsiker is, a férfira hárul. Az asszony felvetette a fátylát s a gyöngyszürke selyemzuhatag most halvány, szabályos arcot és hollófekele, fényes hajat keretezett be. Niki szíve nagyot dobbant.

– Nem hiszem, hogy ismernénk egymást – felelt az asszony és picit megvonta gömbölyű vállát. – De az nem baj.

– Minden elragadtatásom a magáé. Imádom a bátor asszonyokat és unom a régi formákat.

Az asszony halkan nevetett, szabályos, szoborszerű vonásai felengedtek, bársonyos bőre rózsásan tüzelt. Niki ereiben gyors iramban indult a vér. Dehogynem ismerik egymást! De mennyire ismerik egymást! Egyetlen nő sincs a világon, akit olyan jól ismerne, mint éppen őt. Évekig élt az eszméletében. Az első velencei találkozás óta, száz meg száz éjszakát töltöttek együtt, amíg a hangjegyeket írta, ez az asszony mélyebben és teljesebben volt az övé, mint élete bármelyik asszonya.

Gyors, kis mondatokat cseréltek, a gyöngyszürkeruhás anélkül, hogy kérdezte volna, vidáman elfecsegte, hogy ő egy nagy párizsi divatszalon próbakisasszonya és most azért megy Londonba, hogy ott cége új ruhacsodáit bemutassa. Részletesen ecsetelte, hogy milyen ruhákat visz magával és bár az ajka nem mosolygott, fekete szempillái mögött, aranycirmos szemében táncolt az öröm. Niki odaadással hallgatta, majd tájékoztatta személyes körülményeiről. Őt is a nagy szezon hívja Londonba. Egy gramofoncég ügynöke. Reméli, hogy a merev, hagyománytisztelő angolokat végre sikerül meggyőznie arról, hogy a gramofoné a jövő. Reméli, nagy üzleteket köthet. A nő a ruhákról beszélt, Niki a lemezekről. Közben egyre tüzesebb lett körülöttük a levegő. Dover fehér sziklái hamarosan feltűntek, Nikinek sietnie kellett, hogy tisztázza legközelebbi találkozásuk körülményeit. Holnap együtt ebédelnek. Megállapodtak az étteremben, az időpontban s aztán, mert a part igen gyorsan közeledett, igyekeztek eltűnni egymás közeléből. Niki tudta, hogy barátai és újságírók várják Doverben s a gyöngyszürke ruhás is bizonyosan tudott valamit. Okulva a pesti hazatérés tapasztalatain, Niki nem lakott szállodában. Egy Skóciában halászgató angol üzlettársa engedte át neki a West– Enden levő lakását. London júniusban a legszebb. A város megtelik a vidéken lakó előkelőségekkel, a királyi pár fogadásokat tart, a gazdagok negyedében estély estélyt követ, az ünnepélyes fogatok és az új fényes automobilok hosszú, lassú sorban vonulnak fel a paloták nyitott kapui előtt. A járdát vörös szőnyeggel takarják be; az utca népe összeverődik, hogy lássa az érkező vendégeket és bekukucskáljon a délszaki növényekkel megrakott, csillárok lángjától tündöklő előcsarnokba. Niki hat órakor találkozott hölgyével az étteremben. Régi étterem volt, Brummel és d’Orsay és Részeges György király jártak egykor ide. Egy keskeny tölgyfalépcsőn, melynek a kanyarulatait vörös bojtos selyemzsinór tette biztossá a karfán, vezette fel a párizsi próbakisasszonyt a tölgyfaburkolatos, rezedazöld selyemtapétás szobába, ahol kettőjüknek terítettek. Niki lesegítette vendége hosszú, halványlila bársonyköpenyét.

Rózsaszín ruhát viselt. Ismét gyöngyökkel és aranyvirágokkal telehintett selymet, hatalmas udvari kivágást. Sötét hajában gyémántok ragyogtak és baloldalt paradicsommadár tüzék hajlott le a vállára. Az asszony édesen mosolygott Nikire.

– Ugye szép a ruhám? Ez is a modellek közül való. El kell adnom itt Londonban. Sietnem is kell, mert ebéd után a ruhabemutatóra megyek.

– Milyen kár – sóhajtott Niki – , hogy nincs ideje. Már megrendeltem a jegyet. Azt reméltem, hogy eljön velem a színházba. Látta már a Balkán rózsáját?

Az asszony íelkacagott. De a szeme elbújt a szcmpillái mögött.

– Ó, hogyne, többször is. Párizsban is, meg Olaszországban. Nagyszerűen mulattam azon a buta asszonyon, aki azt hazudja, hogy szegény, pedig gazdag.

– Remek gyémántjai vannak – csapott le rá Niki.

Az asszony egy pillanatra elnémult, aztán hosszan kacagott, bizonyára olyan tréfán, amit nem szándékozott elárulni. A pezsgő a torkára szaladt, köhögött. Niki gyengéden megveregette a hálát. Az asszonyt kissé meglepte a vakmerő mozdulat, de Niki keze olyan puha és olyan könnyű volt, hogy nem tett ellenvetést.

– A gyémántjaim? – szólt végre, magához térve a köhögésből. – Mind hamisak. Sikerült utánzatok, ezek kellenek a ruhákhoz. Maga is jobban érthet a gramofonhoz, mint a drágakövekhez, ha ezeket valódiaknak nézi.

– Csináljunk próbát – ajánlotta Niki. Vizet töltött az egyik pohárba.

Azasszony keze után nyúlt, hogy lehúzza ujjáról a nagy solitaire– t. – Ha a kő hamis, a vízben üvegnek látszik. Na, adja csak ide.

– Nem tudom lehúzni! – védekezett az asszony kissé riadtan. – Nagyon szoros.

– Hátakkor tegyünk próbál a collier–vel.

– Azt még nehezebb levetni, csak a komornám tudja kikapcsolni.

– Hát van komornája? – kérdezte Niki. Mulatott azon, hogy az asszony is vele nevet, mert mind a kelten tudják, hogy a másik is hazudik.

– Ezek a gyémántok úgy hamisak, ahogy maga gramofonügynök.

Niki pezsgőt töltött a poharakba. Legyintett.

– Inkább igyunk. És őrizzük meg tiszteletre méltó inkognitónkat.

Niki lakása egy kis parkra nézett és nem volt messze. A fák lombkoronája felett London bársonyos, nyári ege látszott. A hölgynek nem volt kedve színházba menni, de szívesen meghallgatta volna Niki gramofon lemezeit. Niki fagylalttal, gyümölccsel, feketekávéval kínálta s azt ígérte, hogy azonnal megkeresi a lemezeket. De sem mintagramofon, sem lemezek nem voltak a szobában s az asszony is megfeledkezett arról, hogy rózsaszín ruhájában meg kellene jelennie a divatbemutatón. Nagy élmény volt, egészen csodálatos élmény.

Nikit másnap, amíg ügyei után járt és színházi emberekkel tárgyalt, pil– lanatokra bódulat fogta el, visszagondolva a tegnapi délutánra. Az asz– szony hasonlított hősnőjéhez, de amióta először látta, tíz év telt el. Túlságosan színpadiasnak vélte a találkozást. Ilyen nem történhetik az emberrel. Még a sors sem komponálhat ilyen giccsesen.

SOK MEGHÍVÓT KAPOTT, TÖBBEK KÖZÖTT LONDON egyik legelőkelőbb házába. A pénzvilág egyik vezérférfia estélyt adott s a régi angol szokás szerint a városban tartózkodó külföldiek közül is meghívta azokat, akiknek születésük vagy életük sikere rangot adott. Niki nevét már az egész világon ismerték. Híres lett, mint az a másik gentleman, aki halált megvető bátorsággal húsz percig tartózkodott a levegőben, maga készítette repülőgépén.

Mr. LaTham is frakkot öltött ezen az estén és frakkot öltött Niki is. Este a West–Endre kocsizott egy olyan piros bársony szőnyeges, pálmás, nyitott csarnokú palota elé, amilyent gyakran látni a nagy szezonban Londonban.

Belépett a csillárfénycs hallba, könnyű köpenyét és botját cilinderével együtt odaadta a reárohanó számos lakáj egyikének, majd a komornyik felvezette a kétfelé ágazó márványlépcsőn, a régi gobelinekkel takart falak között. Nevét bekiáltották egy nagy terembe, ahol halkan beszélő sűrű társaság nyüzsgött, majd egy még nagyobb terembe jutva meghajolt a házigazda előtt, aki az ajtóban, felesége mellett állva, köszöntötte vendégeit. Sir Patrick középkorú, őszülő jóképű úr volt. Azzal a kedvességgel fogadta a vendégét, ami jár egy külföldinek, ha méltó arra, hogy Sir Patrick beengedje a házába. Szívélyes volt, határozottan szívélyes, de a lady úgy állt mellette, mintha teljesen felesleges idegent dobott volna elé a komornyik tévedése. Kesztyűs kezét bágyadtan nyújtotta a meglepődött Nikinek. Hanna állt előtte: ünnepélyessé és túlzottan angollá vált a palota légkörében. Az arca tompafehér volt, gyémántjai – még több gyémánt volt rajta, mint tegnap – jegesen ragyogtak. Niki megértette a gyémántok hideg leheletét s alig érintette meg a lady kezét. De amíg a tegnap oly lázas csillogású szem elfordult tőle, s az ismerős ajak oly némán hallgatott, a kesztyűs kéz erős szorítással köszönte meg a tegnapot.

Niki végigsétált a termeken, kijutott egy ősök arcképével megrakott folyosóra. Addig kóborolt, míg megtalálta a két folyamra bomló főlépcsőt, lesétált az egyik ágán, visszatérve az előcsarnokba, megszerezve cilinderét, köpenyét és botját, már kinn is volt a langyos éjszakában.

Boldog volt.

Azt kapta meg, amit Beethoven vagy Mozart sohasem ért el. Tulajdon teremtménye, a muzsikából alkotott asszony lett az övé. Zeusz érezhette ezt, amikor a maga gyönyörűségére új nőt teremtett. Nyugodt békesség pihent a testében, az agya tiszta volt, az eszmélete vidám és várakozó.

LONDONBÓL HAZATÉRVE, MÉG ÁT SEM ÖLTÖZÖTT AZ ÚT UTÁN, Johann lépett be a dolgozószobába, megilletődött arccal, ezüst tálcán egy levelet hozva. Johann Ischl környékéről származott, császárhű volt, fürdött az udvari pletykákban, mint a felséges nyaralóhely és a bécsi udvar környékének sok más lakója s tudta, hogy ez a levél ezüst tálcát érdemel.

– Hitzingből hozták – jelentette clfogódottan a tisztelettől. A nagyságos asszony komornyikja hozta.

A nagyságos asszony fogalom volt Bécsben. Sok nagyságos asszony élt a császárvárosban, de ez az egy nagyságos asszony különleges dicsőséggel viselte a címet, amelyet a császár adományozott neki. Egyébként az ura diplomata volt, báróságot is kapott a császártól, bár az apját mint forradalmárt ugyanez a császár végeztette ki. A bájos, fiatal színésznőt a császárné nagyvonalú – polgári morál szerint felháborító – gondoskodással helyezte I. Ferenc József mellé. Amint a császárné a bizalmasának, a magyar Fercnezy Idának mondta, reméli, hogy az udvar fagyos légkörében egyre jobban bürokratikus géppé vált császár a fiatal Kati közelségében emberibbé lesz. Schratt Katalin mindazt a bájt, közvetlenséget, vidámságot, amit a bécsiek egy szóval kedélynek neveznek, megkapta a természettől. Sem nagyon tehetséges, sem nagyon szép nem volt. De ha a színpadra lépett, elhomályosította a szépeket és merev bábbá silányította a gyakorlott színésznőket. Természetes volt, jókedvű, jólelkű, az a fajta, aki még öreg korában is egy mosolyban, vagy egy mozdulatban felragyogtatja az időtlen ifjúságot. A komornyikján kívül ez az egyetlen asszony volt az, aki előtt a császár megnyilatkozott, ha csak néhány órára is, emberré vált: megfeledkezett dinasztiája sötét rémeiről és lerázta az évszázados spanyol etikett súlyos bilincseit. Az udvarban, ahol annyi volt a méltóságos, kegyelmes, nagyméltóságú és fenséges személy, ez az asszony mindössze nagyságos volt. Ha a szárnysegédje, a kabinetiroda főnöke vagy a komornyikja előtt – mert másokkal nem beszélt róla a császár – szóba jött Schratt Katalin, a császár „nagyságos asszonyának nevezte. A nagyságos asszony jó volt, egyszerű, szeretett embereket menteni. Vele szemben állt a trónörökös, a fakó, kövér Este és sápadt, hideg, nagyravágyó felesége, a cseh grófnő, akit állandóan kisebbségi érzés gyötört, s azonkívül gyötörte a született főhercegi nők egész sora. A császár két leánya látszólag barátságot tartott fenn a nagyságos asszonnyal, de ők is gyűlölték.

Gyűlölték az öreg főhercegek is, a fiatalok azonban nem, mert bár gúnyolódtak rajta, hozzá futottak segítségért, ha adósságokba vagy polgári szerelmekbe bonyolódtak. Schratt asszonyt egyedül a császárné szerette, de a császárnénak még életében sem volt elég hatalma ahhoz, hogy megvédje az embereit; ezekben az években pedig a császárné már nem élt.

Schratt asszonyt egyetlen szál kötötte a hatalomhoz, – gyenge szál: Ferenc József. A császár már túl volt hetvenedik esztendején.

Niki az első pillanatban nem tudta, hogy miféle nagyságos asszonyról beszél Johann. De az inas megilletődötten büszke ábrázata – mert a megtiszteltetés, amely gazdáját érte, őreá is átsugárzott – világosságot gyújtott Niki agyában.

Schratt asszony vasárnap délben ebédre hívta meg. Kétségtelen, hogy a meghívás újabb rangot adott neki az angol király fogadása után. Az Egyesült Királyság első koronás hivatalnoka óriási birodalom ura, de Bécs mégis más. Itt a nagyságos asszony az úr. Schratt asszony fiatal korában bárkivel, akit rokonszenvesnek talált, barátkozott, de amióta a különleges nagyságos asszonyi rangra emelkedett, a császár megkívánta, hogy rostálja meg baráti körét. S a rostát kötelezővé tette a külföldi uralkodók számára is.

Ezek, ha Bécsben jártak, mindig felkeresték a hitzingi házat. Még válogatósabb lett a rosta, ha művész került bele. A fiatalabb, a nagyobb Strauss, a nagyságos asszony szűk köréhez tartozott. Szerény, befelé fordult ember volt, felesége imádattal vegyes zsarnoksága alatt élt; rengeteg tehetségével szerzett rengeteg pénze csak annyi örömet hozott neki, hogy kétszer nem vett fel egy nyakkendőt. Strauss halála óta Hitzingben nem fordult meg operettkomponista.

Niki örült a meghívásnak, de még jobban örült volna, ha elmondhatja papának. Girardit kérdezte meg, milyen ruhában kell megjelennie Schratt asszony előtt. Polgári személyek ugyanis a nap bármely órájában csak frakkot ölthettek, ha az udvarhoz mentek. Amikor a császárné szült, az orvos frakkban és kemény ingpáncéllal segédkezett a nagyjelentőségű aktusnál. Az udvari etikett kötelező e Hitzingben? Girardi megnyugtatta. Ő többször megfordult a nagyságos asszonynál, nagy csalódást okozva, mert félénkségével kétségbeejtette a nagyságos asszonyt, aki Xandival akarta mulattatni a császárt. Girardi tanácsára Niki londoni zsakettet öltött és vasárnap délben kikocsizott Hitzingbe.

Schratt asszony háza az utca felől nem hatott császárian. Földszintes villaszerűség volt, bizonyos polgári mértéktartással. A Monarchia kisebb városaiban ilyen a polgármester háza. Schratt asszony nem volt sem Pom– padour, sem Dubarry, de I. Ferenc József sem XV. Lajos. A nagyságos asz– szony maga vásárolta a házat és mikor idővel a kert felé eső részt kiépítette és az építész a domboldalon három teraszt helyezett egymás fölé, súlyos adósságokba keveredett. A császár, aki egy ócska katonakabátot viselt reggeli köpenynek, aki a tejeskávét, a főtt marhahúst paradicsommártással szerette és semmiféle fényűző hajlammal nem dicsekedett, nem ismerte a pénz értékét. Homályos képzetei voltak arról, hogy minek mi az ára, nem tudott különbséget tenni kis és nagy összegek között. Schratt asszonyt önzetlenül szerette, vonzalma anyagilag megterhelte a színésznőt, mert Katinak a Birodalom Urához illő kereteket kellett volna teremtenie. A ház berendezése a vidéki tehetős úri családok ízlésének felelt meg. Niki hiába kereste benne Ilona felvidéki kastélyának vagy pesti palotájának nagystílűségét. Egyedül az üvegezett veranda hajlott a századvégi nagy stílus felé. Csöbrökben pálmák és narancsfák álltak itt, kényelmetlen, aranyozott székek, és kalitkákban papagájok – kicsik, nagyok és módfelett tarkák – rikoltoztak.

A vendégek a szalonban gyűltek össze ebéd előtt, feszesen ültek a halványsárga székeken, szilvóriumot ittak, amelyhez hosszú szeletekre vágott búzakenyeret szolgáltak fel. Niki magában mosolyogva állapította meg, hogy ez magyar szokás. Később megtudta, hogy a császár gyakran elbeszélgetett a császárné felolvasónőjével, a Kecskemét vidékéről származó Ferenczy Idával. Az ő hazai csomagjaiban érkező magyar cipót és magyar szilvapálinkát ebben az időben ismerte és kedvelte meg.

Schratt asszony parancsolt, de elbájoló jelenség volt. Alaposan megtestesedett, mert szerette a jó konyhát és mert délután sokat aludt. A császár reggel szokta meglátogatni. Pontosan hat órakor jött át a schönbrunni kerítés kis oldalajtaját felnyitva. Nyolc óráig tartott a reggeli.

Schratt asszony a barátaitól, színészektől, újságíróktól, bankároktól, masszírozónőtől, fodrásztól, burgenlandi tejesasszonyoktól és szőlőskofáktól összegyűjtött hírekkel szórakoztatta felséges urát. Sajnos, mégsem tudta ellensúlyozni a kabinetiroda gondosan összeállított, megcenzúrázott, a kamarilla intrikája által irányított híreit. Nos tehát, Schratt asszonynak is ki kellett pihennie a hajnali felkelést, s a délutánt, a tartalmas ebédet elköltve, fekvéssel és szunyókálással töltötte el. Így az alakja elterebélyesedett, de az arca ránctalanul sima maradt. A szeme gyönyörű volt. Szürke–fekete cirmos, szőke hajában sem voltak még ősz szálak. Pompásan öltözött, sok selymet, csipkét, bársonyt viselt, de mint azok az asszonyok, akiket életük döntő élménye egy bizonyos korban ért, nem akart tudomást venni az idő múlásáról és a divat változásáról. Ruhái húsz évvel ezelőtt voltak divatosak. Akkor ismerte meg a császárt s azóta nem változtatott a szabáson.

Gyönyörű ékszereket hordott. Az ékszerek közül alig egy–kettő terhelte meg a császár költségvetését. Külföldi uralkodók és diplomaták országuk titkos parancsára ajándékozták meg Schratt asszonyt drágakövekkel.

Tulajdonképpen csak az ékszerekben feküdt a pénze. Forgótőkéje kevés volt. Nagyon sokat költött, könnyelmű volt, szívesen segített bajbajutott barátain, állandóan kölcsönöket szedett fel, a váltók határidejével küzdött.

Nem volt sem olyan szerencsés, sem olyan gazdag, mint amilyennek tartották, de derűje és jóindulatú könnyelműsége nem engedte közel hozzá a gondokat.

Nikit nagyon kedvesen fogadta. Háromszor látta a Balkán rózsáját, megkérte, hogy ebéd után zongorázzék neki. Ő a Hoppla–dalt szerette. Igen, mert még mindig Kati maradt.

– Valamikor én is játszottam operetteket – nevetett –, nem volt valami jó hangom, sokat kínlódtam az énekpartíval. Többnyire parasztleányokat adtam, hát kornyikáltam, ahogy éppen tudtam.

Niki gyönyörködve nézte. Egyszerű volt, édes. Igen, édes, nincs rá más jelző – gondolta. A szeme és az életkedve még mindig tizennyolc éves. Az asztalnál Nikit ültette maga mellé, jobboldalán a legnagyobb bécsi bankár, tanácsadója és titkos mecénása foglalt helyet. Schratt asszony maga sem tudta, hogy mindenféle állítólagos, jólsikerült tőzsdeügylet leple alatt, ez a bankár tartja el a császár barátnőjét. Tizenkét vendég volt hivatalos a vasárnapi ebédre. A Burgtheater néhány tagja és Katalin asszony barátnői, akik előkelő, gazdag házasságokat kötöttek..

– Szeret kártyázni? – kérdezte a nagyságos asszony Nikit. – Délután kártyázni fogunk. – Széles, jellegzetes bécsi mozdulatot tett, mindkét kezével kísérve mondanivalóját. – Imádok kártyázni. Monle– Carlóban egyszer mindenemet elvesztettem. Haza kelleti táviratoznom, hogy váltsanak ki a szállodából.

A nagyságos asszonyt a jobboldalán ülő vendége foglalta le. Niki másik asztalszomszédja, a Burgtheater heroinája, akit csak azért hívtak ide, hogy végigszenvedje egykori pályatársa diadalát, a legyezője mögött elsuttogta Nikinek, hogy Katalinra nagyon dühös a császár, kártyaszenvedélye miatt, és azt sem tudja neki megbocsátani, hogy egyszer becsalta a montecarlói kaszinóba. A gyülevész játékos had felismerte a szalonkabátos idős úrban Európa legidősebb dinasztiájának képviselőjét.

Az ebéd hosszú volt, nehéz, változatos és roppant drága. Niki a leves és az előétel után már alig tudott enni, csodálta a vendégek teherbírását.

Régóta járhattak a nagyságos asszonyhoz, nagy gyakorlatra tettek szert.

Az idő enyhe volt, ebéd után a kártyázók a verandán helyezkedtek el. Niki nem szeretett kártyázni. Schratt asszony, ki eddig nem vett a kezébe kártyát, intett neki.

– Teljesítenie kell az ígéretét. Szeretném, ha zongorázna.

Egy kisebb szalonba vezette Nikit. Itt két úr üldögélt. Nem vettek részt az ebéden, a feketekávét most szolgálta fel nekik a szürkeruhás, zöld–lampasszos komornyik. A két gentleman felállt, hogy Nikit üdvözölje. Barátságosan kezet ráztak.

– Az új keringő– király – mutatott Schratt asszony Nikire. Ő szerényen tiltakozott. Az idősebb úr, feltűnően nagyorrú, szakállas, szellemes, gonosz arcú férfi, közbeszólt:

– Párizsban láttam a Balkán rózsáját és Londonban is láttam, mert informátoraim azt mondták, mást nem érdemes megnézni. Igazuk volt.

– Én a tündér dalát kedvelem – jelentette ki a fiatalabb úr. Szőke volt, kékszemű, a szája túlságosan duzzadt. Egyébként csinos fiú. Szalonkabátját és csíkos nadrágját kissé feszélyezetten viselte.

Niki a zongorához ült, előbb a Hopplá–t játszotta el. Schratt asszony mosolyogva, hamisan, időnként közbedúdolt egy–egy sort. Aztán a nagy valcer következett, mert a szakállas úr azt kedvelte és végül a tündér dala.

– Igen, igen – szólt a szakállas gentleman – , én kissé ismerem azt a vidéket.

Ez a Balkán romantikája. Amíg a zenét hallgatom, látom a fekete hegyeket és a tavaszi vizeket.

Nem kényszerítették Nikit, hogy sokat zongorázzék. Odahívták a szalonasztalhoz. A nagyságos asszony faggatni kezdte. Igaz–e, hogy Mizzi hozzámegy a gazdag sörbáróhoz? hogy Louis otthagyja a feleségét? és azt is tudni szerette volna, hogy miért nem tartották meg a bemutatót Triesztben. Niki nem nézett a szakállas úrra, de megérezte a bekapcsolt áramkört.

A szakállas feszülten figyelt. Hatalmas orrcimpái szinte remegtek. A szőke fiatalember azonban álmosan bámult a levegőbe. Niki részletesen elmesélte a tüntetés történetét és azt is, hogy a balkáni színigazgatók miért nem akarták bemutatni a Balkán rózsáját.

– Igen, igen – jegyezte meg a szakállas gentleman –, ezek ott lent kitűnő katonák, de békében is harcolni akarnak. A nemzeti önérzetük pedig veszedelmesen nagyra nőtt.

Schratt asszony simán siklott vissza a színházi pletykák területére.

– Mondja csak, kedves új valcerkirályom, mi van a Noel lányával? Úgy hallottam, jegyben jár azzal az új bonvivánnal. A leányt ismerem még gyerekkorából. Aranyos kis fruska volt. Ahogy hallottam a pletykát, elmentem a Carltheaterbe és megnéztem a fiút. Csinos fekete legény, a hangja is jó. – Kissé csúfondáros mosoly futott át az ajkán. – Írhatna neki egy jó tenorpartit.

Niki még a katonaságnál megtanulta, hogy nem szabad elárulni az indulatait. A vér a fejébe szaladt, az arca kipirult. A nagyságos asszony ajkáról eltűnt a mosoly, a szánalom jelent meg a szemében. A nagyságos asszony mindenről tudott.

Benn a szalonban whisthez készülődtek, mert a bankár bejött a verandáról s így megvolt a négy játékos. Niki látta, hogy nincs rá szükség.

Kiment a kertbe. Helen tehát nem várt reá tovább. Lankadt szomorúság fogta el. Elhanyagolta a leányt, látszólag elhanyagolta. De erősen és határozottan tudta, más nem lehet az élettársa, csak ő. Magában döntött.

Ezért nem szólt. De úgy látszik, Helen nem érezte meg az ő döntését.

Belefáradt a várakozásba? Vagy beleszeretett a másikba? Lehet. Fiatalabb, mint ő és ráér szerelmesnek lenni. Neki már csak pásztorórákra van ideje. A pénz és a siker magával ragadta. Az estébe hajló ég jácintkék volt felette, mint Helen szeme.

– Maga szerencsés ember – lépett hozzá az öreg heroina. – Nagy kitüntetésben volt része. Katalin a bolgár cárral és a fiatal Károly főherceggel kávéztatta együtt.

Niki kábultan pillantott fel a púderes, festetthajú, selymekbe göngyölt romhalmazra. Cár és főherceg... Hát persze, mind a kettő ismerős volt. Nem tudta felfogni a megtiszteltetés nagyságát. Megint papára gondolt. Milyen boldog lenne papa. De Helen, Helen nincs már sehol.

BERLINBE A BALKÁN RÓZSÁJA SZÁZADIK JUBILEUMÁRA UTAZOTT NIKI. A németek kissé megkéstek a bemutatóval, viszont alapos német pompával állították ki a darabot és fajtájukra jellemző pontossággal előjátékot is írattak az operetthez, amelyben a közönség megismerkedett a szép özvegy első férjével és a végrendelet feltételeivel. A jogi ügyletek sem maradhattak homályban. Az operettnek ilyen szempontból is ésszerűnek és logikusnak kellett lennie. A közönségnek minden részletet világosan kell látnia. Hiába, a németek tüchtig emberek. Az előadás négy óra hosszáig tartott. Majd olyan hosszú lett, mint a Parsifal. A berliniek nem törődtek az idővel. Az újrázások még egy órát adtak hozzá az előadáshoz. Jóval elmúlt éjfél, míg végre a közönség hajlandó volt otthagyni a színházat.

A bankett éppen olyan volt, mint a többi bankett. Nikinek olykor az a furcsa szédülete támadt, mintha ő is színész lenne és immár értelmével alig ellenőrizhetően ismétli ugyanazt a szöveget. Irgalmas egek! hányadik bankett ez már? Mindegy, hajnalig tartott, némileg feszesebb volt, mint egy magyar vagy osztrák bankett, az asztal azonban elegánsabb és gazdagabb, és a beszédek és a gratulációk éppen olyan lelkesek és gyakoriak. Nikit déltájban a szobapincér azzal költötte fel, hogy egy úr keresi. Mint immár európai hírű zeneszerző, magára öltötte selyem reggeli– köpenyét – ezt is a siker kívánta, no meg az ő gyökeres hajlama a luxusra – és átment a szalonba. A Nagy Frigyes stílusának megfelelő megmerevített rokokószékben Kurt ült. Niki nem ismerte meg azonnal.

Úgy élt benne, mint magas, vékony fiú, a haja a homlokába hull, a vállát kissé meggörbíti. Kurt idősebb volt, mint ő, a haja már őszülni kezdett, az arcára a csalódás és az idő jegyeit rajzolta fel az élet. A szeme azonban még fiatal volt, meleg, lobogó. Amikor a tekintetük találkozott, ismerte meg Niki s megrohanta minden régi emlék.

– Ó, csakhogy itt vagy!

– Sok bajom volt mostanában. Nem tudtam a bemutatóra jönni. Csak a jubileumra érkeztem meg.

Fogták egymás kezét, mindkettőjüknek elakadt a hangja. Kurt legyűrte meghatottságát. Niki megtudta, hogy Kurt egy nagyobb vidéki városban karmester, nem házasodott meg, agglegényként élt, csinált egy kamarazene– játszó társaságot, a sakkozó kör elnöke, a Chiemsee mellett van egy kis háza és kertecskéje, nyaranta kertjében dolgozik.

– Tudod, a növények nem énekelnek és nem intrikálnak. Jó velük foglalkozni.

Kurt a fehér rokokó– zongorához lépve, amelyet az udvarias szállóigazgató állított be a híres komponista szalonjába, eljátszotta Hanna csalogató kis dalát.

– Ezt szeretem legjobban. Humor van benne és valami kettősség. A zene kacérkodásában érzem a férfit is, aki tisztában van a nő taktikájával, átlát a praktikán, de hagyja magát becsalni a hálóba, mert jól esik neki, hogy fogoly. A nagy valcer is nagyon szép – folytatta őszintén – ,a hézagot, ami Strauss után maradi a bécsi zenében, ez a valcer tölti be. De mégsem straussi valcer, nem másolat és nem utánérzés. A század elején szólhat így csak egy valcer, könnyelműen, életélvezőn, szerelmesen. – Azt akarta mondani: felületesen, de még idejében lenyelte a jelzőt. – Egy tökéletesen boldog ember énekelhet így.

Niki meghatottan hallgatott. Nemcsak a barát állt vele szemben, hanem a wesztfáliai tavasz, a nyugtalan, fiatal, tizennyolc éves fickó és az egész élet, amely akkor még kimondhatatlanul hosszúnak és szivárványfényben tündöklőnek látszott.

– Tudom, az embert megutálják azért a barátai, ha azt mondja, no ugye igazam volt? Mégis azt mondom. No, ugye igazam volt. Neked operettet kell írnod! Sokszor haragudtál rám.

– Szamár voltam. – Niki nem tagadta. – De az első perctől kezdve igazad volt és ha valamit elértem, azt csak neked köszönhetem.

– Ó, dehogy! – legyintett Kurt. – Én csak egészen kicsi tényezője voltam a sorsodnak. Ha olvasnál történelmet és gondolkoznál, hogyan állnak össze a világ eseményei, rájönnél, hogy teljesen jelentéktelen kis szereplők, ismeretlen, érdektelen figurák, döntően irányíthatják a sorsokat. Én csak annyi voltam a te sorsodban, mint az a pásztor, aki Arcole hídja előtt megmutatta Napóleonnak az utat. „Erre és nem amararra. ” Ennyi az egész. De az már a sors dolga, hogy a megfelelő időben a megfelelő útjelző ott legyen a helyén.

TUDTA, NEM LESZ ADDIG NYUGTA, AMÍG A MAGYAR KERINGŐ egy nagy zenekarban meg nem szólal.

Évtizedek óta hordta magában és ha az agya meg is feledkezett róla, az idegei figyelmeztették rá. Képek, alakok, illatok és színek látszólag érthetetlen kapcsolatban keltették fel benne. Ha kora nyáron utazott és a vonat ablakához csapódott egy útszéli fa akácfürtje; ha lóversenyen volt és a zöld gyepen meglátott egy vágtató pejlovat; vagy lilásan sugárzó nyári felhők tűntek fel az égen, megkondult a magyar valcer sötét első akkordja. De elég volt annyi is, hogy magyar újságot olvasson, vagy egy sötéthajú nő, akinek nem látja az arcát, elhaladjon mellette. Párizsban is kísértette a magyar keringő, Londonba is velejött és akkor is, amikor lent járt Spanyolországban, vad dallamaival reárohant. Építenie kell köréje egy darabol. Addig nem lesz békessége tőle. Hitte, hogy ez lesz a legjobb műve.

Kiment Ischlbe, hogy el tudjon zárkózni az emberektől és kikeresse régi kéziratai közül az első kottát. Több mint húsz év telt el azóta. Kíváncsian hajolt a kézirat fölé. Mindent, amit fiatalkorában írt, átjavított. Korrigált, egyre korrigált. Hideg, önmagától elvonatkoztatott bírálattal nézte művét.

Tudta, mit fejlődött évtizedek alatt és mit tanult, kapcsolatba kerülve a közönséggel. Estéről estére különböző színházakban hallgatta a muzsikáját. Feszülten figyelte: hol hibázott, mit sietett el, mit kell áthangszerclnie. Nem tartotta csalhatatlannak magát, nem borult le tulajdon tehetsége előtt. Javított, mindig javított; tudta, mit ér a régi dallamkincs, de a melódiákat mint a rosszul köszörült gyémántokat, újra munkába vette s ha úgy látta, hogy a fényük végre tökéletes, nekiállt új foglalatot készíteni.

Eljátszotta a magyar valcert, eljátszotta még kétszer és azután még tízszer. Azután hátradőlt a székében és belül mélyen zengette a hangokat.

Mit lehet itt javítani? Sokáig töprengett. Azután szinte ijedten állapította meg, hogy a magyar valcer nem is úgy jó. ahogy először leírta.

Egy hangot sem változtatott. Hirtelen rohant rá az ifjúsága, körülvették a múlt díszletei. Ott volt megint kinn a pusztai házban, a sötétkék éjszaka fölötte és a tág némaság a termekben. Az ifjúsága zengett akkor? – kérdezte. Nem. Ebben a keringőben nem az ifjúság szólalt meg, hanem a zseni, akinek nincs kora. A táj, az emberek, az élet és egy ma még ismeretlen, de közelgő tragédia lüktet a valcerben. Érezte az árnyakat, de ma éppen úgy nem tudta, mint húsz évvel ezelőtt, hogy honnan és miért jönnek.

Most tehát keresni kezdte a foglalatot, de nehéz volt írót találni, aki a műfajon belül olyan játékot tudna teremteni, amely méltó a magyar keringőhöz. Ehhez magyarok kellenének. De aki író, nem ír operettet Magyarországon. Itt Bécsben a librettisták megértik, hogy mit akar és vakon ki– szolgálják nemcsak a kívánágait, hanem a szeszélyeit is. De ezeknek ott kellett volna lenniök vele a régi vidéki garnizonban, Ilona házában, abban a nyárban. Ez lehetetlen és az is lehetetlen, hogy fel tudja bennük ébresz– teni tulajdon élményeit. Mi marad tehát? A megalkuvás. Megint csak a megalkuvás. Valami csinos, kedves, ízléses foglalatot kap a magyar keringő, olyan játékot, amilyen általában illik a muzsikához, de nem hökkenti meg a közönséget. De még odáig sem jutott el, hogy gondolkozhasson a librettón és kiválassza a megfelelő írókat, amikor Igen és Nem urak jelentkeztek. A titkár telefonon értesítette Nikit, hogy a két igazgató beszélni akar vele. Ő kedvelte a titkárt még a régi időből, de mégsem ment a telefonhoz. A hűvös magatartás nem a titkárnak szólt, hanem az igazgatóknak. Mégsem tudott tőlük megszabadulni. Igen és Nem urak mindig végrehajtották az akaratukat. Azelőtt Nikinek kellett elébük járulnia, most már változtak az idők. Ők ketten utaztak ki Ischlbe. Niki dühös volt, hogy zavarják, de a dühe néhány percnyi beszélgetés után elpárolgott, Szégyellte önmaga előtt, hogy élvezi – mindegy! – mégis élvezte Igen és Nem urak megváltozott magatartását. Készségesek voltak, alázatosak és udvariasak. Igen úr mestere volt az üzleties szívélyességnek, neki nem esett nehezére az az állandó elragadtatás, amit néhány éve Nikivel szemben alkalmazott. De Nem úr rideg, savanyú lénye fuldoklott a kényszerű derűben. Szerződést hoztak. A szerződést akkor kötötték Nikivel, amikor a Balkán rózsáját átvitték a külvárosi színházba és az elképzelhetetlen sikersorozat megindult. Niki megfeledkezett erről a szerződésről. Egy operettre kötött akkor szerződést, amelynek a szövegkönyvét ő maga választhatta. Mérsékelten jó szerződés volt ez, de már nagy lépés a három első operett szigorú megkötöttsége és rossz feltételei után.

– Nincs librettóm – szólt Niki tartózkodóan – és azt sem tudom, honnan szerezhetnék most egy jó librettót.

Igen és Nem urak – amilyen szerény és kedves tárgyalófelek! – megható őszinteséggel tárták fel nehéz helyzetüket. Minél előbb szükségük van a kész operettre, mert a színház rosszul megy és csak Niki segíthet rajtuk. Niki most lengethette volna a diadal zászlaját és taposhatott volna a legyőzött ellenségen. De ez ellenkezett az ízlésével. A sikeres évek alatt már megtanulta, hogy a valóságos győzelem sohasem olyan édes, mint a megálmodott. Fölöslegesnek tartotta, hogy emlékeztesse Igen és Nem urakat a Balkán rózsáját megelőző időkre. Minek? Igen és Nem urak üzletemberek, nekik nincs más erkölcsük, mint a nyereség, a haszon. Igen úr a szeme sarkából Nikit vizsgálta és sima társasági hangon, mintha egy rózsacsokrot nyújtana át, kínálta Noelt. Nem úr feszülten figyelt.

– Maga szeretett Noellel együttdolgozni. Noelnek van egy kész librettója. A címe is kitűnő: Monaco hercege. Nem akarja elolvasni?

A két igazgató tudta, hogy Niki és Noel között megkopott a barátság, csak azt nem, hogy miért. Niki nagyvilági és színházi szerelmeiről beszéltek Bécsben, de Helen tiszta, tartós vonzalma titokban maradt. A maguk módján próbálták megérteni, hogy miért hidegedett el a két barát. Noel nem tudja elviselni, hogy a kis ismeretlen muzsikus, akiért annyit harcolt, akit támogatott és tanított, ily magasra emelkedett, pénzben és világhírben fürdik. Noel őrjöng, mondta Igen úr Nemnek, hogy már nem adhat tanácsokat Nikinek, nem fölényeskedhetik vele, nem parancsolgathat. Niki mindent jobban tud mint ő és igaza van. A siker igazolta.

– Noel tud róla, hogy nekem felajánlják a librettót?

A két igazgató gyors pillantást váltott. Noel nem tudott róla.

– Tud – hazudták villámgyorsan – és nagyon örül.

Niki megcsóválta a fejét. Noel nagy öröme nem látszott valószínűnek.

Azzal bocsátotta el Igen és Nem urakat, hogy a szerződésnek eleget tesz és másnap bejön Bécsbe. A két igazgató, amint hazaért, felcsengette Noelt. Lelkendezve közölték vele, hogy Niki szerelné megzenésíteni a Monaco hercegét.

– Mi történt vele? – kiáltott bele a telefonba Noel, a maga gáttalan módján.

– Olyan nagyon vágyik utánam?

A két szerző találkozott, mindketten mosolyogva, talán túl udvariasan köszöntötték egymást. Ez a társaságbeli súlytalan derű Niki stílusa volt, de Noel modora szeszélyes, tüskés. Az udvariasság nála visszafojtott ellenszenvet jelentett. Niki elhatározta, hogy nem vesz róla tudomást. Nem gondol a múltra, megcsinálja az operettet, önmaga előtt is a szerződésre hivatkozott, amelyet megkötött, és amelyről megfeledkezett. Szerette volna hinni, hogy ez így van, holott érezte, hogy a felelősségtől menekül, a magyar keringő felelősségétől és súlyától. Megint félretette a nagy témát.

Tehát ismét együtt dolgoztak Noellel, de a közös munkának már nem volt meg a régi íze. Felkeresték egymást úgy, mint azelőtt, hol Niki jött el Noelhez, hol Noel ült egész éjszaka nála. De semmi személyes ügyről nem beszéltek és nem utaztak el együtt Ischlbe sem. Nem akartak emlékezni az ott töltött időkre, az erdőillatú nyárra, a lusta délelőtlökre, az életük vidám lazaságára. Noel megtartotta régi lakását, bár a Balkán rózsája neki nagyon sok pénzt hozott.

Niki valami furcsa félszegséggel lépett be a dolgozószobába, ifjúsága legnagyobb óráit élte itt át egykor. Az első győztes ütközetet. Noel semmit sem változtatott a szobán, Niki torkát mégis összeszorította a hiányérzés. Vita közben olykor hátranézett, öntudatlanul kereste Helent. A leány ott szokott ülni a nagy bőrkarosszékben, szürkéskék szeme lágranyil– va, minden hangra és minden szóra feszülten figyelt. Az a jácintszínű felhő, amit a lány szeme jelentett, hiányzott. Noel elkapta Niki tekintetét, tudta mit keres, de nem vett tudomást róla.

Ha Noel látogatta meg Nikit, már nem a régi kis belvárosi lakásba jött, amelyet ő keresett Nikinek, amelyet az ő ízlése szerint bútorozott be a kis provinciális karmester. Niki egy három utcára néző új, hatalmas épület reprezentatív frontján lakott egy egész első emeletet. Nagyon drága, divatos és nagyképű bútorok töltötték meg a szobákat, hatalmas asztalok és székek, értékes szőnyegek és mutatós műtárgyak. Minden új volt, fényes és gazdag, és a klasszikus képek is, bár évszázadokkal előbb festették mestereik, újnak hatottak, legalábbis érzett belőlük, hogy múltjuk még nem alakította át ezt a csinos, szerény, mégis hivalkodóan újgazdag fiatalembert. Noel slílusérzékc hibátlan volt, Niki új lakása felbőszítette. Azelőtt ordítozva rohant volna végig a szobákon, mindent átrendez és kiszórta volna a bútorok és műtárgyak egy részét. Most csak körülnézett, azután mégegyszer körülnézett és hallgatott. Az arany cukorfogót azonban, amelyet az inas a feketekávéhoz szervírozott, gyors mozdulattal megragadta, felemelte, sokáig nézte. Szólni akart, de mégsem szólt. Niki elpirult, ő is hallgatott.

Gyorsan dolgoztak. Hajszolták a munkát, túl akarlak esni rajta mind a ketten, mert terhes volt az együttlét. Niki sem azelőtt, sem később nem dolgozott ilyen gyorsan. Három hét alatt kész lett a komponálással. A nagy sietségben régi kompozícióit szedte elő. Végre színpadra kerül most a wesztfáliai valcer, a kis sántító dalocska, a tréfás mazurka és néhány dal erősen átkomponálva, azok közül, amelyet Erzsébetnek írt, s a Plankenau– opera románca. De amíg a románc az operában tragikus hatást tett volna hivatva kelteni, itt humoros szám lett belőle. Az öreg király szerelmi dala lett, egy tragikomikus érzelem karikírozása. A kórus azonban, amely a románcot kísérte, szokatlan, operettszínpadon még nem hallott forró, drámai hangot ütött meg. A kettő együtt rafinált, ellentétes hatást váltott ki. Amikor először játszotta el, Noel meglepődve dőlt hátra a széken.

– Csináld csak még egyszer – szólt. És Niki újra játszotta a király dalát és ugyanakkor a kórust is, mert kitűnő zongorista volt, a hangszeren meg tudott eleveníteni egy egész zenekart.

–  Óriási – mondta Noel nagyon komolyan, és ez volt az első dicséret, amit új, közös munkájuk alatt Niki először hallott tőle.

Niki felületesen, kínos érzésektől siettetve, lihegő gyorsasággal dobálta össze az operett muzsikáját. Mindig komolyan vette a munkát, ez volt az egyetlen, amit az életben komolyan vett, de nem győzte türelemmel a Monaco hercegét. A magyar keringő várt rá s a Monaco hercegét megint egy olyan kásahegynek vélte, mint első bécsi éveiben a két kezdő operettet. Dallamkincse azonban oly gazdag volt, hogy nem érhette baj.

Igen és Nem urak valóban rosszul álltak és a mű még el sem készült egészen, már megkezdték a próbát. Most nem sajnálták a pénzt; bár sírtak, hogy hitelt kellett kérniük, drága, új díszleteket készíttettek, a kórus új ruhákat kapott, a férfiak új frakkokat; a primadonna hatszor öltözött át és a szubrett négyszer. Az operett ismét arisztokraták és diplomaták világában játszódott, mert Igen és Nem urak tisztelték és másolták a sikert. Annak idején nem hittek a Balkán rózsájában, féltek az új témától. De az új téma bevált, meg kell tehát ismételni, újra meg újra.

A siker már a bemutatón kirobbant. Most már esemény volt Niki új bemutatója. A közönség – éppen olyan elegáns és drága közönség, mint amilyen a színpad volt – tapsolt és újrázott. Niki, amíg új londoni frakkjában hajlongott a függöny előtt, csodálkozva kérdezte önmagától: mi tetszik úgy a közönségnek? Unta és nem szerette Monaco hercege zenéjét. Csak évek múlva jött rá, hogy ez a munka is értékes, gazdag, újszerű, időtálló. De amikor komponálta, el volt telve a másik témával.

Úgy érezte magát, mint egy súlyosan szerelmes férfi, akit elszakítanak a nőtől, akihez minden idegével hozzá van fűzve és ezt azzal tetézik, hogy egy másikhoz kényszerítik. Unta azért is a Monaco hercegét, mert fiatalságának legelső kompozícióit használta fel hozzá és ezek oly régóta éltek vele, hogy már teljesen elszürkültek számára.

A siker tehát ellentmondott neki.

Helen eljött a bemutatóra. Tapsolt, amikor Niki megjelent a függöny előtt. A banketten levette az övébe tűzött csokor ibolyát, az asztalon keresztül odanyújtotta Nikinek.

– Nagyon szép a muzsika.

Niki megfogta a virágot. A keze megrándult. Még mindig ibolya. A csend hosszú volt, válaszolnia kellett.

– Őszintén mondja ezt, Helen? – kérdezte gépies szerénységgel.

– Tudja, hogy mindig őszinte szoktam lenni.

– Igen, tudom – bólintott Niki zavartan.

Helen ura lépett hozzájuk. Messziről meglátszott rajta, hogy bonviván.

A mozdulatai kiszámítottak voltak, a tartása daliás, mintha a belépője első hangjához venné a lélegzetet. Félt Nikitől. Helen belekarolt férjébe, hagyta, hogy elvigye Nikitől. Hiszen Niki évekkel ezelőtt így akarta.

Nikit körülfogták a színészek, a színház barátai, arcáról nem tűnt el a híres, megvesztegető mosoly, nyüzsögtek körülötte, ő beszélt, de alig tudta mit. Belül, mélyen önmagában csend volt és a csendet Helen szomorúsága töltötte be. Még nem záródott le semmi – vigasztalta magát. Ez így volt már évek óta. Még mindig nem mondott le Helenről. Találkozni fognak majd, nem így, mint ma, és részletesen megbeszélnek mindent. Helen elválik a férjétől. Helen hozzátartozik. De ez sok időt kíván és neki most nincs ideje.

Várakozik rá a magyar keringő, és amíg a magyar keringőnem kapja meg azt a keretet, amely méltó hozzá, ő nem foglalkozhat mással. Helennel sem, szerelemmel sem, semmivel sem.

NIKI VÉGRE ELÉRTE, HOGY MAMA BÉCSBE KÖLTÖZÖTT.

Ez a bérház vásárlásának idejében történt. Mama megnézte a házat és megnyugodott. Ez már vagyon. Így nem aggasztotta, hogy eltartása megterheli a fiát. A bérház: bérház; nem afféle színházi pénz, ebben lehet bízni. Niki mindazt összevásárolta, amit mama valaha is vágyakozva említett. Így az újgazdag stílussal kevert főúri lakásban még egy harmadik stílus is jelentkezett: a szerény kispolgári ízlés és a régi értéktelen családi darabok kegyelete. Nikit idegesítette és bosszantotta az egész, úgy, amint van, de nem vallotta be magának. Mamának egy cseppet sem tetszett, de eltitkolta, mert azt képzelte, hogy Nikinek tetszik. Az egyetlen ember, aki örömét lelte a stílus– zavarban, Clement volt. Niki számos szobájában lépésről lépésre felmérhette egy karrier állomásait.

Mama azonnal megtalálta helyét az új otthonban. Megragadta a kormányt, hogy megfékezze Niki tékozló hajlamait. Megpróbált rendet teremteni az időrendmentes, éjszakákat és nappalokat egymásba ömlesztő Niki– féle életmódban. Niki alkalmazkodni akart mamához és ha mama aggódott, hogy sokáig dolgozik éjszaka, elszökött Clementhez. Mama ilyenkor azt hitte, újabb szerelem ragadta magával. Nem örült a sok szerelemnek, de beletörődött. Életszemlélete, mint a szegény embereké, kényszerűlten tárgyilagos volt. Ahogy a bérház: bérház, úgy a színház: színház.

Ott mások az erkölcsök. Nagyvonalú volt ebben a tekintetben. Ha a fia színházi világban él, nem küzdhet ennek a világnak törvényei ellen.

Amellett katonafeleség volt s a katonafeleségek gáláns kalandok nélkül nem tudják elképzelni a férfiak életét. Mama tehát tapintatosan nem vett tudomást Niki szerelmeiről s így Niki nyugodtan komponálhatott Clementnél.

Mama szerette az életet, megbecsülte az élet kellékeit, az anyagiakat is.

Hosszú ideig volt szegény s nem tudott a polgári beosztás megszállottságától szabadulni. Most is mindent beosztott és minden fillérről elszámolt. A szobaleány és a szakácsnő – mert a személyzet ugyancsak kibővült – megvetően suttogott Mama fukarságáról. Ez a két nőszemély a vidám Bécsben született s a könnyelmű, tékozló időkben szolgált gazdag embereknél. Mama váratlan segítőtársat kapott Johannban, a komornyikban.

Johann vidéki volt, szülei földdel dolgoztak, megbecsültek minden gabonaszemet s minden szem krumplit. Johann egyetértett Mamával, mert nem bízott a színházban, a komédiásnépet megvetette, a takarékkönyvben hitt, s mert szerette a gazdáját, biztosítani akarta jövőjét. Johann vendégség után gondosan elzárta a félig kiürült borosüvegeket, a maradék tortákat eldugta és boldogtalanul szemlélte, amint folyékony semmivé olvadnak a cukrásztól rendelt parfétornyok.

Az új és gazdag élet azonban érdekelte s lekötötte mamát. Szeretett színházba járni, a fia operettjét többször megnézte nemcsak azért, hogy a zenét élvezze, hanem, hogy szemlét tartson a színházban: a színészek becsületesen végzik– e a dolgukat? hány hely maradt üresen? Mama hamarosan tisztába jött a színházi bevétel titkaival, átlátott az üzleti fogásokon.

Mama eszményi éleltárs volt, Niki éppenolyan telten, olyan fenntartás nélkül szerette, mint kisfiú korában. A szeretetébe nem vegyült semmi elnézés, gyengéd szánalom. Nem úgy szerette, ahogy a felnőttek szokták szeretni szüleiket. Mamának nem voltak hibái, amelyeket gyengéd megértéssel takargatni kellett volna, maga Niki is elismerte, hogy életszemlélete bölcsebb, műveltsége nagyobb, mint az övé, bár a mama egy szegény kis katonakarmester felesége, ő pedig napról napra már nem is emelkedik, hanem rohan felfelé. Mamával mindent meg lehetett beszélni, mama minden társaságban megtalálta a helyét, a fia büszke lehetett reá. S az is jó volt, hogy a mama nem öregedett meg, csinos maradt, karcsú, jótartású, ősz haja inkább szőkének látszott, mint fehérnek. Niki elmondhatatlanul élvezte, hogy mamának ruhákat rendelhet, hogy ékszerekkel díszítheti fel, s hogy prémeket aggathat reá. Mindaz, ami a mama körül történt, olyan volt, mint a tündérmese. Egészen olyan, mint egy mese azok közül, ameyeket mama gyerekkorában mondott neki. A jó tündér egyszerre csak megjelenik, varázspálcáját felemeli, a fagyos télből virágos nyár lesz, a szegénységből gazdagság, a bánatból öröm.

Mama remek tulajdonságai köze tartozott az is,hogy értett a muzsikához.

Kemény kritikus volt, Nikit meglepte, hogy ennek dacára a Monaco hercegét jónak találta. A bemutató előtt néhány nappal a mama lázas lett és ő maga ajánlotta, hogy bemegy egy szanatóriumba, otthon ne okozzon zavart a betegségre.

– Meghűltem – mondta Nikinek – , Isten ments, hogy megkapd tőlem a náthát és beteg légy a premierre. – De azt azért nem akadályozta meg, hogy Niki vigye be a szanatóriumba. Jólesett ezalatt a rövid út alatt is együtt lenni a fiával. Fiákeren mentek és hogy mama pár pillanatra elnémult, Niki kérdően fordult felé. Szólni akart de elhallgatott, mert megfogta a tekintetét mama arca. Az arcélét látta, szép tiszta szabályos arcél volt, de most csodálatosan sápadt és sápadtságában megindítóan nemes. Niki megindultan nézte a tiszta bájos vonalakat. Azt mondta, lázas – gondolta – és mégis mennyire fehér. Mama nagy lélegzetet vett, aztán vidáman beszélni kezdett, Niki megfeledkezett a láz és az arcszín kérdéséről, mind a ketten belemerültek a próbák izgalmainak megvitatásába. Louis játszotta a címszerepet, tökéletesen formálta meg a könnyelmű világfit, aki európai változata volt a Balkán rózsája Mirko hercegének. De sajnos, Niki régi dalait és valcereit dolgozta bele az operettbe és sem Wesztfáliában, sem a magyar városkában nem számolt azzal, hogy Louisnak nincs hangja. Mert Louisnak már akkor sem volt hangja, amikor még Niki nem is ismerte. Niki azonban igényes volt, sokat akart, izgatottan tört előre és leverte, megvadította a gondolat, hogy a dallamai rosszul, fakón, megváltoztatva hangzanak el a közönség előtt. A sok kudarc és a kezdeti félsikev megsebezte. Keményen viselte a bukást, ha már átesett rajta, de amíg előtte volt, borzongott és émelygett tőle. És hiába minden báj, játéktudás és tehetség, a belépőhöz hang kell. Mama megfogta Niki kezét.

– Majd meglátod, megint csoda történik, mint a Balkán rózsájával. Louis akkor is úgy hatott, mintha lenne hangja. A bemutatón én is ott leszek.

De nem volt ott. Niki mindennap elfutott a szanatóriumba, amely Bécs környéken állt, pedig mama kérte, hogy ne pocsékolja az idejét a hosszú fiákkerozással. Neki most a színházban kell lennie. Clement egész délutánokat töltött mamánál és ő mondta meg Nikinek, hogy bizony a hűlés súlyosabb volt, mint gondolták, nem lenne okos dolog, ha mama felkelne az ágyból és elmenne a premierre. Azt megígérte mamának, hogy az újságokat személyesen fogja elhozni; mamát izgatták a kritikák.

A sajtó jól fogadta a darabot. A bemutatón nagy siker volt s a kritikusok nem akartak szembeszállni a közönséggel és főként nem akarták magukat nevetségessé tenni. Csak Strohberger nem volt képes legyűrni habzó indulatait. Ő hosszú életében egyetlen operettet írt – igaz: jó operettet –, de többre már nem futotta az erejéből. És ez a fürge kis magyar csak úgy önti a zseniálisan friss, gazdagon melodikus zenét. Strohberger nem mérsékelte magát, nekiesett a Monaco hercegének, agyba– főbe verte. Clement ismét végigszaladta a bemutató hajnalán a nagy lapok nyomdáit.

Összeszedte a kritikákat. Strohberger másfél hasábon szitkozódott, gúnyolódott, prüszkölt, fölényesen kacagott és fennkölten átkozódott Niki hitvány muzsikája ellen. Clement mamára gondolt, tudta, hogy cselekednie kell. A nyomda barátságos korrektorától papírt és ceruzát kért s egy negyedóra alatt megírta a másfélhasábnyi elragadtatott kritikát.

Aztán beszélt a szedőkkel és félrevonult a nyomdavezetővel. Clementet a nyomdászok is kedvelték. Hajlandók voltak a gyors munkára, amikor megmondta, miről van szó. Egyetlen új oldalt csináltak. A hajóból kidobták Strohberger cikkét és a frissen szedett másfél hasábot, Clement himnuszát betették a helyére. Az oldalt lehúzták, Clement egy lámpa alá tartva szárította s aztán betette az újságba a megfelelő helyre. A keze meglehetősen nyomdafeslékes lett, mert hosszas kézrázással búcsúzott a nyomdászoktól. A nyomdavezető átkísérte a zajos, nagy gépektől zúgó folyosón, amelynek ilyenkor enyhén remegtek a falai. Clement szerette ezt a remegést, a hír lüktetése volt ez. Szótlanul, tőle szokatlanul szótlanul haladt a nyomdavezető mellett. Az is hallgatott. Lent a kapuban csendesen megkérdezte:

– És mondja, ez igazán biztos?

– Sajnos, igen, A fia még nem tudja. Talán... – Clement azt akarta mondani,talán ezek a kritikák viszik a végső hírt Nikiről a mamának. De csak legyintett és sietve elment.

Clement átadta Nikinek a preparált újságot, a többivel együtt. Niki vidáman vitte ki a szanatóriumba. Mama mosolyogva fogadta. Együtt olvasták végig a kritikákat, a mama arca ragyogott.

– Hát igazán nagy siker lehetett, ha még ez a gazember Strohberger is megdicsér.

Niki nagyot nyelt, elpirult. Nehezen tudott hazudni, de a mama áttetsző, fehér arca most rózsaszín volt és a kis arcban egyre jobban táguló szemek sugárzottak. Megérte.

– Hát a jövő héten már bejöhetsz a színházba, ugye?

– Hogyne – mondta mama boldogan – , akkor már felkelhetek.

A jövő héten sem jött be a színházba, sőt az azután következőn sem és a rákövetkező héten sem. Mama csendesen, szerényen – Clement ezt a kifejezést használta: kedvesen – meghalt. Clementnek igaza volt. Olyan kedvesen és tapintatosan halt meg, észre sem lehetett venni. Eltitkolta a fia előtt, hogy milyen beteg és nehéz, kemény harcot vívott, hogy a bemutató élőtt ne árulja el a betegségét. Ez nem sikerült, de könnyedén és mosolyogva titkolta a fájdalmat, nem akarta megzavarni a sikert. Csak Clementtel beszélt őszintén. Már régen gyanította, hogy mi a baja, de csúf tapintatlanságnak tartotta volna bevallani Nikinek s az első jó esztendőket beárnyékolni a közeledő halállal. Clementtel nagyon józanul, nyugodtan beszélt a betegségéről, mert Clement – ugye nem haragszik kedves fiam? – olyan kedves bolond. Mama hálás volt Clementnek, hogy őszinte lehetett hozzá s hogy néhány hétig vele együtt vitte a terhet.

Niki fájdalma nem gyász volt, hanem kétségbeesett, gyűlölködő harag. A gyalázatos sors nem engedte meg neki, hogy teljes legyen a dicsősége, hogy a sugárzó esztendőkben együtt haladjon felfelé mamával. Sírni nem tudott és megenyhülni sem. És még évek múlva is, ha ezek a hetek felmerültek a múltból, kétségbeesett düh fogta el. A lakást, amelyet mamának rendezett be, sietve otthagyta. A bútorokat, a ruhákat szétosztotta a rokonság között. Ki akarta magából irtani a legkisebb mozzanatát is ezeknek a szégyenteljes időknek. Mert szégyenkezett. Szörnyű kudarc volt ez, borzasztóbb és gyilkosabb mindannál, ami a művészetében érte. Ha rossz muzsikát írt, kijavította, vagy eldobta és írt helyette jót. De mamát nem lehet visszahozni ebbe a hideg, sötét életbe, hogy megmelegítse és fényessé tegye. Életének alapja semmisült meg, sokáig úgy érezte magát, mintha olyan házban élne, amelynek nincs padlója. Dallamvilága megbénult.

Érzései összekavarodtak, gyengédsége megszűnt. Indokolatlan gyűlölet támadt benne mindazok iránt a nők iránt, akik szerelemmel közeledtek hozzá. Persze, nem tudta megtagadni önmagát, de oktalanul és kegyetlenül egymásután elhagyta a szerelmes asszonyokat. Miért élnek, ha mama már nem él?! És ha élnek, szenvedjenek!

Clement hosszú ideig rejtegetett magánál egy sereg bécsi újságot.

Amikor mama meghalt, őt értesítették előbb, mert Nikit nem tudták megtalálni. Clement azonnal kisietett a szanatóriumba s az első intézkedéseket ő tette meg. Az ápolónő neki adta át mama írómappáját, amelyben végrendeletét őrizte. Ott írta a szanatóriumban, de nem tudta befejezni. A maga gondos, mindent megbecsülő takarékosságával intézkedett apró tárgyairól. A drága petit– points borítású mappában – ezt is Niki vette Mamának – Clement megtalálta a Monaco hercege kritikáit. Mama gondosan kivágta a lapokból. De a hamis kritika mellett ott volt a valódi is.

Mama, még mielőtt Clement megérkezett volna, felhozatta a lapokat.

Niki külföldre utazott. Rosszul bánt a nőkkel s az ügynökökkel kegyetlenül kemény szerződéseket kötött. Az arcán új, egyenes vonalak jelentek meg. Majd egy félévig kóborolt odakinn, amíg felolvadt benne a csend.

Mélyen és sötéten először a magyar keringő szólalt meg benne. Ekkor jött haza.

MOST MÁR VISSZATÉRHETETT A CIGÁNYÁLOMHOZ. A librettó nem az volt, amit akart, de a zenével meg volt elégedve. Évek óta nem kívánkozott Pestre és nem izgatta, milyen siker fogadja a darabjait. De a Cigányálom pesti próbáira hetekkel előbb elutazott, foglalkozott a zenekarral, átvette a színészekkel a szerepüket. Fontosnak tartott minden mondatot, veszekedett a díszletek miatt, követelte, hogy bővítsék ki a zenekart. Pest alázatosan fogadta. Minden kívánságát teljesítették, a színészek udvariasan köszönték meg a tanácsot és a karmester lelkiismeretesen átvette a tempóit. A primadonna csodálatosan szép fiatal leány volt, régi primadonna– nemzetség sarja, az unokahúga volt a századvégi démonnak, akitől Niki a kis aranyszívet kapta. Már ismerték egymást, ez a lány énekelte Pesten a Monaco hercege főszerepét. De az igazi primadonna a szubrett volt. Ez a különös teremtés jó ideje nyugtalanította Pestet. A legnépszerűbb színésznő volt.

Tulajdonképpen nem szép, magasabb annál, amilyen egy színésznő lehet, nem bájos, nem finom, kancsal és a hangja elképzelhetetlenül hamis. Ilyen rettenetes hangot Niki csak a vidéki garnizonban hallott. Mariska néni énekelt így, Mariska néni emléke enyhítette Niki felhördülő dühét, amikor a szubrett először kinyitotta a száját.

De hogyan játszott! Ha bejött a színpadra, nem lehetett másra nézni, csak rá. A tehetség delejessége szikrázott. És milyen szép volt!A tökéletes arcú, édes hangú, formás primadonnát eltüntette, mint bűvész a nyulat. A néző nem is látta, hogy ott van a színpadon. Csak ő volt a fontos. A másik szép nő volt, aki a színpadra lépett, hogy megmutassa a világnak szépségét, hogy ragyogjon és szerelmet ébresszen. A bonviván széphangú, jóképű, magas, karcsú legény, szerelmes volt a szép primadonnába. Állandó mámorban élt a színpadon is. Niki melódiái lángolva szárnyaltak. Az előadás tökéletesnek ígérkezett, mert a színészek kialakítottak egy különleges pesti operettstílust, amely Nikit emlékeztette arra a commedia dell’arte–re, amiről egykor Kurt beszélt. Nem vették komolyan az operettérzelmeket és operetthelyzeteket, kissé játékosan kezeltek mindent, de annyira tehetségesek voltak valamennyien, hogy a mű ezért nem vesztett az értékéből.

A házi főpróba második felvonása után a szubrett lejött a nézőtérre, leült Niki mellé az első sorba. Az igazgató sietve felkelt és eltűnt. Niki azonnal tudta, hogy ezek ketten megbeszéltek valamit. A szubrett megérintette Niki kezét. Már viselte a színpadi kosztümöt és színpadra volt festve is. Így közelről ijesztő látványnak hatott. Kis fakó szemei voltak, a szemhéjait kékítette meg és a szemszögleteit szélesítette és hosszította meg a kék festékkel. Párizsból hozatott műszempillákat. Kevés, fakószőke haját paróka alá rejtette. Csak parókában játszott. A súlyos, nehéz, aranyszínű hajtömeg, a strucctollak, a rózsák – a kilencszáztízes évek divatját jellemző fejdísz – meg se kottyant neki. Pompás, izmos nyaka büszkén tartotta a pár kilós terhet.

Fehér selyem ruhát viselt a maga egyéni stílusában, nagyon egyszerűt és nagyon drágát. Talán tíz éve volt ekkor a színpadon, de ismert már minden színpadi hatást, tudta, hogy a reflektorok fényében a fehér szín vonja magára legjobban a figyelmet.

– Valami persze kellene, ugye? – kérdezte Niki. Ismerte a nőket. Tudta, hogy ez a közelség, ez a lágy suttogó hang, amelyen enyhén még érzik a tiszavidéki tájszólás, valamit ki akar belőle hízelegni.

– Igen, igen – súgta a színésznő és hosszú, erős, nagyon fehér kezével ismét megérintette csuklóját és az ujjai ott is maradtak.

– A nagy valcert nem adom oda magának – nevetett Niki. – Drágám, maga a legnagyobb színésznő, de énekelni nem tud.

– Tudom. Olyan a hangom, mint a páváé. A valcerrel csináljon amit akar, de a harmadik felvonás üres. Nekem oda kell valami.

– Hogy– hogy üres? – csattant fel Niki.

– Úgy, hogy üres. A harmadik felvonást az operettekben csak úgy utána csapják a másodiknak. Egye fene, lesz, ahogy lesz. És az embernek nincs szerepe. Nekem oda kell valami.

– Hát találjon ki magának valami játékot. Én nem bánom. Abba belemegyek.

– De én énekelni akarok.

– Irgalmas Isten! Mit akar énekelni?

A kicsi, kékkel keretezett szemek most egészen közel jöttek Nikihez és körülfogta a színésznő parfőmje is, valamilyen fanyar, megkülönböztetett rózsaillat. Ó, mikor érezte ő ezt az illatot?

– Igen, operettszínésznő vagyok és énekelni akarok. Akarja, hogy letérdeljek? Azt is megteszem, írjon nekem a harmadikba egy dalt.

Könyörgöm, egy nótát, egy magyar nótát.

– Milyen magyar nótát? Soha nem hallottam még operettben magyar nótát.

– Ha ír, hallani fog. Egy parasztnótát akarok. Egy mulatónótát, amit én is el tudok pávahangommal énekelni. – Hátraintett a rosszul világított nézőtéren. Egy homályos árnyék mozdult meg és előre settenkedett. – Na, gyere ide te vén ragyás.

A cimbalmos, akinek a színpadon is akadt dolga és valóságos cigány volt, megállt Niki előtt.

– Lexi is azt mondja, ő is kéri magát. Egy szólót kérünk. Ő majd cimbalmozza, helyettem a cimbalom énekel, én csak mondom a nótát. – Hátradobta magát a zsöllyén, a karját felemelte, mintha már dirigálná is a cigánybandát. – Tud maga magyar nótát írni! Tudja, hogy kezdődnek ezek a nóták? Valahogy úgy, hogy fúj a szél, vagy zúg az erdő, vagy hogy messze száll a felhő. Na ne ellenkezzen, meg tudja azt maga csinálni.

A cigány ott állt előttük, sötét szeme tüzelt és alázatosan vigyorgott.

Nikit valami furcsa szédület fogta el. Megint ott volt a vidéki városban, a magyar keringő idején, talán éppen a kávéházban hegedült és a cigányok kísérték, vagy ott a nagy pusztai házban. Mintha Ilona állna mellette. Nagyot lélegzett. Igen, persze... Hiszen ez az Ilona parfőmje. A bordó rózsa.

Az igazgató visszajött a nézőtérre, bár operettszínházat igazgatott, ő is szörnyű hamisan fütyült. A kulcsait zörgette a zsebében, ezt csak olyankor szokta, hajól mentek a dolgai.

– Laci – kiáltott rá a szubrett a harmadik felvonást egy kissé át kell izélni. Niki most mondta, hogy oda ír egy magyar nótát és én majd mulatni fogok.

Ez huszárvágás volt. Niki elismerően mosolygott. A szubrett elvágta előle a visszavonulás útját. Az igazgató, aki színésznek éppen olyan kitűnő lett volna, mint írónak, átlátta a helyzetet, de az arcán nem látszott meg, hogy tisztában van azzal, miképpen vette rá Nikit a szubrett a kész harmadik felvonás felforgatására. Ez a magas, jóképű, fiatal legény, aki egy nagy esztéta és egy nagy színésznő házasságából született, örökölte szülei képességeit. Mindenhez értett, színházhoz, irodalomhoz, szerelemhez, politikához, emberekkel való bánásmódhoz. Könnyen ment neki minden.

Huszonnégy éves korában már a Nemzeti Színház igazgatója volt. A rövid klasszikus kaland hamar véget ért és utána egy gyors bukfenccel operettszínházat nyitott, majd szervezett egy drámai társulatot is és bevitte a külváros egyik elhagyatott reménytelen hírű színházépületbe. Fiatal színészekből komoly színtársulatot csinált. Modern drámaírókat szólaltatott meg a külvárosban és Shakespearet, Ibsent és Rostand– t. A siker oly hűségesen követte, mint az alázatos kutya. De a tehetség kémiája nem tudja nélkülözni a mérgező anyagokat. S ezek a romboló mérgek meggátolták abban, hogy pályája egész magasra emelkedjék és életműve hibátlan legyen.

Ha nem kártyázott volna...

Beavatott mosollyal pillantott Nikire. A mosoly ezt mondta: nem menekülhetsz tőle, mindenki a rabja lesz. Mindenki azt csinálja, amit ő akar.

Úgy veregetett rá a délceg lány izmos, kemény vállára, ahogy a versenyistálló gazdája érinti meg a kedvenc paripát.

Igen, Niki megcsinálta, amit a szubrett akart. A dunaparti szállodában, lakosztálya kis szalonjában, ahová a figyelmes szállodaigazgató beállított egy pianinót, eljátszotta a magyar nótát, ami a Király utcától a Duna– partig már készen jelentkezett benne. Igazi hallgató volt, természeti képpel kezdődött, mint minden cigányozó nóta és ehhez kapcsolódott a lírai rész.

Niki nem volt vizuális típus, a téma sohasem mint kép, hanem mint érzés szólalt meg benne. Most maga is csodálkozva vette észre, hogy ez a dal magyar sejtjeit ébresztette fel és úgy támadt benne, mint ahogy egy szántóvető parasztban, vagy a búzát kaszáló legényben születik a nóta. Szoros rabságában él a természetnek s a kép, amelyet lát, ösztönzi az érzés megformálására. Eljátszotta a dalt többször egymásután, ahogy szokta és emlékezetében kutatott, nem valamelyik régen elfeledett betyárnóta–e azok közül, amelyeket Mariska nénitől hallott. Szigorú bírája volt önmagának és most örömmel állapította meg, hogy a dal tökéletesen az övé. Mulatott rajta, hogy egy fiatal nagyváros nyugtalan, zajos, neveletlen forgatagában született, amíg a nyüzsgő utcákon átsietett. Úgy látszik, nagyon erősen éltek benne a magyar vidék és a magyar táj képei. Arra az erdőre gondolt, amelyet gyakran látott húsz évvel ezelőttIlonához kocsizva. Az út a patak mellett futott, a patakon túl zöld legelők húzódtak és azután kezdődött az erdő. Jól látta most a felhőket is, amint a nap aranyhálójában hamvasfehéren ringanak a fák felett.

A portás telefonon felszólt, hogy látogatója érkezett. Megörült, mikor hallotta, hogy Veégh százados keresi. Éppen jókor.

– Nem zavarlak? – kérdezte az egykori kadét.

– Dehogy! Nem jöhettél volna jobbkor. Hallgasd meg!

Eljátszotta a magyar nótát. Veégh cigarettára gyújtott, tűnődve hallgatta.

– Nem rossz. Nem ismerem ezt a magyar nótát. Igaz ugyan, hogy én nem vagyok valami mulatós fajta.

Niki nevetett.

– Nem is hallhattad.

– Most csináltad? – szólt Veégh, akit sohasem lehetett azzal vádolni, hogy lassú felfogású. – Szóval ezt is tudod. Szükség van erre?

Niki elmondta, hogy kinek kell a magyar nóta. Az egykori kadét bólintott.

– Neki való. Remek jelenetet fog belőle csinálni. Ez a nő jellegzetesen dzsentri. Tehetséges, műveletlen, felületes és magában hordozza a tragédiát.

– Még mindig olyan sötéten látod a fajtádat?

– Ez nem sötétenlátás, ez puszta önismeret. Közöttük élek, olyan vagyok mint ők, de nem egészen olyan. Én gondolkodom, ők nem gondolkodnak, de mert én gondolkodom, látnom kell, hogy az életük – vagy az életem – hová vezet. Ez a tények és a képességek kérlelhetetlen logikája.

Veégh kényelmesen végigdőlt a szalondíványon, ami egyáltalán nem volt alkalmas kényelmes pihenésre, de mint katona megtanulta az eszközök ésszerű felhasználását. Niki szivarra gyújtott, majd csengetett a pincérnek, hogy konyakot hozzon. Nem szokott sokat inni, de ha komponált, nem tudott enni és ilyenkor szüksége volt a csalóka felfrissülést adó szeszre.

Ittak, Niki tűnődve nézett barátjára.

– Nem értelek egészen. Igaz, hogy nem élek itt, de gyakran megfordulok Pesten és Bécsben olvasom a magyar újságokat. Nem látok okot a sötéten látásra. A Monarchiában jól mennek a dolgok. Magyarország fejlődik. Pest világváros lett, az ismeretségi körömben mindenki felfelé halad, gazdagodik. Kortársaim, a régi iskolabeli pajtások és a barátaim a katonaságtól is, pozícióban ülnek. Csak a tehetségtelen, vagy a munkára nem alkalmas léha emberek hullanak el. Az ország ipara fejlődik, a közgazdasági élet is. Mennyi új bank van Pesten és mennyi új gyár a környéken! Ez mind jólétre mutat.

– A tapasztalataid és a világszemléleted oly békés és megállapodott, mint a Budapesti Hírlap vezércikke. Boldog ember vagy te Niki, hogy csak a dolgok felszínét látod. Áljólét ez, álbéke és álnyugalom. A vezető réteg elhiteti önmagával, hogy minden jól van, mert ő vezet, az ellenzék pedig ócska frázisokat sokszorosít, hazafias honfibú levében fő és nem látja a lényeget. Rég értéküket vesztett eszmékért harcol. A kormányon lévők pedig, ezek az okos cinikusok megcsinálják a maguk nagy üzleteit.

Nikit kínosan érintették a hideg mondatok. A kadét nem változik – gondolta. Emlékezett még: amikor mind a ketten fiatalok voltak, a kisvárosban vidám mulatságaik gondtalanságát is így szokta elrontani.

– De hát mit lehetne tenni? – kérdezte végre kényszeredetten.

– A kérdés helyénvaló. Mit lehetne lenni? Hiszen ez az, amin én naponta rágódom. Valamennyiünknek meg kellene változnunk. De ezt a magamfajta ember nem tudja megtenni, az pedig, aki nem foglalkozik a kérdésekkel, nem is akar megváltozni, mert mindent jónak tart. Gyökeres változásra lenne szükség, de az a néhány ember, aki tisztában van a változás szükségességével, egy– két költő, író, tudós, vagy magamfajta félbemaradt filozófus, nem képes a kritikát akcióvá alakítani. Nézd csak, a történelem olykor egyetlen emberben sűrűsíti önmagát és ez az ember vagy megoldja a kérdéseket, vagy összetöri a meglevő rosszat, anélkül, hogy jobbat tudna helyette adni. Sem én, sem még egy féltucat a gondolkodó barátaim közül, nem alkalmas erre a feladatra. De ha nézed a politikusokat, mindkét oldalon, rá kell jönnöd, hogy azok közt sincs az az ember, akiben a történelem kifejezi önmagát. Már most kérdés, hogy továbbra is ebben a pocsolyában, ebben a történelmi állóvízben topogunk– e, vagy kintről fogják megmozgatni az életünket?

– Én ezekhez a dolgokhoz nem értek – mondta kis hallgatás után Niki – és nem is tudok veled egyetérteni. Az elmúlt esztendőkben bejártam Európát és nem vettem észre, hogy a Monarchia jóléte ne volna azon a színvonalon, mint a többi nagyhatalomé. Persze, parlamenti harcok mindenütt vannak.

Mindenütt megvan a kormánypárt és az ellenzék. Ezek általában felváltják egymást és ha ez megtörténik, a kormánypárttá lett ellenzék többnyire belátja, hogy jobb ellenzéknek lenni, mert az ellenzék mindent ígérhet, viszont a kormánynak be is kell váltania az ígéreteket. Tudod – szólt elmosolyodva, a maga tapasztalatai köréből merítve a hasonlatot – , ez olyan, mint a szerelem. A beteljesülés csak nagyon ritkán van arányban a vágy szépségével.

– Ez rád vall! – nevetett Veégh. – És rád vall békés nyugalmad és szeretetre méltó indolenciád is. Tehát neked megvan a magad dolga és azt olyan jól csinálod, hogy nem tehetek szemrehányást a közömbösségedért, te muzsikálsz. Nem is veheted észre, hogy milyen idejét múlt, korhadt és korlátolt az az államszövetség, amelyben mi élünk és mennyire túlszáguldott az idő mindazokon, akik oszlopai – és irgalmas ég! milyen törékeny oszlopai – ennek a politikai rendszernek. Egy ország, fiam, egy gazdag, természeti kincsekkel zsúfolt ország, amelyből egy évtized alatt másfélmillió ember vándorolt ki, megérett a pusztulásra. – Felült a pamlagon. – De mi is megértünk a pusztulásra, mert csak a szánk jár és nem teszünk semmit. Légy szíves, dobj ki! Te alkotó munkát végzel, premierre készülsz és én hülyeségeket beszélek össze, ahelyett, hogy elmennék glaszé–kesztyűt venni, hogy teljes díszben jelenjek meg holnap a színházban. S még virágot is kell rendelnem a primadonnának.

Niki felélénkült.

– Melyik tetszik neked a két Sári közül? A szép, vagy a nagy bandzsi?

Veégh elmosolyodott.

– Már mondtam, hogy melyik. A rosszhangú, érdekes és csúnya. A másik klasszikus festmény, ha az ember látja, nem tudja elképzelni, hogy valaha élő nő volt. Na és te hogy vagy velük?

Niki sima. most már kissé szögletessé vált, nem hamvas fiús, hanem angolosan pácolt arcán felragyogott a régi mosoly.

– Nem tudok megváltozni. Nekem minden nő tetszik, ha szép és akkor is, ha érdekes. Minden nőben van valami vonzó. Ez teszi az életet ritmikussá.

Veégh csúnya, értelmes arca elmélyült. Ez megint olyan pillanat volt, amikor megértett valamit ebből a felületes, olykor korlátoltnak látszó emberből, akihez évtizedek óta ragaszkodott. Bár őt nem érdekelte a muzsika.

De a zseni érdekelte. És a zseni villanásait megérezte.

Niki egyedül maradt. Veégh elment, hogy megrendelje a virágot és a kesztyűt és azután a vacsorát is az étteremben. Egy óra múlva feltelefonáltatott Niki szobájába, hogy várja. Niki ekkor már kész lett a csárdással, mert az úgynevezett hallgató nóta után, ahogy a szubrett akarta, csárdás következett. A csárdás vad volt, szédülten duhaj, félrészeg, boldog, keserű tánc. Niki nem nagyon figyelt arra, amiről Veégh beszélt, de a gondolatainak atmoszférája mégis körülfogta. Felidézte benne a garnizonbeli mulatságok emlékét. Az emlékek megnőttek, kiléptek közös ifjúságukból, árnyékuk sötéten rajzolódott fel a jövő egére.

– Megvan a csárdás – jelentette Niki elégedetten barátjának, amikor leült mellé az étteremben a rózsaszín selyemernyős virágdíszes asztalhoz. Puha fény szitált a kis lámpából az asztalokra, A pincérek nesztelenül mozogtak, a vacsorázók beszélgetése lágy morajjá mosódott, a cigány halkan játszott, – mert a prímás megismerte Nikit. A Monaco hercege valcerét muzsikálta.

Milyen szép az élet – gondolta Niki, békés fáradtság öntötte el, az idegeiben tompán zsongott a délután leírt muzsika és körülötte szintén a ő muzsikája szállt a cigányhangszerekből.

Minden összeomlik... – gondolta az egykori kadét és valami különös, fájdalmasan forró érzéssel ízlelte a benne már halálra ítélt világot.

NIKI BÉCSBŐL HOZTA MAGÁVAL A KARKÖTŐT, már hetekkel előbb megrendelte, amikor értesítették a pesti bemutató időpontjáról. Széles aranypánt volt briliánsokkal és rubintokkal kirakva, rajta annak a régi estének a dátuma.

Attól félt, hogy Ilona nem lesz Pesten és amint megérkezett, felhívta az asszony palotáját. Csak a portásnál érdeklődött. Boldog volt. Megtudta, hogy a grófné itt van. A bemutató napján, nagy bordó rózsacsokorral elküldte Ilonának az ékszert. Este a színházban lejött a zenekarba, hogy a magyar keringőt ő vezényelje. A dübörgő tapsokra meghajolva meglátta a színpad melletti páholyban Ilonát. Gavallérosan viselkedett most is, mint mindig, nem köszönt neki oda feltűnően, de visszatérve a színpadra, azon a függönybe vágott lyukon, amelyen a színészek ki szoktak kukucskálni, megkereste az asszonyt. Ilona most is fehér ruhát viselt, az arcát nem látta jól, a haja sötéten fénylett. A színház vörös homályában csillogtak nyakán a briliánsok. Az operettnek nagy sikere volt, de Niki ezt már megszokta, bár még mindig érezte gyomrában az enyhe émelygést és torkában a premiert jelentő szorongást. Vajon mindig így lesz? – kérdezte önmagától, sohasem lesz vége a bizonytalanságnak, a kétely és a kielégületlenség örökre kísérni fogja?

A közönség és az újságírók azt hitték, hogy nagy siker van és ez úgy is volt. De Niki sohasem tudta élvezni a sikert. A mű oly erősen élt benne, hogy színpadi tükörképe hiányos, fakó, gyakran torz maradt. A zenekar is idegesítette. A pesti operettszínházak zenekara nem ért fel a bécsi operettzenekarokig. A pestiek – fölényes fajta – lenézték az operettet, lenézték akkor is, ha ők maguk csinálták. A zenekar többnyire kicsi volt és meglehetősen felületesen kezelt. Az alatt a néhány próba alatt, amelyet Niki vezetett, nem lehetett helyrehozni a hibákat és nem lehetett pótolni a hiányzó muzsikusokat.

– Nálunk mindig siker van – legyintett a fiatal igazgató, és ha már unta a zeneszerző és a karmester vitatkozását, elment kártyázni. De akkor is elment kártyázni, ha nem unta.

A cigányokra azonban nem lehetett Nikinek panasza. A harmadik felvonásban kerültek a színpadra, amikor a szubrett mulató jelenete következett. Valami vad, ismerős öngyilkos láz gyulladt ki a színpadon.

Az ősi nagy mulatozások láza. Veégh százados az első sorban tenyerébe hajtott fejjel ült. Igen, ez az a magyar tűz, az a magyar szédület, ez az őrült sírvavigadás, ami életeket, vagyonokat, értékes embereket égetett el oktalanul. Betegség, önkínzó mámor, tulajdon őrültségük ünneplése, temetés és lakodalom egyszerre. A fehérruhás szubrett körül mintha meggyulladt volna a levegő. A cigányok vadul vetették bele magukat a gyilkos ritmusba. A rossz, rekedt és éles hang tökéletesen illett a dáridóhoz. A viharmadár hangja volt a pusztulás felett. A hallgató nóta mélyen, méltóságteljesen zengő bánattal kezdődött, azután feljajdult valami önmagát pusztító szomorúság, s a csárdás úgy lobbant fel, mint a tűz. A szubrett már nem énekelt, csak táncolt és a hegedű és a cimbalom, a nagybőgő és a klarinét kiáltozta és sikoltozta, lihegte és lüktette a vad ritmust. A halálba táncolnak – gondolta az első sorban az egykori kadét és arra a hajnalra gondolt, amikor Nikit meglátta a lépcsőn ülve a sáros kertben. Igen, ez a lefelé száguldó részeg kocsis vágtája.

A színpadon ismételtek és ismételtek és megint ismételtek, a nézőtéren olyan tapsolás és dübörgés támadt, hogy a színpadra lépő komikus jelenetét elsöpörte a siker.

Nikit az utolsó felvonás után is színpadra hívták és most egyenesen Ilona páholya felé fordult, de a páholy üres volt. Az asszony elment. Amikor végre a bankett és ünneplés után egyedül maradt, újra megrohanta a vágy, hogy lássa az asszonyt, hogy beszéljen vele. Az ajándék megkötötte a kezét. Nem hívhatta fel telefonon, mert ez úgy hatott volna, mintha a köszönetért jelentkeznék. Reggel egy levelet talált a szobájában. Régi szállodai szokás szerint az ajtó alatt csúsztatták be. Azonnal megismerte a levelet, bár tíz évvel ezelőtt kapott Ilonától utoljára hírt. Még most is a halványsárga levélpapírt használta. Maga is elmosolyodott, hogy a keze remeg, amíg a borítékot felbontja. De örült ennek az érzésnek, a fiatalságot jelentette, Délután várlak – és egy nagy I betű. Ilona nem szereti a szószaporítást. A szíve idegesen kezdett verni.

Ilona abban a szobában fogadta, amelyben elbúcsúztak. A palotában semmi sem változott. Az idő megállt itt és úgy látszott, sem a bútorok, sem a falikárpitok nem kopnak és az arcképek a falon megőrzik örökkévaló ifjúságukat. Niki olyannak látta Ilonát, mint tíz évvel ezelőtt, vagy mint húsz évvel ezelőtt. Nem gondolt arra, miért nem vállozott meg az asszony, ez azért volt, mert önmagát sem érezte megváltozódnak. Ilona most is olyan magas, szélesvállú és karcsú volt. Ebben az időben még mindig bő szoknyát hordtak a hölgyek és magas övét karcsú derekukon. A ruhák nyaka is magas volt, csipkebodor keretezte az arcot, furcsán hatott, hogy Ilona nem törődik a divattal, nem hord nagy boglyas frizurát, hanem fényes fekete haját simán hátrafésüli és súlyos kontyban tűzi a nyakára. Niki nem tudott szólni, fogta az asszony kezét és hagyta, hogy Ilona és a ház légköre ismét legyőzze. Jó érzés volt ez, feladta önmagát, amit sohasem tett meg nők miatt. Kikapcsolta a sorsot, súlytalanul és felelőtlenül úszott az elmúlt vagy még mindig jelenvaló egyetlen szenvedély sodrában. Ilona helyet mutatott neki egy székben:

– Haragszom rád.

– Jó hogy haragszol. Szeretem az indulatokat. Ilyenkor érzi az ember, hogy él.

– Nem hinném, hogy amióta nem láttuk egymást, nem lett volna alkalmad erősen élni. Sok minden történt veled.

– Gondoltál tehát reám?

Ilona vállal vont.

– Micsoda hülye kérdés! Ha nem akartam volna gondolni rád, akkor is minduntalan figyelmeztettek rád az események. Nagy csetepaté van körülötted.

– Valamikor azt kívántad, hogy nagy csetepatéval éljek.

Az asszony röviden felnevetett.

– Hát persze, abból lesz a művészet. De most haragszom rád, sőt dühöngök.

Felpattant a helyéről, gyors léptekkel le, fel járkált a szobában. Niki figyelte a mozgását. Még mindig szikrázott belőle az életerő, karcsú volt, ruganyos.

– Hogy jutott eszedbe nekem ékszert küldeni?!

Niki sértődötten, csodálkozva emelte fel a fejét. Nem értette az asszonyt. Évekig álmodott arról, hogy egyszer beérkezik, feljut arra a magaslatra, amelyen Ilona él, az életét hasonlóan díszletezi be a sors. Arról is álmodott, hogy milyen ékszert fog adni Ilonának. Maga rajzolta meg a karkötő mintáját és részletesen beszélte meg a bécsi drágakőkereskedővel.

A legtisztább briliánsok és a legmélyebben piros rubinok.

– Miért? Nem tetszett? – Niki megkerülte a kérdést és hogy visszanyerje önmagát, enyhe kis szemtelenséggel mosolygott az asszonyra. Ilona nem tudott ellenállni a mosolynak.

– Nagyon jól tudod, hogy nem erről van szó! – mondta megtartva még a kemény hangot. – Ha a Kohinoort küldted volna el, akkor is dühbe jöttem volna. Minek nézel te engem? Primadonnának?

– Azoknak nem szoktam ékszert küldeni. Soha életemben nem adtam színésznőnek ékszert és nem is fogok adni.

Ilona elfordult, halkan nevetett. Nikire nem lehetett tartósan haragudni, majd odalépett hozzá, az állanál fogva felemelte a fejét.

– Ó, hogy megöregedtél... Hol van az a régi kamasz képed? Alighanem én is megöregedtem. Ez bosszantó – leült Niki mellé. – Rettenetesen dühbe hoztál ezzel a karkötővel. Megsértettél.

– Te is megsértesz engem. Nem tudod megérteni, hogy milyen jó dolog ajándékot adni? Én nagyon sokáig voltam szegény, el voltam zárva ettől az örömtől.

Ilona szótlanul bólintott. Hát ez az. Niki, a hamvasképű szőke kamasz, a furcsa zseniális kis alvajáró beérkezett. Parvenü lett. Csak az egykor nagyon szegény és most nagyon gazdag emberek beszélnek a szegénységükről.

Azon mérik le a tehetségüket. A régi időkben Niki hallgatott az anyagi gondjairól, gavalléros tempói voltak, olyan ügyesen tudta szórni kevés pénzét, hogy gazdagnak látszott.

– Haragszol rám – szólt Niki nagyon nyugodtan, a jó üzletember higgadt tárgyaló hangján. – Miért nem mérsz egyforma mértékkel? Én nem adhatok neked értékes ajándékot, mert azzal megsértenélek? Még ma is megsértelek?

De akkor, régen te felajánlottad nekem, hogy elviszel magaddal, ki a nagyvilágba, ne legyen gondom semmire. És akkor is haragudtál, mert én megmondtam neked, hogy súlyosan megaláztál.

– A szerelemben nem számít az, hogy az egyik gazdag, vagy a másik szegény.

– De mennyire számít! Csak te nem tudsz erről, mert te gazdag voltál. És most, miután egyforma anyagi szinten állunk mind a ketten, miért nem fogadod el a karkötőt?

Az asszony lehajtotta fejét, nem tudott válaszolni. Nem mondhatta meg, mert hiszen ő is csak most jött rá, miért háborította fel az ajándék. Niki hiába lett gazdag, hiába lett világhírű, mégsem az ő fajtájából való. Nem érzi egyenrangúnak. Ha az inas ajándékozza meg, az is hasonlóan felháborítja.

Nem mert Nikire nézni, nem tudta megmondani az igazságot. De a férfi mellette átvette az asszony gondolatait. Az emberekről és a világról, a szerelemről, a szenvedélyről és az indulatokról majdnem mindent tudott, ez az ő területe volt, egyenlő a muzsikával. Felkelt az asszony mellől. A lázas, gyors szívdobogás rendeződött, nyugodtan lélegzett, a jó szédület elmúlt, már nem érezte a légkör varázsát, újra visszaszerezte önmagát. De a grófnét még tegezte, továbbra is tegezte. Ennyivel tartozott önmagának vagy még inkább az alkotónak, akit önmagában hordott.

– Tehát bocsánatot kérek a plebejus cselekedetért. Add vissza a karkötőt.

Elteszem magamnak: ha elfelejtkeznék arról a régi nyárról, legalább emlékeztet rá.

Az asszony is felállt, egy pillanatig sápadtan nézek szembe egymással.

Niki figyelmesen vizsgálta Ilona arcát, amely minden futó szerelme és derűs kalandja mögött benne élt. Igen, Ilonán is meglátszik, hogy sok év telt el azóta. Egyidősek lehettek, vagy talán néhány évvel az asszony volt idősebb nála. És az, hogy vonásait elmélyítette az idő, hogy a homlokán halványan jelentkezett néhány ránc, hogy a szája íve fanyarabb lett, mély gyöngédséggel töltötte el.

Most jobban tudnám szeretni, mint akkor régen.

A közeledő öregség szánalmat keltett benne, tartós és mély szeretetet.

De ez csak az asszonynak szólt, és az a másik valaki, aki Ilona volt, a származása, született gőgje és konok keménysége, korlátot vont kettőjük közé.

Az inas jött, feketekávét hozott és bár délután volt, pezsgőt. Ilona a fanyar vörös pezsgőt szerette. Niki mosolyogva gondolt a régi primadonnára, aki szintén a nap bármely órájában megitta a pezsgőt. De erről nem beszélt.

– És a darab hogy tetszett? – kérdezte Niki társasági hangon.

– Nehéz lenne erre válaszolni. Tudod, hogy nincs valami siránkozó természetem, de amikor a mi valcerünket kezdte játszani a zenekar, majdnem könnyes lett a szemem. Jaj, Niki, milyen fiatalok voltunk akkor mind a ketten és milyen gyönyörű volt az az éjszaka. – Idegesen megrázta magát – a fajkutyák rázzák le így magukról a vizet, bosszankodva és kényesen. – Nem is jó erre emlékezni. Na igen – folytatta élénken a valcer az egészen nagy. De ne haragudj, a többi nem tetszik nekem. A történet kedves, de semmi súlya nincs és a valcer nem találja helyét az operettben.

Valami más forma kellene neki. Megérdemelne egy új darabot, más mesét, talán egy drámát. Azt sem szeretem, hogy az operett szereplői részben cigányok, holott a nagy valcer jellegzetesen magyar muzsika. Találj ki valamit, írass egy új darabot. – Kicsit tűnődött. – Megérdemelné. Azt hiszem, ez a valcer halhatatlan lesz.

Érdeklődve fordult Niki felé. Az előbbi feszes, keserves hangulat feloldódott. Niki tudta, hogy Ilona műértő, és még erősebb lett benne ez a meggyőződés, amikor összehasonlította Ilonával a sok álműértőt, akikkel az elmúlt esztendőkben, a siker közepette találkozott.

– Igazam van? – kérdezte Ilona.

– Igazad van – bólintott Niki és régi szerény mosolyával hozzátette –, csak túlméretezted a jelzőket.

– Ó nem, a magyar keringő halhatatlan lesz.

Így váltak el. Niki kijött a kis szalonból, de mielőtt betette maga mögött az aranyozott rokokó ajtót, visszanézett. Világos nappal volt, de benne az a régi éjszaka élt. A kandalló lángja, a nagy imbolygó árnyak a falon, Ilona tündöklő, kígyózó fehér uszálya a szőnyegen. Azután végigment a hosszú– hosszú folyosón, amelyet a szeszélyes főúri takarékossággal most sem fűtöttek és átvágva a jéghideg előcsarnokon, várakozott, amíg az inas ráadta a kabátját, átnyújtotta kalapját és a botját. Ugyanaz az inas volt, a régi, fehérhajú, már összeaszalódva az öregségben, a főúri család öröklött vonásait őrizve arcán. Niki nem adott neki borravalót. Amióta gazdag lett, megtanulta, hogy a szolgák lenézik a bőkezű urat. Csak a szegény ember nagylelkű.

Kora tavasz volt. A délután híg arany fénye világította meg a mágnás– negyed néma, zárkózott házait. Niki arra a régi téli hajnalra gondolt, amikor fütyörészve ballagott a hóban és másnapra elvesztette az állását. Most mit vesztett el? Számot vetett magával. Ma is szereti Ilonát, az érzése nem változott meg, a szordinós szenvedély témája ma is ugyanaz. Akkor is megalázottnak érezte magát, ma is, de mindennek ellenére Ilona tudja, hogy a muzsikája mit ér. És ez a legtöbb. Az elmúlt esztendők ezen semmit sem változtattak. Elindult a szállója felé, nekivágott a belvárosnak. A Kecskeméti utcában nagy kövér rügyek ültek a gesztenyefák ágain. A tavasz ígérete suhanva tovatűnő páraként úszott a levegőben. A feje tompán fájt. Mostanában ez gyakran megesik vele. Csak olyankor érzi, ha nem dolgozik és ezért csak ritkán érzi. Öregszem... gondolta. És mert most éppen volt ideje, eszébe jutott az is, hogy elmúlt negyven éves. Kicsit megdöbbent. Vége az ifjúságnak. Bizony vége. Ezt eddig nem vette észre.

AZ ÉLETE MEGVÁLTOZOTT S A VILÁG IS MEGVÁLTOZOTT, bár ő ezt sem vette észre. Ha abbahagyta a munkát, akkor sem ért rá, hogy vizsgálja a dolgokat.

Ilyenkor pihent, olykor egy napot és éjszakát aludt át, az inasa lábujjhegyen és rémülten settenkedett körülötte, mert attól félt, hogy már meg is halt. Sok időbe telt, amíg Johann megszokta gazdája életmódját. Nehéz volt felfogni, hogy Niki akkor dolgozik, amikor látszólag nem csinál semmit, le– fel sétál a szobában, zsebretett kezekkel merőn nézi a szőnyeg mintáit, vagy hanyatt fekszik a pamlagon és a mennyezetet bámulja.

Johann nem értette, hogy ilyenkor miért nem lehet látogatókat fogadni és miért kell elküldeni bonyolult hazugságokkal gazdája legjobb barátait.

Viszont, ha a gazdája zongorázik, vagy íróasztalnál azokat a kis ágasbogas kottafejeket veti a papírra, hogyan engedheti magához a vendégeket és hogy tud velük beszélgetni mialatt zongorázik vagy ír? Ez érthetetlen volt.

Nehéz is lett volna megérteni, hogy amikor Niki tollat fog, vagy zongorához ül, a zene már kész. A muzsikát ő belül hallja, minden őbenne van. Johann sokat tűnődött azon, miképpen lesz a semmittevésből és a csendből zene?

Clement szándékolt bolondságai különösen megbotránkoztatták Johannt, hollott éppen ő volt az, akinek közelségét munka közben Niki eltűrte. Clement szépsége, álmos nyugalma, váratlanul kicsorduló kedve ugyanabból az ősforrásból fakadt, mint a muzsika. Ahogy Nikit a siker és a pénz egyre feljebb és feljebb emelte, és ahogy a hírnév elsodorta Európa majd minden országába, a régi barátok úgy hulltak le róla, mint szőlőfürtről a fölösleges szemek. Már nem a rokonszenv jelölte ki a barátokat, hanem az érdek és az azonos munka. Szövegíróit maga válogatta a témának megfelelően; az énekesek felől is ő döntött; minthogy az ideje egyre kevesebb és kevesebb lett, a társasága és baráti köre azokból tevődött össze, akikkel együtt dolgozott. Az alkotó művészek egy része az alkotásban nagy, érdekes és egyéni; a mindennapi érintkezésben azonban többnyire lényük legérdektelenebb anyagát mutatják meg. Fáradtak és takarékosak. Nem mondanak szellemességeket, inkább megírják; a színészek és az énekesek a szerepükben élnek és amellett belemerülnek önmagukba. Beszélgetni velük csak a szerepről vagy önmagukról lehet.

Ezek az emberek csak addig vonzották Nikit, amíg szüksége volt rájuk. De ha kész volt a mű, vagy készen állt az előadás, olyan fanyar csömört váltottak ki belőle, mint a megunt, kényszerű szerelem. Ha visszagondolt volna – de nemigen gondolt, mert nem ért rá – az elmúlt tíz esztendőre, százszámra számolhatta volna össze a barátokat és ismerősöket, akik aszerint bukkantak fel életében és tűntek el, ahogy a siker vagy a sikertelenség összekötötte őket. És a szerelem?... A szerelmeit is a művei határozták meg. Nem volt rá ideje, hogy kiélhesse egyéni vágyait. Ha valahol feltűnt neki egy nő, akiről úgy képzelte, szeretni tudná, nem mehetett a kívánság után. Nem ért rá. A mű tartotta fogva, az a mű, amelyen éppen dolgozott. Ez erősebb volt, mint önmaga: parancsolt neki. Csak azokat a szerelmeket fogadhatta el, amelyek a mű szolgálatában álltak. Színésznők, énekesnők, a munkatársak feleségei vagy barátnői, akik beleszerettek a tehetségébe, hírességébe, vagy megfogta őket férfias bája, amely ugyan már veszendőben volt. Niki nem választott, mindig őt választották, ezért nem érzett megbánást, ezért nem kötötte felelősség. Bűntudat nélkül hagyta el a nőket: vessenek magukra. Ők akarták a szerelmet; viseljék a magányt, a csalódást, az elhagyatottságot.

Mint egy távoli tünékeny fuvolaszó, valami bájos tavaszi ligetből, úgy hívta meg néha Helen emléke. De neki egy egész zenekarral volt dolga. A fuvolaszó messze hangzott, és a tavasz egyre jobban távolodott; nem volt ideje utána menni.

Clement gyakran figyelmeztette, hogy az idő fut s a munka nem kárpótól az életért. De Clementet nem lehet komolyan venni. Clement játszott az élettel és Niki nem volt elég mélyen gondolkodó ahhoz, hogy felfogja; ez a játék létünk kárpótlása. Neki dolgoznia kellett, a munka mámorrá alakult át, és ő nem is akart kijózanodni belőle. A másik barát, Kurt, szintén megmaradt. Megmaradt, mert előadó művész volt csupán, nem alkotó, így élete teljességét Nikiben találta meg. Niki sikere, híre, pénze, tehetségének szüntelen fejlődése Kurtot igazolta. Oly tündöklően, hogy az felért a műalkotással. Kurt Nikiben élt. Mint filozófus és rendszerező elme, tisztában volt mindezzel. E démoni duett, e titkos összetartozás néha megborzongatta. A titok nagy volt, súlyos, de boldogító... Ő boldogan hallgatott. Niki legnagyobb sikerei estéjén sem állt elő diadalmasan, hogy így szóljon: „Ugye én megmondtam? Ugye én tudtam? Látod, nekem volt igazam.”

Az évek rohantak egymás után, Niki számára rohantak, Clement és Kurt azonban egyhelyben álltak, ők figyelemmel kísérhették a vágtató időt. A múlt század végén voltak fiatalok mind a hárman és a századfordulón egy hatalmas ugrással bukfencet vetett a történelem, ők mind a hárman megperdültek a bukfenccel, de csak Clement vett róla tudomást. Az események titokban forrtak, a világ nagyjából békés képet mutatott. A századvég még visszhangozta a kor romantikáját és hősies frázisait. A tizenkilencedik század a forradalmak évtizedei után önmagának epigonja lett. Meggyőződés nélkül ismételte a nagy igazságokat, és az igazságok mert tankönyvbe kerültek és a kormányzat eszközévé váltak – elerőtlenedtek. A zengő férfias pátosz – a történelem hősi pátosza – kiégett és egy olyan kor következett, amely nem adott nagy egyéniségeket és nem teremtett új eszményeket.

A politika a század régi frázisait hangoztatta, de a művészet már a századforduló emberét fejezte ki. A pátoszt líra váltotta fel, fáradt, kiábrándult líra, az önmagáért való szépség és az önmagáért való műalkotás. Az emberek békében éltek és a nagy tömegek hősi eszményeit az egyéni problémák váltották fel. A színdarabok és a regények hősei a házasságtörő és a meg nem értett asszonyok lettek, a hősök leszálltak a lelkük legmélyére, önmagukat vizsgálták és élvezettel merültek el önkínzó tépelődésükbe. A polgári osztály gazdagodott, a beteges probléma–kultusz egyre jobban kitágult, terebélyesedett, mert az embereknek nem okozott gondot a megélhetés és nem kellett hősi harcokat vívniuk azért, hogy életüket megmentsék, mint a század közepén egymást követő háborúk, forradalmak és megtorlások idején. A fő probléma nem az élet megtartása lett, hanem az élet értelmének keresése. Puha, tunya évtizedek voltak ezek, a művészet részben az egyéni szabadság vad kalandjaiban csúcsosodott ki, részben visszamenekült a múltba, de az a múlt, amelyet a feledésből kiemelt, tulajdon korának tükörképe volt: a biedermeier. Ez a kor az ötórai tea ideje, kissé unatkozó gazdagok társas életéé,a gazdagodás, a gyarmatosítás esztendei ezek, amikor a világbirodalmak hatalma egyre nőtt és Európa három nagy trónján három unokafivér, az angol király, a német császár és az orosz cár figyelte egymást féltékenyen, idegesen, álnokul, időnként családi találkozóra gyűlve össze és rokoni csókokkal illetve egymást. A dél–európai és a kelet–európai országokból ebben az időben indult meg a kivándorlás Amerikába, de ezek nem voltak feltűnő jelenségek, mert az emberek érdeklődését az egyéni problémák, a gazdagodás kérdése és a társasélet szépségei kötötték le. Egy új áramlat indult meg, amelyet az intellektuális emberek mosolygó megvetéssel figyeltek. Anglia, amely erős klasszikus iskolázottsága következtében nemcsak görög szerzőket, hanem a görög sportszellemet is magáévá tette, kezdte megfertőzni a kontinenst. Az angol nemzeti játék, a football meghódította a fiatalokat; a labdarúgáshoz csatlakoztak más sportok is. A nők teniszeztek, a férfiak eveztek, atletizáltak. A századeleji ember eszménye az előkelő lelki mámorokban élő göthös gentleman volt, aki bonyolult szerelmekben égett el. Ez az embertípus és ennek a típusnak a követői fölényesen mosolyogták meg a sportolókat, de a sport egyre nagyobb és nagyobb emberitömegeket kapcsolt magához. Az egyéniség döbbenten ocsúdott rá, hogy az ember menekül az egyéniségtől, a tömegben, a közösségben keres felfrissülést és szórakozást.

A kor igazi nagy hősei, bár egyéni teljesítményeket hajtottak végre, s e teljesítmények megközelítették a sportolók eszményeit, a sportbajnokból és tudósból összetett férfiak voltak. Ezekben az évtizedekben indultak el a felfedezők az Északi–sark, India ismeretlen vidékei felé és ezekben az évtizedekben jelent meg először a levegőben is az ember. Peary, aki felfedezte az Északi– sarkot – és oly tökéletesen biztosította előrehaladásának és visszatérésének támaszpontjait, hogy feleségét is magával vitte, aki az Északi– sarkon szülte meg első gyermekét – egyelőre csak a tudomány hőse lett, mert a századeleji kifinomult és cinikus ember fölöslegesnek tartotta e veszélyes és különleges expedíciót. A felfedezőkről és társaikról, a pilótákról az orfeumokban kuplét énekeltek és az újságok humoros rajzokat közöltek róluk. A világ, az ötórai tea népe, nem fogta fel ezeknek a tetteknek sem a nagyságát, sem a jelentőségét. Egy panamista hosszabb ideig ébren tartotta az újságolvasó közönség érdeklődését – és mert ebben a korban bőven akadtak panamisták Európában, valóságos hőskölteménye támadt a panamáknak. A sort még a tizenkilencedik század végén Szuez hőse, a nagy Lesseps indította el, aki a Panama–csatorna építésekor a gigantikus mű megalkotása mellett gigantikus csalást is követett el. És mert e kor a nagy vállalkozások, részvénytársaságok alapításának kora volt, évtizedekig követték Lesseps–t más kisebb hősök. A tudósok és a hősök feltárták a földet és eljutottak a levegőbe is. De az átlagemberek nem fogták fel a felfedezések és a technika óriási jelentőségét és az egész emberiséget átformáló erejét, mint ahogy képtelenek voltak meglátni a világ több országában föllángoló, vérrel eloltott forradalmi megmozdulásokat sem. Az emberek éltek, élvezték az életet, gazdagodtak, szórakoztak és apró, egyéni problémákkal bíbelődtek. Úgy babusgatták, vizsgálták, boncolták és csodálták az egyéniséget, mintha sejtették volna, hogy az egyéniség ideje lejárt; a történelem ismét közösségbe forrasztja az emberiséget és az egyéniség múzeumi minta, különleges régiség lesz.

NIKI ALIGHA TUDOTT ARRÓL, MI TÖRTÉNIK KÖRÜLÖTTE.

Clement időnként ki akarta szabadítani a munka rabságából és Niki megtette, amit Clement kívánt. Elment vele sportversenyekre és egy ideig elmélyülten figyelte a talajtorna ritmikáját és a futás néma zeneiségét. De elég volt neki egyszer megnézni egy versenyt, ismétlésekre nem volt hajlandó.

– Nem vagyok riporter – mentegetődzött bocsánatkérő mosollyal. – Ez téged érdekelhet, engem nem.

– De hiszen ez is élet! – magyarázta Clement. – Te nem maradhatsz ki az életből.

Niki megcsóválta a fejét. Hallgatott. Nem akarta megbántani Clementet, hogy megértesse vele – hiszen Clement költő és mindent jobban ért mint ő hogy az ő élete benne van és otthon a szobájában, ahol félig kész művei várnak rá, ahol a még számára is ismeretlen dallamok kitörnek a némaságból. Szerette volna elmondani Clementnek, hogy neki nem kell kimennie a világba anyagot és élményt gyűjteni. Bővében van az anyagnak. Az élete az első kis dalától kezdve szüntelen élménygyűjtés volt.

Az élmények nem hagyják nyugodni. Tele van muzsikával. A muzsika követelődzik, tolongva tör elő, ő válogathat a melódiákban, és éppen az ösztönzi állandóan munkára, hogy nem akar elveszíteni egyetlen hangot sem. Még mindig az ifjúkora anyagánál tart és az azóta állandóan és öntudatlanul gyűjtött és magával hordozott rengeteg muzsika olyan teher, hogy olykor úgy érzi, le kell rogynia a súlya alatt. Ezért ír egyre, ezért dolgozik mindig, ezért sajnál lefeküdni és ha már összeroskad a fáradtságtól és nehéz álomba süllyed, a tudata alatt ott bujkál a figyelmeztetés: dolgoznod kell, nem szabad elvesztened semmit.

Ma már meglett férfi. A sikeres évek alatt mi minden halmozódott fel benne! Beszaladgálta egész Európát. Új életformákat ismert meg, új embereket, új nőket, különös új tájakat. Ezekről mindről van mondanivalója. Lenn a francia– spanyol határon séta közben egyszer betévedt egy baszk kertészetbe. Közönséges veteményeskert volt, vízzel elárasztva. De a víz oly dallamosan csörgedezett... Parányi színfolt, de mennyi muzsika van benne. És emlékszik Epsomban egy lóversenyre. A zöld gyep... Éppen virágzottak az orgonabokrok... Rengeteg tarka ruha, a száguldó lovak úszó mozdulatai és mégis villámgyors dobpergést keltő zenéje. Még egy másik zene: a versenyistállók zászlói a levegőben, ez egy nyugtalan tarka motívum. És Párizs éjszaka! A fények a bulvárokban és a kis kávéházak, a tarka tömeggel. A világ majd minden nációja, arab szőnyegárusok vállukon a perzsákkal, zuáv tisztek furcsa nadrágjukban, a köztársasági elnök fehér lapátszakálla és egy kedves kis francia lány szerelme... Udvariassága egy mély és ősi szerelmi kultúrát igazol. Azután Anglia! A különös dallamos partok. A fehér mészkősziklák, amint először fogadták és azután a kertek, a csodálatos kertek! A rhododendron– virágzást nem fogja sohasem elfelejteni.

És a furcsa kis emeletes házakat, a feltolható fehér ablakokkal, csokoládé és piros falaikkal. És a Temze vasárnap, néma unalomban elnyúlva a tükrére boruló fákkal és a fák mögött a pázsiton fekvőszékekben pihenő lányok.

Azután az északi part és Spanyolország! Szinkópás zene. És Afrika fekete sziklái, fölöttük a világoslila éggel és vakító rózsaszín napsütés a fövényen.

A sok fúvós hangszer! Mennyi szín és mennyi színtér! Ez a gigantikus élményanyag itt van még érintetlenül. Megpróbálta, hogy hozzányúljon az újakhoz, de ekkor a régiek fellázadtak, követelték, hogy előbb kapjanak formát, mint az újonnanjöttek.

És ezért ég örökös lázban, ezért fut egyik helyről a másikra. Nem nyugalmat keres,– nyugalom nincs benne és talán soha nem is lesz, mert az óriási anyag, ez a rendezetlen muzsika, a számtalan nyüzsgő hang: maga a nyugtalanság. De meg kell keresnie a magányt, amelybe elzárkózhatik a körülötte levő élettől, hogy a bennelevő életet művészetté formálja. Ha ezt el tudná mondani Clementnek, megértené őt. De ezekről a dolgokról éppen úgy nem lehet beszélni, mint a szerelemről. Annak örül, ha Clement vele van, tudja, ha rákényszerülne, hogy beszéljen, lenne, aki meghallgatná. De azt nem tudja, hogy mikor válik benne kényszerré a vallomás. Minek is beszéljen? A zenében mond el mindent. De Clement nem az, aki beletörődik a hallgatásba. Érzi, hogy Clement azért tart ki mellette, mert meg akarja fejteni a titkot. Clement állandóan figyeli őt, hiszen mindig új szenzációk és ismeretlen területek izgatták. Tudja, hogy barátja és hogy ragaszkodik hozzá, de mindamellett úgy van mellette, mint aki egy nagy lelki riporttémát kerget.

JÓ A DIADAL? – KÉRDEZTE CLEMENT.

Niki éppen letette a telefon kagylóját és a nappaliból, amely tulajdonképpen barokk szalon volt, átjött a dolgozószobába. A dolgozószoba égetett bársonnyal bevont széles karos pamlagán Clement feküdt. Niki szerette Clement hanyag magatartását, azt, hogy amint tehette, lefeküdt, és azt is, hogy a leglehetetlenebb helyekre ült, a Hofburg stílusára emlékeztető fali asztalokra, vagy a főúri öltözőszekrények márvány lapjára. Ez Veégh kadétra emlékeztette, a garnizonra, az ifjúságára. Clement nem volt olyan keserű kritikus, mint az egykori kadét, de ő is szüntelen figyelemmel kísérte Niki dolgait. Niki szerette volna tudni, hogy mi tartja mellette? Tisztában volt vele, hogy Clement sokkal okosabb mint ő, vagy több időt fordít a gondolkodásra. Azt is tudta, hogy Clementnek nincsenek szenvedélyei, a túl éles értelem elpusztítja a szenvedélyt. Clementnek csak játékai voltak.

Játszott az élettel, amíg neki szenvedélyévé vált a munka. Niki leült az asztalhoz és új szivarra gyújtott.

– Jó a diadal? – ismételte meg a kérdést Clement. Niki megrezzent.

– Nem tudom mire gondolsz.

– Majd megmagyarázom – mosolygott Clement és felkelt a pamlagról. hogy kis megfontolás után újra visszafeküdjék. – Régóta akarom ezt tőled kérdezni már, amióta a Balkán rózsája megőrjítette a világot. De tudod, babonás vagyok. Nem akartam elkiabálni a sikert. Így ment ez évről évre és a siker nem fogyott el, sőt egyre nőtt. Azt hiszem most már tehetnénk bármit, nem tudnánk meggátolni a sikeredet.

– Szerencsém volt. És úgy látszik szerencsém van.

– Csak a tehetséges ember szerencsés tartósan. Vagy fogalmazhatnám ezt másként is. A szerencse a sors jutalma erényeinkért.

Niki jóízűen nevetett.

– Milyen erényeim vannak nekem?

– Konokság, szorgalom és kitartás. Mered mondani, hogy nem így van?

Ezeket az erényeket jutalmazza a sors a szerencsével, azaz ezeknek a képességeknek az eredménye a siker. – Legyintett. – De ezen túl vagyunk.

Ez megvan és meg is marad. Engem az érdekel, hogy milyen a diadal íze?

Te bőven kóstoltad, szeretném, ha beszélnél róla. Mit érzel most? Veled voltam a legsötétebb kudarcok idején. Emlékszel a Balkán rózsája próbáira? És a bemutató reggelére, amikor a kritikákat olvastuk?

Niki élénk szeme elködösödött. Lehunyta a szemhéját, szégyellte, hogy meghatódott.

– Emlékszem.

– Nos hát kedves, szerény Krőzusom, válaszolj nekem végre, mit érzel most, hogy mindazok, akik komiszak voltak hozzád, vagy azok, akiknek a barátságáért, jóindulatáért, kegyéért küzdened kellett, most a kezedből esznek s oly alázatosan futnak eléd, mint a jól idomított kutyák. – A hasonlat más útra terelte. – Megjegyzem, ezért ki nem állhatom a kutyákat. Nincs egyéniségük, boldogok, ha engedelmeskedhetnek. A macskák mások: a macskák önálló lények, szabad szellemek, büszke és bátor egyéniségek. Légy megtisztelve, ha egy macska kitüntet a ragaszkodásával.

– Most az állatok lelkivilágáról beszélünk – kérdezte mosolyogva Niki – ,vagy rólam?

Clement helyénvalónak tartotta a kérdést.

– Nem sokban különbözik a lelkiviláguk a miénktől, csak kevéssé van még feltárva. Az ő Freudjuk még nem született meg. Csábít a gondolat, hogy én vállalkozzam erre a feladatra, miután én már megszülettem. De kérlek, ne téríts el a témától – jegyezte meg rendreutasítóan, bár teljesen indokolatlanul.

– Rólad akarok beszélni. Tudod, hogy milyen indiszkrét vagyok és minden beszélgetést kihallgatok. Én ismerem a bűneimet, bevallom őket és valamennyit bátran követem el. Szóval odafigyeltem, amíg Mizzivel beszéltél. Mizzi könyörgött neked, hogy ő legyen a Ninon primadonnája. És azért is könyörgött, hogy ne vidd Berlinbe a darabot, itt legyen az ősbemutató. Ő már tudja, hogy a berlini nő szebb és fiatalabb, mint ő. Emlékszel még rá, amikor először jártál Mizzinél – és, esküszöm rá, a hideg rázott hogy elvállalja a szerepet?

– Honnan tudod, hogy rázott a hideg?

Nem rendreutasító kérdés volt, Nikit komolyan érdekelte milyen úton– módon jött rá Clement, hogy ő az idegességtől valóban borzongott akkor.

– Mert engem is rázott, pedig nem az én darabom volt. Legyünk őszinték: Mizzi nélkül nem lett volna siker. – Vállat vont. – Vagy ég tudja, talán még nélküle is siker lett volna, mint ahogy most már mindenütt a világon siker, akárki énekli. De nem erről van szó. A siker megfejthetetlenségébe már belenyugodtunk egy párszor. Azt akarom tudni, mit éreztél most, hogy Mizzi könyörög. Itt nem arról van szó, hogy Mizzi már passée. Erről szó sincs, még tíz évet adok Mizzinek mint nagy primadonnának. De te nagyobb vagy mint ő, most már ő könyörög neked, neki van rád szüksége. Mizzi okos és tárgyilagos, tisztában van vele, hogy a szerepek felcserélődtek. Nos, mit éreztél?

– Már rég megmondtam volna, ha szóhoz tudtam volna jutni. Semmit sem éreztem. Őszintén mondom, semmit. A diadalnak még csak halvány ízét sem. Arra gondoltam, hogy nem szeretnék szomorúságot okozni Mizzinek és mindent megtennék neki, amit csak kíván. De a szerep nem neki való. Mizzit tíz éve látja maga előtt Bécs, tíz éve tudnak róla mindent, ismerik a kedves jó mamáját is, aki házmesterné volt a Mariahilfer–strassén és nem gondolt előre a jövőre, fűnek– fának elmondta, hogy hány éves a lánya. Mizzi ragyogóan fest mint Balkán rózsája, élni vágyó nagyvilági özvegy, de Ninon harmatos, kedves kislány. Tündérkirályfiról álmodik, nincs még húsz éves. Mizzi nem lehet Ninon.

– No de hát – ugrott fel a helyéről Clement – kitűnő színésznő, a hangja semmit sem vesztett a fényéből és azt hiteti el a közönséggel a színpadon amit akar.

– De velem nem hiteti el azt, amit akar. És az én muzsikámban Ninon másképp él.

Clement mereven nézte a barátját.

– Félelmes vagy. Nem gondolsz arra, hogy mit köszönhetsz Mizzinek?

– Éppen az előbb mondtad, hogy a siker nem Mizzin múlt.

– De Mizzi harcolt a darabért. Ő és Louis. Nélkülük nem lett volna premier.

– Természetesen Louis fogja játszani a darabban a gyárost. Nem azért, mert ő is harcolt annak idején a darabért, hanem azért, mert színészileg teljesen megfelel. Egy tapasztalt gazdag vivőr, akiben a nagyvilági máz alatt megmozdul a szív. Ezt Louis remekül megcsinálja. Louis jöhet.

Csend támadt a szobában,

– Félelmes vagy – ismételte Clement. – Az előbb azt mondtad, nem tudod milyen a diadal íze. Hát pedig tudod. Ez a diadal. Hogy hatalmadban van nem emlékezni, nem meghatódni és nem meghálálni.

Niki letette a szivarját, szép sötétszőke szemöldökét kissé összevonta.

– Nem érlelek. Nem tehetem tönkre a darabjaimat. A színház, kedvesem, komoly dolog, ott nem lehet meghatódni, nem lehet emlékezni és a múlt szerint jutalmazni. A színházban tudni kell. A legkellemetlenebb embereket, akiket személy szerint ki nem állhatok, szerephez kell juttatnom, ha megfelelők a szerepre. Kegyelettel nem lehet sikert produkálni. Mindenki legyen a maga helyén. Hajlandó vagyok Mizzinek egy kitűnő szerepet íratni és olyan énekpartit komponálni, amely elrejti megszürkült középhangjait és érvényre juttatja még meglevő kvintjét. De Ninont nem adom neki.

– És mit csinálsz azokkal, akik komiszak voltak hozzád?

– Már mondtam, hogy mit. Ha szükség van rájuk, játszhatnak a darabjaimban.

Bennem nincs semmi bosszúállás. Bosszút állni teljesen felesleges munka.

Elvonja az embert a komoly tennivalóktól. Miért álljak bosszút azért embereken, mert nem volt fülük az én muzsikámhoz? Mindenkinek meglehet a maga egyéni ízlése. Nem tetszettem nekik, mert nekik Strauss tetszik vagy Millöcker. Ez még nem olyan bűn, amiért üldözni kell valakit. Nekik a legnagyobb baj, hogy nem tudtak haladni az idővel. Nekem mindenki jó,akinek a képességei érvényre tudják juttatni a muzsikámat.

– Tehát nálad ez a győzelem – szólt Clement elgondolkozva. – Te úgy győzöl, hogy embertelenül közömbös vagy a múlttal szembe. Nem büntetsz és nem jutalmazol. Csak előre nézel, csak a munkád érdekel.

– Igen. Pontosan így van. Csak az érdekel, hogy ami kikerül a kezem alól és színpadot kap, megfeleljen az elképzelésemnek.

Clement nem válaszolt. Felkelt a pamlagról és egyetlen könnyű mozdulattal átült az öltözőszekrényre. Niki aggódó pillantást vetett rá. Az öltözőszekrény Metternich herceg hagyatékából származott, pompás darab volt, faberakásos, gyöngyházzal és bronzzal ékített, rózsaszín márványlappal. Niki megvásárolta, mert – kissé szégyellte – leküzdhetetlenül vonódott az impozáns bútordarabokhoz, bár ezzel a szekrénnyel nem tudott mit kezdeni és maga is szerette volna tudni, hogy a kancellár mire használta.

Meglehet, csipkés, bodros, hímzett ingeit tartották benne. Niki mindenesetre kottákat helyezett el a szekrényben, amelyen még most is érzett a szantálfa mély, különös illata. Borzasztó lenne, ha Clement leverné a bronzdíszítéseket, vagy megsértené a gyöngyházberakást. De nem szólt neki.

– Nem érzed – szólt Clement az öltözőszekrény magasságából –, hogy ez önzés?

– Csak annyi önzés, amennyit a mű tökéletessége megkövetel. Nem vagyok elfogult. Tudom, ha tökéletes az, amit komponálok, és ha tökéletes az előadás, az nemcsak a művészetet szolgálja, hanem engem is. Több elismerésben lesz részem és több pénzben. De lehet a mű tökéletes és ugyanilyen az előadás, és a siker elmarad. És siker nélkül az én eredményeim is elmaradnak. Mégis, ha tudom, hogy nem bennem van a hiba és nem a felületességemben vagy engedékenységemben, vagy a kegyeletben, amelyet te követelsz tőlem, nem tehetek magamnak szemrehányást, nyu– godtvagyok.

Furcsa, bizonytalan gesztust tett. Bátortalanul tekintett Clementre s mint mindig, ha lénye legbensőbb világáról beszélt, kissé dadogott.

– Azaz, a mű nem tehet nekem szemrehányást... Vagy hogyan mondjam ezt neked? Nem is a mű, hanem az a valami, vagy az a valaki, aki hajszol, hogy dolgozzam és néha...

A hangja elakadt. Nem tudta kimondani, hogy néha úgy száguld felé a muzsikája árja, mint a vihar, szinte beleszédül. Vagy úgy tör fel lénye leg– mélyéről, mint egy rejtelmes zuhatag. Kétfelől kapta a muzsikát, amely még nem igazi muzsika, csak kaotikus anyag, de szinte kétségbeejtően gazdag és ijesztően felmérhetetlen. A világmindenségből jött, de önmagából is. És nem egyszer félt, hogy összeroppan. Ezért nem volt nyugta, ezért hajszolta önmagát, bár voltak éjszakák, amikor a zongora mellett vagy az íróasztalnál rádöbbent, nem ő hajszolja önmagát, hanem valami óriási ismeretlen erő, amely testvére a másik, az anyagias teremtésnek.

– Nem fejezted be – szólt Clcment – , mit akartál mondani, mi van néha.

– Nem is tudom – válaszolt Niki sima, fegyelmezett hangján. – Azt hiszem telefonálnom kellene ebben a Ninon ügyben. Tisztáznom kellene a szereposztást.

Clement szótlanul bólintott. Megértette a barátját, nem feszegette tovább a kérdést, ő maga is be tudta volna fejezni a félbeszakadt mondatot. Maga is ismerte ezt az érzést, hiszen költő volt. De felette is múlt az idő és a líra, a költők vére már csendesebben lüktetett benne, mint ifjúságuk idején. Úgy látszik, a zene nem tud középkorú lenni, az örökre ifjú marad.

Színarany

I.

OTTHON TETSZIK VACSORÁZNI?

A titkárnő halkan, a személytelen udvariasság sima hangnemében tette fel a kérdést. Nikit mégis bosszantotta. Délután jött be a vállalathoz, mert délelőtt a színházban volt dolga. Estig dolgozott, de az, hogy hol akar vacsorázni, nem tartozik a titkárnőre. Magas, sovány, jelentéktelen nő volt, tökéletes titkárnő, aki beleolvad a munkába és Felolvad a főnöke iránti rajongásban. Ellentétben a szép, mutatós, fiatal titkárnőkkel, akiknek megvan a maguk külön élete, szerelmes volt a főnökébe.

Féltékeny volt mindenre és mindenkire; az előbb elhangzott kérdés is féltékenységből fakadt. Féltékeny volt Niki feleségére és az indulat legyőzte hivatásos személytelenségét. Niki megőrizte függetlenségét, nem lakott a feleségével együtt, de a titkárnőnek ez nem volt elég, megújuló fájdalmat jelentett neki még az is, ha a főnöke a feleségénél vacsorázott.

Niki felpillantott az íróasztalról, az Amerikából érkezett tantiem–elszámolásokat vizsgálta. Ügyelt, nehogy a tekintete találkozzék Broser kisasszony okos, szerelmes, kicsi és csúnya szemével.

– Nem, nem megyek haza.

A titkárnő megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Hozassak ide vacsorát?

– Nem, köszönöm, nem. A városban vacsorázom.

Broser kisasszony elhervadt. Tehát nem a feleségével... Egy új nő...

Bánatosan fordult meg, nesztelen, csüggedt léptekkel ment ki főnöke szobájából. Ez a dolgozószoba a nagy belvárosi sarokház második emeletén volt, hatszögletűre építették és négy ablaka két utcára nézett.

Cseppet sem emlékeztetett a prágai kis jégveremre vagy a westfáliai földszinti szobácskára. Tiszteletet keltő bútoróriások töltötték meg; a falakat már ellepték a bekeretezett színlapok – a világ majd minden kultúrnyelvén százas sorozatokat hirdető színlapok – és a külföldi énekesek áradozó ajánlásokkal ellátott fényképei. Niki agyonfaragott olasz renaissance íróasztala a parkettet egészen beborító selyem perzsa közepén állt, kissé emlékeztetett egy trónusra. Rosszkedvűen kelt fel mellőle. Broser kisasszony tért visz– sza, kezében Niki kabátja és kalapja. Nem tudta leszoktatni erről a szol– gálatról, bár néhányszor megmagyarázta neki: nő nem adhatja fel anélkül egy férfinak a kabátját, hogy zavarba ne hozza. Broser kisasszony azt állította, hogy a titkárnő nem nő, de Niki tudta, hogy Broser kisasszony minden tiltakozása ellenére az. Vállalatának nőalkalmazottai sem tagadták vele kapcsolatban nemüket. Többé– kevésbé valamennyien szerelmesek voltak belé. A nők eszük és intelligenciájuk ellenére – és, ha nem rendelkeznek effélével, még inkább – beleszeretnek főnökükbe, mert ő képviseli a hatalmat és mert naponta látják. Nikinek voltak emellett olyan adottságai, amelyek más viszonylatban is felkeltik a nők szerelmét. Kedves volt, gazdag és muzsikált. A muzsika romantikus fénybe vonja a férfit, a pénz pedig elmossa a kor határait. Nikit idegesítették a női munkaerők. Az ő ifjúsága idején a nő élettárs volt vagy dísztárgy, de semmi módon nem dolgozott kinn a világban; vagy az otthon, vagy a szerelem komfortja védte meg. A háború alatt nők foglalták el a harcoló férfiak helyét és az összeomlás után nem tértek vissza az otthonba. Egyrészt, mert olcsóbbak voltak mint a férfiak, másrészt, mert az otthon nem tudta eltartani őket.

– Vissza tetszik jönni? – faggatta a titkárnő tovább, mialatt mindent megtett, hogy az előle menekülő Nikire feladja a kabátot.

– Nem jövök vissza – szólt rosszkedvűen. A mondat második felét lenyelte: mi az istencsodáját csinálnék itt éjszaka? Vidám elégtétellel töltötte el, hogy Broser kisasszony elszomorodik. Felvette kabátját, nyakába csavarta sálját. kalapjával a kezében kisietett a mögötte loholó titkárnővel. Futtában még néhány utasítást adott, s átvágva a tágas előszobán, amelyben kényelmes párnázott karosszékek kínálkoztak az ügyfeleknek – akiknek egy része komponista és szövegíró volt – , kilépett a lépcsőházba. Broser kisasszony követte; ezt a szertartást nem mulaszthatta el. A márványfalú, márványlépcsős, reprezentatív lépcsőházban ő szokta megnyomni a felvonó gombját. A vezérigazgató úr nem mehet le gyalog a lépcsőn. De a világháború után a leromlott, elszegényedett Bécsben áramkorlátozás volt, vagy éppen hiányzott valami alkatrész a nem javított, elkopott gépekből.

– Már megint nem jár – szörnyedt el Broser kisasszony, dühösen nyomta a felvonó csengőjét. Niki megkönnyebbülten futott le a lépcsőkön. Még mindig érezte a szabadság vidám kis fellobbanását, ha kiléphetett az irodája ajtaján. Szerette a vállalatát. Nem alapította volna meg, ha nem szereti, örült is neki, mert a családja, rokonsága és újabb barátai komoly tisztelettel tekintettek fel reá, amióta vezérigazgató lett.

De az óriási íróasztal mellett ülve, a főkönyvelője vagy ügynökei előterjesztését hallgatva, figyelme elkalandozott, régmúltba süllyedt alakok és tájak merültek fel az emlékezetében és mint egy rejlett zenekar, dallamok kísértették az ifjúság – pénzzel és hatalommal már betömött – fonásából. A vállalatot meg kellett csinálnia. Szegénysége idején Feri beépítette agyába – nem belopta, beépítette – a vállalat gondolatát. És meg kellett csinálnia azért is, mert egy sereg emberen segíteni akart. A háború után Ausztria a legyőzött, széthullott Monarchiával inflációban fuldokolt. Nyomor, betegség, szegénység, tanácstalanság, reménytelenség dühöngött, az emberek lelki földrengést vészeltek át. Mindaz, amit erősnek, megingathatatlannak hittek, leomlott; ideálokról derült ki, hogy agyrémek voltak és évszázados hagyományokról, hogy megkopott, erőtlen banalitások. A császár két év híján hetven évig kormányzott. Bár utolsó éveiben már láthatatlanná vált, az örökkévalóság káprázatát keltette alattvalóiban.

Állandó kudarcait, korlátolt, dinasztikus becsületességre alapozott politikáját, megismétlődő vereségeit és megismétlődő családi katasztrófáit, amelyek a népet is sújtották, megszokták, sőt a császár hatalmának magától értetődő következményeként fogadták el, anélkül, hogy lázadtak volna ellene. Az öreg császárt megvédte a mítosz. A Habsburgok bűneiért a jóindulatú, fiatal alkoholista utód fizetett. Az ifjú Károlynak sem mítosza, sem akarata, sem terve nem volt.

Ausztriáról leszakadtak a tartományok, szegényen, elhagyottan állt, zavartan kérve segítséget legyőzőitől. A gazdagok elvesztették vagyonukat, a szegények elvesztették a munka lehetőségét, a kíméletlen okosok féktelen étvággyal harácsoltak hatalmat, pénzt, szellemi és anyagi értékeket.

Niki most is szerencsés volt. A két évig semleges Amerikában és a többi, a háború egész tartama alatt semleges országban játszották műveit. A békekötés után külföldről az egészséges pénz aranyfolyamai indultak el feléje. A színházak mind küzdöttek a válsággal, bár állandóan tömve voltak, mert az emberek a napról napra értéktelenedő pénzt mulatságra szórták el. Helen férje igazgató lett abban a színházban, ahol első sikereit aratta. De nem tudott megbirkózni az inflációval. Niki segített rajta.

Rendezte a tartozásokat, tőkével látta el; a tartozás fejében magához váltotta a színház birtokában levő szerzői jogokat és kottaanyagot. Ezzel a szellemi tőkével alapította meg vállalatát. A vállalat most nem jövedelmezett, de ő bízott benne, hogy a válság meg fog szűnni – mert egyszer minden rossz megszűnik, ez egyéni tapasztalata volt és amíg az infláció tart, életlehetőséget ad alkalmazottainak s a vele szerződéses viszonyba került íróknak és zeneszerzőknek. Elsősorban az emberség, azután a hatalomvágy, de leginkább még most is az elégtétel vágya hajtotta. Be kellett bizonyítania talán Ferinek, talán könnyelmű múltjának és önmagának, hogy jó üzletember.

Amikor már nem érezte a hátában Broser kisasszony olvadékony tekintetét, meglassította lépteit, kényelmesen sétált le a lépcsőn. Az utcán kora tavasz fogadta. Este volt, a homály violaszínű, a gyér lámpák úgy világítottak a puha tavaszi ködben, mint a napszínű nárciszok. A szennyes, málló vakolatú házak között, a rosszul seprett járdákon, az egykor oly csinos, tiszta Bécs utcáin idegennek tűnt a tavasz. A langyos égen bodros fehér felhőket kergetett az esti szél. A közeli hegyekből bejött a nedves föld és a rügyező fák illata. Jó volna sétálni – gondolta. Autója a kapu előtt várakozott, a felesége ragaszkodott hozzá, hogy autót tartson; szívesen teljesítette a kívánságát, de zavarba jött, ha beült a kocsiba. Szerette az új dolgokat. Férfikora legjobb idejében, amikor a siker a tenyerére emelte, sokat utazott. Megszokta a hajókat, az expresszvonatot, a szállodák mozgalmas életét, a változást, a fejlődést. De a szegény Bécsben szégyellt autón járni, amikor az emberek nagy részének még villamosra sem tellett, sőt még arra sem, hogy cipőjét megtalpattassa és ne érezze az utca hideg, szennyes vizét. Szólt a sofőrnek: ma nincs szükség rá. Gyalog indult el.

Jólesett a mozgás. A tavasz megsimogatta az arcát, hideg érintés volt, fiatalosan üde. Valamikor régen, Wesztfáliában lélegzett így a tavasz és talán Komáromban is. Bár ott gyorsabban jött; ilyenkor a jácintok már kibújtak a földből a nagymama kertjében.

A Grabenen rongyos kisleány futott hozzá egy csokor ibolyával. Odaadta a leánykának a virág árát, a csokrot nála hagyta. A gyerek csodálkozva bámult rá, majd bő harisnyáiban, óriási lyukas cipőiben tovatáncolt az aszfalton. Niki belépett az étterembe, ahová Broser kisasszony gondoskodása elől menekült. Itt még töretlenül élt a régi Bécs. A tisztára mosott nagy ablakokat csipkefüggöny takarta, vastag szőnyeg fogta fel a cipők neszét, az asztalokon kristály és ezüst; nemes porcelán a fényesre vasalt terítőn, a vázákban élő virág. Niki ahogy öregedett, egyre kevésbé szeretett enni. Sajnálta az időt, hiszen annyi dolga volt, annyi munka várt rá.

Már megszállta, egész lényét hatalmába kerítette az ideges láz, a szenve– déllyé alakult szorgalom. Sorra vette régi műveit, valamennyit szerette volna átírni, áthangszerelni, gazdagítani, javítani. A takarékosság, amelyet szüleitől és komáromi nagyanyjától örökölt, áttevődött művészi területre.

A sikerek igazolták őt, bebizonyosodott, hogy mindaz, amit egykor írt, amit a közönség vagy a kritika nem fogadott el, érték. Semminek sem szabad elvesznie – sürgette a gondolat. Csiszolgatta, fényesítette, gyűjtötte a régi értékeket.

Amint végighaladt a nagy termen, hogy egy kisebb szobába menjen, ahol vacsorázni szokott, a nagy tükör mellett mintha megérintette volna valami. Ilona szerette őt macskához hasonlítani cs meg is volt benne a macskák érzékenysége emberi kisugárzásra. Most rossz sugárzás körébe került. A tükör felé nézett. Azonnal megismerte. Polgári ruhás férfi ült a tükör alatt, de a tartása, fekete – gyanúsan fekete hajának pontos választéka és a szemébe csíptetett monokli elárulta, hogy katona. A vonásai élesek, még élesebbek mint valaha. Az arca még sárgább, mint egykor, a kor úgy elkoptatta, megnyúzta, mint egy ócska bőrkabátot. Az őrnagy volt. Niki azóta sem látta, azóta sem hallott róla. Kicsit eltűnődött, számonkérő keserűséggel gondolva a sorsra. Ez él. De Plankenau elesett a Kárpátokban és Pietro hajóját elsüllyesztették az angolok.

Niki leült az asztalához, a hozzásiető főpincért barátságosan megkérte, ne kívánja tőle, hogy bonyolult és nehéz ételeket egyék, amit a hely szelleme megkövetelt. A szálloda és az étterem Bécs nevezetessége volt. Az entente missziók és a gazdag külföldiek, akik elárasztották Ausztriát, hogy fillérekért vásároljanak iparvállalatokat és ingatlanokat, laktak most a szállodában. Azelőtt is megfordultak itt a pénzfejedelmek és gyakran uralkodók is. A szálloda tulajdonosa asszony volt, csavaros eszű üzletasz– szony, akit egész Európában ismertek s ő is ismerte egész Európát.

Titokban volt szerepe a politikában csakúgy, mint a közgazdasági életben: értesüléseit, amelyeket ő és bizalmas pincérei szereztek meg, továbbította a politikai hatalmasságoknak és a pénz nagyurainak. A monarchikus miniszterek meghallgatták véleményét, meglehet, hogy most a köztársaságiak is hallgatnak rá.

A külföldieket érdekelte Niki. Nyíltan bámulták. Másnak képzelték.

Ötvenéves volt, de idősebbnek látszott, valamicskét meghízott, a régi, fiús báj semmivé lett. Szép szőke haja megsötétedett, erősen őszült. A kor nem megnyújtotta, hanem megkerekítette vonásait, ha mosolygott, most is ellenállhatatlan volt, de már takarékosan mosolygott. Hideg kék szemével, angolosra nyírt sötétszőke bajuszával, feszes tartásával és nagyon gondozott külsejével, nagyvonalú pénzembernek vagy diplomatának hatott. Nem látszott muzsikusnak.

– Mi újság, József úr? – kérdezte a főpincért, aki maga hozta neki a vermutot.

– Semmi jót nem mondhatok. Az összeomlás óta egyik napról a másikra élünk. A bevétel óriási, úgy értem kérem, hogy masszára óriási. Az a legnagyobb gondunk, hogy a kazalszámra gyűlt pénzt azonnal elköltsük, mert holnapra már a felére zuhan az értéke.

Niki szórakozottan bólintott. Neki is az volt a gondja, de minek beszéljen róla.

– És a vendégekkel is sok baj van. Tele vagyunk újgazdagokkal. Közönséges, modortalan népség, a nők olyan szavakat használnak, hogy pirulnom kell. Tetszik ismerni minket – egy finom gesztussal az éttermet, a szállodát, a tulajdonosnő ragyogó személyét és az egész halott császárvárost jelezte –, nem a mi világunk ez, kérem. Becstelen világ ez.

Akit ma kiszolgálunk, azt holnap elviszi a rendőrség. A borravaló, amit elém dobnak ezek a nagyzsebű síberek, a mi osztályunk, a kispolgárság utolsó darabjaiból verődött össze. Hol vannak azok a régi urak? A főhercegek meg a barátaik? VII. Edward, a párizsi Rotschild...

– felsóhajtott. vermutot Hogyan lehet, kérem,összehasonlítani egy mai síben egy békebeli tisztességes uzsorással?

– A régi vendégek szétszéledtek, bizony...

– Sokan elpusztultak a háborúban, tönkrementek a tőzsdén, elvesztették vagyonukat. És tessék elhinni, még abban sincs öröm, aki megvan és eljár ide.

– Nem költhetnek úgy. mint azelőtt.

– Nem ez a baj. Nem akarunk mi a régieken keresni, de azért ráfizetni sem akarunk. – Kifejezéstelen arcán, amelyen eddig nem volt egyéb, mint a jó pincér sima üressége, emberi érzések jelentek meg. Egyszerűen dühös lett. – Ha a háta mögé tetszik nézni, a tükör alatt egy urat tetszik látni. Tessék megbocsátani, hogy elmondom, de hát én is családos ember vagyok. Negyven év óta dolgozom és a munkám jutalmát meg akarom őrizni a gyermekeimnek.

Niki felfigyelt. Érdekelte, hogy mi kapcsolata lehel Józsi úr gyerekeinek a tükör alatt ülő úrral?

– Valaha vendégem volt az őrnagy úr – folytatta a pincér – és őszintén mondhatom, elég rossz vendég. Sok szekatúra, kis borravaló. Mégis, mikor a háború után újra megjelent itt, örültem neki. Egy arc a múltból, ahogy mondani szokták. Megvacsorázott, elég drága vacsorát evett és csak a fizetésnél vette észre, hogy otthon felejtene a pénztárcáját. Természetesen átírtam az én kontómra a számlát és meghajoltam előtte. Mit meséljem hosszan?! Másnap ismét megvacsorázott és akkor azt mondta, hogy éppen nincs pénze, de most tárgyal a birtokai eladásáról és pár napon belül fizet.

Azóta tán egy fél év is eltelt – a főpincér arca elsötétült – , nem volt lelkem kidobni. Nem a személye miatt, uram, csak a múltja miatt. Szörnyű, hogy egy ilyen ember nyomorban van, és bocsánatot kérek, ilyen piszkosságra képes. Egy katonatiszt! A pincérrel tartatja el magát! A guta kerülget, ha meglátom és mégis hagyom, hogy egyék a kontómra, mert a régi hadseregre gondolok, a császárra, meg mindenre, ami mi voltunk.

Niki lassan felemelte a fejét, hosszan, figyelmesen megnézte az őrnagyot. Elmosolyodott. Tehát ez a diadal íze, amiről évekkel ezelőtt Clement beszélt? Akkor nem érezte, de most csakugyan megkóstolta. Pár pillanatnyi révület. Visszaszállt az ifjúságába. A felvidéki kis város utcáján járt, ahol a járdán a város szépei korzóztak és az út közepén a malacok jöttek haza a legelőről; érezte a faluvégi kémények szalmafüstjét, a májusi akácok illatát, látta a fasort s a fasor végén Ilonát, amint a vonat felé vágtat.

Hol vannak már a krajcáros gondok, a forintos adósságok, a mama keserves pénzén átmulatott ricsajok és az a súlyos, gyönyörű éjszaka, amelyben először zengett fel a magyar valcer? Az őrnagy felé pillantott.

Újra hallotta hideg, komisz nevetését. S mint egy kígyó csúszott végig a gerincén az ocsmány kávéházi este emléke. De mindez elmúlt. Csodálatos érzés fogta el. Ő legyőzte az életet. Legyőzte az ifjúság nyomorúságát, a névtelenséget, a szakértők közönyét, zsebre rakta a világhírt az összes versenytárssal együtt; átélte a világválságot, nem érezte a háborút, egy haja szála sem görbült meg, s mialatt a Monarchia széthullt, s az őrnagy a pincér koldusa a külföldi bankok betonfalú, vészcsengővel védett, vízzel elárasztható, acéllemezes kasszáiban gyűlik halomra a pénze.

– Bocsánat, uram, hogy erről beszéltem – szólt kissé ijedten és ismét személytelenül a főpincér. Niki visszatért a múltból.

– Én köszönöm, hogy beszélt erről. Mennyivel tartozik magának az őrnagy úr?

A pincért régóta gyötörte az elveszett tőke, álmaiban is kísértette, nem kellett számolnia, azonnal kibökte a pénz romlásával naponta emelkedő adósság összegét. Niki elővette csekk– könyvét, dollárra állította ki a csek– ket. József úr belepillantott, a szeme harmatos lett, mint egy érzelgős kisleányé. Hajlongott.

– Nyisson hitelt az őrnagy úrnak. Ha szüksége van pénzre, telefonáljon nekem.

– Köszönöm a nagylelkűségét, uram. Bizonyára megható, régi emlékek fűzik az őrnagy úrhoz.

– Bizonyára...– mormogta Niki. Mintha hirtelen berúgott volna, kellemes szédülés fogta el, Ringattatta magát a múlttal és a diadallal. De csak pár percet engedélyezett magának.

Sietett a vacsorával, mert Clement várta a bárban. Itt az étteremben nem muzsikált zenekar, a tulajdonosnő megőrizte a régi császári idők levegőjét, de új vendégeivel nem ellenkezhetett, ezért a kis bankett–termet, ahol valaha a trónörökös és a főhercegek rendezték dáridóikat, átalakította modern bárnak. Niki az őrnagy asztala előtt ment ki az étteremből. Nem volt kétséges, az őrnagy megismerte őt, eleget láthatta arcképét az újságokban. Könnyedén felé bólintott. Az őrnagy ránézett, fölényesen, a régi hatalom csúcsáról elnézően és szórakozottan visszaköszönt.

NIKI KIS BENSŐ MOSOLLYAL NYUGTÁZTA AZ ÜDVÖZLÉST.

Félrehúzta a nehéz, vastag függönyt a bár ajtaja előtt, belépett az erotikusra hangolt lila félhomályba. Vad, ritmikus lárma fogadta. Nyerített, zihált, lihegett a jazz. Niki átverekedte magát az egymásba kapaszkodott párok között a táncparketten, leült Clement asztalához. Természetesen Clement még hiányzott, csak a pezsgőspohárba tett névjegy jelezte, hogy az asztal foglalt, ez Clement helye, A névjegy állandóan szerepelt itt, a név előtt azokkal a rangokkal és méltóságokkal, amelyeket Clement önmagának adományozott. Niki érdeklődve hallgatta a jazzt. Vad muzsika volt, még csiszolatlan. Szokatlan, lázadóan hangos, erőszakos és követelő.

Emberi és állati hangokat utánzott és kevert meg egymással. Mintha elkeseredett, elhagyott kis borjak bőgnének és egész baromfiólra való influenzás páva rikoltozna. A muzsikusok félig már süketen, tébolyultan kínozták a szaxofont és a pisztonokat. Üvöltött, nyikorgott, röhögött a zenekar, a dob, valami közeli és sötét emléktől megátkozva, a gránátrobbanás hangját utánozta. Ezerkilencszázhúszat írtak. A háború üszkös romjait még nem takarították el. Az emberek mindent véletlen ajándéknak tekintettek, az életet, a szerelmet, a pénzt. Részegen habzsolták a pillanatokat, nem tudtak hinni a békében. A múlt pernyéje még szállongott. Nem látták tőle a jövőt. A bárban üvöltöztek a részegek.

Levegő alig volt, az egymáshoz zsúfolódott emberek nyavalyatörésen rángatóztak a jazz új ritmusára. A legyőzött, megszégyenített fővárosban táncoltak. De táncoltak mindenütt, végig az egész világon, győztesek és vesztesek. Honolulutól Athénig és Alexandriától Londonig. Ajeruzsálemi katonasírokban, a mazuri tavakban, a flandriai mocsarakban és Doberdo meszes gödreiben, lenn, a tenger sós mélységeiben megmozdultak a törött csontok és a megvakított koponyák erre a szüntelen táncra.

Niki kíváncsian figyelte a zenét.

A ritmus lekötötte. Új ritmus volt, idegesen izgató, de tökéletes. Melódiát eleinte nehéz volt kifognia a hangok zűrzavarából, de miután pár percig követte a hangokat, felfedezte a melódiát is, amely ravaszul volt széttördelve és elrejtve. Megindítóan együgyű néger dal volt. A háború előtt Amerikában járt. Virgíniában, gyakran hallotta a szálloda kertjében dolgozó néger munkásokat énekelni.'

– Hogy tetszik?

Nem vette észre, Clement mikor ült le vele szemben.

– Érdekes.

– Nem borzaszt meg? Nem háborít fel?

Niki mosolyogva rázta meg a fejét.

– Dehogy. Azért hívtál ide, hogy élvezd a felháborodásomat?

– Ezért. Ez az első néger zenekar Bécsben. A város fel van háborodva, de mindenki eljön akinek pénze van, hogy meghallgassa. Akinek nincs pénze, kinn áll az utcán, hátha hall belőle valamit. Érdekelt, hogy te mit szólsz hozzá?

– Most már tudod, hogy mit szólok. Nem borzaszt és nem háborít fel.

Ha lehámozzák róla a túlzásokat, nemcsak érdekes lesz és új, hanem szép is. Szeretem a fejlődést. Neked nyugodtan megmondhatom, hogy ez fejlődés. A színkeverés érdekes, van benne egészséges humor és ősi, elemi erő. Mindenekfelett, ami a legfontosabb, benne van a ma. Ez a zene a maga korát fejezi ki.

– Meglep, hogy ilyen higgadtan bírálod.

Niki Clement karjára tette a kezét.

– Kedvesem, tudom, hogy nincs nagy véleményed szellemi képességeimről. De ha zenéről van szó, észnél vagyok.

Egymásra mosolyogtak.

– Imádlak. Niki. Ilyenkor jövök rá, hogy miért ragaszkodom hozzád évtizedek óla. Az elfogulatlanságod imponáló. Az inkvizíciós hadjárat megindult a jazz ellen. Vitákat provokálnak. Az öregek átkozódnak, a fiatalok védik, a középkorúak, akiket elkapott a láncőrület, nem nyilvánítanak véleményt, csak táncolnak rá. Templomokban prédikálnak ellene; a bűnre csábító erotika vádjával illetik e bűnben legtöbbet vétkező öreg vezércikkírók. Nem értem, de hát én nem vagyok sem pap, sem muzsikus, hogy miért erotikusabb ez a zene, mint a te bármelyik valcered?

Szeretek mulatni az embereken, csak már túl gépiessé válik, ahogy a nemzedékek verekszenek. Gyűlölik egymást, mert a fiatalok nem olyanok, mint az öregek és az öregek nem olyanok, mint a fiatalok. Ez az állandóan megismétlődő szellemi tragikomédia ismét, mint majdnem minden eszmei harc, az emberek ostobaságát bizonyítja. Elképesztő, hogy egyik fél sem képes meglátni a probléma lényegét, a múló időt. A rokokó–ember megvetette az empire–t, az empire utálta a biedermeiert, minden kor öregjei az erkölcstelenség anatémáját kiállják az utánuk következő fiatalokra. A történelmet vizsgálva fel kell vetni a kérdést: bármelyik korban volt–e valaha erkölcsös ember?

Niki szelíden legyintett.

– Az emlékezőtehetség kérdése az egész. Emlékszem, a múlt század utolsó tizedében hasonló keresztes háború indult meg az operett ellen. A fiatalság tisztaságát féltették az operettől. Az akkor operettben elkárhozó fiatalok, a mai öregek, akarják máglyára küldeni most a jazzt.

– De nézzük az ügy legszemélyesebb kérdéséi – Clement közel hajolt Nikihez hajlandó lennél te jazzt komponálni?

Niki nyugodtan bólintott.

– Igen, ha olyan témám lenne, amely jazzstílust kíván. Mellesleg érdekel is ez az új terület. Persze, én kissé megszelídíteném, de valószínűnek tartom, hogy idővel magától is megszelídül.

– Ma még együtt őrjöng a korral. De a háború utáni évek is lehiggadnak egyszer és a tömegvérengzést követő tömegőrület megszűnik. Az emberek talán meggyógyulnak. Talán... ismételte Clement szokatlanul komolyan. – Nem tudom, hogy vagy vele, én még érzem a levegőben a vér és a füst szagát. Az idegeimben kísért a háború ritmusa – a zenekar felé intett, – ez a ritmus. Robbanás, téboly, mechanikus gyilkolás. És ha kint járok a városban, gyakran szétnézek és meglepődöm azon, hogy a házak épek. Na igen, mondom magamnak, hiszen Bécset nem érte ellenséges támadás. De ha nem is hulltak ránk bombák, mint Londonra és nem gépfegyverezték repülőgépről a polgárokat, mint más városokban, mégis úgy érzem, hogy üszkös romok között járok, a házakból kiégett az élet, az ablakok vakon meredeznek rám, az otthonok helyén kormos romhalmaz van. Nem tudok kigyógyulni ebből a rémületből. Az anyag lelke a szellemiség és ha nálunk az anyag nem is pusztult el, a szellem dögrováson van. – Vállal vont. – Szóval te írnál jazzt? – szólt más hangon.

– Bizonyos feltételekkel, amint előbb mondtam.

– Na, igen,te precíz ember vagy, ragaszkodsz a feltételeidhez. – Vállat vont. – Egyébként azért késtem, mert benéztem az étterembe, hátha ott talállak. József úr pletykázott. Rólad pletykázott. Ugye ez volt az az őrnagy, aki miatt a legendás botrány történt veled abban a magyar garnizonban?

Niki szótlanul igent intett. Bosszantotta, hogy József úr nem tudta megőrizni a titkot.

– József úr el van tőled ragadtatva. József úr szentimentális bécsi. Nem mondom, a gesztusod bizonyos szempontból szép, de színpadi gesztus. Ezen nem lehet segíteni, te színpadi muzsikát írsz. A stílusod a lényeged is.

– Te mit tettél volna? – kérdezte Niki bosszúsan.

– Egy vasat sem adtam volna az őrnagynak. Esetleg elbeszélgettem volna vele a szép, régi császári időkről. – Rávigyorgotl Nikire.

– És mi van a diadal ízével, amiről egyszer beszéltél nekem? Most éreztem először a diadal ízét.

– Úgy látszik – szólt kis gondolkodás után Clement mindenkinek más ízű a diadal. Különben nem is a te diadalod. Az egész Monarchiának Monarchiának kellett összeomolnia, hogy az őrnagy a pincértől kérjen kölcsön. Ezt Ferenc József tette.

– Nem – szólt határozottan Niki. – A Monarchia összeomlott, de sem te, sem én nem eszünk a pincér kontójára.

Clement azonnal elfogadta Niki érvelését.

– Ebben igazad van. Szeretem, hogy bár érzelmes vagy, praktikusan gondolkozol.

Niki nem felelt, tűnődve pillantott barátjára. A lila világítás most arany– sárgára változott, mesterséges napfény hatását keltette, a szaxofon és a piszton elhallgatott, csak a zongorista játszott. A dobos énekelt. Régi néger dal hangzott fel, a gyapotszedők éneke. A közönség nem táncolt, unatkozott. Hiányzott az eszeveszett ritmus és a rikácsoló lárma.

Niki kicsit irigykedett Clementre. Igaz, Clement fiatalabb volt néhány évvel, mint ő, de ebben a világításban húsz évvel tűnt fiatalabbnak.

Keskeny arcán semmit sem rontott az idő. A haja sötét maradt, csak a régi, homlokába hulló fürtöt, amellyel egykor költőiségét húzta alá, ma már hátrafésülte. Clement nem öregedett, csak együtt nőtt az idővel. Még mindig írt verseket, különös, furcsa versek voltak, játékosak, egyszerűek, közvetlenek. A riportokkal szakított, már nem futott szenzációk után.

Amióta rászakadt a világra a gigantikus szenzáció, Clement az idillt kereste.

Írt prózát is, a stílusa is olyan egyszerű volt, mint a versei, sima, közvetlen mondatok, alig-alig használt hasonlatokat. De ha néha használt, az tompítottan ragyogóvá tette a prózáját. Az európai irodalom egyik jelentékeny alakjává nőtt, de sem a magatartása, sem az életformája nem változott.

– Tudod – fordult Clement Nikihez hogy Kurtot is idecsaltam. Délben érkezett meg, mondtam, hogy jöj jön ide.

– Rajta is ki akarod próbálni a jazzt?

– Hát igen – vallotta be Clement. – Szeretem az augurokal és pontifexeket problémák elé állítani. Én, a laikus ilyenkor remekül mulatok.

Clement még a Balkán rózsája idején ismerte meg Kurtot és azonnal barátságot kötött vele. Nikiben nem egyszer felködlött a gyanú, hogy két régi barátját szorosabb kapcsolat fűzi egymáshoz, mint őhozzá. Kurt az ő szemszögéből nézve, nem sokra vitte az életben, de Niki, ha nem is leltározta Kurt értékeit, érezte, hogy barátjának embersége az évekkel gazdagodott. Karriert nem csinált. Hát igen, az egykori dobosból karmester lett, kitűnő karmester, de a német nyelvterület egyik fővárosába sem érkezett el.

Vidéki színházakban dirigált, vidéki városokban szervezett kamarazenekarokat és nevelt fiatal muzsikusokat. Sok nagy tehetség került ki a keze alól, de jellemző volt Kurtra, hogy a beérkezettekkel csak kezdő korukban tartott kapcsolatot, vagy akkor került velük ismét barátságba, amikor csillaguk lehullt és emlékeiket emésztve vonultak vissza valamilyen csendes helyre. Niki életpályája még mindig felfelé ívelt és ez az életpálya állandó aggodalommal töltötte el Kurtot. Niki erről nem tudott. Kurt meglehetősen zárkózott volt, csak nagy időközökben bukkant fel. Mióta Niki megnősült, még ritkábban találkoztak. Niki tudta, hogy Kurt féltékeny azokra a nőkre, akikkel ő kapcsolatba kerül. Kurt romantikus volt, szemérmes idealista. Hitt az örökké tartó szerelemben, a végzetes szenvedélyben, a sorsdöntő halálos érzésekben. Nikit féltette, azt hitte, a szerelem elvonja munkájától.

KURT NIKI HÁZASSÁGÁNAK HÍRÉRE VALÓSÁGGAL KÉTSÉGBE ESETT. Ez már komoly dolog. Egy asszony, a törvény ide vonatkozó valamennyi paragrafusával birtokba vette a barátját. Megismerkedve Niki feleségével, bánatosan állapította meg, hogy az asszony valóban egészen magának akarja Nikit. A feleség is gyanakodva fogadta Kurtot, Kurt a legrégibb barát volt, Niki nem tudott tőle elszakadni. Niki eltűrte kellemetlen őszinteségét, szálkás és száraz, szinte megkövesedett idealizmusát, megfogadta tanácsait. A feleség gyakran töprengett azon, hogy mi köti Nikit Kurthoz. Szerény, öregedő, jelentéktelen vidéki karmester, tüskés modorú, rosszul öltözködő. Nem szívesen látta csillogó, fennhéjázó, virágokkal megrakott szalonjában. Úgy hatott rá, mint egy ottfelejtett portörlő. Niki vigyázott rá, hogy ne kerüljenek össze. Félt a szakítástól. Szüksége volt mind a kettőre és utálta a jeleneteket.

Niki hálás volt Clementnek, hogy itt a bárban rendezte meg a találkozást, de persze erről nem beszélt. Nehezen várta Kurt érkezését, örült, amikor barátja végre feltűnt a táncolók között, s átevickélve a megvilágított üveglapon, megállt az asztaluknál.

– Hogy tetszik? – kérdezték mind a ketten. Kurt azonnal megadta a választ.

Kijelentette, egy percig sem akar itt maradni. Nem bírja a jazzt. Idegesíti. Ha egy negyedórát itt kell töltenie, korbácsot kerít és szétkergeti a négereket.

Niki elégedetten kísérte a kijárathoz barátját, Clement megértően ment utánuk. Tudta, hogy Niki nemcsak Kurt miatt menekül. A szomszéd asztalhoz új vendégek érkeztek. Helen férje volt az egyik és Noel. Néhány színésznő és színész még, akik eljöttek tanulmányozni a jazzt.

– Csakhogy kint vagyunk! – sóhajtott fel megkönnyebbülten az utcán Kurt. Nagy lélegzetet vett a csípős tavaszi levegőből. – Nem bírom ezeket  – folytatta a bár felé intve. – És el sem tudom képzelni, hogy valaha úgy megváltozzam, hogy nyugodtan tudjam hallgatni.

Megindultak egymás mellett Clement lakása felé, mert Kurt nála szokott megszállni.

– Engem érdekel – szólt csendesen Niki.

– Engem is, hiszen éppen ez a baj – vallotta be szokott becsületességével Kurt. – Ebből az őrületből sok minden kisarjadhat még, és a muzsikusoknak figyelniök kell rá. Nem szabad lenézni. Attól tartok, hogy sok nagy tehetségre hatással lesz. Ez a világ új hangja. De hát nem ezért jöttem én Bécsbe– mondta azután élénken. – Egyik kedves énekesem ide szerződött, őt jöttem meghallgatni. Nagyon tehetséges fiú, karmesternek készült, azután karmester is volt egy ideig, amikor egész véletlenül megbetegedett a tenor s miután ő jól énekelt, beugrott egy estére. Kiderült, hogy nemcsak egy estén tud énekelni és továbbra is a színpadon maradt. Én beszéltem rá. Boldog vagyok, hogy nem tévedtem. Róbert Falkner.

Az új név jól és jelentőségteljesen hangzott.

Niki megígérte, hogy másnap elmegy az Operába az új Mariót meghallgatni. Kurt fáradt volt. Niki elbúcsúzott barátaitól. Beült az autójába, amelyet Broser kisasszony detektív– ösztöne titokzatos módon utána irányított.

Kurt és Clement szórakozottan néztek a tovatűnő nagy kocsi után. Nem irigyelték Nikitől az autót és nem kívánták maguknak. Ők másra vágytak.

Lassan ballagtak egymás mellett, a tavaszt szaglászva a levegőben.

– A Chiemsee partján vettem pár négyszögöl földet – szólt szégyenlősen elérzékenyült hangon Kurt. – Van egy kis vityillóm is. A nyarat ott szoktam tölteni. Facsemetéket ültettem, már akkorák, mint én magam. Múlt héten lent jártam, rügyeznek a fák.

– Vannak virágaid is? – kérdezte izgatottan Clement. – Félelmes, hogy abból a parányi magból, amit az ember a földbe dug, mennyi szín és forma sarjad ki.

– Voltak virágaim – sóhajtott Kun – de most lelkiismereti kötelességemnek tartottam, hogy főzelékfélét vessek. Minden tenyérnyi földre szükség van. Németország éhezik.

– Ó – vigasztalta Clement –, a krumplinak is van virága. Sőt el vagyok ragadtatva a krumplivirágtól. Remek az ornamentikája. Azt hiszem, pirossal van szegve a belső kehely széle.

– De van lila árnyalatú is! – kiáltott fel büszkén Kurt. – Láttál már borsóvirágot? – faggatta barátját. – Sok borsót vetettem. Tudod, a németek imádják a sűrű borsólevest. A borsóvirág illatos!

– A babnak is csinos virága lehet. De arra nem emlékszem egészen, milyen? – Clement elszomorodott. – Tanulmányoznom kell ezt a kérdést.

Békésen sétáltak a rosszul világított utcákon. Megbeszélték a petúniák hajtását, a tulipánok ügyét és azt is, hogy lehet–e a Chiemsee mellett tuli–ferával kísérletezni. Kurt csodálkozott, hogy Clement botanikával is foglalkozik, de fennhangon nem tett megjegyzést, hiszen Clementmindenhez értett. Egy értelmes újszülött kíváncsiságával fedezte fel a világ dolgait.

– Nemcsak Róbert miatt jöttem – szólt egy kis szünet után Kurt –, Nikivel szeretnék komolyan beszélni. Szüksége van rá, hogy komolyan beszéljek vele.

– Ez a te feladatod. Időnként meg kell jelenned, mind Hamlet anyjának, hogy figyelmeztesd őt kötelességeire. Mit akarsz neki mondani?

Kurt megállt, megfogta Clement felöltőjének gombját.

– Niki ötvenéves. Meggyőződésem, itt az ideje, hogy megreformálja önmagát, ahogy annak idején megreformálta az operettet. A legjobb korszakában van, de megállt. Beleragadt a manierjaiba, ki kell innen emelni. Már mindent tud, amit tudnia kell. Nem tagadom, hogy engem is magával ragad az a csillogás, az a könnyedség, az a sok buja, bársonyos szín, amellyel keveri a zenekarát. A vonósai és a fúvósai úgy énekelnek, mint az emberek. Dallamkincse nem kopott el. Minden eszköze megvan, hogy tovább emelkedjék. Nem hagyhatjuk, hogy megmaradjon a régi sémáknál. A zenetörténetem fel fogja róla jegyezni, hogy vele jött el az operett reneszánsza. De tizenöt éve ugyanazt csinálja. Másolja a Balkán rózsáját, elismerem, új melódiákkal, mesteri hangszereléssel, mégiscsak körben topog az első világsiker körül. Mást kell kezdenie.

– Meg akarod ezt neki mondani?

– Meg kell neki mondanom. Lehet, hogy szakít velem, mert már túlságosan híres. Mindegy. Meg kell mondanom. Újat kell kezdenie. Az utánzói is híresek lettek és vagyont szereztek. Új műfajt kell keresnie, mert ma már úgy hat, mintha nem ő teremtene volna meg a modern operettet, hanem csak egy lenne a modern operettszerzők közül.

– Azt akarod, hogy ne írjon többé operettet?

– Azt akarom, hogy a bizonyos megszokott módon ne írjon többet operettet.

– Operát írjon?

Kurt boldogtalan mozdulatot tett.

– Nem tudom határozottan, hogy mit írjon. Töprengtem ezen. Gyötrődtem. Homályosan tudom csak körvonalazni, mire gondolok. Valami olyant kellene írnia, ami ő, de több a mai lényénél. Újat kell teremtenie.

– Ha te sem tudod, hogyan tudná ő, aki úszik a dicsőségben és mindent megkapott azért, mert azt írja, amit te már megtiltanál neki. Én nem értek a zenéhez, én csak hallom a zenét. Nem tudom meghatározni, hogy mi a különbség közte és a többi operettszerző között. Azokat unom, sőt, émelygek tőlük, de Niki zenéje mindig megfog, sőt azt mondhatnám, megráz.

Nézd csak, nem tudom mi van ebben a kis emberben. Nem különleges elme, nem is felsőbbrendű ember, de valami titkot érzek benne, amelynek ő csak a foglalata, de ez az én titkom is. Ez a titok a muzsika. És ez a zene szép, mint egy virág, vagy mint a felhő az égen, vagy mint a tó fodra. De néha úgy szép, mint az égiháború, vagy mint egy remek vadállat. Megijeszt az alkotás egyszerűsége, olykor démonit érzek benne, örökletesen ősit. A világmindenséggel van kapcsolata ennek a kis fickónak. Mondd csak, ez nem döbbent meg téged?

Kurt komolyan hallgatta, rendszerető agyában már feljegyezte az ellen– érveket.

– Ezt csak egy költő mondhatja. A laikusok hangulatuk és ízlésük szerint mindenféle zöldséget belemagyaráznak a zenébe. A zene elsősorban zene. Ha nagyon szépen akarom magam kifejezni, legfeljebb azt mondhatom: a hangok matematikájának bűvölete. Ez a legtöbb. Egyébként tehetség kell hozzá, szaktudás és becsület. Ez minden művészethez kell. De beszéljünk Nikiről. A tehetség megérik. A fiúból férfi lesz. Nem lehet a témaköre azonos a húsz év előtti témakörével. Niki élményanyaga feltehetően megváltozott, de a művei erről mélyen hallgatnak. Még mindig azt muzsikálja, hogy az élet szép, a szerelem jó, a bajok elmúlnak és minden jóra fordul... Ezt a korszakát egyszer már le kell zárnia. Megnéztem mind a két új művet. Semmi fejlődés. A francia vígjáték tökéletes francia zenét kényszerített ki belőle, szellemes, ötletes, karikírozó muzsikát. Semmi többet. A másik pedig, az a revüszerű operett, üzleties kacsintgatás jobbra és balra. Nemzetközi muzsika nemzetközi közönségnek. Persze, a maga nemében ez is zseniális, mert csodálatos könnyedséggel olvasztja össze az angol táncoperettet és a párizsi látványos revü stílusát. Na, de kérlek – ismét megállt és felháborodva megragadta Clement már eddig is gyötrött kabátgombját – nem ezt akarom hallani egy világtragédia után a zseniális komponistától.

Clement kiszabadította Kurt kezéből kabátját, belékarolt, magával vonszolta. Kurt, ha valami erősen érdekelte, bárhol gyökeret vert. Clement pedig nem akarta az utcán tölteni az éjszakát.

– Nem értek veled egyet. Figyelmeztetnem kell téged, hogy két Niki van. Egy, aki a te elképzelésed szerint él benned, egy hajlítható, irányítható, enyhén felelőtlen, zseniális kamasz. De nem ez az igazi. Az az igazi, akit mi nem ismerünk. Egy rejtélyes, furcsa kis ember, aki monarchikus katonatisztből előttünk alakult át praktikus üzletemberré, de az, amit kifelé mutat, csak álcázása valami hatalmasnak, azt mondhatnám, valami titokzatos erőnek. Ezért semmi szükség arra, hogy te irányítsad, de még arra sem, hogy aggódj érte. A tehetség mindent akkor csinál meg, amikor elérkezett hozzá időben, azaz amikor meg kell csinálnia.

– Mellesleg – egy pillanatra tűnődve elhallgatott – az idő állandó. A mi gyökeres tévedésünk, hogy az idő múlik, holott csak mi múlunk el az időben. Szóval, ha Niki elérkezett odáig az időben, ha a lehetőségek, a körülmények, még a külső események is úgy csoportosulnak, ahogy kell, meg fogja csinálni azt, amit csinálnia adatott. Ehhez nem kell sem segítség, sem tanács, sőt ezt még meggátolni sem lehet.

A SOFŐR MEGKÉRDEZTE, HOVÁ VIGYE. Niki nem tudott azonnal válaszolni. Mimi örülne, ha felmenne hozzá, de kissé későnek találta az időt. Különben is egyedül akart maradni, csendre vágyott. Egy történelmi múltú barokk kastélyt nemrégen vásárolt meg. Az arisztokraták menekültek nagy személyzetet, sok költséget kívánó házaiktól, aránylag olcsón kapta meg a kastélyt. Egyszer– kétszer már volt ott néhány napig, de még idegennek érezte magát a díszes, magasztosan hideg termekben. A ház Ilona pesti palotájára emlékeztette. De amikor már az övé lett, egészen másként hatott.

Az magyar palota volt, ez meg osztrák. A stílus hasonló, de a légkör más, vagy csupán Ilona hiányzott belőle. Itt mindig fázott. Ha még meglenne a régi két kis szoba a Belvárosban, ahol a Balkán rózsáját komponálta!...

Nemigen vallotta be önmagának, de egész életében az volt az egyetlen igazi otthona. A sofőr udvarias közömbösséggel várakozott a parancsra. Niki végül a nagy sarokházhoz hajtatott, amelyben a vállalata volt és egy kisebb legénylakás is a számára. „Kisebb legénylakás.” Ezt Mimi rendezte be. Öt szoba, magasak és nagyok; nem egyszer úgy érezte magát bennük, mintha megint gyerek lenne és az arányok fenyegetnék. Most járt a lift. Éjszaka, amikor nem volt rá szükség, többnyire járt. Felsurrant vele a harmadik emeletre. Csendesen nyitotta ki az előszoba ajtót. Nem szerette Johannt felkelteni. De az inas hűségesen megvárta Niki érkezését, hűségével szüntelen lclkiismeretfurdalást tartva ébren a gazdájában. Niki bement a hálószobába, reneszánsz szoba volt ez is, faragott bútorok, négyoszlopos ágy, régi templomi brokát függönyökkel. Mimi a legdivatosabb belsőépítésszel terveztette. Niki kissé félt ettől a szobától.

Leült az ágy végére, ahová a reneszánsz fejedelem stílusában, udvaroncai számára faragott padot komponált a tervező. Öntudatlanul sziszegte a foga közt a jazz ritmusát. Annyi volt ez csak, mint a lélegzetvétel, de hát ő nem lélegezhetett mást. mint zenét. Rosszkedvűen dörzsölte meg a homlokát. Túlságosan elfoglalják a dolgai. El kellene utaznia, hogy egy kis magányt lopjon magának. Komponálni szeretne. A két új darab csak feladat volt, de nem alkotás. Az a zenés vígjáték mulattatta. A revü pedig, amelyet a nagy angol iparvárosok után már Londonban adnak és Itáliában a legelső operett– társulat vándorolja vele végig az országot, csak azért készült el, mert érdekelte, hogyan tudja összepárosítani a két ország színpadi ügynökeinek kívánságát. Sikerült. A siker megint igazolta. De amint kész lett a munkával, idegesítően üresnek érezte magát. Mint egy üveg, amelyből kiöntötték a bort.

Bor...

Nem rossz gondolat. Átment a dolgozószobájába és a kandalló mellé állított angolos stílusú asztalról, amelyen különféle férfi–italok kínálkoztak, pohárba töltött egy ujjnyi világos, nehéz francia bort. Megitta és az unalom, amely nála az elégedetlenséget és a nyugtalanságot jelezte, múlni kezdett.

Jó lenne dolgozni. Igaz, éjszaka van, igaz, hogy korán kelt, igaz, hogy pihennie kellene, de ha dolgozik, nem kell gondolkoznia. Gondolatban végigsorolta régi operettjeit. Van ott még sok javítani való. Azzal a régi Tavasz madarával is kellene csinálni valamit. Van abban értékes anyag, csak át kellene hangszerelni. A szláv melódiák megújulása megint elérkezett. Európát elárasztották az orosz emigránsok, a közönséget most érdekli az efféle téma. Le– fel kezdett sétálni a szobában. Felélénkült.

Nagyon kevés bort ivott, nem a szesz párája szállt a fejébe, hanem a munka igézete tette mámorossá. Nem vetett magával számot és így nem is tudta, hogy a sikert sikerrel tetőző években – immár tizenöt éve – csak akkor volt önnönmaga, ha dolgozott. Ez volt az igazi mámor.

A LÁGY SZLÁV MELÓDIÁK KÖRÜLHULLÁMOZTÁK. Elmosolyodott. Sablonosak voltak, általánosak, nem volt egyéni színük. Jó szórakozás lesz élesebbé tenni őket, megrajzolni egyéni vonalukat.

Az inas megjelent az ajtóban. Nem szólt, csak szemrehányó álmos arcát fordította feléje. Niki aludni küldte. Johann azonban éppen úgy, mint mindenki más, aki a közelébe került, személyes gondviselőjévé vált és beleszólt az életébe. Nem foghatott a munkához, mert ha hozzáfog, Johann ébren marad, hogy a szolgálatára legyen. Így újra megindult a hálószoba felé. Majd, ha azt hiszi, hogy már alszom – gondolta – visszajövök. Az inas tett– vett körülötte, behozta az öltözőköpenyét, hálóingét, előkészítette a papucsát. Csak akkor kívánt jó éjszakát, amikor gazdája lefeküdt, elveszve az óriási ágy selyemhuzatai között. Niki várt, amíg Johann léptei elhangzottak és megnyugodva betette maga mögött az inasszoba ajtaját; gondolkozott, nem várt az álomra. Amióta a siker utolérte, rossz alvó lett.

Így éjjel a sötét csendben a nap eseményei ködösen úsztak el előtte. Broser kisasszony, a vállalat, az őrnagy, Clement. Kurt. Azután, mintha megrázták volna:

Noel. Az a színházi társaság ott a bárban.

Igen, Noel... Úgy látszik, ettől már sohasem fog szabadulni. Most is, mint annyiszor, felidézte magában, hogyan szakadtak el egymástól. Miért nem sikerült meggyógyítani a barátságukat a Monaco hercege idején?

Akkor újra együtt dolgoztak. Noel sértően bánt vele és ő nem akarta észrevenni a sértést, mert nem bírta eltemetni a múltat. Noel jó volt hozzá.

Többet adott, mint amennyit tehetséges ember kívánhat egy tehetséges szakembertől, jobb volt a legtöbb barátnál is. Olyan jó volt hozzá, mint az apja. És mégis... Anélkül, hogy kimondta volna, a Balkán rózsája fergeteges esztendeiben, neheztelt reá. Ő érezte, hogy miért változott meg Noel, és mert igazságtalannak vélte, nem kereste a békülést. Noel tudta, hogy a siker egészen az övé. A kis, vékony, jó modorú, hűvös katonakarmester gyúrta át a témát, ő adta rá az új színeket és a muzsika tette örökkévalóvá az ügyes kis mesét. Niki nevét az egész világon megismerték, Noelt csak a szakma ismerte. Becsületes ember, ezt Niki is tudta és világos, hogy Noel becsületérzése nem kíván több sikert, mint amennyit kapott. De a legbensőbb lénye talán áhítozott a nagyobb sikeradagra s azért hidegült el, mert ő homályban maradt. Nikit felkapta a szerencse, dédelgették, csodálták, Schratt asszony udvarától kezdve eljutott a nagy európai udvarokba, megfordult minden híres szalonban. A nevelése és a megjelenése alkalmassá tette rá, hogy ne csak egyszer hívják meg, körülszaglásszák és kievessék. Megállapították róla, hogy gentleman, noha zeneszerző. Niki elszakadt a régi társaságtól. Noel ott maradt, ahol azelőtt volt, bécsi kávéházakban, a színházi irodákban, színészek és újságírók között.

De itt volt Helen.

Helen megpróbált közvetíteni. Finom kis levélkéi néhányszor mint bátortalan, éhes kis madarak kopogtattak Niki ajtaján. Hívta Nikit. Ő engedett e hívásnak, bár együttlétük nem volt oly bensőséges és szabad, mint azelőtt. Noel gúnyos megjegyzésekkel fogadta Nikit, előkelő ismerősei és folyószámlája után érdeklődött. De ez még nem volt minden, mert nemcsak Noel volt ott, hanem az új bonviván is, aki állandó lett Helen környezetében. Beépítette magát a szalonba olyan megingathatatlanul, mint egy Makart stílusú márványoszlop.

Helen és Niki egyre ritkábban találkoztak. Együttlétük megmérgeződött Noel ellenszenvével és a fekete fiatalember éber jelenlétével. Niki maga is megdöbbent, hogy már nem tudja emlékezetében felidézni Helen arcát és nem érzi idegeiben könnyű, halk mozdulatait. Nemcsak a valóságos leányt vesztette el, hanem a szintézisét is, amely a jégpálya csípős hidegéből, a szürkéskék jácint színéből és a váratlanul robbanó siker mámorából tevődött össze. Helen férjhez ment.

Ezerkilencszáztizenkilencben Niki Svájcba utazott, hogy előkészítse az egyik darabja bemutatóját. A háborút nem viselt, gazdag kis ország békét, nyugalmat lehelt. Niki sokáig maradt ott, élvezte az életet. Nem ért rá osztrák újságokat olvasni és csak amikor hazaérkezett, a rosszul világított, éhes, elhanyagolt hajdani császárvárosba, tudta meg, hogy Helen meghalt. Ebben az esztendőben a spanyolnátha második rohama sepert végig Ausztrián. A hír sötét didergést keltett benne. Az apja halála óta nem érzett ilyen riadt rémületet. Ő kétszer olyan idős volt, mint Helen, a leány fiatalsága bizonytalanságot váltott ki belőle, öregnek tudta magát mellette és Helent elmúlhatatlanul ifjúnak. Elképzelhetetlen volt, hogy már hetek óta a földben fekszik, utálatos hideg sárgödörben, kegyetlen, kemény ércburokban. Helen volt a könnyedség, a halk derű. a mosolygó nyugalom.

Nem, nem akarta elfogadni a valóságot. Nemegyszer sietve elindult hazulról, hogy megkeresse Helent az apja lakásán vagy kinn a jégpályán, vagy a Grabenen, vagy valahol akárhol, csak nem a temetőben.

Egy ilyen félbódult útján egyenesen nekifutott a Kärntnerstrassen Noelnek. Noel nem hordott gyászruhát. Még a nyakkendője sem volt fekete.

Nagyon kevés társadalmi szokást tartott kötelezőnek magára, és meglehet ő sem hitt Helen halálában, ezért nem gyászolta. Noel visszahőkölt. Eltolta magától Nikit, kutatva az arcába nézett. Niki nem tudott szólni, meg akarta fogni Noel kezét, vágyott erre az érintésre, talán a kézszorítás elmondja, mit vesztett. De Noel visszalökte a kezét. Niki merev, sápadt arca, zölden égő szeme felzaklatta. Hallgatott, nagyot nyelt, megpróbálta lenyelni a feltörő zokogást. Nehezen legyűrte felindulását, belekarolt Nikibe. Megindultak egymás mellett, Niki arra gondolt, hogy milyen rettenetesen rég nem mentek így együtt, valamikor naponta együtt jártak. Nehéz volt Noellel lépést tartani, Niki már elszokott tőle. Változó ritmusban járt, hol rohant, hol ténfergett, és Niki a maga fegyelmezett, gyors lépteivel nem tudta követni. Szótlanul mentek a Ringig, ott Noel megállt. Rámeredt Nikire.

– Miért jöttem ide? – kérdezte dühösen. – Nincs erre semmi dolgom.

Megrázta Niki kezét, megfordult és elrohant.

Niki, amíg Noel mellett haladt, tisztán hallotta, hogy némán mit mond neki: Te szeretted őt, ő is szeretett. A siker elvitt tőle. Kergetted a hírnevet, a pénzt. Gyűlöllek. Ha feleségül veszed, nem hal meg, mert elvihetted volna innen. Amikor a járvány újra elérte Bécset, veled lett volna Svájcban.

Könyörögtem neki, hogy menjen el, de itt maradt, a színház rosszul megy, segíteni akart az urának. Ő neked is segített. Ő mindenkinek segített. Te vagy az oka, hogy meghalt és te mindent neki köszönhetsz.

Ma este, ott a bárban, ismét feléje sütött Noel néma gyűlölete. Újra hallotta a vádat és újra nem tudta megvédeni magát. Tudta, hogy nem úgy bűnős, ahogy Noel hiszi, de azt is tudta, hogy mégis bűnös. Nem a pénzt kergette, nem is a dicsőséget, és ha az élete külsőségei mást mutatnak is, sok pénzéből neki magának kell a legkevesebb. Más vitte el Helent: az a kielemezhetetlen vad sodrás, amely magával ragadta, amióta rátalált az énjére és megszólaltatta a maga muzsikáját. Az a rengeteg hang, amit leírt; és a még le nem írott rengeteg hang, amely várakozik reá, viharrá tevődött össze a mindenség titokzatos régióiban és kényszeríti őt: felemeli, viszi, kergeti, nem hagyja nyugton. Dolgoznia kell, mindig dolgoznia. A munkán kívül nem marad ideje semmi emberi cselekvésre.

Nem tudja megtartani a barátait, csak azok vannak mellette, akik szükségesek a munkához. A nők nem vesznek el többet az életéből, mint néhány órát. Helent nem lehetett volna így szeretni. Helennek több járt volna. Vele nem bánhatott volna úgy, mint a feleségével, aki inkább udvarmestere mint élettársa, és aki megtagadja magában az asszonyt, hogy sütkérezzék a dicsőségében. Helen nagy érzés volt. A másik nagy érzés, a végzetes szenvedély: a muzsika, nem tűrt meg maga mellett semmi más nagy érzést.

AZ ÉJSZAKA MEGTELT ÁRNYAKKAL, a múlt képeivel és szörnyű csenddel.

A csendet Niki nem bírta elviselni. Menekvően gyújtotta fel a villanyt, magára vette az öltözőköpenyét, átment a dolgozószobájába. A kancellár szekrényéből a legalsó polcról előkereste a régi kottákat. A ravasz madara...

Sietve lapozta át a kissé megsárgult papírokat.

Ezernyolcszázkilencvenhat. Rég volt. De még most is minden tagjában érzi a csinos, gondozott színházban, a szépen bcdíszflctt színpadon és a jól vezetett zenekarban terjengő langyos, bágyadt félsikert. Ebből igazi sikernek kell lennie – mondta magának és az íróasztalon szétrakva a régi kéziratokat, töprengve hajolt föléjük. Mi volt a rossz? Hol tévedett? És hogyan lehel az egészet helyrehozni?

Este elmentek az operaházba.

Niki meghallgatott minden új tehetséget. Ez babona is volt, kegyelet is, a tulajdon ifjúságának szólt. Szörnyű volt, amikor az ő muzsikáját senki sem akarta meghallgatni és süket volt körülötte a világ. Robert Falknert még azért is szívesen hallgatta, mert a színház jó ürügy volt arra, hogy ne hívja meg magához Kurtot. A néhány találkozás Mimivel s Kurt látogatása „fényűző otthonában” kínos kudarc volt. Vigyázott, hogy felesége, barátja és milliói elkerüljék egymást. Az operában Toscát adták. Robert Cavaradossit énekelte. A húszas években még természetesnek tartották, hogy a tenoristák elhíznak, hogy a magas, csengő férfihang kapcsolatban van a zsírpárnákkal és a kettős tokával. A tenoristák nem törődtek a diétájukkal, sőt kötelességtudóan ettek, sok sört ittak, hogy megalapozzák hangjukat, s hogy jó erőben legyenek az esti nagy teljesítményhez. Robert nem volt kövér. Nem sokkal nőtt magasabbra a középtermetűnél, de a színpadon magasnak látszott, mozgása friss volt, elegáns, szokatlanul természetes. Amint mondani szokták, úgy énekelt, mint a madár.

Alapjában véve minden hasonlat rossz, de a rossz hasonlatok között ez a legrosszabb, mert mi sem lenne rettenetesebb, mint egy madármódra éneklő tenorista. De az kétségtelen, hogy Falknert az éneklés nem zavarta a mozgásban, átélte azt, amit énekelt, olyan hevesen, helyenként olyan robbanó erővel, ami szétvetette az operajátszás merev kereteit; csak annyiban hasonlított madárhoz, hogy a hang könnyen, természetesen szakadt ki belőle. Semmi nem gátolta, nem figyelte a karmester pálcáját, nem számolt magában, mielőtt bevágása következett, játszott, sőt élt és a kellő másodpercben énekelt.

Niki előbb meglepetve, majd elismeréssel, azután élvezettel figyelte. A közvetlen élmény megfogta a közönséget. Niki is, bár minden legapróbb részletében ismerte a drámai ének és a színpadi játék titkait, megszűnt bírálni, elragadtatott része lett a közönségnek. Falkner művészete, amely nem hatott művészetnek, hanem éneklő életnek, úgy lekötötte, hogy azt sem vette észre: Falkner hangja nem az eszményi tenor. Jó hang volt, érces, fonó, de a terjedelme határolt és a hangszín sem fogta meg a hallgatót érzéki bársonyával. Mégis, egészben véve a hang, a fiatal férfi és a játék nagy élmény volt.

– Mi mindent tudnék csinálni ezzel a fiúval! – gondolkozott fennhangon Niki. – Ő az ideális bonviván. Ha a féktelensége kicsit kopik, bár nagy érték, mert azt igazolja, hogy tökéletesen ott van a színpadon, világraszóló művész lesz. Játszani úgy tud, mint Louis, és olyan ragyogó férfiként hat a színpadon, mint Louis fénykorában.

Kurt egy kicsit hallgatott, azután nehézkesen szólalt meg, nem szívesen leplezte le tanítványát.

– Ne hidd, hogy Robertnek sok a hangja. Van éppen annyi, amennyi kell most, de nem annyi, amennyi az egész pályára elég. Okos fiú. Nézd csak, karmester volt, ismeri a hangszerek értékét és területét, s kiszámítottan tudja, hogyan segíthet rajta a zenekar, ha neki nincs meg mindaz, ami kellene. Barátságot köt a zenészekkel, udvarol a karmesternek. Mindenki szereti. Az egész zenekar érte reszket a válságos helyek előtt. Majd figyeld meg, mi lesz a Victoriánál.

A második felvonás következett. Mariót már megkínozták, Tosea már elénekelte az imát, amely az egyetlen vitatható része a közvetlen, magától értetődő zenének. Puccini úgy kíséri muzsikájával az eseményeket, azaz úgy alkotja újra zenében az eseményeket, mint egy pszichoanalitikus. A muzsika nyers, vad, szenvedélyes, kétségbeesett, gúnyos, szadista és mindvégig izzóan drámai. Az ima kiesik a műből, érzelmes magánszám, a közönség gyengéd szívű tagjaira apellál. Nem illik bele Tosca jellemébe és nem illik bele a felvonásba sem. Scarpia ilyenkor hátrább vonul a színpadon.

Megtagadva önmagát, türelmesen várja, amíg áldozata végigsiránkozza a könyörgés minden hangjegyét és új és újabb meghajlással nyugtázza a tapsot. A közönség tapsolt, a magas, karcsú, lángolóan szőke drámai szoprán mélyen meghajolva uszályos, fehér ruhájában kérdő pillantást váltott a karmesterrel. Ismételje–e az imát, vagy menjenek tovább?

– Hű, de utálom! – nyújtózkodott Clement a páholy hátterében. Niki nem válaszolt neki, nem kérdezte meg, mit utál. Ideges nyugtalanság fogta el.

Hogyan szerezhetné meg operettjei főszereplőjének azt a lobogó, nyúlánk, izmos, remek énekest? Hogyan beszélhetné rá, hogy hagyja ott az operát most, amikor végre bejutott a bécsi operába, és jöjjön el vele egy bizonytalan, új, kevésbé értékelt területre. Niki maga sem tudta még, hogy milyen lenne az a mű, amelyet Falkner énekelne. De ha még nem is alakult ki benne, azt már tudta, hogy nem kezdheti el Falkner nélkül, A színpadon megérkezett a futár, Scarpia dühöngve értesült a rossz hírről, a megkínzott Mario kitépte magát a pribékek kezéből, s mint a felcsapó láng, kilobbant a Victoria. A közönség elfúltan figyelt, – tapaszlalt, jóindulatú, hálás közönség volt. A magas C– re nagy taps válaszolt. Robert nem törődött a tapssal. Nem kívánta a pillanatnyi sikert, látszólag nem is vett róla tudomást.

– Ízléses fiú – szólt Clement. Niki Kurtra nézett.

– Hallottad azt a C–t?

– Hallottam.

– Na?

– Nem lesz neki sokáig C–je.

Niki ebbe nem akart belenyugodni. Tisztázni akarta a dolgot, mindent akart tudni. Kurt ismeri a fiút.

– Lehet, hogy hiba van az énekmesterében – vetett fel egy lehetőséget.Ezen lehet segíteni.

Kurt határozottan megrázta a fejét.

– Nem, ezen nem lehet segíteni. Robert maga is tudja. Ő nem hülye tenorista, ismeri a képességeit. Azt, ami itt hiányzik, ideig– óráig lehet pótolni, de azután...

Niki sajnálkozva bólintott, de a szeme zölden csillogott. Boldog volt, Neki Robert így is jó.

Szünetben meglátogatták az öltözőben az énekesnőt. Niki meg a drámai szoprán valaha – nem is nagyon régen – egymásba szédültek. A gyorsan lobogó szerelem barátsággá szelídült. Mária operettszínpadról került át az operába. Niki több darabjában énekelt. Talán a bemutatót megelőző izgalmas és a sikert követő boldog lázat tévesztették össze a szerelemmel, vagy lehet, csakugyan szerelem volt az, de mindkettőjüknek olyan túlzsúfolt volt az élete, hogy hosszabb időre egy nagy érzés nem fért bele. A drámai szoprán a világháborús évek és az azt követő féktelen idők egyik női tüneménye volt. Nagy művésznő, csodálatos asszony és mint jelenség, csak a szerelmi legendák hősnőivel mérhető össze. Ha nem lett volna közvetlen és egyszerűen kedves, megbénította volna az embert szüntelenül tündöklő szépségével.

– A fiú nagyon ügyes – szólt az énekesnő, okosan áthárítva a dicséretet partnerére. – Hihetetlen temperamentum van benne. – Felemelte hosszú, gömbölyű, fehér karját. Mario ujjainak nyoma vörösen rajzolódott rá a fehér bőrre. – Ez nem játszik, ez él.

Niki és a drámai szoprán mély, gyöngéd pillantást vetettek egymásra, kegyeletesen nyugtázva rövid múltjukat. Majd a férfiak átmentek a tenorista öltözőjébe.

– Eljöttél a kivégzésemhez? – kérdezte Falkner Kurtot. – A színpadon úgy kimúlok, mint a pinty, de remélem, a közönség kegyes lesz hozzám.

A tükörnél ült, szemöldöke vonalát igazította meg a fekete festékkel. Ez bonyolult művelet volt, mert szemüveget viselt. Amikor Kurt mögött meglátta Nikit és Clementet, eltüntette a szemüveget. Kirúgta maga alól a széket.

– Ó, mester. – Meghajolt Niki előtt, befele tessékelte. Másfél fejjel magasabb volt Nikinél, izmos, jól formált testén nem volt egy gramm felesleges hús. Niki kíváncsian nézett a kezére. A tenoristák keze többnyire tömzsi, rövidujjú, puha. Robertnek hosszú, finom keze volt, holdas, domború körmei. Kézfogása is jó volt, kemény, száraz, meleg. Nem látszott idegesnek, bár ez az első nagy szerep Bécsben eldönthette a sorsát. Niki szerette volna tudni, megjátssza– e a nyugalmat, vagy valóban nyugodt.

Azután arra gondolt, hogy ő betegre izgatta magát a bemutatók előtt, de amikor az előadás megkezdődött és ott állt a zenekarban, furcsa nyugodt boldogság öntötte el, egyetlen hang századrészének is a birtokában volt.

Lehet, hogy Robert is így van vele. A szemüvege és az, hogy eldugta a szemüveget, rokonszenvet keltett benne. Az embernek jólesik ha az, akit kedvel, nem mindenben hibátlan. A tökéletes emberek fárasztóak.

– Németországban gyakran énekeltem a mester műveit.

Clement elnyomott egy mosolyt. Okos fiú. Nem azt mondta: a mester operettjeit. Művekről beszélt. Robert a magyar keringőt kezdte dúdolni.

– Ez csodálatos dallam, mester. Ebbe azonnal belebolondultam.

Niki szempillája megremegett.

– Érdekes, én is ezt szeretem legjobban – válaszolt mereven, mint mindig. ha elérzékenyült.

Robert valamennyi vendégével foglalkozott. Hibátlanul idézte Clement egyik versét. És megint szerencséje volt, mert Clement, aki idővel megutálta régi verseit, ehhez az egyhez hű maradt. Kurt mosolyogva hallgatta a beszélgetést. Ő tudta, hogy Robert nem szerencsés causeur, hanem valóban foglalkozik a művészet minden ágával. A színpadi csengők megszólaltak, az ügyelő benézett az ajtón. Niki búcsúzott. A szűk és hagyományosan piszkos színpadi folyosón Clement megjegyezte:

– Na, ez nem mindennapi tenorista. Aki engem jó költőnek tart, az okos ember – folytatta szemérmetlenül. – Egyébként ez a Falkner aggaszt engem.

Úgy hat reám, mint azok az áldott jó gyerekek, akik kitűnő tanulók, példás magaviseletűek és angyalian szépek. Az ilyen csoda–kisdedeket korán magához szólítja az Úr. Ez a tenorista szépen énekel, jól játszik, karcsú és művelt. Lehetetlen, hogy sokáig tenorista maradjon.

Kurt és Niki egymásra néztek.

MIMI TÖKÉLETES FELESÉG VOLT, nem akarta azt a látszatot kelteni, hogy férjét elszakítja múltjától és barátaitól. Meghívta Kurtot ebédre, bár ezzel férjének és Kurtnak is nehéz órákat szerzett. Kurt segítségül magával vitte Clementet. Clementnek szabad bejárása volt Mimihez. Mimi szívesen látta magánál a költőt. Clement megfelelt az elképzelésének és megfelelt azok elképzeléseinek is, akik megtöltötték a szalonját. Clement magas volt, nyúlánk, az arca elmélyedő, finom. Az olvasó, ha fényképe elébe került, elégedetten sóhajtott fel: íme a költő. Clement kedvelte Mimit, nem mint nőt és nem mint barátja feleségét, hanem mint műfajt. Jellegzetes képviselője volt a háború előtti gazdag asszonynak, és mert a gazdagságát át tudta menteni a világválságon is, elveivel, külsejével, magatartásával együtt, immár muzeális darabbá vált. Mimi is a maga házában lakott a Belvárosban, tökéletesen idomított személyzetet tartott, szobái és termei reprezentálták volt férje vagyonát és második férje világhírét, de az ebédet finom tapintattal Niki legénylakásán rendezte. Az étkezés hűvös fegyelemben és merev unalomban folyt le. Niki szenvedett, mert tömören érezte felesége ellenszenvét és Kurt zavarát. Clement beszélt, Mimi előtt többnyire fennkölten és nagyképűen szónokolt, a költészetnek olyan problémáit taglalta, amelyekkel máskor sohasem foglalkozott, tudta, hogy Mimi a költőről megalkotott eszményének ez felel meg. Akadémikus volt és gyilkosan unalmas.

CLEMENT ÉPPEN OLYAN RÉGEN ISMERTE MIMIT, mint Niki, de Clement volt a végzet eszköze, ő látta meg Mimit még a béke idején egy nyári reggel. Ez Ischlben történt egy át– és agyondolgozott éjszaka után, amikor Niki kinyitotta az ablakát, hogy megszabaduljon az összegyűlt szivarfüsttől.Clement végigaludta az éjszakát, frissen és derűsen jelent meg Niki szobájában. Egy szót sem szólt, csak az ablak felé fordította barátját. Két házsor nézett szembe egymással a Traun felett. A napfény tüzet rakott egy női hajsátorban. Így mondta akkor Clement és igaza volt.

Egy asszony jelent meg a szemben levő ablakban, a hosszú, eleven vörös haja fölitta a napsugarakat és mint egy másik fényforrás lángolt. Ebben az időben komponálta Niki Monaco hercegét.

– Ha kész az operett, megismerkedem ezzel a nővel – ígérte Clementnek.

– Én nem ismerkedhetem meg vele – szólt Clement –, nincs időm. II. Vilmos flottaparádét rendez Kielben.

Azóta tíz év telt el. Mimi haja még mindig természetes vörös volt, de a napfény már nem ragyogott nyári tűzzel. Milyen jó – gondolta Clement hogy II. Vilmos flottaparádét rendezett Kielben.

Nem Niki kereste a találkozást, mert sokáig nem ért rá. Mimi azonban tudta a sorsát irányítani s az utak mind Nikihez vezettek. Mimit egy idősebb, gazdag ember hagyta fiatalon özvegyen, a bécsi társaságban ő már régóta kereste a neki megfelelő partit. Beleszeretett Nikibe. Nem érdek vezette.

Gazdagabb férjet is találhatott volna, mutatósabbat, férfias szempontból jelentékenyebbet. De benne is az az érzés támadt fel, amely egykor a kadétot és Kurtot barátságra ösztökélte, és amely Niki sok– sok nőjében elmosott minden meggondolást. Niki úgy festett, mint aki magára hagyatottan él a világban és oltalomra szorul, mert könnyelmű jósága és bizalma kiszolgáltatja a gonosz embereknek.

Mimi mindent tudott róla, ismerte vonzalmát, látta futó szerelmeit és elhatározta: rendet teremt a zűrzavarban. Niki minden premierjére elment, édes érzés volt látni a szép kis magyart a zenekar felett, csinos arcélét és fel– felvillanó zöld szemét. Mimi virágot, meghívást nem küldött. Tudott kártyázni, így jó taktikus volt. Úgy rendezte, hogy társaságban találkozzanak. Néhány udvarias szóval megemlékezett Niki darabjairól, azután nem törődött többé vele. De bölcsen egy tükör alá ült, szemben Nikivel és a tükör mellett két hatkaros gyertyatartó állt. A villanykörték öntötték a fényt és a tükör megsokszorozta a sugárzást. Mimi haja tovább sugárzott. A lángoló aranyvörös haj ismét magához vonta Niki szemét.

Milyen lehet a bőre?... – gondolta Niki. Abban az időben magas nyakú ruha volt a divat, a nők halcsontokkal peckelték fel a nyakukat és a derék csipkebetétei csak sejttették, mit takarnak. Majd később odamegyek – ösztökélte magát Niki megnézem közelről. Mimi ezt nem várta meg.

Amikor meggyőződött róla, hogy Niki nézi őt, sőt nagyon nézi, sietve elment. Néhányszor már találkoztak korzón, képkiállításon, de mert Mimi kalapot viselt, kissé élesen megrajzolt eszes arca a vörös haj nélkül nem keltett érzéki meglepetést. Niki pedig, ha vizuális élmény fogta meg, csak ezt kereste. De eljött az utolsó előtti Puccini–bemutató és a császárváros nem sejtve, hogy évei meg vannak számlálva, majd olyan pompával vonult az operába, mint a bécsi kongresszus idején. A vadnyugaton játszódó, modern kosztümös, élő táncmotívumokat feldolgozó opera felizgatta Nikit s a régi, ifjúkori keserűséggel töltötte el. Nem érdekelte, kik ülnek a páholyokban. Megint Clement figyelmeztette. Mimit megmagyarázhatatlan varázs fogta körül. Színhatás az egész, Clement tudta, de Niki nem bontotta alapelemeire az élményt. Mimi varázsos volt. Níluszöld ruhája foszforosan villódzott, mintha egy tropikus tóba öltözött volna. Ez a szín, amely majd minden nőt elcsúfít. Miminek nem ártott. Fehér válla, karcsú, erős nyaka diadalmasan ragyogott ki a tropikus tóból, azaz selyemből, vörös hajában mint vízpermet, briliánsok csillogtak. Két frakkos úr ült mellette. Nikit váratlanul felcsapó féltékenység rázta meg. Nem belépett, berontott Mimi páholyába. Niki nem tudta, hogy el van veszve. Clement és Mimi tudta.

Mimit a hosszú várakozás oly szerelmessé tette, hogy nem állt ellent, Niki pedig, évtizedes szerelmi tapasztalatával a háta mögött nem nősült meg azért, hogy egy asszony az övé legyen. Az asszonyok pedig azért lettek az övéi, hogy hamarosan elhagyja őket.

Kellemes és súlyos viszony volt.

Mimi szenvedett, de nem árulta el Nikinek. A férfi szabadnak érezte magát mellette, boldog volt. Mimi megajándékozta a szabadsággal, így Niki minden kalandja után hűségesen visszatért Mimihez. Mimi okos nő volt és bizonyos szempontból okos ember. Tanácsot adott Nikinek, tanácsai üzletre vonatkoztak. Mimi buzdította, hogy csinálja meg vállalatát, Mimi beszélte rá, hogy ne ragaszkodjék művészi elképzeléseihez, hanem világviszonylatban fogadja el a közönség ízlését. Enélkül nincs világsiker.

Mimi ösztökélte, hogy vegye meg a palotát Bécsben és a grófi kastélyt Ischlben. Mimi hajszolta feljebb és feljebb a társadalmi ranglétrán, ő szervezte meg a társaságát és a vendégül látott – szemérmetlen pompával elkápráztatott – külföldi diplomatáktól ő szerezte meg a csillogó rendjeleket, amelyek ellepték Niki kicsi frakkját. Mimi tanácsára vásárolt Niki értékes képeket, történelmi bútorokat és olyan szőnyegeket, amelyek ékszerekkel értek fel. Mimi teremtett körülötte atmoszférát. Nem a művész atmoszférája volt, de Niki nem is látszott művésznek. Mimi mellett szokta meg, hogy az asztalokat nem terítjük le, de ha mégis megtesszük, a terítő csak középkori miseruha lehet; hogy barokk faszobrokkal népesítjük be otthonunkat; hogy olyan képet akasztunk ágyunk fölé, amely idegen a lényünktől s amely borzalommal tölt el; Mimi adott egyenruhát Niki személyzetére, ő vezette be nála a fogadónapot; ő osztotta rendszerbe az idejét, nézte át a levelezését; ő rostálta meg barátait.

Mimi nem beszélt a házasságról. Célzást sem tett rá. Csak ahhoz ragaszkodott, hogy Nikit mindennap lássa. Niki Miminél ebédelt. Külföldre is csak rövidebb utakra engedte egyedül. Nem – ó, dehogy! nem beszélte meg soha az útiterveit, gyengéden és tapintatosan búcsúzott Nikitől, még a pályaudvarra sem kísérte ki, mert azt közönségesnek tartotta. De néhány nap után olyan boldogan, olyan vidám meglepetést váróan érkezett meg Nikihez, hogy bármiben is zavarta meg őt, Niki nem árulta el, hogy rosszkor jött, vagy a terhére van.

Tulajdonképpen nem is volt a terhére.

Az ismétlődő nők és az ismétlődő szerelmek annyira hasonlítottak egymáshoz, hogy Nikinek jólesett látnia Mimit, aki nem ismételte meg önmagát, de állandó volt. Futó szerelmeivel nem tudott tárgyalni a problémáiról, jólesett Miminek elpanaszolni a színházban tapasztalt állapotokat vagy az ügynökök gazságait. Mimi mindennel törődött, mindenhez értett. Szívesen utazott Mimivel. Mimi kitűnő nevelést kapott, lépést tartott az idővel, érdekelték a világ dolgai. Persze, nem azok a dolgok, amelyek Clementet vagy Kurtot érdekelték; mindennapi dolgok voltak ezek. Mimi olvasta Niki helyett az újságokat, s idegen városokban, műemlékek között és képtárakon át úgy vezette Nikit látszólag asszonyosan csacsogva, mintha nem tanítaná, hanem csak futó gondolatait osztaná meg vele. És még egyre volt jó Mimi.

Arra, hogy megvédje az erőszakos, túlságosan ragaszkodó, házasságot kívánó nőktől. Mimi tiszteletre méltó, birtokló öntudattal utasította ki Niki megunt szerelmeit.

Niki napokig nem ment el Mimihez Helen halála után. A rászakadt zavaros homályban megfeledkezett Mimiről és arról is, hogy talán Mimi most is tudna segíteni. Egy hét telt el így anélkül, hogy Niki jelentkezett volna. Ekkor Mimi kereste fel. Soha nem volt még nála bécsi lakásán, bár külföldön együtt szoktak lakni. Mimi különleges társasági törvényeket írt elő a maga számára. A kötelező úriasszonyi manierokat csak a szülőföldjén tartotta meg, de most a Nikit ért bánat feloldott mindent. Mimi szerényen, szinte bocsánatkérően lépett be Nikihez. Halványszürke ruhát viselt, félgyász jellegűt; ez a nemes szín még jobban kiemelte bőre szépségét és csodálatos haját.

– Bocsáss meg... – szólt gyengéden. – Tudom, szomorú vagy. Ha egyedül akarsz maradni, küldj el.

Niki nem küldte el. Átölelte Mimit, vállára hajtotta a fejét, végre kiszakadt belőle a sírás. Sokáig sírt szégyenkezés nélkül, szinte boldogan.

– Örökre itt kell maradnod! – mondta Niki és Mimi bájosan bólintott.

Csendben, gyorsan esküdtek meg. Minden simán ment, mert Mimi az iratokat már évekkel előbb megszerezte.

MIMI AZONBAN VOLT OLYAN OKOS, hogy az első időben ne maradjon ott azonnal, örökre. Előbb hozzá kell szelídíteni Nikit az együttéléshez. Ezért megtartotta a maga lakását és bölcsen saját magától is megóvta Niki magányát. Csak ha különleges társadalmi alkalmakról volt szó, akkor szerepelt Niki otthonában úgy, mint háziasszony és olyankor is, amikor kisebb társaság volt, de Nikit fegyelmezni kellett. Ilyen volt ez a mai ebéd is, amelyet – tiszteletben tartva a régi barátságot és módfelett utálva a régi barátság hősét – Kurt miatt rendezett. Kínos ebéd volt. Niki ideges rossz– kedvében ellenségesen fogadott minden újabb tálat, amely az asztalra került és különleges ételkölteményeket tartalmazott. Bosszantotta, hogy Mimi nem akarja megérteni: nem érdekli a gasztronómiai műalkotás, és bosszantotta az is, hogy a nagyképű pompa nevetségessé teszi őt Kurt előtt. Kurt legszívesebben káposztát evett volna gombóccal és sört ivott volna hozzá. Az asztal felelt Clement és Mimi párbeszéde hullámzott. Niki hallgatott, Kurt pedig fanyar mosollyal bólintgatott és hümmögött. A kávét a dohányzóban szolgálták fel. Mimi hideg, merev tekintettel egrecíroztatta Johannt, aki éppen úgy idegenkedett Mimitől, mint Kurt. Az ebédet már úgyis megelőzte egy kis előjáték. Mimi, amint megérkezett, rosz– szalló megjegyzést tett az ezüstnemű állapotára és nem találta elég tisztának Johann kesztyűjét sem. Johann nem is hordott kesztyűt, és csak olyankor kereste elő a tálaló fiókjából, ha Mimi gyakorolta a ház úrnőjének fényes hivatását. Kurt kényelmetlenül feszengett az óriásira méretezett, gobelinnel behúzott, párnázott székben, amelynek a párjában Niki még végzetesebben eltűnt, mint hatalmas, faragott ágyában. Clement kitűnően érezte magát a fényűző fotőjben, gonoszul élvezte a vendéglátás unalmas, feszült légkörét. Az egyik falat fegyvergyűjtemény díszítette, amelyet Kurt csak most fedezett fel. Ijedten bámult a falra.

– Te vadászol? – kérdezte Nikit.

– Dehogy! – kiáltott fel Niki. akit megdöbbentett a vád. – Hogy képzelsz ilyet?

– De hát minek ez a sok fegyver?

Clement felállt, a szarvasbőrrel bevont falhoz lépett. Mimi ezt főrangúnak tartotta és az iparművész, aki a lakást berendezte, egy teljes falat megtöltött fegyverekkel. Volt itt XVIII. századból való fegyver azok közül, amelyekkel az amerikai függetlenségi harcot megvívták, a XVI. századból való pompás kalóz– puska elefántcsont és féldrágakő berakással, ezüst véretekkel. Azután kiszélesedő torkú flinta, majd pisztolyok, szintén arannyal és ezüsttel kiverve, tőrök, kardok, jatagánok, pallosok, krisck, egészen a két méter hosszú, múltszázadbeli vadászfegyverekig.

– Nikinek minderre szüksége van – szólt Clement tárgyilagosan. – Zeneszerző fegyver nélkül nem lehet meg.

– Gondolom – szólt méltóságát megőrizve Mimi hogy férfiszobába illenek a fegyverek. Ez mind ritkaság s amellett díszíti a falat. Rendeltem hozzájuk egy párducbőrt, már meg is érkezett, a jövő héten fogja felrakni a kárpitos.

– Azt is Niki lőtte? – kérdezte kétségbeesetten Kurt.

– Nem látom ésszerűnek – folytatta nyugalmát gőgösen megőrizve Mimi

– ,hogy az ember az otthonát csak olyan tárgyakkal díszítse, amelyet maga szerzett, vagy maga készített. Úgy tudom, már nem élünk az ősember barlangjában.

Kurt gyáván elhallgatott. Niki felugrott a székből:

– Gyere – hívta Kurtot megmutatom a zeneszobát.

– Az is van? – kérdezte fakón elmosolyodva Kurt. – Emlékszel még az öreg hercegnő zeneszobájára?

– Mutassa meg, kérem, Niki – szólt utánuk Mimi – azt a karmesteri pálcát, amelyet Chicagóban kapott a rajongóitól.

Niki és Kurt szótlanul mentek át az ebédlőn és a dolgozószobán. Ezek után következett a zeneterem. Két zongora volt itt, többféle hangszer, csak éppen hegedű nem. Itt el akarták felejteni, hogy Niki valaha hegedült. Kurt most is hallotta, hogyan zengett és zokogott Niki hegedűje, Először az Orfeusz szólóját hallotta tőle. Akkor még mind a ketten a wesztfáliai színházban voltak. Aranyszőkén bukkant fel a sok év homályából a kedves fiúfej, a vidám, életre éhes, sötétkék tekintet. Kurt még arra is emlékezett, hogy bársonygalléros frakkja volt, amelyet a nagyapja frakkjából alakítottak át és néhány hajszál felágaskodott a feje búbján. Egyszer, tavasszal, kint a ligetben Mendelssohn hegedűversenyét játszotta.

– Nincs hegedűd? – kérdezte Kűri.

– Nincs – válaszolta kis hallgatás után Niki. – Nagyon rég nem hegedültem. Amióta Bécsben élek, csak zongorára van szükségem...

– És a régi hegedűd hova lett?

– Nem tudom – válaszolta Niki zárkózottam Ott, a vidéki garnizonban jálszott utoljára azon a hegedűn a kávéházban. Onnan nem hozta el a hegedűjét. alighanem Mariska néni őrzi még. Meggyűlölte a hegedűt, megaláztatás tapadt hozzá.

A terem egyik falán mahagóni polcok futottak körül. Mint a másik szobában a fegyverfal, itt az emlékek és az ajándékok foglaltak el nagy területet. Niki Európa és Amerika sok városaiból hozott haza trófeákat. A színházak igazgatói, akiket nemegyszer a csődtől mentett meg operettjeivel, hálásak voltak és hálás volt a közönség is. Voltak itt aranykoszorúk és ezüstkoszorúk, több szobor, amely a Balkán rózsája Hannáját ábrázolta, ezüst– és aranylantok, ezüstkeretes arcképek és díszes üvegkazetlákba zárt virágcsokrok, melyek halottan emlékeztek egy– egy forró estére.

– Nos hát, hol az a híres bot? – érdeklődött Kurt. Niki csak erre várt.

Mégsem kérkedhetett addig az ajándékkal, amíg Kurt nem kívánja látni.

Jellegzetesen amerikai ajándék volt. A kazetta, amely őrizte, kígyóbőrrel volt bevonva és nagy aranykulccsal zárva. Niki felpattantotta a zárat és a bársonnyal bélelt dobozból kiemelte a vezénylő pálcát. Vidám, régi láng lobbant meg a szemében, könnyű lendülettel nyújtotta oda Kurtnak. Kurt átvette. A bot súlya hirtelen lerántotta a kezét.

– A mindenit!... Ez aztán nehéz.

– Színarany! – nevetett Niki. – Nem gondoltam én sem, hogy tömör. A századik előadás előtt kaptam Chicagóban, a Balkán rózsája jubileumán.

Én dirigáltam. Az amerikaiak ragaszkodnak hozzá, hogy a komponista ne csak a nyitányt vagy valamelyik számot dirigálja, hanem végig az egész operettet. Igaz, hogy külön megfizetik a munkát, de pontos kiszolgálást kívánnak. A kazettát odakészítették a karmesteri pulpitusra, az egész fel volt díszítve virággal, azt sem tudtam, hogy hová tegyem a kottát.

– Kottából dirigálsz?

Niki megint nevetett.

– Muszáj volt. Az amerikaiaknak nem imponál az olyan karmester, akinek a fejében van a mű. A magam dolgait én csak ismerem, nem szoktam magammal kottát vinni. De a direktor figyelmeztetett, hogy a közönség csalódnék, ha nem látna semmit a pulpituson. Egy telefonkönyvet vittem magammal. Chicagóban az jó nagy és vastag, abból dirigáltam a Balkán rózsáját. A telefonkönyvvel nem is lett volna baj, de a pálcával annál inkább.

A lapok ugyanis előre megírták, hogy mivel ajándékoztak meg és a közönség látni akarta az arany vezénylő botot. Tehát azzal dirigáltam végig.

Ráadásul Amerikában a berlini változatot játsszák, azt, amely elé még egy felvonást írtunk, és így négy óra hosszat hadonásztam ezzel az átkozott doronggal. Másnap izomlázam volt, a lábam és a karom úgy fájt, mintha szenet hordtam volna. Még két este kötött a szerződés, de azután volt annyi eszem, hogy arannyal befestettem egy pálcát és nem küzdöttem tovább a súlyemeléssel.

– Ez tehát a világhír – hümmögött Kurt. Az emlékezetes arany botot óvatosan visszatette bársony ágyába. Lassan Niki felé fordult.

– Boldog vagy te? – kérdezte csendesen, bensőségesen. Ez a régi hang volt, a wesztfáliai évek hangja, meg a hercegasszony zenemesterének hangja a vidéki garnizonban.

– Nem tudnék erre válaszolni – tűnődött Niki. – Azt hiszem, boldog volnék, ha volna rá időm. De annyi dolgom van... Az is lehet, ha nem lenne ennyi dolgom, hiábavalónak érezném az életet. Végül mégis csak azt kell hinnem: boldog vagyok.

Kurt némán bólintott. Szeretett volna arról beszélni, amiért Bécsbe jött, de itt, a dicsőség e harsány emlékei között, az értékekkel bélelt hivalkodó termekben nagyon sutának, elkésettnek, hiábavalónak érezte magát.

Eszményekről beszéljen ennek az embernek, aki úszik a pénzben és igazolva látja életműve teljességét? Zavartan rágta az ajkát, még egyszer lelkére kötötte Nikinek, hogy látogassa meg majd nyáron, ha a Chiemsee táján jár, azután búcsúzott. Niki szerette volna megkérdezni, hogy nem segíthetne–e neki, nincs–e szüksége pénzre, nem akar e Bécsben állást valamelyik színháznál, megengedné–e neki, hogy még vegyen a földjéhez egy nagy kertre valót, vagy húzhatna–e a házára egy emeletet, magas alpesi tetővel és építtethetne–e elébe egy teraszt, hogy este Kurt onnan nézze a tavat. De tudta, hogy Kurtnak nem kell semmi, és ez hallatlanul erőssé tette a barátját és tökéletesen bátortalanná őt. Közömbös, üres szavakat váltottak, húzták az időt, bár terhes volt az együttlét. Olyan sóvárgás és olyan ragaszkodás kéklett Kurt felé Niki szeméből, hogy megszánta milliomos barátját. Megkérte, vigye ki az autóján a pályaudvarra. Niki felderült.

Mégis tehet valamit érte. A hátsó kijáraton szöktek meg Mimi elől és oly vidáman és könnyen futottak le a lépcsőn, mint ahogy egykor a kis német színházban szöktek meg a zenekarból sörözni.

MIMI TUDTA, HOGY KURT NEM FOG VISSZAJÖNNI hozzá elbúcsúzni, megbocsátotta neveletlenségét. Örült, hogy megszabadult tőle. Nem tudott vele mit kezdeni; az egész ember fájt neki, része volt férje ifjúságának, erősebben tartozott Nikihez, mint ő maga. A férfiak érthetetlenül ragaszkodnak felesleges barátaikhoz.

– Kurt alaposan megcsodálta az arany botot – jegyezte meg Clement.

– Aligha láthatott még effélét.

– Csak azért nem látott, Mimi, mert nem akart látni. Kurt nem kifelé él.

– De kifelé is kell élni, drága Clement – mondta komolyan az asszony.

– Az aszkéták tiszteletre méltóak, de sajnálatra méltók. Olyanok, mint a rosszhallású emberek, akik kénytelenek lemondani a zene szépségéről. Az aszkéták nem látják az élet szépségeit, megfosztják magukat az élet teljességétől. Ne akarja velem elhitetni, maga okos ember, hogy nem talál örömet a külsőségekben. A formáknak megvan a maguk bája. Engedje meg, Clement, hogy megtanítsam erre: a forma jelentékeny része a kultúrának.

– Tökéletesen igaza van – bólintott Clement – és én tisztelem magát, mint a formák őrzőjét. – Közelebb hajolt Mimihez. – De, engedjen meg egy kérdést, mindez boldogítja magát?

Mimi okos, világos szeme nyugodtan szembe nézett Clementtel.

– Én elhatároztam, hogy boldog leszek. Boldogság pedig nincs élettartalom nélkül. Ez lett az életem tartalma. A sors nem adott meg nekem mindent...

– Drágám, kinek ad meg mindent?

– ...tehát elfogadom azt, amit adott. Őrzöm Niki életének formáit.

Megadom neki a keretet. Tudom, maga egyszer azt mondta, hogy én vagyok az udvarmestere. Igaza van. Nekem elég az, hogy egy zseninek vagyok az udvarmestere. Sőt, büszke vagyok rá, hogy ilyen feladatot kaptam. Nem szeretem a padlásszobákban élő, rosszul ápolt, csavargó zseniket.

Szerencsére Nikinek nincs hajlama ehhez. Öröm őt körülvenni mindazzal a pompával, ami megilleti.

– És meg van arról győződve, hogy ez az udvartartás boldogítja Nikit?

Az asszony vállat vont.

– Nem valószínű, hogy boldogítja, de megilleti, és ha nem lenne, hiá– nyoznék neki. Nekem pedig az élettartalom. Hiszen tudja...

Az asszony elhallgatott.

– Igen, tudom – mondta most különösképpen komolyan Clement. – De ezen nem lehet segíteni. Mint nő, mégiscsak maga Niki életének középpontja. Maga az állócsillag.

Mimi megkereste arany reliküljét, kivette illatos zsebkendőjét, a szeméhez érintette.

– Gyakran szörnyen boldogtalan vagyok, Clement – szólt náthás hangon.

– Ki boldog? – válaszolt kérdéssel Clement. – Ne tekintsen nagyképűnek vagy fonloskodónak, amiért tanítani akarom. A szerelem nem ad boldogságot. A szerelem bizonytalanság, izgalom, szakadatlan küzdelem.

– Sokáig azt hittem, hogy csak fiatal korában kínozhatja meg az embert.

Arra is gondolok, méltatlan az én koromhoz.

– A szerelem betegség, nincs korhoz kötve, mint általában a súlyos be– tegségek. De szeretném tisztázni a kérdést, Mimi: csakugyan a szerelem fáj magának? Nem téveszti össze a hatalomvággyal, a büszkeséggel vagy az önzéssel?

Mimi fel akart kiáltani, tiltakozni akart. Felháborodott. De azután, mert okos asszony volt és mert Niki mellett megtanulta magát fegyelmezni, elmosolyodott. Clementet meghatotta a bátor, sápadt mosoly.

– Ilyen rossz véleménnyel van rólam? – kérdezte végül Mimi halkan.

– Nem magáról vagyok rossz véleménnyel. Az, amit mondtam, egyáltalán nem rossz vélemény. Mindezek emberi tulajdonságok. Én úgy szeretem az embereket, amint vannak. A valóságos tulajdonságok sokkal érdekesebbek és értékesebbek, mint azok a tulajdonságok, amelyeket az emberek mutatni akarnak vagy a magukénak képzelnek. Szóval, szeretném tudni, az fáj–e magának, hogy nem tudja teljesen hatalmában tartani Nikit, vagy az, hogy osztozkodni kell? Bár most, utóbb, hogy kimondtam, el kell ismernem, ez ostoba kérdés. Lehetetlen az érzéseket alapanyagaikra bontani. Ha a szerelem nem önző, már nem is szerelem. Az a szerelem, amely lemondásra, reménytelenségre vagy önzetlenségre képes, elsatnyult érzés, hiányzik belőle az érzelmi egészség.

– Magával őszinte lehet az ember, Clement – szólt kis hallgatás után Mimi – , mert magában megvan az értelem aszexualitása. Nem szégyellek magával beszélni erről: rettenetesen féltékeny vagyok. Az első években is az voltam, de azzal vigasztaltam magam, hogy ha múlnak az évek, Niki egészen az enyém lesz. Tíz éve vagyunk együtt és egyikünk sem fiatal már, sőt lassan megöregszünk és semmi sem változott. Amíg nem voltam Niki felesége, elviseltem mindent, mert erőt adott a gondolat: ha a felesége leszek, minden más lesz. Jogaim lesznek és állandóan vele leszek. – Felsóhajtott. – Nehéz ilyen dolgokról beszélni, ha az ember ad magára valamit. De nevetséges volna eltitkolni azt, amiről mindenki tud. Igen, küzdöttem. amíg végre elvett feleségül... És az, hogy a felesége vagyok, sem teszi őt hűségessé.

– Megenged egy kérdést? – szólt közbe Clement. – Megérte magának a házasság a tíz évig tartó küzdelmet, az állandó készenlétet, az önmagának be nem vallott megaláztatást, a várakozást, az önfegyelmet? Úgy képzelem, hogy kapott volna más férfit is, jobb, megbízhatóbb férjet.

– Természetesen. De nem tudtam mást tenni. Gondolja, Clement – kérdezte Mimi olyan személytelen kíváncsisággal, mintha nem róla lenne szó hogy ez egy különleges fajta őrület? Az ember belegabalyodik egy vágy vagy egy terv szövevényeibe és már nem lát tisztán. Gondolja, hogy ez a téboly egy fajtája? Az ember boldogtalanná teszi magát, holott boldog is lehetne!

– Hogyne! – bólintott Clement. – Ez az őrültség egy fajtája. Az őrültség a szerelem lényeges eleme. Gondolt rá, hogy változtat a sorsán?

– Nagyon sokszor, de még csak a kezdő lépést sem tudtam megtenni.

Nem tudom, mi bénít meg. El akarom magammal hitetni, hogy Niki boldogtalan lenne nélkülem. Ez nem igaz. Kitűnően meglenne nélkülem és azt is tudom, kitűnően meglenne maga nélkül, vagy Kurt nélkül is. Ez az ember tulajdonképpen nem ragaszkodik senkihez, nincs is szüksége senkire. Egyszerűen udvariasságból tűri el, hogy mi körülvegyük, ragaszkodjunk hozzá, vigyázzunk rá, kiszolgáljuk. De ha mi nem lennénk, bárki más helyettesíthetne bennünket. És biztos vagyok benne, hogy nem lenne hiányérzése.

Clement felkelt, megállt Mimi előtt.

– Mikor jött erre rá?

– Már régen.

Elhallgatott, clgondolkozva a levegőbe nézett. Clement némán várta, hogy beszéljen, de tudta, mit fog mondani.

– Clement, magának megmondhatom, hiszen olyan, mintha önmagam– mal beszélnék. Voltak percek, amikor határozottan éreztem, hogy Niki nincs ott. Együtt voltunk, velem volt és mégis... – megborzongott – egészen távol volt tőlem. Nem mondhatom erre az állapotra, hogy olyan volt, mint az álom, a révület, vagy az önkívület. Nem, nem tudom helyesen meghatározni. A legbensőségesebb percekben is éreznem kellett, hogy nincs ott. Ez őrjítő. Ez ellen küzdők, amióta szeretem. És a küzdelemnek egyik fajtája volt, hogy beleegyeztem, ne lakjunk együtt. Persze, ez is őrültség, de ezt az önérzetem kívánta. Úgy képzeltem, ha nem vagyunk mindig együtt, vágyakozni fog utánam és újabb és újabb diadal lesz számomra, ha eljön. – Felsóhajtott. – De nem jött el. Nekem kellett hívni, és nap mint nap kitalálni mindenféle ürügyet, társaságot, fogadást, viziteket, színházat, szóval valamit, hogy együtt lehessünk. Kívülről nézve úgy hat az egész, mint egy okos, harmonikus házasság. Tudom, az emberek azt beszélik, hogy Niki papucskormány alatt van, az történik, amit én akarok, és ő fél tőlem. – Keserűen nevetett. – Micsoda ostobaság! Én félek tőle.

Félek ettől a megmagyarázhatatlan, kimondhatatlan valamitől. Nem tudom másképpen kifejezni. Ő nincs velem, és nagyon gyatra vigasztalás, hogy tudom, ha mással van, akkor sincs ott. – Gyötrődve kereste a szavakat. – De hát tulajdonképpen hol van?... Erre szeretnék egyszer rájönni.

– Csak a műveiben – felelt határozottan Clement. – Csak ott. És ez az igazi Niki. Az a másik, aki kedves és udvarias, barátságos, és valljuk be, drága Mimi, őrjítően közömbös, az a Niki csak egy látszat. – Ő is nevetett. – El tudom képzelni, hogy nehéz lehet egy látszattal, egy fikcióval együtt élni.

– Azt hiszi, hogy ezen lehet még segíteni?

– Sajnos, nem. Ebbe bele kell törődni. Magának bátran kell tovább vinnie az életét, hiszen maga választotta. Sőt azt hiszem, nem is bátran – folytatta felélénkülve. – Nagy kaland lehet ez magának. Maga még százéves korában sem fog unatkozni Niki mellett. Ha jól meggondoljuk, maga többet kap Nikitől, mint ő magától. Ő módot ad magának arra, bár magának nincs művészi tehetsége, hogy alkosson. A maga életműve – csak ennek nevezhetem – , igen, ez életmű, Mimi, felér egy műalkotással.

Mimi konyakot töltött a poharakba, kínálta Clementet. Szüksége volt erre a kis háziasszonyi intermcezzóra. Ittak. Azután elővette a retiküljét, a kézitükrét, megigazította a száján a rúzst, bepűderezte az arcát. Ebben az időben, ez még nagyon modern művelet volt társaságban, de Mimi szeretett haladni a korral.

– És magával, hogy áll a dolog. Clement? – kérdezte Mimi. – Gyanakszom magára. Maga túlságosan megérti Nikit. Attól félek...

– Helyesen teszi, ha fél. Valóban úgy van. Én is olyan vagyok, mint Niki. Csak én nem vagyok udvarias, gavallér és gyöngéd. Ez hiányzik belőlem. De én is csak egy fikció vagyok, látszat, én sem vagyok ott, ahol lennem kellene. Egyszer valaki, akiről azt hiszem, hogy igazán szeretett, azt mondta nekem, olyan vagyok, mint a hal; vagy elúszom, vagy kicsúszom a hálóból, vagy be sem kapom a horgot. Vannak percek, Mimi, amikor rettenetesen vágyom rá, hogy ne csak akkor legyek azonos önmagámmal, ha dolgozom, hanem akkor is, amikor szeretek vagy szeretnek, amikor társaságban vagyok. Szóval, amikor élek. De nekem sem sikerül. – Vállat vont.

– Ezen nem lehet segíteni, bárén nagyon szeretnék ezen segíteni. Mert az, hogy a tollal kaparom a papírt és olykor sikerül néhány jó sort írnom, nem vigasztal meg a magányért. Mert az, hogy az ember tulajdonképpen nincs sehol, egyenlő az örök magánnyal.

– Ezek nagyon szomorú és furcsa dolgok, Clement – fejezte be a beszélgetést Mimi. – És most, sajnos, búcsúznom kell magától, mert telefonálnom kell a szabónak, még nem küldte el Niki új esti köpenyét és meg vagyok híva a belga követségre is.

– Még nincs belga rendjele Nikinek? – vigyorgott Clement.

– Sötét csirkefogó! – Mimi elmosolyodott, de a szeme még könynyes volt. – Csakugyan nincs. Persze, maga kinevet. De hát csinálnom kell valamit. Be kell látnia...

– MINEK NEKED EZ A SOK NŐ?

Ezt Clement kérdezte, s a kérdés úgy érte Nikit, mintha kíméletlenül oldalba bökte volna. Egymás mellett ültek az autóban Ischl felé haladva.

Niki meghívta Clementet. Tavasz volt. Niki tudta, hogy ilyenkor szeret Cleent kóborolni a rangját és értelmét vesztett császári nyaralóhelyen. A levegő még hűvös, de édesen csípős és a cserjék és a fák éppen csak készülődtek rügyet bontani. A leeresztett redőnyű házak, az alvó kertek, a fák, a törzsük alatt felhalmozódó, enyhén rothadó őszi levélhalommal úgy hatoltak, mint egy tompított fényű, az ifjúságból visszatérő álom. A kora tavaszi és a késő őszi elhagyott fürdőhelyeknek különleges bájuk van.

– Nem értem; mit kérdeztél? – felelt a kérdésre kérdéssel Niki.

– Dehogynem érted, nagyon is érted. És ha a válaszod azt akarja kifejezni, hogy impertinens alak vagyok és semmi közöm a magánügyeidhez, tökéletesen igazat adok neked. De miután ezt leszögeztük, újra felteszem a kérdést, minek neked az a sok nő?

– Honnan veszed ezt?

Clement legyintett.

– Száz és száz forrást nevezhetnék meg, amely magánügyeiddel foglalkozik, sőt azt is mondhatnám, hogy ez a probléma már közüggyé vált.

– Szóval, pletykálnak?

– Ez már nem pletyka, hanem legenda, sőt legendakor. És miután jó régen ismerlek és a sok– sok év alatt egyszer sem jutott eszembe, hogy felvessem ezt a kérdést, most végre felvetem. Megismétlem: minek neked az a sok nő?

Niki zavartan megdörzsölte a homlokát. Ő magának is feltette a kérdést.

Gerda óta, aki az első nő volt az életében, egyetlen egyszer sem vetődött fel benne ez a probléma.

– Az a gyanúm – folytatta Clement – , hogy te ezen még sohasem gon– dolkoztál. De minthogy betöltötted ötvenedik évedet és még mindig ragaszkodsz ehhez a szokásodhoz, itt az ideje, hogy megbeszéljük a dolgot.

– Érdekel ez téged? – fordult hozzá Niki és úgy látszott, hogy most már őt magát is érdekli.

– Igen. – Clement a mellettük elsuhanó tavaszi táj felé intett. – Gondolom, a hely, az idő is megfelel ennek a dialógusnak; van atmoszférája és van háttere. Megfelelő, hogy éppen egy tavaszi erdőben járunk és az is jó, hogy nincs más dolgunk. Szóval, engem nem az foglalkoztat, hogy megcsalod a feleségedet és az sem, hogy miért csalod meg. Bizonyára megvannak a szempontjaid, de nem hinném, hogy a szempontjaidat határozottan körvonalaztad volna. Tehát itt az ideje, hogy világossá tegyük a körvonalakat.

Niki elmosolyodott. A szeme megvillant. Az a zöld láng jelent meg benne, ami a haragot, a teremtést vagy az izgalmat jelezte.

– Tényleg – mondta őszintén – , engem is érdekel.

– Azért csalod meg a feleségedet, mert nem szereted?

Niki pár pillanatig a levegőbe nézett.

– Én nem csalom meg a feleségemet.

– Tökéletesen tudom, hogy most nem hazudsz. Te ezt nem érzed csalásnak.

Niki hálásan bólintott.

– Nem, egy pillanatig sem. Magam sem tudom, hogy van ez. Rosszul hatna, ha most azt mondanám, hogy kölyökkoromban elkapattak a nők, de hát mit csináljak, ez az igazság. Talán unták magukat, vagy tetszettem nekik, az ördög tudja magát kiismerni náluk. Magam sem értettem a gusztusukat, de így volt. Ma pedig már más a helyzetem. Az én körülményeim között az ember sok kísértésnek van kitéve, vagy, hogy pontosabban fejezzem ki magam, úgy adódnak a dolgok, hogy nem sérthetem meg a nőket. Tudom, hogy nem vagyok hódító jelenség, de valami vonzza őket. És beláthatod – szerény, kérő mozdulatot telt – , nem lehetek udvariatlan hozzájuk.

– Belátom – bólintott Clement. – Mondd csak, voltál te valaha életedben szerelmes?

– Hát, izé... – Niki megdörzsölte a homlokát.

– Hatalmába kerített– e az alacsonyabbrendűségi érzés, ami megrohanja az embert minden igazi szerelem idején? Úgy jelzi ez a gyalázatos kétség, mint a láz a betegséget. Érezted a bizonytalanságot, az elveszettséget, a nyugtalanságot és a kietlen társtalanságot, szóval mindazt a megsemmisítő, ideges kínt, ami ezzel a híres, úgynevezett szerelmi boldogsággal együtt jár?

Niki zárkózottan tekintett ki az autó ablakán. Szabályos, határozott ál– lú arcéle mögött rőtbarnán futott a kora tavaszi táj. Clementhez fordult.

– Hát talán egyszer életemben, de akkor sem sokáig. A hölgy jó volt hozzám és mindez a furcsaság, amiről te beszélsz, hamar feloldódott. És amikor elszakadtunk egymástól és alkalmam lett volna a szenvedésre, egy valcert komponáltam és az boldogabbá tett, mint Salamon király összes nője tehetett volna.

– Szóval ennyit tudsz a szerelemről – szólt Clement és figyelmesen vizsgálta barátját. – Hát igen, ez körülbelül így van. A nagy szerelmesek, a híresek, akiknek kalandjaival tele van a világ, nagyon keveset tudnak a szerelemről. Olyanok, mint a cukrászok, már nem érzik az édesség ízét. De – faggatta tovább Nikit – végre tisztán akarok látni. A változatosság vonz?

– Nem is tudom. Tulajdonkeppen nincs is változatosság, hiszen minden nő egyforma.

– Akkor nem volna mindegy, ha egynél megmaradnál?

– Te megmaradtál egynél? – kérdezte Niki élénken.

Clement meghökkent. A barátja az elevenére tapintott, a dolognak ezt a részét nem firtatta tovább. Hallgattak. Az autó futott velük, hegyre fel, völgybe le, Niki lecsavarta az ablakot, hogy kiengedje a szivarfüstöt és hogy bejöjjön a friss földszagú levegő, de mindjárt szivarra gyújtott.

– Hát nézd csak – szólalt meg végre vontatottan most, hogy felpiszkáltad bennem ezt a dolgot, kicsit számot vetettem magammal.

Ezek a nőügyek nem fontosak... De ha gondolkozom rajta, mégis fontosak.

Valahogy kapcsolatban vannak a komponálással. Nem hiszem, hogy új élményeket vagy új dallamokat adnának nekem. De valamit mégis adnak.

Ha elmennek tőlem, a szabadságérzésnek valami csodálatos gyönyörűsége fog el. Érted? Soha nem tudom magam olyan szabadnak érezni, mint akkor. Az agyam tiszta, minden egyszerű és világos. Ilyenkor szeretek komponálni.

II.

AZ ABLAKAI A TENGERRE NÉZTEK.

Niki az ifjúságára gondolt és A tavasz madarára, azt is a tengerparton írta. Milyen magabiztosan, milyen könnyen dolgozott akkor. A dallamokat, mint a gyerekek a pillangót, játékosan fogta ki a mindenségből. Akkor még mindig tele volt dallammal. Tulajdonképpen ma is. Pihenni jött a tengerpartra, pihenni és gondolkozni. Ugyanaz a probléma foglalkoztatta, ami Kurtot. De a barátság tragikomikus érzékenysége mindkettőjüket meggátolta abban, hogy a legfontosabb kérdésről beszéljenek. Niki új formát akart adni a műveinek és mélyebb tartalmat, mert ahogy múltak felette az évek, a témái nem fogytak el, épp olyan bőven voltak, mint azelőtt, de más fajták lettek. Mélyebbek, bonyolultabbak, érettebbek. Izgatta és kínozta a kérdés, de nem talált rá megoldást. Mit lehet változtatni a drámai formán? A színpadnak megvannak az örök törvényei. A történet lehet esetleg más, de minthogy emberekhez kapcsolódik és az emberek nem változnak, itt sincs sok lehetőség az újításra. Amikor ő komponálni kezdett, az operett halódott.

A bécsi operett elerőtlenedett, addig ismételte önmagát, amíg unalmassá vált. A francia operett is hasonló megpróbáltatásba került. A bécsi operettet ő reformálta meg, a francia operett pedig szűkítette kereteit, így született a zenés vígjáték. Az angol operett, amely a Távol– Kelet muzsikájából nyert új színeket, azóta erősen átalakult, revüszerű lett, az énekszámok helyére táncszámok kerültek, modernizált balettként hatott. Niki sokat töprengett: hogyan alkossa meg az új műfajt? A színpad bevált törvényeitől nem szakadhatott el. Ezek még a görög arénában alakultak ki és uralkodtak Vespasianus és Titus színházaiban, ahol már zenés politikai szatírákat játszottak; ezekhez a törvényekhez igazodott a francia rokokó– színpad is; és ezekhez tér vissza annyi tévelygés és kísérlet után a mai színház. A színház lényegében marad olyan, amilyen, a közönség azonban nemzedékről nemzedékre megújul, újnak találja azt, ami régi, mert még nem ismeri. Niki rájött, hogy a formán aligha változtathat, de a formákon belül elmélyedhet. A témának kell másnak lennie.

Fáradt volt, ki akart lépni a megszokott környezetből; azt, hogy pihenni nem fog, tudta. De otthon, mind a két házában vártak rá a problémák, a kötelesség már átitatta a falakat. Talán itt, a napsütötte tengeri levegőn egy– két napra elmenekülhet önmagától. De a munkát úgy megszokta, hogy nem tudott mit kezdeni a munkátlansággal. Sétált a szálloda parkjában, megmászta a kis város lépcsős utcáit, felautózott a ciprusokkal és fenyőfákkal ékes hegyre, hogy a kilátótoronyból végigtekintsen a tengeren és megállapíthassa, amit már máskor is megtett: a tenger kék. Igen, a tenger kék, az élet szép, de a kérdések feljöttek vele a hegyre is. Vágyakozva gondolt ifjúsága vidám felelőtlenségére. Meddig is tartott ez a könnyelmű, kötetlen, könnyű idő?

Amíg a Till– lel nem találkozott. Az volt az első állomás, a megdöbbenés.

De csak megdöbbenés és azután jött a második állomás: a Bohémek. Ez a teljes megsemmisülés volt. Niki, a vidám kis fickó meghalt és ő lépett helyére, a titkolt, nehéz szenvedélyben gyötrődő ember. És az útnak nincs vége. A szenvedély nem engedi ki a markából. Pihenhetne már, abbahagyhatná. De mit érne az élete, ha nem dolgoznék? Eltűnődött rajta: mi lenne, ha megszűnnék a tehetsége? Ha kilobbanna a láz és élhetné a milliomos problémában életét? Megborzongott. Talán egy hétig tudna csak élni, de még addig sem. Belefúlna az ürességbe és a csendbe.

A séták alatt, vagy ha a teraszon ült az enyhe, súlyosan illatos olasz tavaszban, már ott járt vele az árnyék. Csak árnyék volt még, de sürgette, hajszolta, kínozta. Meg akart szólalni, élni akart.

Talán tíz évvel ezelőtt, amikor Londonban járt és egészen megismerte Hannát, találkozott a témával. Egy estélyről jött haza, siker és beteltségnehezedett rá. Menekült az emberektől, magányra volt szüksége.

Néhány nap alatt a sors úgy megtömte boldogsággal, hogy levegőért kellett kapkodnia.

Lassú, sima léptekkel haladt végig az utcákon, nem érezte az anyagot, a föld semmiféle törvénye nem vonatkozott most rá. Dallamvilágának egy lezárt korszakából úszott át testetlenül egy másik, még ismeretlen világba.

Csak akkor ocsúdott fel, amikor betévedt az ismerős kis parkba. Ide néztek londoni lakásának ablakai. Nem volt kedve felmenni még; bár a tegnapi Hanna emléke ott várt rá, de az igazi Hanna itt lüktetett minden csepp vérében. Gondolatok nélkül ténfergett a fák között, mellékesen pillantva fel a szökőkút bájos szobrára. S aztán leült egy padra. Diákkora óta nem ült parkban padon. De minden valószínűtlen volt körülötte, vágyott rá, hogy valószínűtlenül viselkedjék ezen az éjszakán.

A parkban nem járt senki. Azok, akik Londonban nem adtak estélyeket, vagy a paloták környékén bámészkodtak, vagy otthon aludtak már, vagy az éjszakai munkahelyeken dolgoztak.

Csak egy árnyék tűnt fel a park bejáratánál, majd egyszer– kétszer megkerülve a szobrot, odaballagott Niki közelébe. Elsétált előtte, ránézett gyanakodva, körüljárta, aztán visszatérve megállt.

– Megengedi, hogy leüljek? – kérdezte. A fogalmazása hibátlan volt, de angol kiejtése idegen.

Niki a zsebébe nyúlt, hogy pénzt adjon neki. De látva a férfit, sötét, tiszta ruháját, fényes cipőit, nem vette elő a pénzt. Az emberke leült melléje, többször köszönetet bólintott. Niki nem törődött vele, hogy ott van.

Valami furcsa és állandó belső kacagással ízlelte még a boldogságot. A rejtélyes ősforrás habzott a melódiáktól. Az idegen néhányszor óvatosan végigmérte, kivágott lakkcipős, selyemharisnyás lábától a cilinderéig s közben tekintete megpihent a fehér mellényén és a frakkingén szikrázó gyémánt gombokon. Mit keres egy gentleman éjjel a parkban? A hely és az idő megfelelt a romantikus öngyilkosságnak. A szökőkút lágyan duruzsolt, a víztükörre visszahulló cseppek tompán peregtek, mint egy távoli skála.

– Ön boldogtalan, uram?

A kérdés, bár személyes természetű volt, nem hangzott sértően. Szelíd jóindulat csendült ki belőle. Niki megrezdült, az idegen felé fordult. Bár megzavarták, boldog magánya nem sérült meg. Mégis védekeznie kellett.

Azt akarta az idegennek mondani, hagyja őt békén, menjen a fenébe. De amikor látta, hogy nem európai, megszelídült. Rámosolygott. S a másik visszaadta a mosolyt. Kínai volt.

– Miért gondolja?

– Londonban éjszaka egy parkban az önhöz hasonló gentlemenek nem ülnek padon. Ön nincs a helyén. S az, aki nincs a helyén, bizonyára boldogtalan. Bocsásson meg, uram, nem akarom magányát megzavarni, de attól félek, valami szerencsétlenség űzte ide, ebbe a parkba, magányt keresni. Ezért szóltam.

– Kedves, hogy törődik velem. – S aztán, mert a boldogság több volt annál, hogy ne maradna belőle elég, ha valakivel megosztja – : Nagyon boldog vagyok. Szükségem volt rá, hogy egyedül legyek. Ennyi boldogságot csak egyedül lehet elvezni.

Az idegen keskenyrésű ferde szemeiben csendes, gyengéd bölcsesség jelent meg, felállt, meghajolt.

– Ez ritka, nagy pillanat, uram. Bocsássa meg, hogy zavartam. Félreér– tettem a helyzetet. Sajnos, gyakran megesik velem, pedig már régóta élek itt.

Mi nem mindig értjük meg az európaiakat – torz kis mosoly ködlött fel az arcán –, de az európaiak sohasem értenek meg minket. Még egyszer végtelen sok bocsánatkérés... – megindult a park kapuja felé.

Niki felugrott, utána sietett.

– Kérem, ne menjen el. Hálás vagyok, hogy aggódott értem. Nem volna kedve velem jönni? Ihatnánk valamit.

A másik megrázta a fejét.

– Rossz fényt vetnék önre. Azokon a helyeken pedig, ahol engem szívesen látnak, ön feltűnést keltene. – Niki frakkjára mutatott.

– De mégis, ha már beszédbe elegyedtünk...

– Nem, nem. Bocsásson meg, hogy megzavartam a magányát.

– De ön is egyedül van. S talán jólesnék társaságban lennie.

Az idegen megint meghajolt, a meghajlás inkább szertartás volt, mint alázatosság.

– Ó, dehogy. Én megszoktam, hogy egyedül legyek. Mi – s Niki érezte, hogy a kis szó egy egész népet foglal magában – állandóan egyedül vagyunk.

Árnyékszerűen olvadt bele a fák éjszakai–kék csoportjába. Niki visszaült a padra s már nem tudott maradéktalanul elmerülni önmagában.

Sejtelmesen, csak mint a felhők könnyű kis foszlányai, új, távoli, titokzatos fényben reszkető hangok ébredtek fel benne.

Tíz év telt el azóta, de ez a finom – éppen a finomsága miatt titokzatos – kis figura, ez a másszínű férfi s ez a gyengéd lelkiség nem múlt el az emlékezetében. Lágyan derengett feléje; határozottan jelentkezett, máskor csak megérintette, mint egy simogatás. De mindig mint muzsika jelentkezett, távoli, drámai muzsika.

De most, itt a tengerparton határozott formában állt elébe.

Niki pihenni akart.

Csak még egy hetet hagyj – könyörgölt a témának légy kegyelmes hozzám. Fáradt vagyok.

A SZÁLLODA HALLJÁBAN, amelynek nagy üvegfalai a tengerre néztek, parádéztak az asszonyok. Nikit mulattatta a változás, a divat nagy parancsa, amint átalakította a nőket, kifordította őket, ahogy kifordítja az ember a kesztyűjét. Ő látta még a sleppes, turnűrös szépségeket, azután a századvége habos, fodros, csipkés tündéreit, majd a világháborút megelőző évek szűk szoknyába gyömöszölt, befűzött, merev, formátlan nőit, akik körvonalaikban olyanok voltak, mint egy farkára állított hal.

Ezek a mostaniak térdig mutatták karcsú lábaikat, lengék voltak, soványak, mint egy tüdőbeteg kamasz; a hajukat rövidre nyírták és a homlokukba fésülték és sok– sok hosszú tarka lánccal jelezték lapos testükön a nőiességüket. A nők titkolt érdeklődéssel követték a tekintetükkel, vagy nyíltan szembenéztek vele, csillogó, ígéretes mosollyal. Túl volt az ötvenedik esztendején, az a báj, mely ifjúságában áradt belőle, réges– rég eltűnt. Nem volt sem érdekes, sem feltűnő jelenség. Az, hogy sokat forgott kint a világban és mindenütt otthonos, meglátszott rajta. Nehéz lett volna kielemezni, hogy miért érdekelte a nőket. Azokat is, akik nem tudták róla, hogy híres és gazdag. Clement rég megfejtette a titkot: Niki szerette a nőket, változatlanul, szinte válogatás nélkül, nem volt meghatározott típusa, a változatosságot kedvelte. És a nők megérzik, ki az, aki megérti őket és otthonosan mozog zárt, szűkén határolt, erősen ösztönös külön világukban.

A szállodában nem sikerült eltitkolnia a nevét. A zenekar a vacsoránál a Balkán rózsája valcerét játszotta. Ő még mindig nem tudta megszokni, hogy az arcok ilyenkor feléje fordulnak és kíváncsian figyelik. Bécsben, ha nyilvános helyen megjelent, mielőtt elfoglalta volna az asztalát, megkérte a zenekar vezetőjét, ne játsszák a műveit. Most ezt elfelejtette megtenni.

Bántotta a dolog. Nem szerénység volt ez, inkább gőg. Nehezen tudta megfogalmazni, mit érez. Talán az bosszantotta, hogy a muzsikáját pohárcsengés és evőeszközök zörgése kíséri és az is, hogy a muzsikáját hallva homályosan felködlött benne mindig az élmény, amely a melódiákat életre hívta. Igyekezett minél előbb elmenekülni az étteremből. Sétált a parkban, de a zene ide is utána jött. A zenekar nem pontosan úgy játszott, ahogy ő a tempókat előírta, a színpadi muzsikát társasági muzsikává alakítónak, jelentéktelenné tették, szürkévé. Felment a szobájába. Inkább menekült, mint ment és alig ért fel, megdöbbenve hallotta, hogy a közelében valaki zongorázik. Talán csak két fal választja el a zongorától, de ez a távolság nem segít a dolgon, mert a tengerparti szálloda előkelő első emeletét körülfogták az erkélyek, csak aranyozott rács választotta el az egyik lakosztály balkonját a másiktól. A balkonajtók mindenütt nyitva voltak. A zene kiömlött az éjszakába. Aki zongorázott, jól játszott. És éppen azt a valcert játszotta, amelyet az előbb fejezett be az éttermi zenekar.

Niki kiment az erkélyre.

Megvigasztalódva figyelt. Az ismeretlen zongorista úgy szólaltatta meg a kcringőt, mint egykor ő, tűzzel, izgatottan, rádobva magát a dallamra, mint a szenvedélyes úszó a hullámokra. Ez a férfi – mert a billentésből hallotta, hogy csak férfi lehel – tudja, mi van a valcerben. Sőt azt is tudja, hogy a keringő első néhány hangja hasonlít Till Eulenspiegel motívumára. Úgy látszik mulattatja ez a zenei véletlen, ez a sorsszerű tréfa. Tisztán kirajzolja a motívumot, figyeli, feldobja a levegőbe, visszahívja és azután bekényszeríti a keringő ritmusába. És az ideges, nyugtalan ifjúsággal átitatott dallam – ilyen volt, amíg Tillé volt – átalakul széles, gazdag békévé, egy nyugodt, életvidám, élvező, dús kor tánca lesz. Micsoda vérpezsdítő bűvészet ez!... Persze, a szerelem is énekel benne, de a szerelem is nyugodt, bár forró és édes. De benne van a beteljesültség, vagy a beteljesülés ígérete, a biztonság és az a kényelmes, jó tudat, hogy az élet szép,vidám érzéki játék, az élet hosszú, van időnk élni, van időnk játszani egymással, van időnk szeretni, a sors semmivel sem fenyeget. Ez Hanna töretlenül felfelé haladó, nyugodtan tündöklő életíve.

Niki előbbre lépett az erkélyen, megfogta az aranyozott rácsot, áthajolt a másik balkonra. Most a magyar keringő következett, azután a Wesztfáliai valcer, majd a Kéményseprő bölcs, szomorkás dala, amelyet Louis olyan megindítóan énekelt, azután a Monaco hercegének kevéssé becsült számai, amelyek most szikrázó kecsességgel kacagva, humorosan és csábítóan zengtek.

A koncertnek nem akart vége szakadni. Niki szerette volna magát meggyőzni arról, hogy álmodik, de az este, bár csodálatos volt, mély és álomszép, mégis maga volt a valóság. Ki lehet az, aki immár egy órája játssza az ő muzsikáját, amelyet borzad zongorán hallani, mert érzelmes leánykák és asszonyok tartják kötelességüknek, hogy szerte a világon a középosztály szalonjaiban nyaggassák? Ki lehet az, aki ilyen készültséggel, ilyen fölénnyel és emellett – nem kétséges – élvezve a muzsikát zongorázik? Ez az ismeretlen zongorista többet tud róla, mint ő maga. A múltját idézi elé, élményeit eleveníti meg, megjelennek a muzsikában ifjúságának és férfikorának díszletei. Többet tud, mint ő. Hüledezve, elragadtatva hallgatta. A Monaco hercege párizsi levegője valósággá vált. A szubrett és a komikus indulója olyan édes léhasággal, olyan fiatal bűbájjal tréfálkozott, mint a Bohémek párizsi jelenetében a karácsonyesti zene. Niki még mindig fogta az aranyozott rácsot és még mindig figyelt. Eddig sohasem érezte a muzsikáját hallva, hogy zseniális. Ha dirigált, benne volt a zenében, az instrumentumokban és felaprózódott a részletekben. A mezei zongoristáktól és az éttermi zenekaroktól pedig menekült. Ki lehet ez a varázsló ebben a hihetetlen éjszakában?

Niki alig várta a reggelt, hogy megtudja, ki lakik a szomszéd apparte– mentben? Reggel a napfény keltette fel, illatos, erős tengerparti fény és az állandóan remegő, ritmikus, csillogó párákká oszló levegő. Maga sem tudta miért, fiatalnak és boldognak érezte magát, ok nélkül és céltalanul, és ezért tökéletes beteljesültséggel. Kiment az erkélyre. Lent a teraszon az árnyékvető ponyvák alatt még csak egy– két ember mozgott, a tenger violakék volt és messze kint, a horizont gyémánt sávján egy vitorlás libegett. Az élet egyszerű volt és szép, úgy érezte, van értelme. Egy lágy és mégis ércpengésű hang szólalt meg mellette.

– SZERETNÉM TUDNI, NEM ZAVARTAM– E AZ ESTE? Csak most hallottam, hogy ön a szomszédom.

Niki megfordult.

Az aranyozott rács mögött magas férfi állt, narancsszínű fürdőköpenybe burkolózva. Őszülő haja göndör volt és rendetlen. Egy fürttel játszott a könnyű szél. A homloka magas, valahogy fenségesen boltozatos. Fantázia volt ezen a homlokon, a nagyság láthatatlan és nem érezhető lobogása. A szemöldökcsontjai kidudorodtak és mindaz, ami a homlok után következett, formában és vonalban szép volt, hősies, magával ragadó. Niki meghökkent és belül némán felujjongott.

A férfi, a narancsszínű fürdőköpenyben, átnyújtotta a rácson a kezét.

– Régóta várok a találkozásra. Valahogy mindig elkerültük egymást. Ha Bécsben jártam, ön külföldön volt. Örülök a véletlennek. Most! Végre!

– Ó! – szólt Niki és annyi mondat (is annyi szó tolult az ajkára, hogy nem tudott közöttük válogatni, nem találta a legjobbat. – Ön zongorázott az este? – kérdezte végre elfúltan.. Sima,biztos modora eltűnt.

– Én. Nagyon szeretem az ön zenéjét. Rokonnak érzem. Ha az ön muzsikáját hallgatom vagy játszom, gyakran felkiáltok. Ecco! – ezt kellett volna írnom nekem is. Ez bennem volt. de nem tudtam ilyen simán, ilyen magától érlelődő zsenialitással kimondani. Megengedi, hogy átjöjjek?

Niki zavartan a szoba felé indult, hogy kinyissa a folyosóra nyíló ajtót, de Puccini már átlépett az erkélyrácson. Magas volt, neki semmi sem volt átlépni. A találkozásban csak ez az egyetlen mozdulat fájt Nikinek. Igen, Puccini jóval magasabb, mint ő. De már ott állt mellette és ő közelről belenézhetett csodálatos nyugtalan szemébe és megfogta a kezét, – hosszú, vékony és kemény ujjai voltak – ezt a kezet, amely oly jól játssza őt.

– Köszönöm, mester,.. – Azután zavartan: – Sohasem hittem volna, hogy az én muzsikámat játssza és így játssza.

A másik mosolyogva – ideges mosollyal – felelt: a válasz homályos volt, de Niki tökéletesen értette:

– Nagyon gyakran játszom s mindig úgy, mintha én is benne lennek. Különös, mágikus dolog ez. Már akkor éreztem, amikor először hallottam a muzsikáját, mesterem.

Mesterem... Niki belül megremegett. Köszönetet bólintott. Néma maradt.

Puccini beszélt helyette.

– Felkavart a találkozás. Mindig így szerettem volna írni, ahogy ön ír. És ha élvezni akarom az élet szépségét, közvetlen örömet és boldogságot akarok érezni, elmerülök az ön muzsikájában. Emlékszik, a rómaiak egykor nagy, csiszolt smaragdokon át nézték a világot. Az ön muzsikája nekem olyan drágakő, amely más színben és más ragyogásban, elbűvölő színben és elbűvölő ragyogásban szűri meg a világot. Mondja, hogy kezdett el komponálni? Hogy jutott el így önmagához? Sokat küzdött? Nem az érvényesülésre gondolok, az, hogy az ember nehezen érvényesül, természetes. Színpadot és elismerést kapni nehéz. Magam is próbáltam. De az egészben nem ez a legnehezebb. A legnehezebb önmagunkat megtalálni.

Hogyan jutott el önmagához? – Felkiáltott, széles, tág gesztusokkal felemelte mindkét karját. – Ez izgat engem. Hogyan talált rá arra a rengeteg kincsre, ami önben van? Irigylem önt.

Ezzel a gáttalan déli áradással szemben Niki fakónak, fegyelmezettnek és bűnösen északinak érezte magát, holott a torka összeszorult a boldogságtól. Ha nem hallotta volna este zongorázni Puccinit, mindezt játéknak vélte volna, az olasz temperamentum szeszélyének. De tegnap este egy óráig hallgatta. És a zongora mindarról bizonyságot tett, amit a mester most szavakkal mondott.

Puccininak tetszett a másik muzsikus tartózkodása, csendje. Tetszett neki az egész kis ember, finoman őszülő szőke hajával, zárkózott, olykor megvillanó sötétkék szemével, a homlokával, amely szintén muzsikus homlok volt; szájának jól rajzolt vonala is kifejezte dallamai ívét. Szerette volna hallani újabb műveit. Áthívta magához, egy éppen olyan drága és fényűző lakosztályba, mint amilyen Nikié volt. Bocsánatkérő mozdulatot tett. Széles mozdulat volt ez is, színpadias, de nála természetes.

– Hát igen, mi már nem úgy élünk, mint a bohémek.

Niki mosolyogva bólintott. Mindkettőjüket kötelezte a világhír. Ezért selyemmel bevont bútorok, perzsaszőnyegek és márványoszlopok között kellett lakniuk. Nem botránkoztathatták meg a hoteligazgatót azzal, hogy egy kis szobát kérnek a harmadik emeleten. A sok pénzt, amit keresnek, el kellett költeni. Niki szívesen ült le a zongorához. Puccini élénken hallgatta és néhány taktus után eltolta Nikit a hangszertől, maga ült melléje és már úgy játszotta Niki dallamait, mintha egy egész zenekar szólna. Kóstolta, ízlelte a muzsikát, áttette a maga külön nyelvére és azután ragyogva állapította meg, hogy a stílusuk azonos.

Puccini, a forró, ideges, áradó zseni nem vette észre, hogy a szerény, őszülő hajú kis férfiban sebeket tép fel. Mindig a pillanat és önmaga foglalta el. Valóban el volt ragadtatva Niki műveitől, azt pedig nem érezte meg, hogy a finom kis emberkében a muzsikának mekkora tömegét némította el éppen ő.

Puccini pihenése már vége felé járt, de a néhány napot, amelyet még a fürdőhelyen töltött, Nikinek szentelte. Együtt jártak sétálni, együtt tettek vitorlás kirándulást és együtt étkeztek fent a szobájukban, mert Puccinit is éppen úgy kínozta, mint Nikit, hogy a zenekar tiszteletadásból a Toscát imádkoztatja ebéd alatt és Mimit haldokoltatja a vacsora mellett.

– Mindig szerettem volna operettet írni – mondta Nikinek. – Meg is próbáltam, de nem sikerült. A Fecske rossz. Tisztában vagyok vele. A formaérzékem cserbenhagyott. Azt hittem, mindent meg lehet csinálni, amit az ember akar. Nem így van. Az ember csak azt tudja megcsinálni, amit tud.

Ami önnél tökéletes, klasszikus: a téma és a forma egysége, nálam egyenetlen. Úgy hat, mintha hevenyészve, fölényesen csináltam volna, holott semmivel sem küzdöttem annyit, mint ezzel. Nem sikerült. Mennyit gondoltam önre! Azt mondtam magamban, az ön kezében remekmű születnék ebből. Én csak dadogtam. Bánt.

Niki Puccini operáiról beszélt. Elmondta, hogy hatoltak rá. Megrázták.

Tudja, hogy egy új korszak kezdődött vele, de attól fél, az utána jövők már nem tudják magasabbra emelni a műfajt. Az olasz opera fénykora vele zárul le. Arról, hogy milyen megsemmisítő volt az első találkozás a Bohémekkel, hallgatott. Hallgatott arról, hogy miatta nem ír operát, s hogy Puccini volt az, aki – bár öntudatlanul – kijelölte az életútját. Niki boldog volt, hogy együtt van vele, de nem szűnt meg benne a sajgás. A régi fájdalom most évtizedek múlva újra megrohanta. Furcsa, kettős érzés volt. Szerette ezt az embert, szinte sóvárgott utána, a jelenléte boldoggá tette és ugyanakkor lesújtotta.

Puccini biztos volt, közvetlen. Sütött belőle a gigászi teremtő. De ha nincs, talán ő mondja el mindazt a világnak, amit a másik mondott el. Talán csakugyan azon a tizenkét esztendőn múlt, amellyel Puccini korábban született.

– Önnek a kisujjában van a legcsillogóbb hangszerelés tudománya. A dallamkincse olyan gazdag, mint maga a világ, írjon operát! – Ezzel búcsúzott tőle Puccini.

NIKI MÁSNAP ELUTAZOTT.

Tovább akart maradni a tengerparton, de megelégelte a pihenést.

Dolgozni vágyott. Most már tudta, mit fog komponálni. A londoni élmény ismét jelen lett, a hőse elevenné vált, követelődzőtt. Amíg a vonat visszafelé futott vele északra, nem tudott másra gondolni, csak a témára. Valósággá vált benne az akkori tökéletes boldogság érzése, de ugyanakkor különös kettősséggel el tudott merülni a másik ember elszigeteltségének sárga magányába. A Puccinival töltött órák elragadtatott szomorúsága megfelelően érzékennyé tették az alkotáshoz. Ez az a téma, amelyet évek óta keres.

A muzsika nem aggasztotta. Több mint tíz éve foglalkozott már a Távol– Kelet zenéjével. Most elmosolyodott, ha erre gondolt és kissé megborzongott. Megérezte, hogy az életben soha semmi sem véletlen és mindaz, amit ösztönösen tesz az ember, azaz a művész, határozottan vezeti egy számára meg ismeretlen, de már kijelölt cél fele. Ha külföldön járt, lemezeket vásárolt, kottákat szerzett, amikor Amerikában volt, mindenképpen meg akart ismerkedni a kínai muzsikával. Tervbe vett egy hosszabb utazást is, de a háború meggátolta abban, hogy eljusson Kínába.

Akkor azt mondta magának, érdekli az ismeretlen muzsika, de most már tudta, hogy a téma hajtotta. Hideglelős izgalom fogta el, mintha egy homályos buja őserdőben járna, amelynek tarka virágaiból baljóslatú búbáj és lázas elragadtatás hullámzik feléje. Akkor még az volt az érzése. Ma már, hogy egyenes és világos lett az útja, az ősrégi kultúrál, a klasszikus szertartások báját és valami tisztult, magasrendű költészetet – inkább kialakult költészet, mint forrongó érzésvilág – talált a témában. Hallatlanul izgatta a probléma – de az izgalom kellemes volt – , hogyan tudja majd a maga dallamkincsét beleolvasztani az idegen formákba és az idegen dallamvilágot megszólaltatni a maga stílusában?

Nikit, aki küzdött a magányért és mindent megtett, hogy megőrizhesse magányát, éppen a színes ember magánya fogta meg. És a vágy, amely az ismeretlen kínai néhány hozzá intézett szavából suttogott feléje a régi éjszakán. Persze, nagy kérdés, hogy ez a nálunk annyival régibb, kulturáltabb fajta vágyik-e arra, hogy a fehérek közé beolvadjon, és az is kérdéses, hogy a vágy nemcsak addig tart– e, amíg távol van hazája földjétől. Mégis, Niki ezt érezte döntőnek a témában. Azt hitte, az ő ismeretlen kínai barátja nemcsak Londonban vágyott arra, hogy a fehérek közé olvadjon, hogy ne érezze a megkülönböztetést, fakadjon az akár az egzotikum iránti kíváncsiságból, akár az embertelenség gőgjéből. Szerette volna feloldani a láthatatlan határokat és ugyanakkor kifejezni a magányosságot, a szomorúságot és a szenvedélyt. Az első témája volt ez, amelyet mélyen átjárt a humánum és talán nem is alakult volna ki benne, ha nem éli át a világháború tragédiáját.

De ki írja a librettót? – kérdezte önmagától, amíg a vonat átfutott a nyári olasz tájakon és megérkezett a hűvös, hazai tavaszba. Ehhez Clement kellene. De Clement, bármilyen jó barát is, nem ír operettet. Clementet nem vonzza a pénz, amit a sikeres operett hoz a szövegírónak. Az új feladat sem izgatja, mert nem tekinti új feladatnak. Az operettnek megvannak a maga törvényei, amelyek nem tűrnek változást. Pedig itt éppen változásra van szükség és azt csak egy jó művész tudja végrehajtani. De a jó művész erre nem vállalkozik. Niki keserűen gondolt librettistáira. Elmondta már őket sok mindennek, de művésznek sohasem.

Nem akarta elismerni, hogy mindazt a kétségbeesésbe fajuló dühöt, amelyet fiatal korában a hiányzó librettó és a vele megvetéssel bánó librettisták váltottak ki belőle, megőrizte és rázúdította sikeres esztendeinek készséges szövegíróira. Semmiféle librettó nem volt neki elég jó. Semmiféle témát nem talált megfelelőnek. Új helyzeteket kívánt a szerencsétlen íróktól, új dialógusokat, új fordulatokat. De az operett helyzeteit, fordulatait, dialógusait, felvonásvégeit éppen a Balkán rózsája alakította ki és a Balkán rózsája megkövesedett sikere megbénította a szövegírók fantáziáját.

Különben is ki ment operett–librettistának? Csak az olyan író, akinek különleges képességei voltak erre és másra semmire sem, és aki szégyentelenül szerette a pénzt. A színpadi darabgyárosok, akik ebben az időben legnagyobb részben Pestről indultak el, de Bécsbe tették át munkahelyüket. megszabott áron vették a témákat és többféle változatban dolgozták fel. De ezekben éppen azért, mert bőven lehetett volna alacsonyabbrendűségi érzésük, úgy feszült a szakmai gőg, hogy nem ereszkedtek le az operetthez. Az igazi írók pedig, ha netán szórakoztatta volna is őket a másféle játékos műfaj, a tehetségük nemesebb anyaga miatt képtelenek voltak bármit is kezdeni az operett papiros figuráival és papiros helyzeteivel.

Niki tehát magához kérette azt a két szerzőtársát, akivel az utóbbi időben együtt dolgozott. A két doktor – mert Bécsben alig van librettista filozófiai doktorátus nélkül – kényszerűen mosolyogva, belül remegve jelent meg Nikinél. Abban állapodtak meg, hogy Ischlbe mennek dolgozni, ott nyugton lesznek színháztól, színházi ügynököktől, magától a fővárostól is.

Nehéz napok következtek. Niki csak egészen fiatal korában osztotta be a munkaidejét a jelentkező ihlet szerint; abban az időben csak akkor komponált, amikor a téma már fenyegetően sürgette. Nem volt lusta akkor sem, csak könnyelmű és nem tekintette életcéljának a könnyűzenét. Viszont tökéletes műérzékével meg tudta mérni a téma súlyát és veszni hagyta a könnyű témákat. Nehéz témák pedig nem jelentkeznek. Attól kezdve azonban, hogy döntött, és lemondott ifjúkori álmairól, szorgalmas munkás lett, és ahogy múltak felette az évek és sokasodott a siker, egyre szorgalmasabb. A két doktor is szorgalmas ember volt. Mind a ketten műveltek, elméjük élénk és fürge. Vadásztak a jó operett–librettóra, mert bár kitűnő érzékük volt a hatásos helyzetekhez, ügyesen írtak párbeszédeket és simán készítették elő az ének– és zeneszámok prózába való bekapcsolását, soha semmi téma nem jutott az eszükbe. Képtelenek voltak bármi újat kitalálni. A bécsi operett, miután Niki megreformálta, éppen úgy megmerevedett, mint a klasszikus bécsi operett. A két doktor csak azt tudta elképzelni, hogy két– két szerelmes ember szereti egymást, összevesz, majd kibékül. Az egyik pár komikus volt, a másik pár énekes. Megrémültek, amikor Niki értesítette őket, viszont vele akartak dolgozni, mert az ő muzsikája világsikert jelentett. Így tehát felkészültek a találkozásra és úgy képzelték, hogy témákkal megrakva érkeznek meg Ischlbe. A színházi szezon alatt figyelemmel kísérték a vígjátékokat, a társadalmi drámákat, a külföldi filmeket. Gondosan, szorgalmas szarka– módra innen is, onnan is kiloplak egy– egy jelenetet, egy jó ötletet, egy hatásos színpadi távozást, amelyre másodpercnyi pontossággal felcsattan a taps. De loptak a napilapok tárcáiból, a folyóiratok elbeszéléseiből is; szorgalmasan olvasták a napihíreket, a törvényszéki rovatot. Mindenütt akadtak színpadra alkalmas hatásos mondatok, képtelen helyzetek. A gyűjtött anyagot azután átformálták, kiszabták, megfejelték, igyekeztek felismerhetetlenné tenni. A közönség többnyire nem vette észre a lopást, bár Molnár Ferenc, Fodor László, Noel Coward, Jacques Deval témái számos változatban jelentek meg az operettszínpadon. A librettisták megérkezve Ischlbe elhatározták, ha most sem lesz Niki megelégedve az anyaggal, többé nem dolgoznak vele. Ez persze csak jámbor hősködés volt, mert tudták, hogy Niki most sem lesz megelégedve az anyaggal és ők most sem szakítanak vele.

Johann komornyik jól befűtött vendégszobába vezette fel őket. Egy hallgatag, nesztelen inas kicsomagolta bőröndjeiket, egy öreg és csúnya szobaleány nagy tálcán frissítőket hozott. Mind a két doktort lesújtotta az egykori hercegi ház levegője, a hűvös pompa és a szertartásos kiszolgálás, de egyik sem árulta el a másiknak, hogy megsértette a szertartásos, hideg életforma. Bizonyos idő múltán Johann jelentette, hogy gazdája dolgozószobájában várja a doktor urakat.

A két doktor egymásra nézett. Nem kellett beszélni, értették egymást. A Niki autóján jöttek; a kocsi nyugodt eleganciája, remek szerkezete és az, hogy a legújabb hollandi márka, már felbosszantotta őket. Bosszantó volt már kívülről a ház is, itt a Traun partján, a büszke kocsifelhajtóval, aztán bent a fennhéjázó lépcsőház,a Niki lakosztályát elzáró kovácsoltvas ajtóval, a hátsó ablakokból látható nagy parkkal, amely hosszan nyúlik el s a végében egy csinos villa áll. Ez a villa is szerzőtársuké, itt tartja külön a feleségét, külön személyzettel, külön előkelőséggel, ceremóniákkal és sok pénzzel. Ezt még mind ki lehetett volna bírni, de azzal, hogy a komornyik hívta be őket a dolgozószobába, ahelyett, hogy a ház ura jött volna értük, betelt a pohár.

– És ez a fickó ült valaha a Múzeum–kávéházban hátul és egyedül a legrosszabb asztalnál! Ez a fickó boldog volt, ha szóba álltunk vele! – jajdult fel az egyik doktor, a másik csak felnyögött.

A komornyik feltárta előttük az elefántcsontszínű, aranycirádás barokk ajtót, félrevonta a bársonyfüggönyt, beléptek. A dolgozószobát már Mimi rendezte be. A hercegi bútorok innen kikerültek. Két zongora állt itt is és egy beépített orgona. Több hatalmas, fényezett lapú asztal, díszes barokk polcok kották számára, több értékes régi szobor és – serkentő emlékeztetőnek – bekeretezett színlapok, amelyek több százas előadás– sorozatot hirdettek. Kissé szűk, kissé merev és nagyon hivalkodóan drága huzattal bevont székeken foglaltak helyet, amelyek a bársony zizegésével figyelmeztették az embert arra, ne tegyen kárt a nemes anyagokban. Tavasz volt. Lágy, félénken ébredő tavasz, a fák ágbogai lassan teltek meg a kikelet nedvével, a krókuszok és jácintok most bújtak elő a földből, a fenyőerdők erős, tiszta lélegzete töltötte be a levegőt, az a jellegzetesen ischli szag. amelyre még álmában is emlékszik az ember.

A napfényt megszűrték a parkban álló fák, csíkos sárga fény világította meg a szobát. A két doktor ült, Niki előttük állt a barokk polcnak támaszkodva. Közölte a szándékait. Új műfajt akar teremteni, valamit az operett és az opera között. A meghatározás henye és korántsem fedi az elgondolást. Röviden csak annyit mondhat: újat akar. Vita következett.

Nem olyan tüzes és kíméletlen, mint amilyennel Niki egykor rontott rá szerzőtársaira. A két doktor ingerült volt, a környezet és a formák megsértették az önérzetüket, de ragaszkodtak Nikihez, mert az ő muzsikájával eljutottak Európa minden színpadára és átmehettek az óceánon is. Nem akarták érteni, hogy mit akar és ezért nem is értették. Niki igyekezett őket meggyőzni, vagy legalábbis felidézni bennük az őbenne élő hangulatot. Elbeszélte londoni találkozását, a rövid párbeszédet a színes emberkével. Megpróbálta felvázolni az éjszaka hangulatát, a találkozás jelentőségét és átvinni a két doktorba az évezredes kultúrának, az idegen színes kultúrának igézetét és azt az emberséget, amely átjárta a rövid találkozást. Niki nem tudta magának megnyerni az embereit. Értelmük, képzeletviláguk elzárkózott előle.

– Szóval valami olyan akar, mint a Gésák – mondta az a librettista, aki dühösebb volt mint a másik.

Niki szeme megvillant. A másik doktor meghátrált, tapintatba takarózott.

– A Pillangókisasszonynak nagy sikere volt és van ma is. David Be– lasco kis egyfelvonásosában Puccini jól meglátta a nagy témát. Hallom, most ő is kínai témán dolgozik. Önt általában az operett Puccinijának nevezik, jó gondolat, hogy egzotikus zenét csinál.

Nikit elöntötte a diih. Ez a két gonosz szamár azt hiszi, hogy ő Puccinit akarja másolni. Azt hiszik, hogy lopni akar. Persze, hogy azt hiszik, hiszen ők is mindig lopnak. Ha Noellel dolgozhatnék... Az még mielőtt kinyitná a száját, már tudja, hogy ő mit akar. Keserűen és elbűvölve gondolt arra a régi estére, amikor a Balkán rózsája igazi hősnőjéről mesélt Noelnek.

A munkát folytatták. Ez munka nem volt más, mint végtelenbe nyúló beszélgetések, helyzetek felvetése és helyzetek elvetése. Az operettszerző, mikor dolgozni kezd, abból indul ki, hogy milyen színészek játsszák a darabot. Az a zenés vígjáték, amely most már a századik előadás felé közeledett Bécsbcn és kivívta Kurt megvetését, Bécs egyik kedvencére épült. Ez a színésznő túl volt a negyvenedik esztendején, kicsi volt, csúnya, de nagy sötét szemében kacér nőiesség és egy vásott kölyök humora csillogott. A darabot neki írták, sikerre vitte. Ugyanez a darab Pesten megbukott, bár a legnagyobb operettprimadonna játszotta a főszerepet.

NIKI MAGYARNÓTA– IHLETŐJE SZÁZHETVEN CENTI MAGAS VOLT, attraktív jelenség, az a fajta, akitől nem lehet mást meglátni, ha ő van a színpadon. A züllött párizsi leánykák nem ilyenek. A darab Pesten megbukott.

Nos, tehát a tapasztalt librettista, már amikor gondolkozni kezd a librettón, s még egy sort sem írt le, tisztában kell hogy legyen a szereposztással. A két doktor érdeklődött, főleg az érdekelte őket, ki lesz Bécsben a bonviván, mert Niki témája a bonvivánra épült. Niki lelkében már válaszolt és a válasz így hangzott: Robert Falkner. Ezt azonban kimondani őrültség lett volna. Robert az Állami Opera tagja és ezzel a legnagyobb vágya teljesedett. Nem mondhatja azt a fiatal énekesnek, hagyja ott az operát és jöjjön el hozzá operettet énekelni. Holott tudta, hogy az új műfaj, ez a ködösen gomolygó bizonytalan valami csak akkor lesz, valóban műfajjá, ha Robertet meg tudja magának nyerni.

– Ez a szerep igen kényes – kezdett komoly előadásba az egyik doktor. – Melyik bonviván lesz, hajlandó arra, hogy sárgára fesse magát, ferde szemöldököt rakjon fel és lemondjon a frakkról?

– Ha megenged egy tanácsot– szólt a másik doktor hiszen a librettó még cseppfolyós állapotban van, okosabb lenne, ha a táncoskomikust vennénk sárgára. A táncoskomikusok többnyire jobb színészek, mint a bonvivánok és egy humoros figurát ragyogóan megcsinálnak.

– Humoros figura? – Niki feljajdult. – Önnek fogalma sincs arról, hogy én mit akarok.

Reménytelen ügy. Niki kezdett kétségbeesni. Szerzőtársai beleragadtak a sablonba, nem tudja őket letépni erről a roppant légyfogó papírról. A hőséből csináljon táncoskomikusl? A hőséből, aki évek óta énekel benne, mélyen, fájdalmasan, vágyakozva a nagy emberi közösség után. Az évezredes magányt, az évezredes kultúrát, sok régi bűbájt, a művészileg kifinomult tapintatot, az egzotikus modor klasszikus cirkalmait és a másfajta ember szerelmének titokzatosságát akarja muzsikába önteni, és mindezt bízza rá egy táncoskomikusra, aki az operett szabályai szerint felsőtestét himbálva, sétabotját a hóna alá fogva, kalapját lengetve táncol be a színpadra, majd a lábát feltéve a súgólyukra, a közönséggel komázva brekegi el a belépőjét.

A librettisták anélkül, hogy megértették volna Nikit – és mert a körülmények megsebezték őket, nem is akarták megérteni – , megcsinálták azt, amit kívánt. De a teljesítmény keserves távolságban volt a kívánságtól.

Kedvük ellenére a bonviván lett színes és a táncoskomikus fehér. A librettó ahelyett, hogy szellemes, költői és magasrendűen humoros lett volna, színtelen lett, zagyva, bágyadt és unalmas, mindenekfelett unalmas. Niki éppen úgy szenvedett, mint a két doktor. Az egyik, aki a magasrendű irodalomban hitt és amint mondta, csak korai házassága és számos gyereke miatt írt operettet, esténként Schillert olvasott Mimi chippendale vendégszobájában, hogy az örök fiatal lázadó gondolataiba fojtsa bele kétségbeesett dühét. A másik doktor vallásos ember volt, ő hitében talált vigasztalást. Hajnalban kelt fel, elment az első misére a templomba, ahol egykor a császár is megjelent, és az összes szenteket hívta segítségül, hogy el tudja végezni munkáját, belenyugodva az Úr akaratába és ne ölje meg az erőszakos – kétségtelenül az őrület felé száguldó – komponistát. Mert csak őrült lehet az a zeneszerző, aki letér a bevált útról, és meg akarja változtatni azt a műfajt, amely milliomossá tette.

A vallásos doktort a szentek megsegítették, szerzőtársa is kilázongta magát éjszakánként Schillerrel és így befejezték a librettót. Niki munkája tovább tartott. Hónapokra elmerült magányában, nappal és éjszaka összefolyt, komponált. Írta és írta egymás után a kottafejeket és a muzsika olyan dúsan jött hozzá, önmagából, az élményből és a súlyos tavaszi levegőből, hogy a munkatempóját nem tudta az ihlet tempójáig fokozni. Mint homályos ködalak, olykor megjelent Johann, két lágytojást hozott pohárban, vagy konyakot. Néha látta Mimit is, aki híreket akart vele közölni, ő udvariasan bólintott, de nem értette, hogy a felesége miről beszél. Közben a darabjait adták, szerte mindenütt Európában és Amerikában; gratulációk érkeztek, ünneplő kritikák, a pénz ömlött hozzá, de nem hallotta meg a csörgését, csak arra a régi éjszakára figyelt, a kis parkra Londonban és a csendes, sötétruhás férfira, aki felkeltette benne a hangok követelő áradatát.

Ha már görcs jött a kezébe az írástól és a nyakszirtje égett az álmatlanságtól, kinyitotta az ablakot, hogy a kék szivarfüsttől sűrű levegő kicserélődjék a fenyőtől illatos éjszakával, hanyattfeküdt a pamlagon, az agya annyira friss és tevékeny volt, hogy képtelen volt aludni. Az effajta testetlen, teremtő önkívületben világosan kialakultak benne sorsának törvényei.

Hosszú–hosszú évek teltek el, amíg vidáman, könnyelműen jött–ment a világban, dudorászott, hegedült, barátokat szerzett, nőket ismert meg. De mindez csak arra volt jó, hogy dallamokat gyűjtsön, hogy élményeket, hangulatokat raktározzon el és ezeket most muzsikává formálja. Az ifjúságából élt. Mindeddig az ifjúságból. A primadonna szólamából még mindig Gerda kék szeme tekint felé, Ilona hangja zeng a mély hegedűkből és a bánatos, értelmes motívumokban Erzsébet félénk szerelme panaszkodik. A tavasz még mindig Wesztfáliát jelenti és a nyár még most is lüktető, nehéz magyar levegő. Régi londoni éjszaka keltette fel benne ezt az új témát, és ha a tengerre gondolt, amelyen a színes hős hazatér hazájába, az Adria hullámzik a vérében, kéken és gyémántosan ragyogva, mint fiatal korában. Úgy látszik, fiatalnak lenni egyenlő a tehetséggel. S ha az ember szerencsésen fiatal, az azonos a zsenialitással. A művész az ifjúságát öntudatlanul élménygyűjtésre használja, és ha már meglett férfi, az élményeket tudatosan formálja műalkotássá.

A SÁRGA LAMPIONT – MERT EZT A CÍMET ADTÁK AZ OPERETTNEK – bemutatták. A kritika ugyanúgy, mint a közönség, tanácstalanul fogadta. Nem tudtak mit kezdeni vele. Elsősorban a műfajával voltak bajban. Nem volt sem opera, sem operett és a közönséget dühbe hozza, és még inkább dühbe hozza a kritikusokat, ha nem tudják a művet rendszerezni, meghatározni, megfelelően skatulyázni. Egyébként, ha a mű hibátlanul sikerül, az efféle kételyek nem szoktak felmerülni. De a Sárga lampion nem sikerült. A történet szétmállott, a színpadi szerkezet tele volt hibákkal, helyenként unalmas, helyenként tragikus volt. E hézagos műből hiányoztak a megfelelő kiegyenlítő átmenetek s a közönséget állandóan meghökkentő meglepetések érték. Nem értette, hogy mi történik. A librettisták maguk között a komponistát szidták. Ő kényszerítene rájuk az egzotikus témát és a lehetetlen megoldást. Mimi, aki mindig mindenben egyetértett az urával, a kritikát, a közönséget és a librettistákat okolta. Nikit nem verte le a bukás.

Sőt, megfiatalította, harci kedvvel töltötte el. Annyi sikeres esztendő s annyi émelyítő dicsőség után szinte élvezte a kudarcot. A Balkán rózsája után volt körülötte ilyen bizonytalan, ilyen hűvös és mégis új tervekre és új munkára felajzó a levegő. Az autóban, amikor a temetési hangulatú premier–bankettről hazavitte feleségét, megsimogatta az asszony kezét.

– Mimi, drágám, nincs igazad. Senki sem hibás. Legfőképpen a librettisták nem hibásak. A legerősebb súlyemelő sem képes önmagát felemelni.

A két doktor nem adhatott mást, mint ami lényege. Az egész úgy, amint van, rossz. De ez nem baj. Ne bánkódj! A muzsika jó. És lesz nekem még fehér nadrágom.

Mimi zavartan bólintott. Hát igen, szegény nagyon ki van merülve, nem tudja, mit beszél. Majd gondja lesz rá, hogy jól kipihenje magát és ismét birtokában legyen józan eszének. Ha egy asszony zsenihez megy feleségül, nemegyszer nehéz helyzetbe kerül, de ő megoldja a nehéz helyzetet.

Különös, fájdalmas, hálás boldogságot érzett. Mennyivel jobb ez, mint a féltékenységtől gyötrődni. A bukásban egészen övé volt az ura. És néhány nap múlva, amint a külföldi színházak érdeklődni kezdtek a Sárga lampion után, furcsa kis remegés fogta el. Csak tovább tartana a kudarc–sorozat! Ne legyen végleges, de még tartson egy kicsit! Niki most annyira az, övé, mintha beteg lenne.

Niki gondolkozott azon, hogy beleegyezzék–e a pesti bemutatóba, vagy vonja vissza a darabot. Már a bemutató éjszakáján elhatározta, hogy a Sárga lampiont át fogja írni. A zenét még mélyebbé és tartalmasabbá teszi, s még közelebb viszi az operához, a librettót pedig teljesen megváltoztatja.

De miután átgondolt mindent és tudta, hogy a pesti előadáshoz még kevésbe kap jó énekest, mint a bécsihez, beleegyezett, hogy ott bemutassák a Sárga lampiont. Kísérleti előadásnak szánta. Vidám harci kedv buzgott benne. Izgatta, hogy a „legrosszabb” közönség, a pesti, mit szól a darabhoz.

Ismerte jól ezt a túl okos, fölényes, gonosz közönséget. Magában mosolygott: mit várhat Pesttől, ha a darab Bécsben megbukott? A bécsi közönség érzelmes és jóindulatú, bár meglehetősen kritikus, mert régi színházi hagyományokban bővelkedik. Az ő öregapjuk még látta Beethovent, ott volt a Fidelio bemutatóján, tapsolt a Varázsfuvola előadásán is, ismerte Salierit, Mozartot, sőt Mozart kutyáját is. Az apák élénken emlékeztek a Strauss–bemutatókra és számos idős hölgy őrizte a mamájától örökölt dedikált Schubert–dalokat. Ezek a nagy árnyak kísértették Bécsben. A bécsi közönség is fenntartással hallgatta az új muzsikát. Ők egy újabb Balkán rózsáját vártak, s hogy nem azt kapták, csalódtak. Talán meg akarták mutatni Nikinek, hogy elég volt az évek óta tartó sikerekből, ők jót akarnak, őket nem befolyásolhatja semmi és nem hat rájuk az sem, hogy Niki világhírű és külföldön rajonganak érte. Kissé nehezteltek is rá, hogy külföldön olyan nagy sikere van. Ez nem rendes dolog, ez gyanús. Ezek a bécsiek a körfolyosós házakban, a gesztenyefás udvarokon, az orgonabokros ligetekben, de azok is, akik a legmodernebb épületekben laktak és az infláció mocsarában megtöltötték zsebüket az iszapos kincsekkel, lelkűkben még őrizték a biedermeier ideálokat. Niki világsikereiben, életformájában bizonyos amerikai stílust fedeztek fel, ami bosszantotta őket. Ez a szerző palotáival, autójával, kozmopolita gesztusaival, ahogy egyik napról a másikra útrakelt Angliába és Amerikába, olyan közvetlenül, ahogy egy bécsi ember kimegy Hitzingbe, kezdett idegen lenni. Hosszú ideig túlságosan magyar volt nekik, most túlságosan amerikai lett. Jóízű kárörömmel szemlélték a bukást.

És közben a másik magyar, a morcos, szótlan, kerek tatárképű, megnyergelte a sikert. Nem sokkal Niki után jött Bécsbe, de csak a háború alatt ért el döntő sikert. Operettje, amely még címében is a magyar táncra utalt, éveken keresztül színpadon maradtés újabb operettjei is száz meg száz előadást értek el. A tatár – így csúfolták és így becézték – elfoglalta Niki elől a helyet. Niki, ha új operettjét be akarta mutattatni és nem óhajtott addig várakozni, amíg honfitársának sikersorozata befejeződött. Berlinbe ment.

BERLINBEN ÚJAK VOLTAK A SZÍNHÁZAK ÉS ÓRIÁSIAK. A rendezés és a színjátszás nem olyan kedélyes, mint Bécsbcn, porosz pontossággal tudománnyá fejlesztették. Bár a Sárga lampiont örömmel mutatták volna be Berlinben.

Niki bizonytalan időre halasztotta a premiert. Homályos, még teljesen ki nem alakult terv érlelődött benne.

A pesti bemutató azonban érdekelte és elutazott a magyar fővárosba.

Nem tudta elfelejteni, hogy ez a város milyen rossz volt hozzá s valahányszor megérkezett Pestre, valami furcsa kényelmetlenség, kis fanyar bizonytalanság fogta el. Feri várta a pályaudvaron. Feri már nem lakott a Józsefvárosban: bár nagyon fájt neki elszakadni a régi háztól, tornyos villát építtetett nagy kertben, a Rózsadombon. A kerítést vasból kovácsolták, vörös téglával alapozták, az ékesen díszített kapun címer pompázott, amelyet Niki elmélyedve vizsgált. A családban senkinek sem volt nemesi levele. Niki tapintatos volt, nem kérdezett semmit, A villa kétemeletes, teraszokkal megrakva, rózsával befuttatva és a homlokzaton ismét nagy kőcímer. Niki megnézte ezt is és megint csak nem kérdezett semmit. A lépcsőházban pálmák – négyen laktak a kétemeletes házban – , a berendezés nem Feri ízlése szerint készült. Már a gyerekek hatása érvényesült, alighanem iparművészt hívtak segítségül. Itt még Mimi sem találhatott hibát, az ő ünnepélyes, drága és előkelő stílusában készült minden. Egy egész szobaleány– csapatot kísértett idegösszeomlással a dús faragványú, agyondíszített berendezés. Az olasz renaissance bútorok Pesten készültek és a fafaragók legtitkosabb álmaikat is formába öntötték a szövevényesen kidomborított alakokkal, virágokkal, gyümölcsökkel benépesített íróasztalokon és kredenceken. Feri, amint végigvezette Nikit a házon, egy percnyi pihenést sem hagyva neki, emeletről emeletre hajszolva, diadalmas pillantásokat vetve rá, várta a dicséretet. Niki ízlésétől mindez messze volt, de képtelen lett volna megbántani Ferit, és szokott kedves módján a régi mosolygást segítségül híva, végig lelkendezte a szalont, férfi szobát, női szobát, kisebédlőt, nagyebédlőt, sőt még Feri kis szobáját is. Ez kedves, barátságos helyiség volt, régi emlékeket ébresztett benne. Itt volt a kassza, a nagy aktkép és néhány roppant kopott piros bársony karosszék. Ezeket sikerült megmentenie gyermekei dühe elöl a Józsefvárosból. Niki örömmel ült le ebben a szobában, huszonöt évvel fiatalabbnak érezte magát és mindaz, ami akkor megalázó volt, keserű, égetően fájdalmas, most csak arra volt jó, hogy megmérje vele emelkedését. Eljött az az idő, mikor már Feri sem bánthatja meg, Feri, aki mindig komolyan szerette, megindító esetlenséggel ragaszkodott hozzá és tanácsaival taposta meg önérzetét.

– Tán innánk valamit? – szólt Feri félénken s körülpillantott, majd fülelt; nem közeledik–e valaki? A család léptei fölöttük hangzottak az emeleten. Feri az ajtóhoz lépett, kikukucskáll rajta, majd visszajött. – A fene essen az inasba, olyan nesztelenül jár, mint a kígyó. Azt néztem.

Szerencsére nem látom sehol.

A kasszához sietett, sietve felnyitotta és kivette nagymama komáromi üvegkancsóját. Niki szeme felcsillant. Örült, hogy még megvan. A kancsóban bor volt, az a közönséges vörösbor, amelyet Feri kedvelt. De tányér is volt a kasszában és egy fehérre súrolt kis vágódeszka, egy éles kés és zsírpapírban többféle felvágott. Feri sugárzó arccal vitt mindent az asztalra és kövér, öreg kezeivel gyakorlott, évtizedes ügyességgel csinos szeleteket vágott, gépiesen vékony szeleteket.

– Kóstold meg, ezek újabb dolgok. Állandóan küzdenem kell, nagy a konkurencia, folyton ki kell találnom valami újat. Nézd csak meg ezt. Középen van a nyelv, ez meg máj. Ne félj, na, egyél! – Megint az ajtó felé tekintett. – Csak be ne jöjjenek! A gyerekek – vállat vont – . tudod, nagyon finomak. Igazuk van. Sok pénzt költöttem rájuk, hogy ilyen finomak legyenek. Szóval a gyerekek szégyellik, hogy én hentes vagyok, ez szamárság, de nem akarom őket megsérteni, hogy megmondjam nekik. – Kövér, öreg, piros arca felragyogott, amint a széles késre fektetve kínálta Nikinek a disznósajtot. – Ezt muszáj megkóstolni. Ez a legjobb, amit az utóbbi időben alkottam.

Niki nem szeretett enni és különösen nem a rá váró véghetetlen családi ebéd előtt. De nem szomoríthatta el Ferit, evett a disznósajtból és ivott a könnyű vörösborból. Mind a kettő ízlett neki, s ahogy visszagondolt pesti éveire, most jött rá, hogy csak ez volt akkor a jó. A Feri „hentesáruja” és a Feri bora. A többi nem ízlett.

A boldog kettőst gyorsan megzavarták. Egy arisztokratikus külsejű, sértően hideg arcú inas csússzam be a szobába. A Monarchia széthullásával és a földbirtoktörvénnyel a főúri vagyonok megkisebbedtek, sok előkelő inas maradt állás nélkül és ezek most az újgazdagokat tanították az új életformákra. Az újgazdagok az első világháború hadiszállításaiból és az infláció ügyes felhasználásával lettek milliomosok. Tele voltak műkincsekkel, pénzzel, értekkel és kényelmetlenül feszengtek a testileg és lelkileg túlzsúfolt, szokatlan környezetben. Az inasok biztosan, könnyen folytatták életüket a régi formák között. Az új gazdák féltek tőlük és utálták őket. Feri gyorsan hátat fordított az ajtónak, hogy eltakarja az asztalt, Niki is segített leplezni a bűnt.

– Tálalva van! – jelentette az inas, és hogy Feri semmit sem válaszolt, figyelmeztetően tette hozzá: – a méltóságos asszony már türelmetlen.

Feri idegesen legyintett. Az inas egy szemöldökrándítással vette tudomásul és ítélte el a neveletlen mozdulatot.

– Jelentse kérem a méltóságos asszonynak – szólt Niki Feri helyett legyen némi türelemmel, azonnal jövünk.

Niki hangja hangsúlytalan volt, halk és mégis emelt. Pontosan arisztokrata hang volt, megsemmisítően, de lelkesítően hatott az inasra. A hang rendreuiasította, de ugyanakkor emlékeket is ébresztett benne. Niki mosolygott magában, ez bizony színpadi hang volt, de hát ő komponista.

– Te tudsz ezekkel a kutyákkal bánni... – morgott Feri, amíg a vágó–deszkát, a bort és a húsféléket visszarakta a kasszába. A gyerekek kívánják, hogy ilyen inasunk legyen, de az Isten verje meg, nincs nyugtom, amióta a házban van. Amikor reggel fel akarja adni a cipőmet, belém áll a görcs.

Olyan előkelő, mint Apponyi Albert.

Kimentek a folyosóra a hátsó kis szobából és a vörösszőnyeges, díszlámpákkal megrakott, faragott karfájú lépcsőn felballagtak az emeletre.

Az inas már megint itt volt, széthúzta előttük a tolható üvegajtót. Feri nyugtalanul nézett rá; amikor a tekintete az inas balszemével találkozott, elkapta a fejét. Hiába, félt tőle. Feri felesége vékonyka volt, sovány és csendes, mint húsz évvel ezelőtt. Ő is félt az inastól. Könyökét derekához szorította, szertartásosan evett. Feri gyerekei vidámak voltak, lubickoltak a gazdagságban, mulatságról, teniszpartiról, délutáni táncos teáról beszélgettek. Program és program... Állandóan jönni, menni, szórakozást kergetni... Ez töltötte be az életüket. Nikire érdeklődve tekintettek, faggatták: mi a divat nyugaton, mit táncolnak, hogyan élnek? Mint a két gyerek anglomán volt. Amikor az öregek beszélgettek, a fiú meg a leány jelentőségteljesen összenéztek. Niki észrevette ezt és azt is megérezte, hogy valamiről tudnak, hogy valamit titkolnak és ez a valami őhozzá kapcsolódik. Az ebéd befejezése mindnyájuk számára felszabadulást jelentett, mert Feri meg a felesége örült, hogy visszamehet a kis szobába.

Niki örült, mert nem volt éhes és a gyerekek örültek, mert mind a kettőt program várta már valahol. A lány egy kis cukrászdában találkozott a fiatal gróffal, aki szerelmes volt a leányba, de millióiba is. A fiú pedig pólózni ment a Szigetre, azaz hogy lovaspólót kezdett tanulni a Szigeten. Ez az indiai sport ebben az időben jött divatba Pesten, nagyon költséges volt, mert különleges indiai vagy dél–amerikai ponnyk kellettek hozzá és azonkívül olyan klubtársak, akik autón járnak, korlátlan folyószámlájuk van és esténként a legdrágább bárban találkoznak. Magyarországon ebben az időben munkanélküliség volt, mérnökök és orvosok lapátoltak éjszaka havat, a fővárost körülvevő sínhálózaton tucatszámra álltak vonatok, amelyekben évek óta menekültek laktak, akiknek nem tudtak emberi otthont biztosítani. A korona itt is átélte a bécsi járványt, lázasan romlott és ugyanakkor naponta szorozta meg önmagát. A pénznek nem volt értéke, csak az árunak, az üzleteket a győztes hatalmak valutájában kötötték, az országban minden eladó volt. S minthogy agrárország volt, ha kisöpörték a magtárakat, a sárral és egérpiszokkal kevert szemetet is aranyért lehetett eladni.

Feri, talán azért, mert támaszt sejtett Nikiben, szigorúan rászólt az inasra, hogy a feketekávét ne a szalonban szervírozza, hanem hozza le a földszinti kis szobába. Feri hangja határozott volt, ez hatott az inasra. Nem mutatott felháborodást vagy elképedést. Annak, aki parancsolni tud, teljesítik a legképtelenebb kívánságait is.

Niki gondolatban elmosolyodott.

Valamikor irtózott ettől a szobától, azaz ennek a szobának józsefvárosi ősétől. Utálta a pénzes kasszát, a hamisított Lotz–képet és a nyárspolgárias bútorokat. Most mindebben kedélyt érzett, régies bájt, a múlt költészetét.

Nem tudta, az idő finomítja, szépíti–e meg a régi dolgokat, vagy az, hogy elmúlt ifjúságunkat idézik. Szótlanul ült, mélázott. Csak mikor szivarra gyújtottak, vette észre, hogy Feri nyugtalanul feszeng és a felesége arca is aggódó. Ezek is tudnak valamit – gondolta.

– Nos, mondd meg hát – szólt és vállon veregette Ferit. Feri egy újságot vett elő.

– Tudsz erről?

Feri egy fényes papírú, unalmas külsejű hetilapot vett ki a zsebéből.

Szégyenlősen forgatta a kezében, mintha ő követett volna el valami bűnt.

Niki utána nyúlt.

– Mutasd!

Fellapozta az újságot. Biztos érzékkel találta meg azt az oldalt, amely neki volt adresszálva. Végigolvasta a cikket, jellegzetesen pesti cikk volt, túl okos,túl fölényes, kegyetlen. Niki elolvasta, a szeme zölden megvillant, de egyetlen vonása sem árulta el, hogy megbántották, vagy dühbe gurult.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte Feri pirosan; felugrott helyéről, dühös sétába kezdett.

– Én vagyok a hibás! Kellett volna tudnom, hogy Pesten, az okos városban nem szabad így nyilatkozni. Az egyik napilap riportere megkérdezte tőlem, hogyan tudok évről évre újabb és újabb melódiákat írni. Nem volt éppen szellemes kérdés, mert az ember vagy zeneszerző, vagy nem. És ha már nem tud új melódiákat írni, akkor megszűnt zeneszerzőnek lenni, mehet sajtkereskedőnek vagy köszönőembernek a vendéglőbe. De persze ezt nem felelhettem a fiatalembernek, így azt válaszoltam, hogy a melódiáim azért újak, mert az érzések is megújulnak, kifogyhatatlanok és változatosak, amíg szerelem van a földön. Én – mondtam a fiatalembernek – komponálás közben mindazt átélem, amit hőseim éreznek.

– Én is olvastam ezt az interjút – szólt közbe Linike. Feri felesége és száraz, fakó kis arcán megtörülte a kibuggyanó könnycseppet. A hangja náthás volt. – Gyönyörűen fejezted ki magad.

– Na, de most ez a másik csibész – Feri az öklével ráütött az újságra és azután a földhöz vágta – a te nyilatkozatodat teljesen kifordítja. Kiviccel.

Úgy ír rólad, mintha hülye volnál.

– Aha – gondolta Niki, tehát ez a cikk fénylett a két modern, tárgyilagos életművész, az unokaöccse és az unokahúga szemében.

– Hát ami azt illeti – jegyezte meg fegyelmezetten mosolyogva – ,ez a másik fiatalember, aki most cikket ír a kollégája interjújáról, ügyes fickó.

Szerinte rettenetes szellemi szegénységben élhet az a felnőtt ember, aki olyan marhaságokat érez át, amilyeneket az operettekben énekelnek. – Felvette az újságot a földről, fennhangon olvasta:

– A zeneszerző tehát átérzi azt, hogy a bonviván a primadonna bokáját csókolja. És átérzi azt, amint a primadonna beleénekli az éjszakába: Gyere édes, gyere már! Egy felnőtt ember! borzasztó...

Niki befejezte a felolvasást. Feri káromkodott, Linike most már leple– zetlenül sírt.

– Ezt teszik veled... Ezt képesek tenni...

Nikinek jólesett, hogy a rokonai együtt éreznek vele, de ugyanakkor világosan élt benne az az idő, amikor nem egy ember mulatott rajta és gúnyolta, hanem majdnem mindenki itt Pesten. És akkor ezek a jó rokonok, akik akkor is együtt éreztek vele, azt tanácsolták, hogy sietve változtasson pályát, hagyjon fel a gyerekes tervekkel, legyen sajtkereskedő vagy köszönőember.

– Mit fogsz tenni? – kérdezte Feri.

Niki mosolygott.

– Semmit. Aki a közönség elé lép, el kell hogy viselje a kritikát, a kudarcot és mindent, ami a szerepléssel együtt jár.

– De mégis... – Linikén romantikus felbuzdulás vett erőt. – Küldd el hozzá a segédeidet, elégtételt kell venni a sértésért.

– A Balkán rózsája idején hullára párbajozhattam volna magam! – legyintett Niki.

Feri mást ajánlott.

– Meg kell nyerned ezt az embert. Hívd meg magadhoz, beszélgess vele, vendégeld meg, biztosan valami szegény kódis, és ha költő, írass vele dalszöveget, ha csak újságíró, ígérj neki valami más munkát. Az embereket az irigység hajtja.

– Bölcs tanács – bólintott Niki elismerően. – De ez az ember nem fontos nekem. Nem tud ellenem hangulatot csinálni, annyit nem ér meg, hogy időt pazaroljak rá. Ígérni meg nem ígérhetek olyat, amit nem tarthatok meg. Szöveget csak nekem való emberekkel íratok.

– Mindenesetre, ha megint interjút adsz – mondta Feri – , számolnod kell azzal, hogy Pesten vagy. Ezek kitanult alakok. Ezeknek másképpen kell beszélni. Pest rafinált hely, nem Bécs vagy London.

– Nem beszélek másképpen – szólt komolyan Niki. – Minden úgy van, ahogy az első újságírónak mondtam. Én átérzem azt, amit leírok, és ha egész Pest nevet rajtam, akkor is átérzem. A muzsika csak így lehet muzsika.

ESTE BENÉZETT A SZÍNHÁZBA, ahol szokatlan időben próbáltak. Eddig kissé könnyelműen kezelték a darabot, de most, hogy a szerző megérkezett, sietve és lázasan vetették bele magukat a munkába. Már nem találta a színházban a régieket. A furcsa, kancsal primadonna átment prózai színpadra, a széphangú, magas bonviván Bécsben énekelt, de a bécsi librettistáknak itt Pesten igazuk lett. Mert a Sárga lampion hősét a táncoskomikus játszotta.

Igaz, hogy ez a színész nem igazi táncoskomikus volt, mert mint drámai színész kezdte és valamikor Metternichet játszotta a Sasfiókban. Niki látta egy magyar drámában is, megrázta ösztönös mélysége. A színészi képessegeivel nem is lett volna baj, de énekelni nem tudott, hangja semmi sem volt.

Niki viszolyogva gondolt a másnap esti bemutatóra. De hát ő akarta. Ő akarta még egyszer ebben a formában színpadra vinni legkedvesebb témáját. Az élete fordulója ez, teremtő korszakának új kapui nyílnak meg. Lás– suk hát! Valóban rossz volt a librettó, vagy csak a körülmények csoportosultak Bécsben szerencsétlenül? A pesti előadás majd megmutatja.

Huszárvágás ez, merész lépés, a legrosszabb közönség elé hozni egy kétséges művet. Berlinben óriási siker lehetne a Sárga lampionból, de ő ki akarja próbálni a darabot és a próbatétre Pest a legalkalmasabb.

Niki tudta, hogy a közönség szereti, büszkén vallják magyarnak, a legkisebb falvakban is zongorázzák az operettjeit és a cigányzenekarok rongyosra nyúzzák húrjaikat a valcereivcl. De Pest, a művészetek Pestje, amely a közvéleményt alakítja, beteg az irigységtől. Ezek itt mind tehetségesebbnek tartják magukat nála, akár muzsikusok, akár írók, akár képzőművészek. Megvadulnak attól, hogy ők még nem vásároltak bérházat vagy villát, s hogy nem ismerik a nevüket Európában és Amerikában. Az, hogy egy kottafejet nem írnak le, hogy néhány bökversen vagy karikatúrán kívül nem alkottak semmit, ez nem enyhíti a dühüket; ők nem azért nem alkotnak, mert nincs hozzá tehetségük, hanem azért, mert zsenijük gazdag és magasrendű, s a közönség nem méltó rá, hogy neki alkossanak. Tehát mit csinálnak? Bebizonyítják arról, aki dolgozik és sikert ér el, hogy közönséges, tehetségtelen, ostoba... Tehát ezt a várost hívta ki Niki titkos viadalra. Jöjjön és nézze meg a Sárga lampiont és pusztítsa el, ha tudja.

A BEMUTATÓT MEGTARTOTTÁK.

Niki ismét sokat foglalkozott a zenekarral, de hiába, ezt az igényes, erősen drámai zenét nem tudta hiánytalanul megszólaltatni a kicsi és felületes munkához szokott henye zenekarral. A díszletek szépek voltak, a kosztümök azonban meglehetősen gyengék. A ruhatervező nem végzett tanulmányokat, a rendezőnek fogalma sem volt Kínáról. A ruhák és általában az egész előadás a két régi angol operett, a Gésák és a San–Toy hagyományaiból táplálkozott, de inkább a megkopott vidéki előadások hagyományaiból. Annak az élménynek az ereje, amely Nikit átjárta a londoni találkozáskor, és amely sűrűn és tömören benne égett a muzsikában, még csak nyomokban sem volt fellelhető az előadásban. Niki a komikusnak elmondta az elképzeléseit, e kitűnő színész megértette őt és megtett mindent. De mindazt, ami hiányzott, nem pótolhatta. Hangja nem volt, a megjelenése jelentéktelen és a közönség megszokta, hogy nevessen rajta. A közönség gyorsan felejt, a színész drámai múltjára már nem emlékeztek. A primadonna gyönyörű fiatal nő volt, a háború utáni aranyifjúság ideálja. Inkább ragyogó asszony, mint színésznő. Az életét szórakozás, mulatság, szerelem töltötte be. A fiatal király sógora a háború alatt beleszeretett és bár Magyarországon nem fogadták vissza az újra beköszöntő királyt, a romantikus hercegt szerelem különleges glóriával vonta be a színésznőt. Niki megcsodálta szépségét és magában azt is megállapította, hogy a hangja értékes. De hiányzott a csiszolt énektudás és hiányzott a művészetben való elmélyedés is. A szépasszony csak alkalomnak tartotta a színpadot, szépsége felvonultatására megfelelő alkalomnak.

A színházban valami baj volt. Az előkészületek, a próbák, a díszletek, a kosztümök, a színészek játéka, minden, minden lazának, felületesnek, reménye vesztettnek hatott. Niki érezte ezt a légkört, de nem tudta felfogni, miből tevődik össze. A bemutató előtt még egy házi főpróbát tartottak, a rendező mindent megtett, hogy az előadás méltó legyen a világhírű zeneszerzőhöz. Nikit meglepte, hogy az igazgató – ez az igazgató mutatta be annak idején a Cigányaimat– eddig nem látta a próbát. Pedig, amint hallotta, a színház kitűnően megy, sőt ezen a színházon kívül már négy színháza volt az egykori tehetséges fiatalembernek. Kis palotája Budán, ezer holdas birtoka kastéllyal vidéken és egy lánya, akiért rajongott, akiből nagyvilági dámát nevelt és a nagyvilági élet pompás díszleteivel vette körül. Az igazgató nem ért rá a színházaival foglalkozni, kártyázott, mint annak előtte és élvezte a friss milliárdokkal biztosított nagyvonalú életet. Csoportokban hívott vendégeket vidéki kastélyába és különleges estélyeket adott a budai palotában. A színjáték színtere az ő számára színházaiból áttevődött az ő külön életébe és külön eleiének külön primadonnája a lánya volt. A régi színészei közül néhányan kétségbe voltak esve. Tudták, hogy a gazdájuk színházi zseni: ha végignézi a próbál, néhány negyedóra alatt tisztába tudja tenni az előadást, megadja a darab alaphangját. rámutat a lényegre és biztos bukásból biztos sikert csinál. Ha akarja... De már nem akarta. Unta a színházait.

Az igazgató az első felvonás vége felé érkezett meg a próbára.

Türelmetlenül topogott a nézőtéren, szokása szerint fütyörészett, a kulcsait csörgette a zsebében és egy nagyon vidám, nagyon szellemes történetet mesélt Nikinek, amikor ő a darabra vonatkozó kifogásait és kívánságait akarta vele közölni. Niki, mint udvarias ember, meghallgatta a történetet, nevetett rajta, de amikor át akart térni a maga dolgára, azt vette észre, hogy a levegőnek beszél. Az igazgató eltűnt. Niki előbb dühbe jött, de mint mindig, fegyelmezte magát és mint mindig az életében is, igyekezett helyrehozni a hibákat. Ő hitte, hogy semmiféle alkotást nem lehet véglegesen elrontani. A rendező a segítségére volt s amit még lehetett, változtattak. A színészek szívesen fogadták a tanácsait, szinte valamennyien kívánták, hogy irányítsa őket. Úgy látszik, már régebben magukra voltak hagyva; jól kerestek, külföldi utazásokat tettek, autót és villát vásároltak, de bizonytalanul, kedvetlenül ténferegtek a színpadon.

Igen, itt a romlás szaga érzett, Nikit megcsapta az a régi–régi oktalan dínom– dánom, tragikus heje– huja szele, amelyet ifjúkorában a magyar garnizonban ismert meg.

A bemutatón siker volt, bár a közönség – még az okos pesti közönség is – zavarba jött, olyan helyeken nevetett, ahol meg kellett volna hatódnia és az áriák közepén tapsolt, mert ilyen hosszú áriákat nem hallott mostanában operettszínpadon.

A szép szőke primadonna udvarlói megtöltöttek az első sorokat, az erkélyen fizetett tapsolókat helyeztek el és annyi virágot küldtek a színpadra, hogy a siker látszatát keltették. Niki viszolyogva hallgatta az előadást, a meghamisított és elnémult szólamok csak benne zengtek; a szereplők közül csak a primadonnának volt hangja, de a szépasszony még nem tanult meg énekelni, a többiek pedig brekegtek, hápogtak vagy lehetségesen színezett parlandóval pótolták az éneket. Niki különben nagyon szenvedett volna, de mert kísérletnek szánta az előadást, legyűrte dühét, feszülten figyelt. Azt, hogy jó–e a librettó vagy sem, ma este sem fogja megtudni, mert a bonviván szerepét nem bonviván játssza, a primadonna udvara pedig szuggerálja a közönséget; a szőke szépség működését gépies taps kíséri, lehetetlen megállapítani, hogy megfelelő énekesekkel és színészekkel hogyan hatna a librettó?

A premier–bankettet az igazgató budai palotájában tartották. Ha az operettet úgy rendezik, mint ezt a vendéglátást, nagy siker lett volna. A pesti siker híre pedig bejárja Európát és Niki sorsa másképpen alakul. De az igazgató már megunta a darabrendezést, csak estélyeket rendezett. A kis palota Mátyás király korában épült, itt tapasztalhatta Niki, milyen a renaissance, ha művész alkotja újra. Ez a renaissance–palota tökéletes hangulatot adott, méltóságteljes volt, nemes arányokban gazdag és renaissance módra felszabadult. A villany nem égett, a termekben gyertyák világítottak, a lépcsőházban nagy vaskarokba tűzött fáklyák. Az ünnepséggel kárpótolta az igazgató Nikit azért, hogy nem törődött vele.

Hajnalban a házigazda autókra rakta vendégeit, felszáguldottak a János– hegyre, hogy gyönyörködjenek a napfelkeltében. Lágy, lila párába takarózott még Pest, a hajnal csak a hegyeket öntötte el fénnyel. A nagyváros aludt ott lenn. És aludni látszott a Duna is, megbújva a lilás ködtakaró alatt. Pezsgőt hoztak magukkal, a színészek és a primadonna udvarlói koccintottak a sikerre. Niki éppen csak megérintette száját az itallal. Tűnődve nézte a hegyek lábánál elnyúló várost. Ez a város sohasem hódolt meg neki. Igazán nem ismerte őt el. És nem is ismerte igazán.

Szerencsefinek tartotta. Nem hitte el, hogy zseni. Nézte a várost. A régi, keserű évek árnyéka felmagasodott a hajnalban. De sem haragot, sem szomorúságot nem érzett. Kell, hogy egyszer ez a város, hazájának a fővárosa is az övé legyen.

Niki megvárt még két előadást. A közönség most is magától értetődőnek tartotta, hogy a csúnya kis kínait elhagyja a gyönyörű szőke nő. Azt, hogy a pesti közönség nem muzikális, és a melódiák nagyon kevéssé hatnak rá, Niki régóta tudta. A pesti közönség nem tudja mit hall. A pestiek a jellegzetesen pesti, közérthető, olcsó könnyűzenét szeretik, amelyben boldogan ismerik fel az innen– onnan összelopott melódiákat.

– Mit kaptál? – kérdezte mosolyogva Clement, amikor visszatérve Pestről, Niki benézett hozzá. Clement még mindig a Belvárosban lakott, a régi lakásban, bolondos, boldog stíluszavarban. Az előszobában még ott függött a balkáni trónörökös frakkos arcképe, s a hálófülkében a gigantikus négyoszlopos ágy állt és a cikkeit ma is a testetlen konyhaasztalon írta. Niki szeretett Clementnél lenni, húsz évvel fiatalabbnak érezte nála magát.

– Hogyhogy mit kaptam? Megbuktam Pesten is.

– Ezen csodálkozom.

– Miért? A pestiek nem muzikálisak.

– De okosak. És ha a zenét nem is tudták felfogni, a szöveg újszerűségét megérthetnék. Ez a téma nem mindennapi téma. Ha pestiek olyan okos gyerekek, mint amilyennek tartják magukat, oda kellene lenniük a témáért.

– A pesti okosok nem járnak operett–premierre.

– Hova járnak?

– Sehova. Kávéházban ülnek az okosok. Ők mindenkinél mindent jobban tudnak. És ezért nem kell sehová sem elmenniük, semmit megnézniük, semmit elolvasniuk, mert ők onnan a kávéházból mindenről tudják, hogy rossz.

Clement beleegyczően bólintott.

– Ez tökéletesen így van. Én is tapasztaltam. Gyakran voltam Pesten.

Pest remek dolgokat tudott produkálni abban az időben, amikor még világszenzációk után szaladgáltam. Emlékszem a miniszterelnökre, aki fegyverrel verte ki az ellenzéket a parlamentből, a kereskedelemügyi miniszterükre, aki ellopta a világkiállításról a vázát, és emlékszem a körülrajongott drámaírójukra is, aki úgy lőtte magát agyon, hogy nem halt meg, bár célpontnak piros ceruzával egy szível rajzolt az ingére. Bocsásd meg a kitérést, imádom a pestieket. Sajnálom, hogy most nem utaztam el veled. – Belemarkolt a hajába, mint mindig, ha dühbejött. – Na jó, ez a város, csak maga a város. De a hivatalos Magyarország, kedves hazád?!

Attól nem kaptál semmit, hogy újra viszontláttátok egymást, a háború úgynevezett vérzivatara után, a boldog békében?

Niki elmosolyodott.

– Aha, tehát erre gondolsz?

– Persze, hogy erre. Ami eddig volt, az a Monarchia volt, te éppen úgy közös voltál, mint a hadügy, a pénzügy és a külügy. Te a Monarchia Nikije voltál. De most már Magyarország önálló, és ha önálló, tisztelje meg magát azzal, hogy ezt a Nikit, aki mindig magyarnak vallotta magát, fémjelezze.

Vegye tudomásul, sorolja a nemzeti vagyontárgyai közé, láttamozza egy ordóval. Igen, igen, egy kitüntetéssel! Ez a kitüntetés mondja azt: Niki a mienk. Niki magyar.

– Azt hittem, Clement, te megveted az ordókat.

Clement megint belemarkolt a hajába.

– Jól hiszed. Megvetem. Marhaságnak tartom. Viszont én én vagyok, de a hivatalos Magyarország nem én vagyok. A hivatalos Magyarország tiszteli a kitüntetéseket, tehát hű fiának, akit az egész világ elismer és aki még ma is magyar útlevéllel jár, adjon egy ilyen mulatós marhaságot!

Niki megcsóválta a fejét és ezzel már el is intézte a kérdést. Másról kezdett beszélni.

– Most jöttem rá, hogy Pesten az angliai revüoperettemet kellett volna adni. Ez tetszett volna nekik. Csupa táncszám, párizsi lebuj, apacsvilág.

Ezek azok az új színek, amit ők szeretnek, s amiről azt hiszik, hogy a nagyvilág hangja.

– Hiszen tulajdonképpen igazuk van. A nagyvilág relatív fogalom.

Szerintem a nagyvilág mindig ott van, ahol történik valami. Az pedig, hogy az akció fizikai vagy szellemi, kvalifikálja a nagyvilágot. Szóval, a pestiek nem tévednek, ha a párizsi lebuj az ő számukra a nagyvilág. – Legyintett. – És ha azt hiszed, hogy ezzel sikered lenne ott, intézkedj, hogy a darab mielőbb bemutatásra kerüljön. A te életedhez hozzátartozik az állandó mozgás. Életműved grafikonját örökös ritmusban látom.

– Pesten nagy összevisszaság van a színházak körül. Az újgazdagok töltik meg a nézőtereket, ezeknek az embereknek nincs kulturális múltjuk, minden tetszik nekik, A színvonal alászállt. Ez nemcsak a darabokra vonatkozik...

Clement elvigyorodott.

– A Sárga lampionra gondolsz?

Niki nem vette rossznéven a szúrást. Ő olyannak szerette Clementet, amilyen volt.

– ...a régi kialakult együttesek is felbomlottak. A direktorok művészi meggondolás nélkül, sportszerűen szerződtetik el egymástól a sztárjaikat.

A Nemzeti Színház kiváló drámai színészét, aki főleg parasztszerepekben kitűnő és semmi énekhangja nincs, súlyos milliókért csalták át egy operettszínházhoz. Ez a színész nem tud magára frakkot ölteni, képtelen beleilleszkedni az operettbe. Idővel nagy Shakespeare jellemszínész lehet belőle, de még prózai bonviván sem, nemhogy operett– bonviván. Mindezt csak azért mondom el neked, hogy lásd, a korlátlan pénz mennyire megzavarta az embereket s a színházi emberek elvesztették a fejüket. Amíg Pesten meg nem szilárdulnak a viszonyok s ki nem alakul ismét néhány használható operettegyüttes, nem adok oda darabot.

– Persze, most már megengedheted magadnak – jegyezte meg Clement.

Niki nem válaszolt. Némán bólintott, de Clement határozottan érezte, hogy bár Niki az elmúlt napokban egy alapos bukást élt át, úgy telítve van teremtő energiákkal, hogy az alkotó nyugodt, jóindulatú megvetésével tekint le az alatta nyüzsgő tehetségtelen világra.

AZ ŐSZ MÁR MEGÉRKEZETT, DE NIKI MÉG NEM TÉRT VISSZA BÉCSBE. Ischlben az ősz szelíd volt, illatos és pihentető. A vállalat ügyei már visszaszólították volna a fővárosba, színigazgatók és a színházi ügynökök is tárgyalásokra hívták, de ő nem tudott most velük törődni. Nem gondolatok, inkább ki nem alakult, túlzsúfolt, súlyos érzések töltötték meg, de még nem dolgozott. Sétált az erdőben, alávetette magát Mimi kívánságainak, hogy tökéletesen középpontja legyen az ischli udvartartásnak. Császár már nem volt s így Mimi a házukba mentette át a széttört és elveszett formákat.

Egy puha őszi napon Mimi formáinak megfelelően, Falkner jelentette be magát telefonon. Niki örült a látogatónak. Kedvelte Falknert. Az énekes egyre emelkedett pályáján, minden új szerep sikert hozott neki. Vendégszerepelt Észak– Európában, Budapesten és a balkáni államokban is. A híre nőttön nőtt.

– Mit fog énekelni ebben a szezonban? – kérdezte Niki, amikor ebéd után Mimi egyedül hagyta őket a könyvtárszobában.

Falkner udvarias elhárító mozdulatot tett, de aztán mégis válaszolt Niki kérdésére. Ő másról akart most beszélni.

– Rodolphe–ot és talán a Puccini Manonjában Des Grieux–t és még valami Verdit is, természetesen.

Niki kissé csodálkozott, hogy Robertet nem érdeklik a szerepei, vagy legalább úgy viselkedik, mintha nem érdekelnék.

Johann jelentette, hogy látogatók érkeztek.

A látogatók nem meghívott vendégek voltak, hanem turisták, akik meg– tekintve Ischlben az elárvult császári épületeket, felkeresték az immár világhírű komponista házát is. Mimi honosította meg azt az angol szokást, amelyet a Szigetországban ismert meg. Ott a történelmi nevezetességű vagy műemléknek nyilvánított házak a hét egy napján megnyílnak idegenek számára. Mimi élvezte a szertartást, Johannt felbőszítette; Johann nem tudott megbarátkozni Mimivel s mindazt, amit Mimi vezetett be, ártalmas ostobaságnak tartotta. Niki beletörődött a változtalhatatlanba, de keservesen törődött bele, a nyilvánosság embere volt, de ha az otthonában rontottak rá, kényelmetlen szorongás fogta el és úgy viselkedett, mintha a fényképész előtt állna. Falkner színész volt, szerepnek tekintette a megpróbáltatást,nyugodt méltósággal tűrte a turisták bámészkodását.

Johann borzadt a turistáktól, az az inas azonban, akit régi életéből Mimi hozott magával, boldogan vállalta a ceremóniát. Egyrészt, mert tetszett neki a cicerone hivatása, másrészt, mert szívesen vágta zsebre a borravalókat. A kocsifelhajtó alatt fogadta a turistákat, csinos, sötét egyenruhában, melynek gombjait Niki monogramja és a Mimi által felfedezett címer ékítette. Mimi olykor megemlítette, hogy Niki régi francia emigráns családból származik s a család nemességét és címerét a Bourbonoktól kapta. A turisták – sok volt közöttük az amerikai és az Angliából átrándult munkanélküli, aki a fontban kapott segélyből majdnem fényűzően élt a leromlott pénzű kontinensen – áhítatosan vonultak át az előcsarnokon, tekintetüket körülhordva a többnyire barokk mesterektől származó képeken s a sötét, faragott bútorokon. Bejárták a földszinti szobákat, megcsodálva a falba illesztett, színehagyott hercegi gobelineket s a mesterien faragott ajtókat és szőnyegeket. Az inas végigvezette őket az ebédlőn, a szalonokon; megmutatta a Firenzéből ideplántált della Robbia márványkandallót, amelynek szállítása nehéz éjszakákat szerzett Miminek és ami annyiba került, mint egy családi ház. Ilyenkor Mimi vagy a kerti teraszon ült, vagy a reggelizőszobában, ahová a turistákat nem engedték be, de azért mégis láthatták őt. Mimi tökéletes intérieurt teremtve meg, hatásosan helyezkedett el, önmagának emlékműveként hatott. A turisták, ha rátekintettek, fogták fel igazán a mester nagyságát. Mert a mester nem volt impozáns jelenség és ha tehette, elbújt a bámészkodók elől, de nem tudott menekülni az inas elől, aki mint a jó vadászkutya nyomába vezette az ellenségeit.

– Hová mehetnénk előlük? – tanakodott Niki s idegességében felhajtott egy pohár konyakot, holott ilyen tömény szeszt csak akkor engedélyezett magának, ha komponált. – Legjobb volna a fürdőszobába rejtőzni.

– Nincs sok értelme – mondta a bölcsebb Falkner ezek úgysem nyugszanak bele, hogy ne lássák a mestert. Essünk át rajta. Niki tehát értelmes arcot igyekezett vágni. Szeretett volna úgy ülni a mély karosszékben, hogy magasabbnak lássék. Falkner zsebrctette a szemüveget, szemére helyezte a monokliját s az arca jegesen hideggé és kellemetlenné merevedett. Általában ez az arca vált világhírűvé s váltotta ki a férfiakból az ellenszenvet s a nőkből az alacsonyabbrendűségbe torkolló szerelmet. A turisták már az emeleti folyosón csoszogtak végig. Niki fülét megütötte az inas suttogása, dühbe gurult.

– A világhírű mester – hallotta Niki az inas áhítatos, egyben üzletiesen zsíros hangját – mély ihletbe merülve, könyvtártermében tartózkodik. Társaságában látható Robert Falkner, a Staatsoper ünnepelt énekese, akivel a mester zeneirodalmi problémákat vitat meg e pillanatban. Hölgyeim és uraim eddig tizenöt helyiséget láttak...

Falkner elmosolyodott. Ez az a pillanat, amikor az idegenvezető a markát nyújtja. Ez a pillanat még kétszer ismétlődik meg.

– Az apja a Hofburgban volt inas – mondta Niki – és most, ugyancsak ott idegenvezető. A fiú tőle vesz órát.

A nyitott ajtó keretében feltűntek a turisták. Meghatottan bámultak be, majd a csoportból kivált egy élénk színekbe öltözött, hatalmas termetű angol hölgy, ceruzával és papírral felfegyverkezve betört. Egészen Nikiig hatolt előre. Autogramért esdekelt. Niki azonnal felállt, Robert is követte a példáját s amíg nevüket a papírra írták, kint a folyosón a turisták zúgolódtak. De valahonnan előkerült Johann, becsapta orruk előtt az ajtót, s az erőszakos hölgyet Niki hálószobáján keresztül kitolta a folyosóra.

– Ezt nem kellett volna csinálni – mondta Niki a visszatérő Johann–nak. – Ha már beengedjük őket a házba, udvariasan kell bánni velük.

– Téved, mester – rázta meg a fejét Falkner. – Újabban úgy alakul a sorsom, hogy én is összekerülök rajongókkal. Meg kell játszani a hozzáférhetetlen magasságban trónoló zsenit. Ez az embertípus, ez a rajongó típus, természetfeletti lénynek akarja látni a művészt. Adjuk meg neki azt, amit kíván. A közvetlenség, az emberiesség kiábrándítja őket. Egyébként a mesternek minden oka megvan rá, hogy fenségesen trónoljon a magasban.

A távoli szobákból idehallatszó nyüzsgésből és lerendezésből megállapították, hogy a csapat a zeneszobát csodálja meg. Niki felsóhajtolt.

A délután meglehetősen terhes volt, csak a vacsoránál folytathatták a megkezdett beszélgetést.

– Örülök, hogy ilyen jó színben találtam a mestert – szólt Robert de nemcsak azért jöttem, hogy a kondíciója felől érdeklődjem. Régóta foglalkozom egy gondolattal s végre odáig jutottam, hogy el merem mondani. Ebéd után azt kérdezte tőlem, mit énekelek ebben a szezonban. Láttam, meglepte, hogy nem beszéltem az új szerepekről lelkesedéssel, holott kívánhatnék– e még mást, mint hogy a Staatsoperben énekeljek? De ezeket a szerepeket én már énekeltem különféle német színpadokon s nem vagyok eléggé sznob ahhoz, hogy a Staatsoper légköre több elmélyülésre vagy művészi átélésre kényszerísen, mint más színpad. Az, ami előttem van, mester, ismert feladat, ismert út. Természetesen több pénz, több megbecsülés, több és fárasztóbb társadalmi kötelesség jár vele, ha az ember már eljutott egy bizonyos magaslatra. Hiszen a mester is így van vele, noha az ön munkája más. Mi csak előadóművészek vagyunk, megpróbáljuk magunkra ölteni egy másik ember habitusát és átélni az alkotó muzsikáját. Ez nagy, ez izgalmas élmény, de milyen messze marad az igazi műalkotástól! Az ön alkotása, mester, együtt él az idővel, az előadóművész alkotásának gyilkosa az idő.

Mimi közbelépett. Úgy vélte, hogy mint jó háziasszonynak és a mester múzsájának meg kell vigasztalnia az énekest. Robert szerepeiről beszélt, részletesen és nagy szakértelemmel méltatta a legutolsó fellépését. Az énekes hálát mutatott, noha Mimi megzavarta a gondolatmenetét, mert mindaz, amit elmondott, csak bevezetés volt.

Csak vacsora után tudtak visszatérni a témához.

– MÁST SZERETNÉK ÉNEKELNI, MESTER – SZÓLT ROBERT. Most a teraszon ültek kint. Enyhe este volt. Mimi félt a szúnyogoktól, bent maradt a szalonban, kézimunkázott, megőrizte a ferencjózsefi korszak szokásait.

– Mit? – kérdezte Niki és bent a lelke legmélyén, különös, titokzatos öröm mozdult meg.

– Magam sem tudom pontosan megmondani, de az, hogy önhöz jöttem el, önmagam előtt is világossá tenni az elgondolásomat, arra mutat, hogy a mester segítségét kell kérnem, – Felállt, a székét közelebb húzta Nikihez, ismét leült. Ez jó volt. Nikit idegesítette, hogy Falkner olyan sokkal magasabb, mint ő. – Önt szeretném énekelni, mester, az ön muzsikája elmondhatatlanul vonz engem. Mindannak ellenére, hogy ezt a zenét könnyűzenének nevezik, az ön világa magasrendű.

Niki zavartan nézett Falknerre. Jólesett neki, amit mondott – mert kinek ne esnék jól, ha dicsérik? – de ezen túl érezte azt is, hogy Robert hisz ebben; nem a színészek szokásos túlcsorduló és olyan gyakran változó hangulata kapta el.

– Nos. bocsássa meg,hogy ennyit beszélek és bocsássa meg azt is, ha úgy tűnnék, mintha irányítani akarnám. Mégis, mester, engedje meg, hogy irányítsam. Vesse el a régi témákat. Keressen a muzsikájához méltó nagy témát, olyan történetet, amelyben megvan minden lehetőség az ön határtalanul gazdag dallamvilágának kibontására. Én már gondoltam is valamire.

A kezét, nőiesen gyöngéd és könnyű mozdulattal Niki karjára tette. Niki csodálkozott az érintésen, éppen a finomsága és a légiessége fogta meg.

Holott az énekes a színpadon szikrázik a tűztől és súlyos az erőtől. Az érintésnek ebben az árnyalatában felfogta Robert művészetének árnyalati gazdagságát.

– Tudja, kiről kellene írni operettet, azaz kit kellene az ön különleges műfaja hősének megtenni?

Niki a Sárga lampion ihletőjéről akart beszélni, de mielőtt kinyitotta volna a száját, mást gondolt. Nem akarta befolyásolni az énekest.

– ?...

– Schiller. A fiatal Schiller, mester. Tessék csak elképzelni... a kor rokokó. A színes, bájos rokokó, de német rokokó, kedves polgári zamattal.

Schiller szerelmes, regényes ifjú költő. De lángész. Ez súlyt ad a librettónak. Nem akárkiről beszélünk, s nem akárki énekel itt. Nem izgatja, mester, hogy őt szólaltassa meg, őt daloltassa? A bájos, romantikus kort és a nagyvonalú hőst?

Niki még mindig hallgatott. A gondolat megragadta s az eszmélete azonnal muzsikával válaszolt, de oly súlyos és túlfűtött volt az a perc, hogy nem találta meg a hozzá méltó szavakat, A felelete szürke volt:

– Nem rossz gondolat.

Falkner nem kedvetlenedett el, Niki hűvösnek hatott, de a szeme zölden felvillant s a zöld szikra már neki is sokat jelentett.

– A mester írt még a világháború előtt egy operettet, amelyben az egész második felvonást két szereplő énekelte végig. Én is énekeltem ezt a művet s magával ragadott a második felvonás vakmerősége. Már akkor elhatároztam, hogy felkeresem önt. Akkor még nem gondoltam Schillerre, de már teljesen élt bennem egy új műfaj, ami az opera és az operett között van és amelyet csak ön tud megteremteni. Amióta megismertem, sokat gondolkoztam ezen a kérdésen. Latolgattam magamban, válogattam különböző hősök közöttés végre Schillernél kötöttem ki. Ez a nagy szellem nekünk való. Költő és regényes szerelmes. – Elmosolyodott. – Nem kívánhatunk ennél többet.

A fák között szél támadt s néhány korai aranyszínű levelet dobott a terasz márványlapjaira. Mimi kikiáltott a szalonból. Figyelmeztette az urát, hogy a vendége megfázik. Falkner megköszönte a gondoskodást, de tiltakozott: ő egyáltalán nem kényes, csak az agyonbabusgatott hangok érzékenyek. Niki érdeklődve, egyre gazdagodó rokonszenvvel nézett az énekesre. Most megint nem viselte a monoklit, szemüveg volt rajta. Így szerénynek, kedvesnek látszott és sokkal fiatalabbnak.

– Nem rossz gondolat – ismételte Niki. – De ki írja meg?

Falkner bízott benne, hogy találnak jó librettistát, csak új embert kell keresni, mert a régiek nem tudnak szabadulni az operett beléjük rögződött modorosságától.

Most már Niki is megnyílt. Elmondta a Sárga lampion körül történt dolgokat; részletesen, élvezettel ecsetelte a bécsi és pesti kudarcot. Jólesett végre erről is beszélni.

– A Sárga lampiont is át kell majd írnunk! – szólt közbe határozottan Robert. Niki tetteiben mindig önálló volt. Kurt tanácsait is csak akkor fogadta el, ha azok igazolták már előbbi elgondolását. Most meglepődve, figyelmesen Falknerrc nézett. Az nyugodtan állta a tekintetét, jóindulat és nem mindennapi értelem csillogott a szemében. Különös pillanat volt és Niki egy pillanat alatt döntött. Ezt az embert be kell, hogy engedje az életébe. A kellő időben érkezett, szükség van rá.

– Szóval gondolt arra, hogy a librettó átírásával a Sárga lampion meg– menthető?

– Nagyon szerényen fogalmaz, mester. A Sárga lampiont nem megmenteni kell, hanem az őt megillető keretbe helyezni. Ez a muzsika egy új, teremtő korszakot jelez. Felejtse el, hogy énekes vagyok, tudom, az énekesek szellemi képességeiről nincsenek nagy véleménnyel, de jusson eszébe, hogy mint karmester kezdtem és mint karmester nézem az ön műveit.

– Hm... Tehát új librettóra gondolt?

– Természetesen – bólintott Falkner lelkesen módot kell adni az énekeseknek, hogy embereket formáljanak a szerepekből. Ehhez tartalmas, komoly problémát magában foglaló librettó szükséges.

– Sokat gúnyoltak azért, hogy régi operettjeimet átírom, kibővítem és más librettóval mutatom be újra. Öröm öntől hallani, hogy ezt helyesnek tartja.

– Nem tartanám helyesnek, ha a muzsika értéktelen lenne. De a mester muzsikájából egy taktusnak sem szabad elvesznie.

– Okosnak tartaná, ha most fognék hozzá a Sárga lampion átkomponá– lásához és megíratnám az új librettót?

– Nehéz erre választ adni. Erősen él bennem a Sárga lampion hőse. Nem dolgoztam még ki magamban a szerepet. De ez az a szerep, amely anélkül, hogy az ember gondolna rá, az öntudat alatt érik, fejlődik és egyszer csak készen bukkan fel. Vonz engem, de természetesen más színekkel él bennem, mint ahogy itt Bécsben játszotta a színész, és ahogy a librettistái megírták. De ez a szerep távol van még tőlem, úgy értem, hogy időben, nem érzésben távol. Egyre Schillerre gondolok mostan, egyre őrá. Idilli német rokokó figurák jelennek meg előttem és látom a fiatal költőtt szerelmesen, élményeket kergetve, az ifjúságnak abban a fellobogó vágyában. amely mindent akar, szerelmet, dicsőséget, alkotást...

Niki kutató pillantást vetett Falknerre.

– Jólesik, amit mond, de nehéz elképzelnem, hogyan dolgozhatnánk mi együtt. Ön operaénekes, most a siker magaslatán áll és meggyőződésem szerint még mindig felfelé halad.

– Igen – bólintott az énekes s mellékesen tette hozzá ma fenn vagyok, de ki látja a holnapot?... – A hangja átmelegedett. – Nem erről van szó, mester.

Én szeretek énekelni, de vágyom arra, hogy újat énekeljek. Mi vár reám az operaszínpadon? Néhány meghatározott szerep: a tenorpartik. Ha tíz–tizenöt évig énekelek még, ezeket nyaggatom estéről estére. Kissé szegényesen fest az opera jövője, alig jelentkeznek új komponisták. – Széttárta a karját. – Ön pedig, mester, tele van új dallammal, új lehetőségekkel. Ön az operett Verdije, aki kifogyhatatlan a meglepetésekben. A muzsikája nem satnyul el, fejlődik, gazdagodik, évről évre fénylőbb és színesebb lesz. Nos, lássa, meg kell mondanom, önhöz akarom kapcsolni a sorsomat. Hiszek benne, ön módot ad rá, hogy évről évre új hősöket teremthessek a színpadon.

Niki nem tudott válaszolni.

Amikor először hallotta, szerette volna megszerezni magának az énekest, de nem merte elcsábítani az operától. Nem lett volna becsületes dolog. A felelősség súlyos volt. És most egyenesen kínálja neki a sors. Kis számadást csinált magában. Mit veszít Robert, ha elhagyja az operát, és mit nyer, ha az ő muzsikájához köti a sorsát? Az operában vannak még más tenorok is; az azonban nem kétséges, hogy az ő darabjainak csak Falkncr lehet a tenorja.

Az operettek százas szériája kétszer annyi pénzt kínál, mint az operai szerződés és a legszélesebb hírnevet. Ó igen, Falkner nem fog veszíteni.

Robert felé nyújtotta a kezét.

– Természetesen boldog vagyok, hogy az én zenémhez szegődik. Csak bánt a lelkiismeret, hogy olyanról mond le, ami művészi rangban magasabb az én alkotásaimmal.

– Én már döntöttem. Ami pedig az operát illeti... Elhallgatott. Szemüvegét levette s nagy fehér batisztkendőjével törülgette. Rövidlátó – most szelíd – szemében ború ködlött.

Hát igen – gondolta Niki – , tisztában van vele, hogy a hangpusztító nagy tenorszerepekben meddig bírja. Én pedig ezzel az okos, tehetséges művésszel mindazt megcsinálhatom, ami eddig bizonytalanul, csak körvonalakban élt bennem.

Falkner másnap visszautazott Bécsbe, Niki pedig utasításokat adott Broser kisasszonynak telefonon. Broser kisasszony, mint mindig, most is villámgyors volt és megbízható. Egész sereg Schiller– biográfia érkezett ki Ischlbe. Niki megbízta Mimit, hogy nézze át a könyveket és keressen megfelelő librettónak alkalmas epizódot a fiatal költő életéből.

III.

AZ ÉLET ISMÉT CSOBOGOTT, MINT EGY GYORS PATAK.

Niki az ifjúság régi, csípős szelét hallotta a feje körül suhogni. Megint dolgozott, de nem úgy, mint már évtizedek őta, hanem úgy, mint egykor, fiatal korában. Kezdett. Újat kezdett, s ez lázzal és izgalommal töltötte el.

Az alkotásnak ez a fajtája emlékeztet a szerelemre, vagy azonos is a szerelemmel. Betöltötte a lelkét, színessé és izgatottá tette az eszmevilágát, boldog volt és boldogtalan. Az élet ízeit erősen érezte. Az ősz őszebb volt s körülötte az ischli táj, amint hegyeivel és völgyeivel megismételte önmagát, új felfedezésre váró vidék lett. Figyelmesen nézett meg mindent. Az idő megszűnt, minden a végtelenségbe nyúlt, a horizont kitágult, mint kamaszkorában. Nem ment be Bécsbc. Ischlben maradt, hogy nyugodtan dolgozhasson. Mimi is egyedül hagyta, de hogy a közelében legyen, a park végén levő kis villába költözött. Onnan irányította a háztartást, bár Johann határozottan állította, hogy irányításra nincs szüksége. Ő még a régi időkből tudta, mi kell a gazdájának, ha komponál. Tulajdonképpen semmi sem kell.

Csak magány, magány és magány és egy néma, hűséges, önfeláldozó lény, aki időnként rákényszeríti, hogy feküdjön le és egyék valamit.

A hangok világában élt; időnként, ha kibukkant a dallamokból, eltévedt az időben. Ha kinézett az ablakon, Mariska néni violáit és petúniáit kereste és nemegyszer idegenül pillantott fel pompás szobájában: hol van a régi politúros szekrény, amelyben Mariska néni tartotta az egyenruhákat?

Magára akarta venni csinos kis lantos zubbonyát – a társasági zubbonyt – , hogy von Plankenauval kimenjen Ilona grófnőhöz. Aztán felébredt, megdörzsölte a homlokát, egy pohár konyakot kért Johanntól, mosolygott és boldog volt. A munka remekül haladt. Rég érezte ezt az elragadó könnyedséget. A dallamok úgy törtek fel a mélységből és úgy sziporkáztak, mint a fontai ne lumineuse. Az ifjúság gáttalanságát érezte megint, az alkotás mennyei felelőtlenségét, azt a felelőtlenséget, amelyben isteni öntudat van: csak jó lehet az, amit én csinálok.

Az első mű, ez az új és különleges műfaj, amely már régen benne élt, csak éppen Robertre volt szükség, hogy valóságos formákat öltsön, majd olyan gyorsan készült el, mint a Monaco hercege. De a Monaco hercegét Niki lenézte, míg a Charlotte–ot magasra értékelte, bár ő alkotta s bár tökéletesen hideg kritikával bírálta. Persze, amikor a Monaco hercege világsiker lett s leginkább azután, hogy Puccinitól hallotta játszani, felismerte a mostohagyerek elbűvölő báját és pezsgő szépségét. De csak később kezdte el szeretni. Charlotte–ot azonban már az első hangjegyek papírra vetése óta szerette úgy, mint egy fiatal leányt szeretett volna ifjúkorában, ha szabadon szerethette volna.

Róbert időnként megjelent, szerényen kérve bebocsátást Niki magányába.

Niki mindig örömmel fogadta. Róbert nem az idegen és ellenséges világból jött, amelyet ő meg Johann kizárlak a Traun–parti kastélyból.

Róbert Schillertől jött és Charlotte–tól. Róbert kellette életre a múlt alakjait, ő ébresztette fel a múlt zengő visszhangját. Róbert tulajdonképpen mindennapi jelenség volt. izmos, egészséges, jól öltözött, fiatal férfi.

Huszonkét évvel volt fiatalabb Nikinél. Nem látszott sem énekesnek, sem színésznek. Volt benne valami intelligens mindennapiság, A második vagy a harmadik látogatáskor találtak igazán egymásra. Johann feltárta az érkező Róbert előtt a zeneszóba ajtaját. De itt senki sem volt, mert Niki nem szeretett a zeneszobában komponálni, a hálószobájában dolgozott egy kis antik íróasztalon. Nikinek ritkán volt szüksége zongorára, mert azt, amit leírt, önmagában hallotta. Felöltözni ezekben az időkben nem szeretett.

Papucs volt rajta, meg egy roppant régi fekete tisztinadrág, amit Johann– nal együtt menteitek meg Mimi inkvizíciója elől, s egy hosszú bársony házikabát. Ez már Mimi stílusában készült: Habsburg főhercegek és monarchikus miniszterek elárvult szabója varrta, és oly fenséges és oly elhagyatott volt, mint maga a bánatos Schönbrunn. Nos, Robertnek már szabad bejárása volt, átfutott a zeneszobán s amint Niki feltűnt a háló ajtajában, hármas rokokólépéssel hajolt meg előtte, kezével három félkört írva le, képzeletbeli csipkés rokokókalapjával.

Róbert Schiller cs Charlotte világából érkezett, a megszelídített formáibantisztességessé vált német rokokóból, Niki pedig benne trónol a rokokóvilágban, az ifjúság sugárzó forróságában, ebben a felséges, tiszta és tüzes magaslati levegőben. Maga is Róbert módjára hajolt meg, majd szótlanul a zongorához sietett és egy édes, szenvedélyes melódiát, az ifjú Schiller nagy áriáját szólaltatta meg üdvözletképpen.

– Szervusz – bólintott köznapian és maian a zongora felett Róbertnek, de a tegezés, ami a német nyelvben sokkal többet jelent, mint a magyarban, egész életére barátjává tette Róbertét.

A LIBRETTISTÁKKAL EZÚTTAL KEVESEBB BAJ VOLT, a tárgyalásoknál Róbert segített Nikinek. Róbert jobban meg tudta magyarázni, hogy mit akar, eljátszotta az elképzelt jeleneteket. Ha csak Nikivel tárgyaltak volna, nem tudták volna magukból kiirtani a Balkán rózsája emlékeit és az emlékekből fakadó kipróbált sikerlehetőségeket. Róbertre feltekintettek, bár az énekes nem árulta el. hogy ő adta az ötletet és ő vágyott Schillert életre kelteni. Őt nem ismerték az írók a Múzeum–kávéházból, ahol az operettszerzők gyülekeznek; úgy érezték: egy magasabb világból való. Ha a librettisták Ischlben voltak, Mimi ismét visszatért a házba, átvette a vezető szerepet. Róbertet kedvelte, éppen úgy, mint Clementet. Mind a két férfiból a tehetség nagyvilági levegője áradt és ha tehetségüket Mimi nem is fogta fel a maga nagyságában, a nagyvilági tónus elbájolta. Charlotte a befejezés felé közeledett. A librettistáknak alkalmazkodniuk kellett a muzsikához s így több jelenetet át kellett írniuk. Ellenvetésük most nem volt. Róbert megértette velük, hogy alá kell rendelniük magukat a műfajnak s ugyanakkor hallatlanul előkelő módon tudatosította bennük, hogy új műfajt alkottak. Mimi hamarosan felismerte Róbert erényeit, amelyek nem elvont erények. Kurt is bővelkedett erényekben, de Kurt erényei merevek és hidegek voltak, mint egy klasszikus szoborcsoport.

Róbert erényei alkalmazkodtak az élethez; szeretetre méltó volt, tudott bánni az emberekkel, meghatóan szerény volt, de súlyosan magabiztos. Ő komponálta meg az egyéniségét, jól keverte meg képességeit s jól játszotta hozzá azt, ami hiányzott: a kompozíció sikerült.

Charlotte tavasszal készen állt a bemutatóra.

Sok megbeszélés előzte meg a döntést. Berlin és Bécs között haboztak.

Ha Niki összegezte a múltat, meg kellett állapítania, hogy kirobbanó, váratlan sikere Bécsben nem volt. Nem lehetett sima sikernek nevezni egyik bemutatóját sem. Már azután is, hogy a darab a közönség elé került, küzdenie kellett a sikerért, harcolni érte, mint a Balkán rózsája idején. A bécsiek nehezen értették meg, hogy mit akart. Idő kellett hozzá, hogy felfogják művei újszerűségét és magától értetődő szépségét. A bécsiek maradiak voltak, a Sárga lampiont is megbuktatták, mert a hagyományok és véleményük szerint az operetthősöknek boldogoknak kell lenniük. Niki nem szívesen állt volna a bécsiek elé ismét egy kísérlettel, amely csak műfajában volt kísérlet, de minőségében műalkotás. Róbert is vágyott Berlinbe. Tudta, hogy Bécsben a közönség feltekint az operára, még azok is, akik nem járnak oda. És ő, bár módjában lett volna, nem újította meg szerződését. Szabad akar maradni, amint mondta, ezentúl csak szerepekre szerződik. És most a fiatal Schiller szerepére akart szerződni. De ő is viszolygott attól, hogy Európa első operaszínpadát elhagyva, átmenjen a szomszéd utcába egy operettszínházba. Okos ember volt. Nem voltak kétségei afelől, hogy a hangja meddig terjed. Azt is tudta, hogy az idő múlik és a hang együtt múlik az idővel. Erről Nikinek nem beszélt, de ha Niki felveti a kérdést, becsületesen megvallotta volna: tudja, hogy mint operetténekes, még hosszú évekig színpadon maradhat, az opera azonban egy– két év alatt megfosztja hangjától. Niki tudta ezt, de arról is meg volt győződve, hogy az énekes nem számításból jött hozzá, hanem azért, mert valóban meg akart teremteni és vele akart megteremteni egy új műfajt. Operettszínpadokon Niki nélkül is el tudott volna helyezkedni.

Niki szívesen választotta a bemutató helyéül Berlint.

Amikor a német lapok közreadták a hírt, hogy a Charlotte ősbemutatóját Berlinben tartják, Niki nyilatkozott a német lapoknak. A nyilatkozat jellemzően Niki– nyilatkozat volt. Tapintatos, finom s amellett nem nélkülözte azt a naiv őszinteséget, amely Pesten gúnyos megjegyzéseket szokott kiváltani. De a berlini közönség más volt. S mások voltak az újságírók is. Niki – amint mondta – úgy érzi, Berlinben kell bemutatnia azt a művét, amelynek hőse a németek nagy költője. Pesten egy ilyen nyilatkozat után az okos gyerekek fölényes krokikat írtak s a kabarékban kuplékat énekeltek volna arról, hogy a nemzeti hősök színpadi útlevele meddig terjed. De a német főváros kellemes, udvarias gesztust látott Niki nyilatkozatában. A próbák a szokott módszerességgel, pontosan megállapított időrendben folytak. A zenekar nagy volt, de tekintettel Niki muzsikájára, még meg is erősítették. A kórus kifogástalan és egy sereg friss szép leányt szerződtettek a második felvonás nagy báljelenetébe. A kosztümök tervezése elött a rendező a képtárakban folytatott tanulmányokat, részletes viták után döntötték el a francia és a német rokokó közti különbséget. Róbert ruháit Schiller ifjúkori arcképeiről és Schiller rajzairól másolták. A színpad teljesen naturális volt, valóságos orgonabokrok, lugasok, gyertyás széllámpák, csörgedező patak, füves erdei tisztás. Berlin ebben az időben a legmodernebb színpadi technika lázában égett: a prózai színházakban vetített díszletekkel, ferde színpadokkal, fénydíszletekkel dolgoztak: a közönséget a sok túlzott, vad színpadkép után jólesően érintette a Charlotte bájos, gyöngéd majolikaszínekben pompázó rokokó kertje, szalonja, házatája. ruhái, levegője. A színházba háromezer ember fért és a háromezer ember nem mintha szórakoznék, hanem mintha kötelességét teljesítené, feszülten figyelte az előadást; a megfelelő helyen tapsolt, lelkesedett, nevezett és érzékenyedettel. Niki nem látott még ehhez hasonló fegyelmezett, jó közönséget. Az első három este ő vezényelte a zenekart.

Tiszteletadó taps fogadta, mikor megjelent a pulpituson, a berliniek nem vitték túlzásba a vendégszeretetet. De az első felvonás után, miután meggyőződtek róla, hogy a komponista megérdemli az elismerést, ijesztő robajként tört ki a háromezer ember hatezer tenyerének tapsa. Niki rég élt át ilyen méreteiben is hatalmas estét. A siker nagy volt. de nagyok voltak az arányai is. A szünetben Róbert öltözőjében ült; ide jött fel hozzá Mimi és Clement. Mert Clement, amint mondta, eljött megnézni, hogyan énekel költőtársa.

– Ha hamarosan meghalok, remélem, engem is eljátszik Róbert.

A Charlotte olyan diadalt aratott, hogy a kisebb színházak is elővették Niki régi, már játszott darabjait s újabb sikersorozatot indítottak el. A Charlotte–hoz hetekkel előbb kellett jegyet váltani, és bár ősszel mutatták be, még karácsonykor sem lankadt az érdeklődés. Ebben az esztendőben történt, hogy karácsony előtti vasárnapon – a közismerten legrosszabb színházi napon – Berlin öt színházában adták Niki darabjait, mindenütt telt nézőtér előtt.

Niki boldog volt. Most biztosan, határozottan, világosan érzékelte a boldogságot. Életének új korszaka kezdődött s ezt nem utóbb állapította meg, ahogy az ember visszanéz az életére, hanem még akkor, amikor belépett az új korszakba. Mindez olyan volt, mint a fiatalság. Igen, egészen olyan, mint a fiatalság; a fiatalság megaláztatása, bizonytalansága és nyugtalansága nélkül.

NIKIT ELKAPTA A MUNKA, belevetette magát a sodrába, ahogy annak idején, amikor először rohanta meg az ifjúság vad lendülete, vetette magát bele a mulatságba. A Balkán rózsája óta is állandóan dolgozott, de azt a munkát nem lehetett hasonlítani a maihoz. Akkor a pénz hajszolta őt, nem is azért, mert ő kívánta a pénzt, hanem mert mindazok, akiknek a sorsa az ő sorsához fűződött, torkon ragadták a sikert és gyorsan akartak meggazdagodni. Az hajszolt munka volt s bár mindig élvezte a nagy tempót, megesett, hogy nem szerette azt, amit csinált. Így volt ez a Monaco hercegével, és még néhány más művével, amely később az ő hidegségét és ellenszenvét igazolta, nem úgy, mint a Monaco hercege. Igen, az első sikert követő hajszás években is éppen ilyen sokat dolgozott, mint most, de akkor a munka megismétlése volt a nagy sikernek, nem csábított benne az újszerűség szépsége. Nem nemesítette meg a nagy alkotások aranyfedezete.

Fiatalkorában, amikor még nem alkudott meg vágyaival, klasszikus zenéről álmodott, ma már tudta, hogy akkor tévedett, azaz nem is tévedett, de nem tudott körvonalat adni a vágyainak. Most érkezett el élete igazi zenéjéhez.

Ez a zene egyéni, tiszta eszközökkel megalkotott, őszinte és emberi. Az élete nagyobb felét bejárva mondja el zenében mindazt, amit az életről megtanult. És csodálatosan jó és boldogító érzés, hogy ezek a mondanivalók együtt születtek vele, végigkísérték az életén, készen voltak benne, csak eszközei nem voltak még elégségesek ahhoz, hogy mások számára is kifejezhesse.

Versenytársai, akik vele együtt indultak el, negyedik vagy ötödik operettjüknél tartottak, ügyes üzleti politikával – hiszen a bécsi operett világmárka és olyan szükségleti cikk, mint az angol tea, vagy a francia selyem – meggazdagodtak és élvezték munkájuk vagy tehetségük gyümölcsét.

Négyen vagy öten voltak, kezdetben vele egyenrangú komponisták, részben bécsiek, részben magyarok, valamennyien megálltak eredményeiknél, nem törtek feljebb, nem kerestek más témát és új formát. Önmagukat ismételték és amennyire ízlésükkel összefért, engedményeket tettek a jazznek. De egyik sem tört magasabbra, egyikük sem kísérelte meg a lehetetlent, újat adni az ismét halódni kezdő műfajnak, vagy új műfajt teremteni.

Niki mert.

Megint nekivágott és nem elégedett meg a Charlotte sikerével, tovább igyekezett felfelé. A librettisták az első nagy siker után elfogadták alárendelt szerepüket.

Belátták, hogy már a Sárga lampion idején engedelmeskedniük kellett volna Nikinek s megvalósítani elképzeléseit.

SZERENCSÉS EMBER – MONDTÁK MAGUK KÖZÖTT, de a második és a harmadik nagy siker után már nem beszéltek a szerencséről. Nem véletlen, hogy Charlotte sikerük. Úgy látszik, hogy az idő megérett Charlotte számára és Charlotte a kellő időben érkezett.

A szokott dolgok következtek. Ez mindig így van a színházban. Az igazgatók is, a librettisták is ismételni akarták a Charlotte sikerét. Az operettszínpadokon megjelentek a történelmi figurák. A másik három, Nikitől már messze elmaradt operett– komponista és a fiatalok, akik most kezdték pályájukat, történelmi memoárokba elmerülve ültek otthonukban és a Múzeum–kávéházban és a színpadi ügynökségek vezetői, családtagjai és alkalmazottai sietve frissítették fel történelmi tudásukat. Különféle korok jelentek meg az operettszínpadokon, a közönség megismerkedett I. Katalin életével és korával operett–megvilágításban, a francia királyok kegyencnőivel, a híres magyar csodalovassal, sőt még a szegény, jelentéktelen francia romantikában nagyra nőtt Reichstadti herceg is bevonult a színpadra, hogy francia trónjára vágyakozva énekeljen néhány valcert. Az utánzók rárohantak Niki útjára, telehemzsegték, megtöltötték és előretörtek. Niki bosszankodott. De Falkner mosolygott.

– Legalább még szélesebb rétegekben keltik fel a közönség érdeklődését és telebeszélik a fejét azzal, hogy ma az operett nem lehel más. Ez nem baj. Amit mi csinálunk, az már úgysem operett.

Róbert visszajött Bécsbe, átadva szerepét Berlinben egy másik tenornak, hogy itt elénekelje Schillert. A bécsi igazgató nem akart elmaradni berlini kollégájától. Igényes, szép előadásban mutatták be a Charlotte–ot; Róbertet kissé neheztelve fogadta a közönség, haragudtak rá, hogy hűtlen lett hozzájuk, de az énekes pillanatok alatt visszahódította az embereket. Bécs eddig csak az operából ismerte őt, most magával ragadta a közönséget hajlékony, kulturált hangjával, megjelenése szuggesztivitásával és színészi képességeivel. Louis óta nem volt ilyen színész a bécsi operettszínpadon, csak éppen Louis nem tudott énekelni. Róbertból pedig megvesztegető szépséggel és forrósággal ömlöttek Niki melódiái. Falkner csak száz estére szerződött Bécsbc, azután vissza akart térni Berlinbe. Amint mondta, ott nagyobbak a lehetőségek. Közelebb van Angliához és Amerikához. Niki nem szerette volna elveszteni s megemlítette, hogy a berlini közönségnél aligha kívánhat jobbat magának. Róbert levette a szemüvegét, gondosan megtörülgettt, mint mindig, amikor a válaszon töprengett. Akart valamit mondani Nikinek, de aztán mégsem mondta. Róbert jó művész volt, de igen tárgyilagos és józan ember. Figyelemmel kísérte az életét. Már akadtak olyan jelenségek, amelyek gondolkodásra késztették. Megtörülte a szemüvegét s feltette.

– Kérdés, hogy meddig lesz az én közönségem – szólt végül.

Niki elengedte a füle mellett ezt a sóhajt. A háborút vesztett, nyomorúságban és ugyanakkor erős kapitalista fejlődésben élő Németországban zűrzavarosan forrongtak az eszmék, az énekes megítélése szerint inkább a tragikus összeomlás, mint a tisztulás felé tartottak. De Róbert arra már rájött – ez volt az, ami Veégh kadétot felbőszítette – , hogy Nikit nem érdekli a politika. Meg olyan viszonylatban sem érdekli, ha a politika eseményei károsan vagy szerencsésen hatnak a színházra. Nikit csak a mű érdekli és az, hogy a színház és az énekesek mennyire tudják tökéletesen kifejezni a művét. Az élet, a körülmények és mindaz, ami körülötte van, csak annyiban lényeges, hogy biztosítsa nyugalmát.

Róbert tehát nem bocsátkozott politikai jóslásokba, a Bécsben töltött száz napját arra használta fel, hogy megbeszélje Nikivel a következő dalművet. A mese ismét egy jelentékeny férfifigura köré csoportosult. De ki legyen ez a férfi? Az egyik librettista megszédülve a Múzeum–kávéházból szétáradó történelmi méregtől, Napóleont ajánlotta. Clement – ő szerényen félrevonulva ült a megbeszélés alatt Niki bécsi dolgozószobájában – felnevetett.

– Napóleon? Életének melyik epizódja? Én Brumaire tizennyolcadikát ajánlanám, amikor gárdistái kimentik a szenátusból. Kitűnő alkalom egy áriára, mert tudvalevő, akkor belészorult a szó.

Róbert sietve tiltakozott. Nikinek sem tetszett az ötlet. Niki nem sokat foglalkozott a történelemmel, Napóleont császársága csúcsán ismerte csak, amikor már kövér volt. Egy kövér ember nem lehet operettbonviván. Okulva a Charlotte sikerén, ismét művészt választottak. Ezúttal Tartinit. A művésznek több lehetősége van a színpadon, a szerep színesebb, tágabb.

– Ó, az ördögi hegedűs – szólt elégedetten Clement. – Végre Niki misztikus lesz. Kíváncsi vagyok, hogy keveri a színeket és tud–e borzadályt kelteni a muzsikával? – Legyintett. Biztos, hogy tud, hiszen ő mindent tud.

– Ha akar – jegyezte meg Róbert.

NIKI MEGKOMPONÁLTA TARTINIT. A zene nagyvonalú volt, hatalmas, gazdag, vérbő, drágakőszerűen tündöklő. Clement megtalálta benne a misztikus elemet, egy csodálatos hegedűszóló beszélt olyan titkokról, melyek évtizedek óta rejtőztek Nikiben. Róbert Berlinben énekelte Tartinit. Bécsben Niki megpróbált valami újat. Tartini szerepét egy baritonista kapta, mély és érdekes színész. Az alak démoni képességeit hangsúlyozta, borzongást keltett a nézőben. A bécsi Tartiniról el kellett hinni, hogy megölte a feleségét. Ez az ördögi hegedűs, ez a vad, kalandor virtuóz félelmes volt és ijesztően vonzó. Niki ezt az alakítást tartotta jónak, nem értett egyet a közönséggel. A közönség a primadonnát ünnepelte, az az olasz barokk–színpadon ragyogó páduai dámát alakított. A berlini Tartini nélkülözte a démoni elemeket. Róbert megkomponálta magának a figurát, egy olyan művészt mutatott, aki az olasz barokk pompájában él, bejáratos a legelőkelőbb körökbe; a művész gőgjével bánik az előkelőségekkel. Róbert okos színész volt, az alkotás nem ragadta magával, számolt a közönség értelmi képességeivel. Számolt a közönséggel és a műfajjal. Tenor a színpadon nem lehet démon – állapította meg s megelégedett azzal, hogy csak a muzsika képviselje a misztikumot.

Hatalmas sikere volt, s amikor szokás szerint ismét megjelent Bécsben, hogy a maga Tartinijét megismertesse régi közönségével, a darab kivirult, egy újabb százas sikerszéria kezdődött el.

Niki nem tudott megállni. A muzsika követelően rohant rá, megrázta, mint a vihar, felkapta, magával vitte mint az árvíz, és lobogott benne, mint a tűz. Ha megkérdezték volna, hogy mit érez, csak ezekről az elemekről tudott volna beszélni. A pesti színházi újságíró bizonyára kigúnyolta volna, pedig Niki pontosan és szabatosan fejezte ki magát, amikor egyszer Clementnek ezekről az erőkről beszélt.

Komponálnia kellett, mert valami kényszerítette. Zúdultak rá a dallamok, formát kellett nekik adni. Nem voltak már kétségei, alig– alig küzdött a művészet törvényeivel, jóformán mindent készen kapott, csak át kellett engednie magát a teremtés óráinak.

– Mintha diktálnának nekem – mondta egyszer Clementnek.

Clement tréfásan, mint mindig, de aggódva jegyezte meg, hogy túl sokat dolgozik. Nem lesz–e ebből baj? Nem a muzsika minőségét féltette, az izgatta, hogy Niki agyondolgozza magát. Már nem volt fiatal.

– Mintha diktálnák – ismételte Niki vagy mintha öntenék belém... Nehéz ezt megmagyarázni, de nagyon könnyű csinálni. Hidd el, ha nem volna könnyű, nem csinálnám. – Közelebb hajolt Clementhez, a hangja halk lett.

– És ha nem csinálnám, nem lenne nyugtom. Bűntudat fogna el, mintha eltékozolnék valamit, ami nem az enyém és amiről egyszer számot kell adnom.

De még ha nem is akart volna dolgozni. Róbert akkor sem hagyta volna nyugton. Azelőtt Mimi ösztökélte munkára azzal, hogy gyöngéden megteremtett minden munkalehetőséget s a zeneszobában néma szemrehányással várta a komponálás elől bujkáló Nikit. De most Róbert jelentkezett. Róbertnek minden esztendőben kellett egy új szerep. A két művész után énekelt egy tragikus orosz nagyherceget, aztán egy spanyol világfit. Mindig sikere volt, neve egyre jobban fénylett. A külföldi bemutatókon meg kellett jelennie Nikinek is. Körútra indult, átment Amerikába, bejárta a kis északi államokat. Ezekben az országokban mindenütt játszották még a Bulkán rózsáját, a viszontlátás a szerző és a közönség között elragadó volt. A bemutatókon többnyire Róbert énekelt, majd átadta a szerepet a helyi tenornak. Niki ismét az első siker szédült, forgatagos idejébe érkezett. Akkor csodálatos és megrázó élmény volt, annyi kudarc és oly hosszú szegénység után nyakig merülni a sikerben.

Most különös, mámorító visszhangja volt az ifjúságnak. Mindenütt azonos helyzetek, azonos körülmények, azonos izzó légkör.

Persze, az emberek mind mások voltak már és éppen azért tetőtől talpig felvillanyozó érzés, hogy ő még mindig ugyanaz, még mindig komponál, még mindig emelkedik, feljebb és feljebb.

Úgy száguldozta keresztül– kasul Európát és az Atlanti– óceánt, mint húsz évvel ezelőtt a szépséges Hanna éveiben. Most már autón járt, repülőgépen, s a hajóval öt nap alatt tette meg az utat Southampton és New York között.

Más vele egykorú férfiak tönkrementek a világháborúban, vagy nehezen megszerzett nyugdíjukat élvezték a grazi unalmas békében, vagy katonasírokban porladtak a csontjaik. Ő ma is az élet forró magvában élt, sikert sikerre halmozott, már nem tudta hová tenni a pénzét, mert az, hogy mit csináljon vele, rég megszűnt kérdés lenni. Hiszen elkölteni sem tudta, csak rakta és rakta egymásra. A nevét mindcnütt ismerték. Naponta körülbelül félezer levél érkezett a világ minden tájáról hozzá: jóval elmúlt ötvenéves, s a muzsika még mindig jött és jött feléje, éppen olyan dús és szüntelen áradásban, mint a pénz. Még mindig nyugtalan volt, zaklatott, még mindig sietett, mentette a perceket és rabolta a nyugalmat a világtól, a dicsőségtől, a társaságtól és a szerelmektől, hogy komponálhasson.

Ősszel Velencébe utazott, mert a legutolsó, spanyol témájú dalművét ott mutatták be ünnepi játék keretében, Róberttól és azzal a magyar énekesnővel a főszerepben, akit a pesti operától csalt el a darabjai számára és világhírességet csinált belőle.

A bemutatónak, mint most már öt éve minden darabjának, nagy sikere volt.

Úgy látszik, már nem érhette kudarc. A közönség nem komponistának tekintette immár, hanem intézménynek, mint az élet, vagy a világ valamelyik örökkévaló jelenségének.

– Téged – szólt Clement, mert velük ment Velencébe – csak csodálni és tapsolni lehet. Te már olyan nagy vagy, mint egy nemzeti himnusz, amelyet hallva mindenki feláll, inkább kegyeletből, mint meggyőződésből. Vagy olyan vagy, mint a londoni köd, amelyet, akármilyen rossz is, nem lehet megszüntetni, tehát, ha megvan, az angolok büszkék rá.

Niki nevetett. Szerette Clement csípős őszinteségét, emlékeztette Veégh kadétra, Veégh kadét pedig az ifjúságra. Az előadáson Niki dirigált és csak a banketten kerültek össze megint Clementtel. Clement a szép primadonnával tréfálkozott, de Niki észrevette, hogy a szépasszony nem köti le, időnként vizsgálódó, elmélyült tekintettel néz rá.

– Félreáll a nyakkendőm? – kérdezte Niki, amikor a mulatság után, hajnal felé gyalog indultak a szállodájukba. A hajnal tompa rózsaszínre festette a sötét házakat, egy gondola úszott el mellettük. Valaki énekelt, a nagy áriát énekelte, a második felvonás szerelmi vallomását, ezt a zengő, lobogó, ősien szerelmes dalt. Az énekes alighanem a második szereposztás tenorja lehetett, tökéletesen futtatta végig hajlékony hangját a melódia vonalán.

– Ez az – fogta meg Clement Niki karját –, ez az, hallod? Ezért figyeltelek. Mi ez? Ezt magyarázd meg nekem! Nyolc taktus a legszabályosabb, legszebb szerelmi vallomás és most itt a dallam felugrik a levegőbe, kétszer–háromszor bukfencet vet, mini egy vad bohóc, kineveti azt, amit az előbb énekelt s aztán újra visszamegy a helyére s olvadékonyan könyörög tovább. Tudod te, hogy ki vagy? Miért csináltad ezt? Magyarázd meg nekem, ha egyáltalán meg tudod magyarázni.

Niki a barátja felé fordult, felnézett rá, nem válaszolt. A dal még úszott utánuk, csak most vette észre, hogy megint a Doge–palota előtt járnak.

Megint ?... Nem a tegnapra gondolt és nem a tegnapelőttre, nem arra a néhány napra, amelyet most töltött el Velencében, hanem a harminc év előtti első találkozásra. Amikor Pietróval járt itt. A Doge– palota holdfénybe burkolózott, oly erővel, olyan teljességgel, hogy a fény nem a levegő egy világító fajtájának látszott, hanem tapintható anyagnak. A ragyogás visszaverődött reájuk az épület sötét ércnek ható felületéről, maguk is fénybe merültek.

– Úgy látszik, nem tudod megmagyarázni – szólt Clement egy kis várakozás után. Niki arcéle merev volt. A dal még mindig kísérte őket, a paloták ablakaiban láthatatlan közönség hallgatta, mert amikor az ének elhalt innen is, onnan is, az árnyékok mélyéből, mint csattogó szárnyú madarak, felszállt a taps.

– A Monaco hercegében van egy szám. amely már régóta foglalkoztat engem – folytatta Clement. – Az öreg király dala ez.

– Ó! – legyintett Niki és vállal vont.

– Semmi legyintés és semmi vállvonogatás. Ha nem tudnád, az a dal évszázadokra szól. Lehet, már azt sem fogják tudni, ki komponálta, de éneklik. Izgatott, miért csináltad ezt úgy, ahogy csináltad. Mi van mögötte?

– Belekarolt Nikibe, mintha attól félt volna, hogy megszökik a válaszadás elől. – Az öreg király a szerelemről énekel, arról beszél, hogy szerelmes és maga is csodálkozik azon, hogy szíve szeret. Bocsásd meg, ha rosszul fejezem ki magam, semmi szaktudással nem rendelkezem zenei téren, én vagyok az a boldog bivaly, aki kritikamentesen legelészik és csámcsog a muzsika virágos mezején. Hát kérlek szépen, ez, amit az öreg király énekel, karikatúra; hallom, hogy nevetnek a hangok, az egész zenekar csúfolódik.

Te mulatsz a vén szamáron, aki korához méltatlanul szerelembe esett. Ez a dolog egyik része. Meg vagyok róla győződve, hogy a konkurens operettszerzők ezzel megelégedtek volna. Te nem. Mikor írtad a Monaco hercegét? – kérdezte és azonnal megfelelt magának. – Gondolom, kilencszáztíz körül, tehát több, mint tizenöt éve. Már akkor is megvolt benned ez a furcsa kettősség. Mert mialatt az öreg király a színpad elején a maga kis hehegő dalát nyögdécseli, háta mögött megszólal a férfikórus egy mély, forró, komolyan szerelmes melódiával. Azok ott hátul elandalognak a szerelmen, értelmesen, elragadtatva zengenek. Szeretném tudni, miért csináltad ezt? Pusztán művészi hatás? Vagy csak magadat szórakoztattad ezzel a kettősséggel? Tudatosan tetted vagy ösztönösen? És ha tetted, miért tetted?

Niki megállt Clement mellett, elgondolkozva, szinte kétségbeesetten dörzsölte meg a homlokát.

– Erre gondolsz? – kérdezte végül és a muzsikusok módjára pam– pam– pam– okal dünnyögölt.

– Igen, erre – szólt Clement olyan higgadtan, mint aki végére jár a kérdésnek és nem hagyja magát mellékutakra terelni. – És erre a másik dalra, mert ennek a kapcsán jutott eszembe ez a régi zenei vicced. Mit akarsz itt?

A tenor Conchitának könyörög, hogy látogassa meg őt, epedve várja, nyitva hagyja az ajtót, ellátja mindennel, amit szeme– szája megkíván, szíve csak érte dobog, meghal érte és így tovább... De mikor mindezt elmondja, miért tör ki belőle közben egy gúnyos, komisz kacagás, miért viháncol, mint egy gátlástalan bohóc? Ahogy az előbb mondtam, az az érzésem, hogy az áradó, lángoló dallam hirtelen megszakad, a szerelmes átalakul viháncoló bohóccá, aki csúfondáros kacagás közben bukfencet vet, többet egymás után, hentereg, azután újra lírai pózba mered és átadja magát a dallam pátoszának.

Clement megállt, maga felé fordította Nikit.

– Ismét kérdem, tudsz erre nekem válaszolni?

– Várj csak! – szólt szelíden Niki, mert meghatotta, hogy Clement ennyit foglalkozik vele. Minden siker ellenére még mindig idegesítően szerény volt. – Hadd gondolkozzam rajta. Úgy elmerültem a múltba, nagyon régen jártam itt, azokra az időkre gondoltam, amikor először jártam itt. – A szeme végigfutott Clementen, Clement magas volt és középkorú. E különös éjszakában Niki Pietrót sejtette maga mellett, mert az ifjúság fénylett a holdfényben és az ifjúság visszhangzott a tenger egyenletes hullámverésében. Pietro nem sokkal volt magasabb mint ő, kicsi és vékony legény, lázas gesztusokkal s lobogó, sötét szemmel. Hajója hosszú esztendők óta alszik a tenger fenekén. – Várj csak – ismételte – , hogy is van ez? Kettősségről beszélsz – bólintott –, igazad van, kettősség van itt, de csak most, hogy mondod, jöttem rá. Nem tudatosan csináltam, ösztönösen csináltam. de most örülök, hogy így csináltam. Persze, azt is mondhatnám, hogy az ellentétek adják meg a muzsika súlyértékét, vagyis az ellentétek emelik ki egymást. Ha az öreg király hehegése mögött nem zengene a kar meggyőződéssel a szerelemről, szürke volna az egész ügy, vagy egy kicsit közönséges, mindennapi, banális. Egy nevetséges, öreg szerelmes... Azt hiszem, a kórus azért olyan mély és forró, mert én nagynak és csodálatosnak tartom a szerelmet, bárkiben gyullad fel. – Megindult Clement mellett. – Gyere!... Szóval, így zárhatnám le a kérdést: az ellentétek értéke.

– Így zárhatnád le, ha nagyképű volnál, de nem vagy az. Ha tudatosan tetted volna, imponálna mesterségbeli készültséged, de mert ösztönösen csináltad, csodállak.

– Ne mondj ilyeneket, Clement – hárította el gyanakodva a dicséretet Niki. Clemetnél sohasem tudta az ember, mikor beszél komolyan.

– Ezzel nincs vége az ügynek. A bukfenc itt a Conchitában tudatos vagy ösztönös?

A kérdés szigorúan hangzott. Niki zavartan elmosolyodott.

– Ösztönös. Csak most, hogy figyelmeztettél rá, vettem észre, hogy megtettem. S bevallom neked, szeretném tudni, miért tettem. Hiszen szeretem a szerelmet, azt mondhatnám tisztelem. A lét legnagyobb érzésének tartom. – Kissé ijedten tekintett fel Clementre, nem neveti–e ki?

– Persze, hogy annak tartod, hiszen állandóan arról énekelsz. Muzsikád telítve van szerelemmel, tulajdonképpen nem is tudsz másról, mint szerelemről. Lehet, te nem vagy vele tisztában, de én már rég tudom, ez a magyarázata eddig meg nem ért és az egész földkerekségre szóló sikerednek. A szerelem, ez az egyszerű ösztön, ami végeredményben az élet lényege, benned a maga egyszerűségében és a maga nagyságában nyilatkozik meg. Ezért ért meg téged és énekel minden ember. Szóval, nem tudod, hogy miért tetted? Én tudom. Te, mióta az eszed tudod, szerelemben élsz, de az éleiben nem jutottál el az igazi értékig. És ez a titokzatos, furcsa kis valaki, aki ott villódzik, szikrázik, bujkál a műveidben, kineveti Conchita lángoló szerelmi dalát. Mert legyünk őszinték, Niki, te a valóságban sohasem érezted a szerelem fájdalmát, kínját és veszélyét. Igaz?

Niki kissé sértődve kapta fel a fejét. De nem tiltakozott. Gondolatokba merült.

– Persze, most meg vagy sértve? – kérdezte Clement. Niki tűnődve hallgatott.

– Nem – szólt Niki végre vontatottan mert azt hiszem, igazad van. Most gondolkoztam rajta. Én átéreztem a szerelem minden kínját és örömét, minden változatát és fordulatát, de abban igazad van, hogy a muzsikában éltem át, amikor komponáltam, amikor dirigáltam és abban a bizonytalan időben, mikor még csak magamban hordtam a témát. És arra, amit nagyjából életnek neveznek, már nem jutott időm. – Kereste a szavakat, – Igen, azt hiszem, az csak árnyéka volt mindannak, amit a muzsikában átéltem.

Megindultak egymás mellett, lépteik visszhangosan kopogtak a fénylő éjszakában.

– De, hát fontos ez? – nézett fel Clementre Niki. – Élni valamilyen formában kell, és én a muzsikában éltem és élek ma is. – Legyintett. – A töbi nem fontos. Nekem legkevésbé.

KEZDJÜK EL– SZÓLT FALKNER. Mosolyogva lépett be Niki bécsi irodájába, és amint bezárult Broser kisasszony mögött az ajtó, szokott rokokó–köszöntéssel üdvözölte a vállalat főnökét. Róbert azért jött Bécsbe, hogy a Conchita tenorszerepét a szokásos száz estére átvegye. Jó kedve volt. A város örömmel fogadta. Falkner tapasztalhatta, hogy a siker nagyon hasonlít a szerelemhez. Jó taktikusnak kell az embernek lennie, hogy elnyerje. Adagolni kell az odaadást, a jelenlétet különös ajándékként kell nyújtani, s amint megszokottá válik, sietve távozni kell. Valahányszor visszatért Bécsbe, az diadalünnepet jelentett. Ha hűséges lett volna a városhoz, amelyből karrierje elindult, ha ottmarad, megszokták volna, mindennapi figurája lett volna a színházi világnak. Így nagy vendég lett, boldog viszontlátás és ünnepélyes öröm középpontja. A színház estéről estére megtelt, viaskodtak a jegyekért, bár nemrég heverte ki a város a válságot követő mostoha színházi éveket. Több színház állt évekig zárva, és most az egyre szélesebb és erőszakosabb hullámokban terjedő jazz közönséget hozott az újra megnyíló színházakba is. Niki versenytársai anélkül, hogy felhívták volna rá a közönség figyelmét, szendén, alattomosan átvették a jazzstílust. De ismét Pestről indult el egy valóságos jazzkomponista, megint egy magyar. Képzett muzsikus volt, de a jazz nyelvén komponált, meghökkentően, temperamentumosan, s ami a leglényegesebb, nagyon tehetségesen. Ez a fiatalember nem azért komponált jazzt, mert ez most divatos volt, hanem azért, mert csak ezen a formanyelven tudta kifejezni önmagát, Rendkívüli sikere volt s úgy mint egykor Niki, rövid idő alatt népszerű lett Európában. De ő Pestről nem Bécsbc, hanem Berlinbe tette át a székhelyet. A nagy modern város, ez az új város, amelyben oly kevés volt a tradíció, illett a jazzmuzsikushoz. Természetesen darabjait Bécsben is adták és a régi versenytársak mellett ezzel a nagyon gazdag tehetséggel kellett Nikinek megküzdenie. De mindez már nem érintette őt. Az idő megérett, az élete beteljesedett és művei felülemelkedtek mindazon, ami múló sikert jelentett.

Niki az asztalnál ült, ennél a hatalmas trónszerű alkotmánynál, amelyre Broser kisasszony diadalmasan terítette szét a külföldi elszámolásokat.

Róbert lendületesen lépkedve át az arany medaillonos szőnyegműremeken, megállt Nikivel szemben. A monokliján keresztül egy pillantást vetett a végösszegre, majd halkan füttyentett s a monoklit szemüveggel cserélte fel.

– Hány világváros ez? – kérdezte halkan. Niki megértette azonnal.

– Harminc nagyváros – válaszolt szerényen. – Ebből tíz főváros, a többi nagyrészben angol és amerikai ipari központ vagy kultúrközponté vagy más efféle. Tudod, hogy Amerikában már óriásiak a nagyvárosok s azt is tudod, hogy Anglia vidéki városaiban dől el a tulajdonképpeni siker, mert csak a vidéki körút után jut be az ember a fővárosba. De ha bejut, ebben az óriási városban évekig adják. A Három apacsleány már negyedik éve megy Londonban egyfolytában. Őszintén szólva, szeretném, ha abbahagynák, mert a Charlotte– al vagy a Tartanivel szeretnék oda bevonulni.

– Vagy valami mással – szólt figyelmeztetően Róbert.

– Szóval, azt akarod elkezdeni?

Niki tudta, Róbert mire gondol, már akkor tudta, mikor belépett a szobába. Mind a ketten becézték magukban a régi témát, a Sárga lampion változatát. Nikit nem hagyták nyugton az emlékek, Róbertét a szerep izgatta.

– Azt, igen azt. – Felsóhajtott. – Nem lenne teljes az életem, ha ezt a figurát nem csinálhatnám meg. Félek, kifogyok az időből.

– Mire gondolsz?

Róbert idegesen vállat vont.

– Történelmi időkben élünk. Nem szeretem a történelmi időket. A sors valami kis kíméleti időt adott nekem, de nagyon keveset. Sietnem kell, mester, fogjunk hozzá!

Niki eszméletében állandóan ott volt a téma. Nem tudott tőle elszakadni, kísérte őt, mint a bűntudat, csökönyösen, lerázhatatlanul. De félt tőle.

Nagyon szerette. Tartott tőle, ha még egyszer megbukik vele, nem lesz módjában harmadszor is színpadra vinni. Róbert sürgetésére volt szükség.

Róbert lankadatlan ösztönzésére, hogy ne térjen ki megint, ne kezdjen más munkába. Alig váltottak néhány szót, Róbert már össze akarta hívni a librettistákat, úgy akarta elindítani a munkát, hogy semmiféle ürüggyel ne lehessen megszakítani.

Broser kisasszony nem szerette Róbertét, féltékeny volt rá, az utóbbi időben sokkal inkább féltette Róberttól Nikit, mint Mimitől. Róbert több időt vett el Nikitől, erősebb szálakkal kapcsolódott bele az életébe. Amint egyszer Broser kisasszony Johannnak panaszkodott. Falkner a maga szörnyű sikeréhségével tönkreteszi Nikit. Agyondolgoztatja. Broser kisasszony ki nem állhatta a zenét. Egyrészt – ezt titkolta az egész vállalat előtt – botfüle volt, másrészt a muzsika elvonta tőle szerelmét. Johann, mint I. Ferenc József, borzadt minden melódiába és ritmusba kényszerített hangtól. Az csak zaj – szokta mondani. Amellett káros az egészségére.

Johann gazdája mellett a komponálás idejében maga is álszenvedte a féktelen munkatempó megpróbáltatásait, reszketett Niki egészségéért.

Mindketten gyűlölték a muzsikát, bár a bőkezű gazda ajándékaiból gazdagodlak meg. Broser kisasszonynak kövér bankbetétje volt, Johann– nak szőlője Burgenlandban.

A most következő hetek és hónapok ismét nehéz próbára tették Johann nyugalmát és Broser kisasszony szerelmét.

Niki dolgozott. Niki olyan tempóban dolgozott, ahogy fiatalkorában zongorázott. A régi barátai még emlékeztek arra a felejthetetlen jelenségre, amivé Niki a zongora mellett alakult. Nem egy ember, hanem démon nyergeké meg a zongorát. Niki keze alatt úgy szólt a hangszer, mint egy egész zenekar. Ha komponált, ugyanúgy átadta magát a munkának, a teremtés gyönyörű és vad önzésében nem törődve sem önmagával, sem másokkal. Nem utazott ki Ischlbe, mert azt akarta, hogy Róbert a közelében legyen. Róbert pedig minden este énekelt. De, hogy mégis meglegyen az az érzése, mintha elutazott volna a városból, kiment abba a barokk palotába, amelyet már évekkel ezelőtt vásárolt, de nem szeretett benne lakni.

Johann nyöszörögve követte ide.

A librettisták is vele jöttek, hogy el legyenek zárva Bécstől, a kávéházaktól, a pletykáktól és a színházaktól, hogy csak a témának élhessenek. Egy– egy szobát kaptak a palota első emeletén, azon a galérián, amely a történelmi nevezetességű kápolna kórusára vezetett. Mimi, aki kijött a palotába, hogy rendet teremtsen a munka megkezdése elött, ugyanezen az emeleten kijelölt egy szalont a librettisták számára. Hadd legyen nappalijuk is. De rendelkezésükre állott a két emelet magas könyvtárszoba is, valamint a csodálatos barokk zeneterem. Minden meghatározott időben történt; az alagsorban, ahol a személyzet tartózkodott, keretben kifüggesztve olvasható volt a házirend. A vendégszobákat a tapéta színe szerint nevezték és a házi telefonhoz külön vonalak szolgáltak. A szobák virágdíszét naponta cserélték, és ha a vacsorákon Mimi is megjelent, Johann fájdalomtól reszkető hangon közölte a vendégekkel, hogy méltóztassanak szmokingot venni. Az étkezések színvonala, stílusa és tartalma tökéletes volt, a fürdőszobák kifogástalanok, a személyzet mintaszerű; a nemrég divatba jött hangszórós rádiókkal a vendégszobák is el voltak látva.

Niki elfogadta Mimi rendelkezéseit, bár nem sokat tudott róluk, mert minden, ami körülötte történt, álomszerű volt. Időnként, ha kibukkant az alkotás mélyvizéből, kissé dühbe jött vagy emlékezett. Hát bizony, az első operát nem ily körülmények között írták Plankenauval és A tavasz madara sem ilyen ragyogó színtéren készült. De anélkül, hogy ezt határozottan tette volna, igyekezett nem látni a jelent. Megint az alkotás ifjúságában élt és az ifjúsághoz hozzátartoztak ezek a kedves árnyak. Megütődött, ha felpillantott és a barokk– kastély mennyezetének freskóit látta maga felett. Sokat gondolt mostanában Noelre és különös furcsa, puha ködből előbukkant Helen is.

Amikor leírt egy áriát, vagy kész lett egy finálé hangszerelésével, öntudatlanul a telefon után nyúlt, fel akarta hívni Helent, hogy elsőnek hallgassa meg.

Persze, itt volt Mimi. Hiszen Mimit is fel lehetett volna hívni, boldog lett volna, ha felkölti álmából és beengedi ebbe a forró, boldog világba. De Niki, sajnos, tudta, észrevette már szerelmük első hónapjaiban, hogy Mimi mindenhez értett, csak éppen a zenéhez nem. De itt volt Róbert. Róbert éjszaka is várta a telefont, sőt, ha vége volt az előadásnak, gyakran még a festéket sem mosta le magáról, beugrott híres Alfa Rómeójába – igen Romeo! – és kiszáguldotl a palotába. A kifüggesztett napirend és a szmokingos parancs ellenére többnyire egy fürdőkabátos, hálóinges, papucsos Nikit talált, aki csak éppen azért nem volt borotválatlan, mert nem volt elég ereje Johann erőszakának ellenállni, aki akár aludt Niki éjszaka, akár nem, kilenc órakor a meleg vízzel, a borotvával és a krémmel megrohanta s könyörtelenül megkopasztotta. Niki neglizsében volt, a librettisták sem voltak szmokingban, vagy írtak, vagy aludtak, vagy kártyáztak, vagy rádiót hallgattak. Az ódon, fennkölt palotának szemérmetlen konyak, feketekávé és dohányfüst szaga volt; e három anyag uralkodott a légkörben, a szellemi alkotás kellékei.

– Láthatok valamit? Van valami új? – robbant be Róbert Nikihez, lihegve a kacskaringós lépcsőktől.

Niki felpillantott erre az új arcra, amely néhány éve már kísérte az életét, sőt beleépült az életébe. Nem hasonlított Plankenauhoz. Pietróhoz sem.

Pankenauból valami hetyke, kedves bárgyúság áradt. Pietro örökös lobogás.

Kurt pedig lelkes és tanáros volt. Falkner majdnem a fia lehetett volna, de mégsem érezte fiatalnak. Öntudatlanul Noel helyére tette az életében. Noel is lelkes volt és okos.

Róbert kiragadta kezéből a kottalapokat, monokliját szemüveggel cserélte fel s már leült a zongorához, míg a sálat csavarta le a nyakáról vagy a kesztyűit húzta le. Szép keze volt, finom, vékony művészkéz, egy nagy briliánst hordott a kisuiján, ezt a férfiatlan szokását ki is pellengérezte egy pesti zenekritikus. Megint egy pesti... A briliáns ragyogott, ide– oda röpködött, amint Róbert kezei futkároztak a zongorán. Azonnal tudta, Niki mit akar azzal, amit leír.

Nemegyszer megesett azonban, hogy Niki meglepetten figyelt fel.

Róbert nem pontosan azt játszotta, amit Niki leírt, de így, a nagy üres házban, a mély és fáradt éjszakában megzengetve a hangokat, Niki hallotta, hogy az, amit Róbert játszik, jobb, mint amit ő leírt. Róbert tulajdonképpen azt játszotta, amit ő le akart írni, de a kimerültség meggátolta, hogy írja le, vagy továbbvitte a már felé közeledő, reá rohanó újabb muzsika, már azokban a hangokban élt s az előbbiekkel mostohán bánt.

– Így van ez, Róbert? – kérdezte s a kérdésben nyugtalanság volt, de nem rendreutasítás. Falkner érzékeny füle osztályozta az árnyalatokat. Megesett, hogy hazudott és szemrebbenés nélkül felelt: – Így. Niki fizikai állapotához szabta a választ. Ha nem látta nagyon fáradtnak, őszinte volt.

– Nincs így,de gondolom, így akartad.

Később, amikor Róbert elment, Niki kipróbálta mind a két változatot és majd minden esetben igazat adott Robertnek. Elfogadta a korrigálást harag nélkül. Kurt dühbe tudta hozni, bár Kurt is többnyire azt akarta, amit később ő is helyesnek tartott, de Kurt merev volt, Róbert pedig simulékony. És volt még valami. Kurt mindent tudott a zenéről, amit hivatalosan szentesítve tudni lehetett, Róbert nem tudott így mindent, ő szabad szellem volt és ösztönösen tehetséges, s az ösztönös tehetség a másik tehetség számára ellenállhatatlan erő.

A MŰ ELKÉSZÜLT, MIRE RÓBERT BEFEJEZTE VENDÉGJÁTÉKÁT BÉCSBEN. Niki kezdeti éveinek kínos bizonytalanságát érezte. Minden barátja, akiben bízott, elragadtatva hallgatta az új muzsikát. Ő egyik nap úgy hitte, jót alkotott, másik nap szerette volna az egészet elpusztítani, Róbert boldogan hirdette, hogy ez Niki legtökéletesebb műve. Niki neki sem hitt.

Magához sürgönyözte Kurtot, eljátszotta előtte az egész darabot. Kurt figyelmesen hallgatta végig. Egyre morcosabb lett, egyre merevebben figyelt, egyre gyakrabban köszörülte a torkát. Kurt szégyellte bevallani, hogy Niki muzsikája megrendítette.

– Látod – mondta jóval később, miután már az utolsó akkord is elhangzott és meghatottan kiköhögte magát most jutottál el oda, ahová fiatal korodban kívánkoztál. És ez a zene, amit te megalkothatsz és függetlenül attól, hogy te alkottad, vagy hogy én a barátod vagyok, örökéletű lesz.

Niki elpirult. Úgy állt Kurt előtt, mint diák a vizsgán.

– Na és – szólt végül – , milyen zene ez? Könnyűzene vagy komolyzene?

Kurtot feldúlta a kérdés. Nem is annyira a kérdés, hanem Niki hangja.

Fiatal hang volt. Az ifjúságukat idézte, a sugárzó, fájdalmas, boldog kalandot. Kissé nehezére esett a rég elfelejtett mozdulat – átölelte Niki vállát.

– Ez, öregem, nem könnyű s nem komolyzene. Ez nagy zene.

A következő szezonra Róbertet a szerződése Berlinhez kötötte. Így a Sárga mosoly ősbemutatója Berlinben volt. Róbert nem engedte, hogy a szerepet más énekelje őelőtte. Már a próbák előtt a fejében volt az egész énekparti, most a hős külseje, jelmeze, testi megformálása foglalta le. Kínai rajzokat szerzett, kínai könyveket olvasott, hogy beleélje magát a másik világba. Legalább egy tucat maszkot próbált, míg kialakította a végsőt és Pekingből rendelte meg jelmezéhez az eredeti kínai selymeket. Persze viselteurópai ruhát is és ezeket az európai ruhákat is újonnan készítette,hogy a szabó belevigye a színes ember európai öltözetének jelmezszerűségét.

Megtanulta a jellegzetes kínai mozdulatokat, a jó modor évezredes gesztusait s a mosolyt: a mosolyt is kereste, ezt a bölcs, tragikus mosolyt, amely mögé a kínai férfi érzésvilága rejtőzik. A mosolyok között is úgy válogatott, mint a kínai selymek között.

A berlini előadás után már nem lehetett kritikáról beszélni. Úgy látszik, az az idő elmúlt Niki életében, amikor kritizálták, az elfogulatlan bírálat és a vak rosszindulat már nem kapott hangot. Az elismerés elragadtatás volt,csak dicsérték és a dicséret különféle változatait mutatták be. Furcsa volt a méztenger,a fiatal évek egymást követő kudarcai után s a kudarcok keserű itala után. Niki eltűnődött a premier reggelén az újságok felett.

Milyen szertelen a sors... Nincs érzéke az adagoláshoz. Mennyit ért volna neki, harminc évvel ezelőtt vagy húsz évvel ezelőtt csak néhány sor ezekből a harsonázó himnuszokból. Tíz estén dirigálta a Sárga mosoly! Berlinben, és ezalatt a tíz nap alatt kézről kézre adták őt az államfő, a kormány tagjai, a külföldi követségek és az iparmágnások. Újabb méz– és fényáradat. Niki már nem tudta eléggé ízlelni a sikert, de Mimi tudatosan élvezte a dicsőséget. Ilyenkor kárpótolta őt az élet a Niki mellett töltött sötét és féltékeny napokért.

S a dicsőség fénye nem hunyt ki a hazatérés után sem. Amikor megérkeztek Bécsbe, Johann jelentette, hogy Nikit Budapestről keresték.

– Egy úr Magyarországról – jegyezte meg némi fenntartással. Johann Ischl környékéről származott. Megőrizte azt a gyanakvást és állandó rosz– szallást, amivel a császárhű osztrákok a megbízhatatlan magyarokat szemlélték. – Telefonálnom kell neki, ha az uraságok megérkeznek.

Az úr, akiről Johann ilyen hűvösen nyilatkozott, a pesti Operaház igazgatója volt. Nikit furcsa kis szédülés fogta el. Igaz, sokat szivarozott, pezsgőt is többet diktáltak belé Berlinben, mint amennyire kedve volt. De ez mégsem fáradtság, ez öröm. Az ifjúság kis meghökkenése, furcsa fajtája a boldogságnak és az alacsonyrendűségi érzésnek. Azok az előkelőségek ott Berlinben nem váltották ki belőle ezt az érzést, természetesnek találta, hogy ünneplik őt. Ez jár neki. De az idegenben volt és most a hazája jelentkezett és a hazája oly nehezen ismeri el az embert.

Nem azt az ellenséges, dühös örömöt érezte, amit a pesti librettisták és színigazgatók látogatása váltott ki belőle a Balkán rózsája után. Ez más volt, egészen más érzés. Mintha az öreg ezredes jönne el hozzá, vagy a hercegasszony ült volna kocsiba a pusztáján, hogy meglátogassa őt Mariska néni szobájában. Telefonált az igazgatónak, magához kérette. Megfékezte az örömet. Nem őment el hozzá. Még mindig külön laktak. Mimi a Hofburg mögött egy ötszobás lakásban, ő a nagy sarokházában, a vállalatával egy emeleten. De a magyar vendég tiszteletére az egész udvartartás átment a palotába, az előcsarnokban és a galériákon felgyújtották az összes lámpákat, a központi fűtés lihegve kezdett dolgozni, de a márványkandallókban is nagy fahasábok lobogtak. Az inasok felvették ünnepi egyenruhájukat. Mimi muszlinbársony kisestélyi ruháját, és arról is gondoskodott, hogy a tárgyalást követő vacsorán Clement és néhány külföldi diplomata is részt vegyen. Niki örült, hogy a felesége anélkül, hogy megkérte volna erre, villámgyorsan megrendezte a ceremóniát. Tulajdonképpen ő nem akarta elkápráztatni az igazgatót, nem is neki szólt ez a zászlódísz és kivilágítás. A hazájának akarta megmutatni, mi lett belőle, meddig emelkedett. Az igazgatót kissé meghökkentette a főúri pompa, nem mintha nem járt volna gyakran hasonló miliőben, az új magyar rezsim kedvelte a nagystílű, káprázatos fogadásokat. Csak éppen Niki kis alakja, közvetlensége, szerény udvariassága veszett el a hatalmas hatások között.

A direktor a Sárga mosolyért jött. Az államfő kedvelte Niki muzsikáját, ő kívánta, hogy az Operában adják elő legújabb művét. Megállapodtak a bemutató időpontjában. Az igazgató arra kérte Nikit, jöjjön el Pestre, hallgassa meg az énekeseket, ő döntsön, kit választ. Szabad kezet adott neki, felkínált mindent. Rendkívül udvarias, előkelő, finom tárgyalás volt. Bókra bókkal válaszoltak s időnként óvatosan oldalról pillantottak egymásra. Niki szeretett volna beszélni a régi időkről, a Tavasz madara szelíd bukásáról és életének arról a korszakáról, amikor boldog lett volna, ha koncertmesterként bejut az Opera zenekarába. De az igazgató hozzá képest fiatal ember volt.

Különben is félt feleleveníteni a régi emlékeket, mert Mimi ott ült velük és Mimi keményen őrizte Niki múltjának fennköltségét. A direktor nem sokat tudhatott Niki pesti múltjáról. Ez az idő a szomorúság homályába veszett s amellett a direktor nem látszott lírai lénynek; szabályos profilja volt, hidegen csillogó szemüvege. Inkább tanárnak. mint színigazgatónak hatott.

Niki megőrizte fegyelmezettségét.

A bemutatóig nehezen mentek a hónapok, nagyon vágyott Pestre menni és egyenesen az Operába érkezni. Erről, persze, senkivel sem beszélt.

Idegesen, unottan intézte vállalata ügyeit. Végre mégiscsak eljött a december, megérkezett Pestre. Szép tél volt, stílusos tél, a házak hóval takartak. A város tele volt emlékekkel: súlyosan, erősen érezte Ilonát.

Mindaz, ami a színházban történt, kissé álomszerű volt s így nem volt igazi íze. Az énekesek, a rendező, a zenekar, a díszletek, a kosztümök, minden, minden leborult előtte. Olajozottan, simán, zökkenés nélkül haladtak a dolgok; még csak egy alapos veszekedés sem támadt. Az énekesek áhítatosan hallgatták meg az utasításait, a zenekar, amikor először lépett a színházba, fanfárral fogadta. Zavartnak és bizonytalannak érezte magát, bár pompás modora és híres mosolya leplezte a belső bizonytalanságot. Nem a siker izgatta, nem félt a bukástól, inkább furcsa fájdalom bujkált benne.

Megérkezett ide, három évtized után, miután Európa és az egész világ igazolta. És abban, ahogy minden elébe omlott, nem a diadalt érezte, hanem az öregséget. Feljutott az élet ormára, ez igaz, de az ifjúság reménytelenül elmúlt.

A PREMIEREN Ő DIRIGÁLT. Most is, mint mindig, amikor a karmesteri pálcát a kezébe vette, kiszállt belőle minden személyes indulat. Bár egy földszinti páholyt fenntartott Ilona számára, mialatt dirigált, nem jutott eszébe, hogy a páholy felé nézzen, de mindennek ellenére melegítette a gondolattá talán nem is formált érzés, hogy Ilona ott van. És amikor egy nagy taps után meg kellett fordulnia, hogy megköszönje az ünneplést, a páholy bársonyos homályában nem látta, csak érezte egy női alak körvonalait és a briliánsok tündöklését. Az előadás végén, amikor ismét a függöny elé kellett mennie, odanézett. A páholy már üres volt, de a csokor bordó rózsát, amit ő készített a bársony karfára, más elvitte valaki.

Sem meghívás, sem telefon, sem levél, sem üzenet nem érkezett hozzá Ilonától. Az asszony hallgatott, Nikinek ez fájt, de nem ért rá foglalkozni a fájdalommal, a siker felfalta minden percét.

Az előadás hibátlan volt, a siker talán nagyobb, mint Berlinben. Pest, az okos, hideg, kegyetlen, gúnyos város jólnevelten és udvariasan meghajolt előtte. Ünnepelni jobban tudtak, mint bárhol máshol a világon. Niki virágok, deputációk, szónoklatok, bankettek és kacskaringós magyar dicshimnuszok gőzében élt.

A pesti bemutatót követte a világ minden nagyvárosában a Sárga mosoly bemutatója. Niki száguldozása ismét megkezdődött. Autón, expresszen, hajón és repülőgépen utazott a premierekre, dirigált, hajlongott, mosolygott; már nem tanácsokat, hanem parancsokat adott, nem győzte számlálni a pénzt, elolvasni a dicsérő kritikákat és kitérni a meghívások s a még mindig kínálkozó kalandok elől. Nem bírta figyelemmel kísérni az idő múlását, a siker állandó lüktetésében élt. Az évek száguldottak egymás után és még mindig mindenütt énekelték és játszották a Sárga mosolyt; millió és millió kottája szállt szét a világon és millió meg millió gramofonlemezrc vették fel a kínai herceg dalát.

Niki időnként hazatért Ischlbc. Bécsbe vagy a barokk palotába, hogy pihenjen és aludjon, s hogy elmerüljön egy új témába. Mert a láz tovább lobogott benne, hiába múltak az évek. az örökkévaló ifjúság, az alkotás ifjúsága nem nyugodott meg. A szokott módszer szerint kora tavasszal kimenekült Ischlbc, hogy nyugodtan dolgozhassák. Megint tavasz volt, a krókuszok most törték csak át az avart, hogy kidugják bimbóikat a párás, meleg földből. Megint feketerigók futkostak és kiáltoztak a parkban s megint erősen és követelőzően lihegték illatukat a fenyők. Sűrű, súlyos, mély tavasz volt. Niki felkelt az íróasztalától, az ablakhoz ment. Lent a Traun futott szűk partjai közt. A víz dallamát figyelte: nyugtalan, izgatott, ragyogó dallam...

Nem vette észre, hogy amíg kinézett, többen jöttek be a szobájába. Azt sem, hogy hoztak magukkal valamit, csak a levegő mozgása és az érkezők kisugárzása érintette meg, megfordult.

Clement volt ott, Mimi és Mimivel meglepő harmóniában Kurt is. De itt volt Broser kisasszony is, különösen megdicsőült arccal és Johann. A szemtelen második inas is zavart, meghitt, boldog arcot öltött. Rádiót hoztak be magukkal, bekapcsolták, aztán Kurt érzékeny, finom kezével kinyitotta a rádiót. Pár percig csak a világmindenség zúgása hallatszott, nyugtalan, telített, susogó zűrzavar, de nemsokára dallam bomlott ki a káoszból, Róbert énekelte a herceg szerelmi vallomását.

Kurt ismét fordított egyet a rádión és a Sárga mosoly egy másik áriája hangzott fel angolul. Így folytatódott a varázslat, a pesti Opera is megszólalt, a bukaresti, majd olaszul énekelt ismét a kínai herceg, aztán franciául csicsergett és csattogott a szoprán, majd jellegzetes amerikai lágy és forró tenor – távoli néger beütés – könyörgött, aztán megint hűvös, szőke hangok északról énekelték a Mosolyt. Ötven rádióállomás adta ezen a napon Niki muzsikáját és mind az ötven ugyanazt a művet. A világmindenség tele volt Niki zenéjével, ahogy szálltak a hangok városrólvárosra, országok, tengerek és kontinensek felett, találkoztak, egymásba kapcsolódtak,elszakadtak, megint együtt zengtek, a szerelem lázával, lüktetésével, súlyával, aranyos bíbor színével festették be és sűrűsítették meg a földgömböt körülfogó levegőt. Igen,a világűrben ezen a napon Niki muzsikált.

Mimi hangosan zokogott. Kurt megilletődött, látszólag bosszús arccal nézte a cipőjét. Clementmosolygott, de úgy mosolygott, mintha álmodnék.

– Boldog vagy? – kérdezte két felcsukló zokogás között Mimi.

Clementés Kurt egymásra néztek. Mind a kettőt megsértette a kérdés; ügyetlen kérdés volt. A dolgok nem ilyen egyszerűek. De, mert Mimi meghatott és feleletet váró tekintete az urát kereste. Niki udvariasan bólintott. Boldog, persze hogy boldog...

Egyáltalán nem volt boldog; különös szorongás, sugárzó és láncoló öröm, felfokozottság, elmondhatatlan nyugtalanság hullámzott benne, s mindez a világmindenség felett, az elmúlás, a búcsú és ismeretlen örökkévalóság mélységei felelt. Nem tudta volna megmondani, hogy mit érez, oly erővel rohanták meg az évek, az emlékek, az erős markolású élmények, mindaz, ami egykor ő volt s amit most egybefoglalt ez a mosoly.

A Sárga mosoly... Hiszen ez tulajdonkeppen ő, ez a mosolygás ő maga. Ez volt az álarca, a fegyvere, a páncélja az élet ellen. Ez a mosoly vitte, segítette és védte meg, ezzel harcolt. A férfiak kissé üres mosolynak tartották, de kedvesnek. A nők szerették, elbűvölőnek találták: később híres lett a mosoly, majd, ahogy nőttek a sikerek, démonikus mosollyá vált, határos a csodával. Ez a mosoly segítette át a nyomorúságon, a kudarcon, a megaláztatáson és a sikerek sok veszedelmes buktatóján. És még mindig megvolt. Még több lett belőle, most már ki is dobta a világűrbe és onnan fénylett vissza.

Kurt még mindig forgatta a rádió tárcsáját, újabb és újabb állomásokat kapcsolt be. Ötven előadás különféle részlete tevődött össze egésszé, ötven egymástól messzire eső városból. Ötven előadás művészein keresztül s ötven különböző nyelven.

– Nyugodtan elmondhatod – szólt a párizsi Opera Comiquc második felvonást bevezető zenéje közben Kurt, amint tanárosan összegezte a tényeket hogy meghódítottad a világot. Sőt! Betörtél a világűrbe!

Milyennek találod ezt az érzést?

Niki mosolygott, kereste a szavakat. Vállat vont. Nem tudott válaszolni.

– Azt hiszem, félelmetesnek találja – szólt Clement.

Niki meghökkenve kapta fel a fejét. Aztán szótlanul bólintott. Ez az.

Az utolsó ütem

I.

AZ ÁRNYÉKOK MEGNŐTTEK, MINTHA FOGYOTT VOLNA A NAP, s minden különös, fülledt homályban történt. Az élet üteme megváltozott, az emberek már nem voltak irányítói sorsuknak, egy óriási hatalom – ahogy a villanyt kikapcsolja az ember – kikapcsolta az önállóságukat. Mindannyian függvényei lettek a történelemnek és úgy látszott, a történelem egyetlen őrmesterben fejezi ki önmagát, s a többiek, tábornokok és diplomaták, nem tudnak megfelelő tettel válaszolni az őrmesternek.

Niki mindebből nem vett észre semmit. Életének második korszaka, e másfajta alkotás és e másfajta siker ideje hosszabbra nyúlt, még mindig gazdagodott és teljesedett. Elmerült az alkotásban. Így nem érezte meg az idő múlását, nem hallotta a történelem közeledő mennydörgését és azt sem vette észre, hogy ő maga öregszik. Az alkotás tartós ifjúságában élt. És ahogy múlt az idő és változtak az életformák, új műfajok keletkeztek.

Mindez izgatta őt. A film megszólalt, természetesen sok ajánlatot kapott, hogy írjon filmzenét. Ő szerette a változást, kergette az újat, örömmel vállalkozott erre is. Eleinte küzdött a műfajjal s a küzdelem szórakoztatta.

Filmoperát írt régi, gyors, múló, de felejthetetlen szerelmének, Máriának, aki Amerikába költözött s bár elfutottak fölötte az évek, szépségét és hangját nem éppen, de izgalmas nőiségét még megőrizte. Olyan volt zenében felidézni az emléket, mint egy csípősen hűvös, aranyos októberi napon újbort inni. De jött ennek az ellentéte is: szerelem; átszaladt az életén, mint egy könnyű szellő. Az új csillag, a lenge, fiatal magyar énekesnő. Ebből talán tragédia lehetett volna, ha a munka nem köti le annyira. Sohasem ért rá tisztázni, hol végződik életében a műalkotás és hol kezdődik a szerelem, A fiatal magyar énekesnő bűbájosan énekelt. A hangja... Igen, mégis csak a hangja volt a lényeges. Megírta neki a második filmoperát és rábízta minden újabb művének főszerepét.

Niki, hogy nyugodtan dolgozhasson, de még inkább, hogy rendbe tegye önmagát, kiutazott Ischlbe. Hosszú ideig, fiatalkorában és férfikorában is, urbánus hajlamai voltak a döntőek, városban szeretett élni és a természetet csak érzéseibe engedte be,gondolataiba nem. Most azonban egyre inkább vágyakozott a természet után, a fák megnyugtatták s amint mondta, megvigasztalták: a kert,az erdő, a bájos ischli vidék már nem díszlete, hanem gyönyörűsége lett az életének. Mielőtt dolgozni kezdett, sétálni ment és gyakran abbahagyta a munkát, hogy végigjárja a parkot, vagy átballagjon az erdőbe. Kereste a kapcsolatot a mindcnséggel, ilyenkor felmerültek benne a régi vidéki emlékfoszányok, sóvárogta a magyar keringő komponálásának hangulatát. Az a ház és az a légkör, Ilona háza, benne volt az éjszakában és beengedte magába az éjszakát, ahogy része volt a nyári hajnalnak és a nyári hajnal is része volt a keringőnek. Különös kapcsolatsorozat volt ez, akkor öntudatlanul fogta meg Nikit, ma már öntudatosan kereste. Most sem dolgozott tudatosan. Ugyanúgy, mint régen, odaadta magát az alkotásnak, de mert felfedezte az ihlet feltételeit, módjában volt elébe menni az ihletnek.

Hosszabb sétából tért haza és néhány percre lefeküdt hálószobájában az angol kretonnal behúzott nagy virágos heverőre. Az ágya mellett ott állt a rádió, hogy bármikor kinyithassa s utána mehessen a világűrbe szerteszóló dallamainak. De fáradt volt ahhoz, hogy felkeljen. Furcsa, azelőtt sohasem volt fáradt... Arra nem gondolt, hogy ez a korral jár együtt, hiszen nemigen törődött azzal, hogy hány éves, a tudatában sohasem állt határozottan az éveinek száma. Nem bánta volna, ha Johann bejön és beállítja a rádiót.

Johann csakugyan bejött, de vendéget jelentett.

Johann már megengedte magának, mint Ferenc József nagyon öreg alkalmazottai, hogy időnként megmutassa érzelmeit. Niki látta rajta, hogy örül. Johann kedvelte Kurtot, amint nem kedvelte Clementet. Kurt egyre szárazabb, egyre inkább a múltat őrző lénye, hűvös méltóságteljessége és barátja iránt érzett hűsége, amit Johann elismerően észlelt, felkeltették rokonszenvét és megbecsülését.

– A tanár úr érkezett. – Johann félreállt az ajtóból, hogy beengedje Kurtot.

Niki szerette volna megkérdezni, hogy miért nevezte ki Johann Kurtot tanár úrnak, amikor nagyon jól tudta, hogy karmester. Johann jóindulatú fensőséggel tekintett a művészekre. Kurtnak azzal adott rangot, hogy professzort csinált belőle.

Niki őszintén örvendezett barátjának. Szokott fürge mozdulataival felpattant a heverőről, elébe sietett. Kurt elfogadta a kínált széket és abba is jóindulatúan beleegyezett, hogy Niki teát és szendvicseket kérjen. Nikinek csak Kurttal kapcsolatban jutott eszébe az evés. Együtt voltak fiatalok, olykor megesett, hogy egyiküknek sem volt pénze vacsorára. Az ebéd ezekben az időkben nem jött szóba, mert az ebédidő, ha az ember a színházban próbál, meg át– átfut a kocsmába egy pohár sörre, elillan az ember tudatából s valahogy elkenődik a napi programon. De a vacsora fontos... Most hát érdeklődve nézte, hogy hányféle szendvicset hoz Johann s elég változatos–e a sütemények csoportja.

Kurt most is sötét ruhát viselt, fekete nyakkendőt, amelybe már legalább húsz éve tűzi bele azt az igazgyöngytűt, amelyet az első nagy sikerek idején Nikitől kapott. Szemüveget viselt, egykor sűrű fekete haja majdnem ezüstfehér lett és kedves, okos vonásai feszessé és zárkózottá váltak. Az egész lénye nemes egyhangúságot mutatott, de most, mintha az egyhangúság megtört volna; új hangokkal keveredett.

– Hivatalos ügyben jöttél Bécsbe? – kérdezte Niki. – Új énekesekre van szükséged vagy zenekari tagokra?

Kurt most is, mint életében sokszor, egy nagy vidéki színház karmestere volt.

Időnként váltogatta ezeket a városokat, elhagyta s aztán évek múlva visszatért. De sem Berlinbe, sem Bécsbe nem tudott bejutni soha. A metropolisok körén kívül maradt, ezekbe a színházakba az igazgatók nem engedték be. Kitűnő muzsikus volt, nem a tudása, a lénye volt provinciális.

– Ó, nem – rázta meg a fejét Kurt– , nincs semmi hivatalos dolgom, s azt hiszem már nem is lesz.

– Nyugalomba mégy? – Niki szeme megcsillant. Szerette volna Kurtot rávenni, hogy jöjjön Bécsbe. Kurt sokszor felbosszantotta, ő most már vágyott az efféle bosszúságok után. Az ifjúságára emlékeztette.

– Hát nyugalomról nemigen beszélhetek, de bizonyos értelemben csakugyan nyugalomba vonulok. – Felemelte a fejét és ebben a mozdulatban nem harci kedv, csak elszántság mutatkozott. – Eljöttem Németországból.

– Valami bajod volt a színháznál?

Kurt száraz, öreg arca elpirult. Ez a gyors, szokatlan pirosság megindította Nikit. Vajon mi történhetett az öregfiúval? A barátja felháborodva vonta össze a szemöldökét. Kemény, függőleges ránc jelent meg a homlokán. Kurt haragja ellene fordult, de Niki nem tudta, hogy miért haragszik reá.

– A színháznál?! – ismételte Kurt. – A színháznál aligha lett volna bajom, az egész Birodalommal van bajom. Az államhatalommal, mindennel.

– Hogyan? Ezt nem értem. Valami különleges csetepatéd volt?

Kurt csüggedten legyintett. Beszélnie kellett volna, de hát mit beszéljen?

Azt akarta kérdezni: Niki, hol élsz te? De felesleges kérdés volt, hiszen tudta, barátja műveiben él és a világgal nagyon keveset törődik.

– Én nagyon jól vagyok ezekkel az új fickókkal ott a Birodalomban. Nagyon előzékenyek velem, kivonulnak a premierjeimre, a kancellár babérkoszorút küld.

Kurt némán bólintott. Idegesen arrább tolta a csészét, ujjai az asztalon doboltak. Forrt benne az indulat, még nem akarta a barátját megbántani.

Kereste a szavakat, mert kötelességének tartotta, hogy mindent megmagyarázzon neki. Niki olyan, mint egy gyerek, mindig is az volt, tájékozatlan, de jó és nemes. Kurt szerette ezt a jelzőt. Nagy lélegzetet vett.

– Megengedem azt, Niki, hogy az új Birodalom új urai veled előzékenyek, te nagy név vagy, az egész világ ismer. Veled csínján kell bánni, szükség van rád. Téged kitűnően bele lehet illeszteni a propagandába. Ők felismerték a propaganda döntő szerepét. De az előzékenység nem minden és nem szabad, hogy téged elvakítson. Tudom, hogy sohasem érdekelt a politika. Nincs is érzéked hozzá és ostobaság lett volna, ha foglalkozol vele. De az, amit ma a közömbösök, a gyávák és a szellemi lusták politikának bélyegezve elhárítanak maguktól, már nem politika, hanem az egész emberiség becsületügye. Erről van szó. Az emberségünkről. S az emberi becsületünkről.

Niki szomorúan pillantott a barátjára.

Örült, amikor érkezett, el akarta játszani előtte a régi magyar keringő átírt változatát. Most megint sokat foglalkozott ezzel a témával, arra gondolt, az ő új, külön műfajának megfelelően átírja a Cigányálmot és egy hatalmas, reprezentatív magyar dalművet csinál belőle. Kurt volt Magyarországon, több mint egy évig élt ott, Nikit izgatta, hogyan fogadja a tervét. Sajnos, most banális szólamokat pufogtat és politikai beszédbe kezd.

– Nem tudod, mi történik Németországban? – csattant fel Kurt. – Egy új inkvizíció kezdődik el, embereket üldöznek, kínoznak, gyilkolnak! Egy új boszorkányper ez, a középkor támadt fel. Emberséges ember ehhez nem nyújthat segítséget, még csak azzal sem,hogy némán és semlegesen végignézze. Ez ellen tiltakozni kell. Én öreg vagyok, harcolni már nem tudok ellene, az, amit tehetek, csak annyi, hogy otthagyom az állásomat és otthagyom a hazámat. Csak ennyit tehetek! – ismételte meg halkan, elfúltan a felháborodástól.

Niki zavartan fordult feléje. Megrendítette Kurt, de mégis hisztériásnak, túlzónak, elkorcsosult idealistának látta.

– Természetesen ez csak terv még, ugye? – kérdezte sima, társasági stílusban. – Még gondolkozni fogsz azon, hogy végrehajtod–e az elhatározásodat?

Kurt keserűen nevetett.

– Már nem kell gondolkoznom. Lemondtam az állásomról és megokoltam az elhatározásomat. Minthogy megokoltam az elhatározásomat, azonnal ráütöttem magamra a bélyeget. Már nem tartozom hozzájuk, aki pedig nem tartozik hozzájuk, az az ellenségük. – Vállat vont. – Sajnos, gyenge ember vagyok – sóhajtott fel – ,ezt be kell vallanom. Ha nem féltem volna a kínzástól, a börtöntől, az ő agyafúrt, szadista módszereiktől, nem futottam volna el a Birodalomból. Így megszöktem.

Niki előbb meghökkent, aztán megdöbbent és most végre felfogta az egészet. Hideg, kellemetlen légkör támadt, minden megváltozott. Kinn az aranyos, lágy ősz megfakult, értelmetlenné vált. Hát igen, Kurt mindig fantaszta volt, különös eszményeket tűzött maga elé, ezért nem csinált karriert. Hiába tehetséges, az élethez nem volt tehetséges. De ő szereti.

– Nézd, ha az a meggyőződésed, hogy nem akarod szolgálni az új rend– szert, én tisztelem a meggyőződésedet. Annak azonban, hogy ami történt, így történt, tulajdonképpen örülök. Messze voltál tőlem és egyikünk sem fiatal már. Örülök, ha itt maradsz. Ha akarsz, lakj itt Bécsben, abban a házamban, amelyiket otthonosnak találsz. – Ismerte Kurt kínosan kényes önérzetét. – Akármelyik színházhoz bekerülhetsz Bécsben, de ha már unod a régi verklit, legjobban szeretném, ha nekem segítenél. A tanácsaid, az ellenőrzésed nekem aranyat ér.

Kurt borús arccal hallgatta, és amikor Niki befejezte a mondatot, a szemhéját a szemére engedte. Nem akarta elárulni, hogy mit érez. A kezét rátette barátja karjára és ott is hagyta.

– Jó fiú vagy. Niki. Hálás vagyok neked, talán jó is lenne itt maradni.

Szép napokat élnénk még együtt meg. Nem sok van már hátra egyikünknek sem, jó lenne beszélgetni, kicsit dolgozgatni és emlékezni.

Felkelt, lassan sétálni kezdett a szobában.

– Sajnos, erre nincs mód. Ahogy eljöttem Németországból, ugyanúgy el kellene mennem Ausztriából is. És nincs kedvem bevárni egy újabb menekülést. Kényelmesen akarok utazni. Nem a származásommal van baj, hanem a lelki magatartásommal. S előbb vagy utóbb, innen is mennem kellene.

– Ezt nem értem.

Kurt megint mosolygott. A mosoly inkább szomorú volt, mint szánakozó; mintha egy gyerekhez beszélne, aki csak reménytelenül pajkos, nem rossz és engedetlen. Felsóhajtott.

– Hihetetlen ember vagy te, Niki. Azt hiszed, hogy Ausztria sértetlen marad? Ausztriát előbb–utóbb magával rántja a Birodalom.

– Ezt megint nem értem.

– Hogyne értenéd! Ha foglalkozni akarnál a kérdéssel, mint ahogy nem akarsz, azonnal megértenéd. Azt mondtam, hogy magával rántja. Ez a helyes kifejezés, mert a megsemmisülésbe rohan a Birodalom s odajut vele Ausztria is.

– Ezek rémképek.

– Ezek logikus következtetések. Mi közelről láttuk a folyamatot, s mert a világháború óta volt módunkban megfigyelni a különféle összeomlásokat, világosan látjuk a végső tragédiához vezető összes jelenségeket.

– Ti németek mindig túlzásba vittétek a gondolkodást...

Kurt szárazon, kedélytelenül nevetett.

– Hát ebben van valami. Schopenhauer, Kant, Goethe, Humboldt, meg a többiek valóban túlzásba vitték. De mi nem ezt a fajtáját produkáljuk most a gondolkodásnak. Mi évek óta aggódva figyeltük az eseményeket.

Biztosítlak, egyáltalán nem a gondolkodás öröméért. Nem, kérlek szépen, a sorsunkért aggódtunk, a sorsunkért, amely oly gigantikus méreteket öltött, hogy magában foglalja az egész emberiség sorsát. A szabadság, a béke, az egyén, a külön kis emberi boldogság, szóval mindaz, ami az élet értelmét adja, forog veszélyben.

– Sötéten látsz. Tudom, hogy a tehetséges emberek érzékenyek és élénkebben reagálnak mindenre. Te is tehetséges vagy, a baráti köröd is, túlméretezitek a dolgokat. Minden új uralom változással jár és természetesen minden új rendszer ellenségekkel találkozik, mert a múlt embereit a jelen emberei félreállítják. Ez így van. Egy együtt jár az élettel, de ha történelmi korban élünk, bele kell törődnünk.

– Szeretném tisztázni, hogy mit nevezel történelmi kornak?

Véleményem szerint, a történelem nem áll meg.

Niki elgondolkozva nézett barátjára. Nem foglalkozott soha politikai problémákkal, de ahhoz éppen elég esze és ereje volt, hogy a munkája számára meg tudja teremteni a nyugalmat. A nyugalomhoz pedig arra van szükség, hogy az ember bizonyos filozófiát alakítson ki magának és ez a filozófia gömbölyű filozófia legyen, eszmei sarkai ne ütközhessenek bele az életbe.

– Például nem volt történelmi korszak az, amikor mi fiatalok voltunk, mert a világháborúig nyugodtan éltünk.

– Akkor ez a tragikusan sűrített kor sem történelmi – csapott le rá Kurt mert te a világháború óta is nyugodtan élsz.

Niki szelíden vállal vont.

– Na igen. Hát ez csak egy olyan jó fordulat, egy olyan gyors visszavá– gás, te magad is tudod, hogy nincs igazad. Ha meggondolod, a mi fiatalságunkban igazán minden tőlünk függött, a tehetségünktől vagy a kitartásunktól. A történelem nem akadályozott meg bennünket abban, hogy azt tegyük, amit akarunk. Amikor a háború kitört, nekünk már nem kellett bevonulnunk sem. De gondolj azokra a szegény fiatalokra, akik elestek, meg azokra, akik most élnek és különféle világválságok miatt nem tudnak tanulni, vagy állást kapni, vagy olyan foglalkozást választani, ami megfelelt volna a képességüknek vagy a hajlamuknak.

– Te mindent szűk, egyéni szempontból nézel.

– Nem nézhetem más szempontból. Végeredményben egy életem van s mindenkinek egy élete van. Szerintem az a normális, ha ezt az egy életet akarja az ember kellemessé tenni. És ebből a szempontból nézve el kell ismerned, hogy a mi fiatalságunk valóban nem volt történelmi korszak.

– De az volt – kiáltott fel dühösen Kurt mert éppen annak a kornak a rövidlátó, korlátolt, gyáva és gonosz politikusai készítették elő az évek óta tartó világválságot és az ezt követő világtragédiát.

– Szóval, ehhez ragaszkodsz... – bólintott megadóan Niki. – Túl sötéten látsz, de úgy látom, nem tudok rád más szemüveget adni. – Elmosolyodott, a mosolya tele volt szeretettel és megértéssel. – Nézd, én tudom, hogy te is, meg Clement is, sőt még a kadét is – ma is így nevezte régi barátját – ostobának tartottatok engem. Ne tiltakozz! És ezt sohasem vettem rossznéven. Most is azt gondolod magadban, hogy ostobaságom gátol meg abban, hogy meglássam a fenyegető valóságot. De látod, átéltük a világháborút, az összeomlást, a gazdasági válságot, és mindezekben az időkben, bármilyen veszedelmesek voltak is, én folytattam a munkámat, dolgoztam, némi eredményt el is értem és mindezt az ostobaságomnak és a szűk látókörömnek köszönhetem. Ti azt mondjátok, mert csak magammal törődöm. Bizonyos szempontból ez igaz, de mert csak magammal törődtem, illetve csak a munkámmal törődtem, ez módot adott arra, hogy gondtalan életet biztosítsak azoknak, akik körém csoportosultak. És mert azt tapasztaltam, hogy az ember józanul és megfontoltan megőrizheti a biztonságát, sőt még a jólétét és egészségét is, dacára a történelmi korszakoknak, bocsásd meg nekem, ha nem hiszek a te fenyegető világtragédiádban.

Kurtot nem is annyira az kötötte le, amit Niki mondott, hanem az, hogy ilyen hosszan beszélt. Nem válaszolt azonnal, szégyellte, hogy Niki tudja, barátai hogyan vélekednek róla. És úgy látszik, régóta tudja. Kurt végre megszólalt és nem azt mondta, amit akart. Kissé erőtlenül ismételte.

– Szóval nem hiszel? Kár. Mert ha hinnél, módodban lenne éppen az előbb hangoztatott életfilozófiád értelmében kivonni magadat a katasztrófa hatósugarából.

– Világkatasztrófáról beszéltél.

Kurt szeme fellángolt tanáros szemüvege mögött.

– Sajnos, az is lesz. De meglehet, hogy a mi életünkben nem terjed ki az egész világra, csak arra a területre, amelyen eddig éltünk. És azért jöttem cl hozzád. Figyelmeztetni akartalak. – A hangja átmelegedett, olyan vallomásra készült, amelyet a végzetes évek kényszerítettek ki belőle. – Meg kell neked mondanom, az én életem terméketlen volt s valahogy benned éltem. Furcsa dolog ez, de talán ha nem ismerlek, nem élek ifjúkoromban a közeledben és azután is, habár távol voltam tőled, nem köt hozzád a barátság, talán komponáltam volna. De te olyan tehetséges voltál, a legkisebb sejtedben is csupa muzsika, ösztönös zene, ösztönös tudás, ösztönös biztonság, szóval mindaz, ami szinte térdre kényszeríti a szakembert, amit nem lehet megtanulni, ami maga a titok... Szóval, valahogy az életem benned égett el,anélkül, hogy tudtál volna róla, felszívtál magadba.

Niki figyelmesen hallgatta, az arcán egy vonás sem rezdült, csak a szeme égett a régi zöld fényben.

– Sokat bosszantottalak – folytatta Kurt – , mert nem mindent úgy csináltál, ahogy én csináltam volna, de aztán mindig bebizonyosodott, hogy az a jó, amit te teszel. Nem akartál könnyűzenét írni és hosszú időbe telt, amíg rátaláltál a könnyűzenére. Senyvedtem ez idő alatt, emésztett a méreg és a tehetetlenség. S aztán boldog voltam, amikor megtaláltad önmagadat. És így ettem és marcangoltam önmagamat, amikor úgy látszott, elmerülsz a kialakult formádban és mint a feltámadás ért, amikor eljutottál második önmagadhoz.

Izgatottan járt–kelt a szobában. Azzal, hogy kibuggyant belőle ez a vallomás, még erősebbé, még megváltoztathatatlanabbá tette egész életét.

Mindaz, ami elmúlt – hiszen már olyan kevés volt hátra – , most lett előtte teljesen valósággá. Csak az árnyéka volt a barátjának. S az egész élete csak árnyékélet volt. Szerette volna, ha Niki tiltakozik, ha azt mondja, ez nincs így, ha szokott szerény modorával elhárítja a vallomást s meghamisítja a végzetet. De a kis ember zölden fénylő szeme, némasága, igazat adott neki.

Nem oldotta fel. Kurt visszajött az asztalhoz, leült, igyekezett újra megteremteni a baráti diskurzus látszatát.

– Szóval, azért jöttem hozzád, hogy rábeszéljelek. Jöjj el innen, amíg jöhetsz. Mentsd meg magad. Ments meg a nyugalmadat, a hátralevő esztendőidet! És a munkát.

– Szóval én ezt mentsem meg? – kérdezte Niki. – Te, amikor eljöttél a Birodalomból, az emberi becsületedet mentetted. Tőlem miért nem ezt kérted?

– Természetesen ezt is – válaszolt Kurt kissé zavartan de mikor rólam volt szó, nekem csak ez van, de ha rólad beszélünk, az egész életművedre is tekintenünk kell.

Niki vállat vont:

– Korainak tartom a menekülést. Engedd meg, hogy megismételjem az ajánlatomat. Maradj itt velünk! Elfoglaltságod bőven lesz, nem fogsz unatkozni! – A régi varázsos mosolyát vetette rá. – És itt vagyok én is, veszekedhetsz velem, korrigálhatsz és taníthatsz. És itt van Clement is – mondta csábítóan.

– Clementnem hiszem, hogy itt lesz – csóválta meg a fejét Kurt. – És én sem maradhatok itt. Előbb, mint hinnéd, a Birodalom elnyeli Ausztriát.

– Ugyan... – legyintettNiki.

– De Dollfusst megölték. Nem látsz ebben fenyegető előjelet?

Niki rosszkedvűen ráncolta a homlokát.

– Politikai gyilkosságok mindig voltak. Őrült emberek garázdálkodnak ilyenkor, hogy kiélhessék zavaros, sötét vágyaikat.

– Meglep, hogy freudi szempontból nézed a világtörténelmet. Gondolj csak Ferenc Ferdinánd halálára. Az is politikai gyilkosság volt és világháború lelt belőle. Ne tekintsd a politikai gyilkosságokat szórványos egyéni cselekedeteknek. Ez nem egy váratlan magas hang, amely kiszakad az énekesből, anélkül, hogy benne volna a szólamában. Ó, nem! Az efféle politikai gyilkosság egy jól megkomponált ária, amely az első felvonás végén van. Bizonyos fokig csúcspont és a feladata az, hogy egészen széles rétegben és több rétegben indítsa el az akciót. Persze, most ez a júniui ária nem megfelelő hatást váltott ki. Rosszul komponálták meg a dolgot, túl erőszakosak voltak és túlságosan siettek. Egy kis időre kitolódik a nagy akció, mert erős ellenállásra találnak. De, hogy el fogják indítani, az kétségtelen.

– Több eszük van annál, hogy elindítsák. Ausztria nem mehet együtt Hitlerékkel. Meg fogja őrizni az önállóságát. Ez másfajta nép.

– Nem kétséges. Másfajta nép. Persze, de kicsi nép. Erőtlen, ki van szolgáltatva az erős, nagy országoknak. Amellett önérzetes nép, évszázadokon keresztül vezető pozíciója volt és rosszul viseli Európa koldusának kosztümjét. Mit tagadjuk, utálja ezt a kosztümöt. Ha beszélnél emberekkel, mint ahogy nem beszélsz, vagy megfigyelnéd az életet, mint ahogy nem figyeled meg, már rájöhettél volna: Ausztria egy része nem idegenkedik a gondolattól, hogy feladja önállóságát és megkapja egy nagy népközösség vélt erejét és önérzetét. – Kurt visszatért a refrénhez. – Ezért jöttem hozzád, és ezért hívlak.

– Te hová akarsz menni?

– Svájcba. Ott úgy– ahogy el tudok helyezkedni, vannak kapcsolataim.

Ott nem nagyon van szükség karmesterre, s már öreg is vagyok hozzá, hogy egy új színházzal kezdjek, meg a nevemet sem ismerik.

– De hát mit akarsz csinálni? – kérdezte Niki riadtan. Csak most fogta fel barátja sorsának bizonytalanságát. Kurt idősebb, mint ő... És ilyenkor új életet kezdeni...

– Hát nem valami fényes pozíció, de megélek belőle. Rousseau is ezt csinálta hosszú ideig.

Niki csak annyit tudott, hogy Rousseau filozófus volt, de arról, hogy kottaírásból élt, már nem értesült. Némileg megnyugodott. Úgy látszik, Kurtnak van valami megtakarított pénze és majd filozófiával fog foglalkozni.

– A lakásom már meg is van, ismerem ezt a vidéket, jártam arra, egy kedves, jellegzetesen svájci majorság. Tökéletes levegő, patak, legelő, kert, szóval mindaz, ami megnyugtatja az embert.

– És a házad meg a kerted a Chiemsee partján? – jutott eszébe Nikinek. – A fáid már nagyok lehetnek. Azzal mi lett?

Kurt eddig keménynek és lángolónak látszott, felfokozott lelkiállapotban élt már hetek óta. Most csuklott össze először. Az arca ellágyult:

– Az ott maradt. Ott maradt minden: a kis ház, a partitúrák, a könyveim, a fiatalkori levelezésem és a ház előtt húsz tő rózsa. Válogatott rózsák. Ha lett volna erőm, mielőtt döntöttem, elmenni oda, a legkedvesebb tárgyaimat elhozhattam volna s elbúcsúzhattam volna a fáktól. És a házat és a kertet is eladhattam volna. – Könyörgő, ijedt pillantást vetett Nikire. – Nem bírtam odamenni. Féltem, ha csak néhány órát ott töltök a kis házban, meggyöngül az elhatározásom. – A hangja rekedt lett. – Húsz tő rózsa... Nem mentem el. Nem tehettem... – ismételte.

Niki kérte, hogy maradjon itt, pihenjen meg a házában, az ősz most szép, a kert majd elszórakoztatja, megtalálja a nyugalmát, talán megváltoztatja az elhatározását és nem utazik el. Kurt türelmetlenül hallgatta.

– Nem, nem! – mondta. – Erről szó sem lehet. Nem azért jöttem hozzád, hogy segítséget kérjek. Neked akartam segíteni a döntésben.

Niki azt válaszolta, hogy majd gondolkozik a dolgon, mert amióta a húsz rózsatőről hallott, nem volt ereje vitatkozni a barátjával. Kurt ott töltötte az éjszakát. Vacsora után nem beszéltek politikáról. Niki a magyar keringő változatát játszotta el Kurtnak és aztán elmerültek a régi magyar emlékeikbe.

Kurt szinte felvidult. Leült a zongorához. Pontosan emlékezett még rá, hogyan játszottak tehetségtelen hercegi tanítványai. Niki hosszan, felüdülve kacagott Kurt zenei karikatúráin. Már hajnalodott, de még mindig beszélgettek. Ott jártak húszas éveikben a kisvárosban, ahol a Főtéren a költő szobra állt,és ahol reggel és este visongva rohant végig a malackonda.

– Te, milyen színű haja is volt a mérnöknének? – kérdezte Niki,és Kurt gondolkodás nélkül vágta rá:

– Világosszőke! Remek asszony volt, ma sem értem, hogy tudta a kadét meghódítani.

Megbeszélték még a majálist is a folyó partján: boldogan merültek el a jótékony célú előadás emlékeibe. Niki akkor látta először Ilonát.

Johann csak kitartó erőszakkal tudta gazdáját és vendégét ágyba kényszeríteni. Kurt nyitott ablaknál aludt, az illatos őszi levegő a Chiemsee mellé varázsolta. Nyugodt álma volt, későn ébredt. A nap besütött a szobájába, a világ békésnek és egyszerűnek látszott. A tegnapi keserűség feloldódott benne. Úgy vélte, Nikinek is jól telt az éjszaka, átgondolhatott mindent és mint már annyiszor az életükben, a szokott veszekedés után megfogadja tanácsát. A reggelihez a ház hátsó felén levő teraszon terítettek.

A dáliák dús, laza szirmokkal pompáztak s a kerti lépcsőn egy feketerigó ugrált.

Niki velem fog jönni – gondolta Kurt, amint leült a reggeli mellé. Hallotta, hogy Niki a zeneszobában telefonál. Nemsokára csendült a kagyló, hogy letette. Gyors, rövid lépteivel kisietelt Kurthoz. Az arca vidám volt, a haja ezüstösen fényiéit.

– Éppen most beszéltem meg a Dolores premierjének végső terminusát. Novemberben mutatjuk be a Staatsoperben és valószínűleg januárban kerül ki Berlinbe.

– Berlinbe? – kérdezte Kurt tompán.

Niki leült az asztalhoz, kivette a csipkekendőbe göngyölt lágytojást s a kis üvegkanállal kopogtatni kezdte a héját.

– Igen, Berlinbe. Ott egy kicsit nehéz a szereposztás. Csupa új énekessel lesz dolgom.

– NOS? – CLEMENT CSAK ENNYIT KÉRDEZETT. Az üdvözlést mellőzte, amikor beengedte a lakásába Kurtot. Kurt köszönt neki, szokott módján bocsánatot kért a zavarásért és néhány folyamatos megjegyzést tett a szép őszi időre.

Clement visszatornászta magát az ágyába; dél volt ugyan, de még feküdt. A hálófülke kicsi volt; Clement fiatalsága legviharosabb idején egy Anna királynő korabeli négyoszlopos ágyat kényszerített be a fülkébe. Többnyire végre szokta hajtani azt, amit akart és így az ágy örökre meghonosodott Bécsben, mert soha többé nem jöttek rá a nyitjára, hogyan lehetne kihozni a fülkéből.

Közlekedni csak az ágy végén lehetett. Clement rugalmas volt még ma is, karcsú és kisportolt, mindezt az ágynak köszönhette. Kurt leült az íróasztalhoz – ez is meg mindig a festetlen fenyőfa–konyhaasztal volt – és tanácstalanul nézett maga elé.

– Nem tudtad meggyőzni? – szólt Clement. Kurt felsóhajtott.

– Nem. És az bánt legjobban, hogy a magatartása megbénított. Fütyül az érveimre.

Felkelt, odajött Clementhez, rákönyökölt az ágy végére.

– Nikivel meglehetősen nehéz beszélni – vigasztalta Clement – ,és ha visszagondolok az együtt töltött évekre, azt hiszem felesleges is vele beszélni. – Közelebb hajolt barátjához. – Mondd, fontosnak tartod te azt, hogy a barátaid azt tegyék, amit te jónak látsz?

– Szörnyűséges! – kiáltott fel Kurt. – Ne vidd át ezt a kérdést elvont területre. Nem arról van szó, hogy kiéljem hatalmi vágyaimat, vagy levezessem a féltékenységemet. Egy embert kell megmentenünk, nem is egy embert, hanem egy művészt, jó művészt, nagy művészt. Ha mérlegeled a dolgot, rá kell jönnöd, hogy Niki mint ember is értékes. Jóindulatú, tisztességes ember. A felületessége – tudom, ez ellentmondásnak hangzik – ,éppen az elmélyültségéből fakad; nem veszi észre maga körül a világot, mert a művészet világába merül. De éppen ezért kötelességünk neked meg nekem, hogy felrázzuk, hogy megmentsük őt.

Clement az ágyon ülve felhúzta a lábait, átölelte a térdét, fejét a térdére hajtotta. Kurtnak futólag átsuhant az agyán, hogy úgy ül, mint réges–régen az intézeti hálókban a diákok. Bosszúsan rázta meg a fejét. Ezekben a zavaros hetekben gyakran eltévedt az időben, oly keveset aludt, annyi izgalom érte, olyan kegyetlen hajszában élt, hogy az öntudata időnként kikapcsolódott, pihenni akart s ösztönösen elmerült valami hullámzó ködbe.

– Persze, hogy szörnyűséges – bólintott Clement – , nagyon helyesnek tartom, hogy visszariadsz tőlem, mert ahelyett, hogy cselekednék, elvi síkon bírálom a tevékenységedet. De ez nem pusztán elvi kérdés, inkább praktikus szempont. Már amikor elhatároztad, hogy felkeresed Nikit, tudtam, hiábavaló az erőfeszítés. Niki, ha akar, úgy elzárkózik önmagába, mintha szeges dróttal, de olyan szeges dróttal, amibe áramot vezettek – mai módszer! – , lenne elszigetelve. Niki nem akarta hallani azt, amit te mondasz és te így nem is tudtál beszélni. Igazam van?

– Igazad. – Kurt gyötrődve dörzsölte a homlokát. – Tökéletesen kész volt bennem minden. Részletezni akartam előtte a helyzetet, elmondani a nácik egymást követő gonosztetteit, ismertetni ördögi szervezetüket, feltárni Niki előtt, hogy mindaz, ami kívülről egy energikus, jól szervezett civilizált államhatalmat mutat, az belülről bűn, romlottság, erőszak, pokoli gazság; és mindaz, ami friss és egészséges eszmének látszik, csak leplezése egy őrült, romlásba vágtató imperialista tébolynak. Eseteket akartam felsorakoztatni, egész sereg áldozatra hivatkozni, olyan emberekre is, akiket Niki ismer. De az érdektelensége megbénított. A nyugalma, tudod, ez a kispolgári nyugalom és ez a békés kispolgári világnézet, megzavart. Úgy hatott rám, mintha én magam is fantaszta rémlátó lennék és csak ő volna birtokában józan eszének. Holott... Semmi sem olyan józan cselekedet, mint elhagyni Európa fertőzött területeit.

– Semmi esetre sem rémlátás! – szólt Clement higgadtan. – A nürnbergi törvényt már meghozták. Sem téged, sem engem nem érint, de nem tudom felfogni, hogy egy művész, egy tehetséges ember, akinek van fantáziája – emberségről, együttérzésről, részvétről nem is beszélek – , monom, egy művész, akinek van fantáziája s a fantáziája módot ad, hogy elképzelje, milyen embertelen aljasságok származnak ebből a törvényből, ne hagyja el azt az államot, ahol e törvény szellemében élnek. Persze, ezt Niki nem fogta fel.

– Nem – válaszolt keserűen Kurt, bár Clement nem kérdezett, hanem megállapított. Clement ismerte Nikit. – Sajnos, amint mondtam, annyira megbénított az érzéketlensége és a felületessége, hogy nem tudtam a részletekre kiterjeszkedni. Először is azt akartam neki elmondani, hogy számára semmi veszteséget nem jelent, ha szakít a Birodalommal és elhagyja a fenyegetett Ausztriát. Mert mit kellene tennie? Megtiltani műveinek előadását a Birodalom egész területén, aztán kényelmesen, nyugodtan felszámolni mindent Ausztriában és elmenni egy semleges országba. Semmi anyagi veszteség nem érné. Azért, amit Németországban veszítene, bőven kárpótolná az ezer meg ezer angolszász előadás. Ez a cselekedet még spekulációnak is jó, mert népszerűségének az emberség aranyfedezetét adná.

Kis, bocsánatkérő gesztust tett.

– Ne haragudj, hogy ilyen kalmármódra beszélek, de most csak a kalmár– nézőpontból világítom meg a dolgot. A többi, a magasztos emberi szempontból, azt hiszem, neked felesleges beszélnem. Így megmenthetné a jövő számára – a hangja álmelegedett – az életművét és hosszú századokra a neve tisztaságát. Mert én hiszek a hosszú századokban. Hiszek a jövőben, ahol már nem lesznek ilyen kérdések. Minderről persze nem tudtam vele beszélni. A társalgást nagyon ügyesen átvitte más területre. Meglehetősen együgyű vitát folytattam vele arról, hogy az ifjúságunk történelmi vagy nem történelmi korszakban zajlott– e le. Igazán nem azért hagytam ott az állásomat és a hazámat, hogy ezt a kérdést megvitassam.

Clement elnézően mosolygott.

– VÉLEMÉNYEM SZERINT MINDEN KORSZAK TÖRTÉNELMI. Csakhogy a kortársak, ha egyénileg jól megy a dolguk, a legvadabb viharokat előkészítő történelmi időket is aranynyugalomnak vélik.

– Niki optimista szemmel látja a dolgokat, szerinte a Harmadik Birodalomban tapasztalható jelentéktelen apróságok minden új uralom velejárói. Ezek el fognak múlni, minden elsimul, az ellentétek megszűnnek és béke, nyugalom, virágzás, égből alászálló harsonás angyalok, rózsaeső és fehér galambok, miegymás következik. És amikor felvetettem, hogy a veszély átterjedhet Ausztriára is, egyszerűen kinevetett.

– A gazdag embereknek bizonyos időn túl, éppen úgy mint a sikeres ál– lamfőnek, megszűnik kapcsolatuk az élettel. Nikinek nincs kapcsolata az élettel. De, hogy is lenne? Kikkel érintkezik? Az inasával, a titkárnőjével, aki szerelmes belé, a feleségével, aki szerelmes a dicsőségébe. A vállalat alkalmazottai alig– alig jutnak a közelébe, a színházi emberek pedig még mindig görögtűzben látják a világot. A színészek, színpadi írók, színházi riporterek, a különleges szenzáció állandó izgalmában élnek és mindent eltúloznak. Nikinek éppen elég józan esze volt hozzá, hogy ezeket ne vegye komolyan. És most, amikor a görögtűz máglyatűz lesz, amikor a szenzáció tragédia és a vad túlzás higgadt formája a hírek közlésének, Niki még mindig nem veszi komolyan a dolgokat.

– Azt sem akarja nekem elhinni, hogy az osztrákok egy részében megvan a hajlam beleolvadni a nagy német közösségbe.

– Márpedig, sajnos, ez így van. És a népnek nem csak egy részéről van szó, hanem két részéről. Az egyik a fiatalság. A fiatalság fél a kilátástalan élettől és az akciót ígérő új eszmék magával ragadják. Szomorú, de régi tanulság, hogy a fiatalságnak nincs mérlegelő képessége és ezért mindig prédája lesz a legszélsőségesebb mozgalmaknak. Ijesztő, hogy a meglett emberek is vágyódnak a nagy germán közösségbe. Na nem, hát ne hidd, nem az „őrmester” varázslatos hangja szédítette meg őket. Ők a német szellemiség erejét és nagyságát kívánják, ők abban a tömegben akarnak lenni, amely Goethét, Schillert, Lessinget, Thomas Mannt, Bachot, Wagnert kitermelte. De meg vagyok róla győződve, nagyon kevés közösséget éreznek a kancellár feketeruhás vérebeivel. Ezek az emberek – szegények – szemellenzősek, és bár megélték a világháborút és az összeomlást, békebeli kispolgárok maradtak, még békebeli ideálokban hisznek és békebeli rendel tartanak az életükben. Ezek nem képesek a zsarnokság lényegét felfogni, de még csak elképzelni sem azt, hogy így lehet élni. Sőt, azt sem lehet velük elhitetni, hogy ez zsarnokság. Ez sérti az intelligenciájukat, tehát elutasítják maguktól. De mert emlékeznek a tizenkilencedik sázad a tizennyolcadik század német kultúrájára, szívesen csatlakoznának a német egységhez. Ez tragikus és ugyanakkor ordítóan komikus dolog.

Kurt az ágy végére könyökölt.

– Te itt akarsz maradni?

– Jól kérdezted. Nem azt kérdezted, hogy mikor indulok, s ebből látom, hogy értesz engem. – Clement végig nyújtózott az ágyon. – Igen, fiu akarok maradni. Mindig olt voltam, ahol erősen forrt az élet, ahol sűrű volt a légkör.

Természetes, hogy amikor saját hazámban, sőt a szülővárosomban torlódnak össze az események, nem mehetek el. Persze, azt mondhatod, ez gyalázatosság tőlem, mert nekem is mennem kellene, mint a többieknek és a távozásom tiltakozást jelentene. Azzal sem védekezhetem, hogy szeretem Bécset. Persze, hogy szeretem, de olyan átkozott természetem van, hogy mindenütt jól érzem magam s nagyon gyorsan meg tudom teremteni magam körül a magam külön világát. Hiába, nem tudok innen elmenni. a kíváncsiság tart vissza. Neked bevallhatom, elmondhatatlanul izgat, hogy ez a város, amelyben születtem és az emberek, akik körülöttem születtek, s azok, akik velem együtt Öregedtek meg, hogyan reagálnak majd a tragédiára. Nézd csak, mi írók az életet figyeljük, az embereket. Megírjuk vagy képzeletben alkotjuk meg őket, de a valóságban ellenőrizzük fantáziánk alkotását, újra és újra kiegészítjük megfigyeléseinket. Lehet, hogy embertelennek tartasz, de ez, ami most következik, olyan óriási próbatét – hogy fennkölt legyek vagy kísérlet – hogy tárgyilagos legyek – vagy tragédia – hogy hazafias legyek – , hogy semmi esetre sem mehetek el.

Felült az ágyban és fürkésző, hideg szemmel nézett Kurtra.

– Látnom kell, hogy ennek a városnak három nemzedéke: a fiatalok, a középkorúak és az öregek hogyan viselkednek. És látnom kell azt is, hogy én hogyan viselkedem.

– Ezt tudnod kell már most – vágott közbe megvetően Kurt. Ő idealista volt, valamennyi nagy erényt gyakorolta, a jellemet határozott körvonalakban látta. Clement azonban impresszionista rezgő szín– és fényfoltokban, ellentétes emberi tulajdonságokból rakta össze az emberekjellemét. Vállat vont:

– Ne légy szigorú! Nem merek olyan határozottan felelni, mint te. Nem tudom, hogy mit fogok csinálni és elmondhatatlanul érdekel, hogy mit teszek.

Kurt keserűen fordult el tőle.

– Neked minden játék.

– Meglehet, de hidd el, sohasem csalok a játékban.

Kurt megállt az ablaknál s anélkül, hogy látta volna, percekig nézte a Belváros kényelmes sétálóit. Fáradtan fordult meg.

– Szomorú, hogy nem tudtam Nikit meggyőzni. Óriási hatása lett volna az ő ellenállásának. Fáj nekem, hogy folt esik az életművére. Nehéz lesz elfelejteni és megbocsátani. Aggaszt, hogy ha újra kiderült felettünk a világ, az ő muzsikájának el kell némulnia.

– Nem tudhatjuk, hogy a jövő olyan szigorúan ítél–e majd, mint te. Ismered Erasmus életét? – kérdezte hirtelen. – Erasmus semmit sem tett, mint hogy elmésen és világosan kommentálta a vallásháború őrültségeit. Bizonyos szempontból ehhez sok bátorság kellett, mert Erasmus megőrizte függetlenségét és sem jobbra, sem balra nem adta magát oda. Erasmus csak írt. Sokáig élt, amikor annyian pusztultak el erőszakos halállal, a művei fennmaradtak. Vannak ilyen sorsok is. Durván azt mondhatjuk, hogy szerencsés fickó volt. Lehet, hogy az a kor, amelyben mi már nem fogunk élni, ugyanúgy vélekedik majd Nikiről.

– De mi lesz – kérdezte indulatosan Kurt ha itt is behozzák a nürnbergi törvényt? Mit tesz Niki a feleségével?

– Hát nem vetted észre? – csodálkozott Clement és mosoly futott át a szemén Niki nem gondol szegény Mimire, Niki szerelmes.

Kurt felháborodva emelte fel mind a két kezét, aztán leengedte. Nem tudott szólni. Niki hatvannégy éves volt, a világ négy sarka égni kezdett – épp ez az idő alkalmas arra, hogy szerelembe essék? Nem mondta ki, de Clement tudta, hogy mit mondana.

– Az idő, a kora, a történelmi háttér a legalkalmasabb színtér a szerelemhez. Niki mindig érzelmi atléta volt. Vagy ő magában, vagy a műveiben dúlt a szerelem. Nehéz különválasztani: hol kezdődik a mű és hol végződik Niki? Ők egymásba olvadnak, ezért jó az, amit komponál. Szóval, Niki szerelmes és elmerül a szerelmében. Akárhogy bőg a világ, Niki nem hallja meg a hangját.

Kurt dadogva kereste a szavakat. Rég volt ilyen dühös. Clement megértőén mosolygott rá.

– Belátom, hogy dühöngsz. Úgy érezheted magad, mint aki hajótörésből menekül, átússza az Atlanti–óceánt s kikapaszkodva a partra azzal fogadják, üljön be egy bridge– partiéba negyediknek.Igen, öregem, Niki szerelmes, s nem vesz tudomást a tragédiáról. Szeretem ezért. Egy ember, aki tud élni.

– Ki az a nő? – kérdezte Kurt türelmetlenül.

– Ki lenne? Egy színésznő. Niki már öreg s különben sincs ideje arra, hogy a maga körén túl portyázzon szerelem után.

– Milyen nő?

– Hát milyen legyen? Gyönyörű és gyönyörűen énekel. Én, ha egy napot kellene vele együtt töltenem, megfojtanám vagy az ablakon keresztül menekülnék tőle. Egy nő, aki csak önmagát látja, nem képes másra gondolni, mint a szépségére és a sikerre.

– Szereti Nikit?

– Valószínűnek tartom, hogy szereti, mert Niki hozzátartozik a sikeréhez.

– De Niki öreg.

– Ebben a világban nincs kor. Művészetben a kor nem döntő. Ott a siker, a név, a hatalom a döntő. Ha a nő emberi lény lenne és nem színésznő, akkor is szerethetné Nikit, mert Nikihez mérten nagyon fiatal és az ellentétek, a vad lehetetlenségek, az akadály és a veszély erősítik a szerelmet.

– Szörnyű – kiáltott fel Kurt hogy egy ilyen őrültség miatt nem tudja felfogni a legfontosabb tennivalókat. És mi lesz vele, ha a nő elhagyja?

Clement vállat volt:

– Semmi. Komponálni fog. Nikit nem érheti baj.

Kurt ügyetlenül állt az ajtóban, a búcsú szokásos szavait ismételte. A pillanat súlyos volt, de mind a ketten mosolyogtak. Végül Kurt kitört.

– Azt hittem, velem jössz. Azt hittem Niki is velem jön. S most mégis egyedül kell mennem. Többet vártam tőletek.

Clement szelíden vállal vont.

– Nem tudom kicserélni önmagamat. Ez a stílusom. – A szeme fájdalmasan futott végig Kurton. Kurt nagyon öreg volt ezekben az órákban és Clement most ébredt rá, hogy ő sem sokkal fiatalabb. Kurt kicsinek látszott, pedig éppen olyan magas volt, mint ő. De Clement látta mögötte a tragédiát, a tragédia arányai tették kicsivé Kurtot. Igen, a háttér gigantikus.

– Reménykedtem, hogy ha Nikit nem is tudom meggyőzni, te mégis velem jössz. De mikor Erasmusról kezdtél beszélni, már tudtam, hogy maradsz. Mindig utáltam Erasmust.

– Miért? Erasmus kiállt az emberségért, de mértékletesen. Ő mindig a középen maradt, mert az igazság a középen van.

Kurt a kalapja után nyúlt. Szótlanul megrázta Clement kezét. De mielőtt még betette volna maga mögött az ajtót, visszaszólt:

– Nem, az igazság nem a középen van. Középen a közöny van.

Clement ismét vállat vont, majd bement a fürdőszobába, hogy felöltözzék.

A kád mellett, ahol a telefon állt, egy nyitott könyv hevert. Clement mostanában Byront olvasott. Hosszú ideig nem kedvelte Byront, de újabban közel kerültek egymáshoz. Byron végzetes költő és a végzet nem művészi magatartás nála, hanem kikerülhetetlen életforma. Clementet érdekelte, hogy száll szembe ez a gazdag szellem a végzettel.

KURT NEM NYUGODOTT BELE, HOGY NIKIT NEM TUDTA MEGGYŐZNI. Attól sem riadt vissza, hogy Mimitől kérjen támogatást. Nem kedvelte Mimit, de azt elismerte, hogy eszes. Abban reménykedett, hogy Mimi szellemi képességei alkalmasak arra, hogy felismerjék az ő igazságának praktikus részét. Az igazság eszmei része természetesen szent, de a szent dolgok ritkán szokták gyors cselekvésre indítani az embereket. Viszolyogva, kényelmetlenül ballagott ki a kis palotába. Mimi most már feladta önálló lakását, székhelyét ide tette át. Kurt magában már kiformálta, mit fog Miminek mondani. Józanul sorakoztatta egymás mellé a tényekei, érveken nem is törte a fejét. A tények beszélnek maguk helyett s az egésznek a dominánsa a nürnbergi törvény. Meleg ősz volt, békés és nyugodt ősz, Kurt izzadt sötét ruhájában, szemüvege verejtékezett. Kissé borzongott, amikor belépett a történelmi múltú palota hűvös előcsarnokába. A házat befutó folyondár az ablakokra zöld árnyékot vetett. Hűvös volt itt és zöld homály. A márványmozaik– padlót vastag, vörös bársonyszőnyegek futották át, a lépcsőház karfáján és az első emelet mellvédjén drága tizennyolcadik századi faragott lámpák sorakoztak. A csend, a mozdulatlan levegő, a sok márvány, bársony, brokát és nemesen megfakult gobelin fennkölt töretlen békét lehelt. A pénz óriási hatalmának nyugalmát. Kurt megborzongott.

Ebben a palotában lázas ostobaságnak hatott az, amiről beszélni akar. Az atmoszférának sorsszerű ereje van. Kurt kényelmetlenül gondolt arra, amit Miminek kell mondania. Itt álomnak érezte azt a viharos zűrzavart, amelyből elmenekült.

Az inas sajnálkozva jelentette, hogy a palota asszonya nincs itthon. Még megjegyezte: kár, hogy nem méltóztatott telefonálni. Kurt megkönnyebbülten ment ki az előcsarnokból. Örült, hogy nem kellett Mimivel találkoznia és csak később jutott eszébe, hogy talán az asszony letagadta magát előtte. Mindegy. Nagyon fáradt volt. Alig várta, hogy felüljön a vonatra s elinduljon nem új hazája, csak az otthonnak vélt új város felé.

Mimi valóban nem volt otthon, Niki telefonált neki délelőtt, kérte, hogy menjen be hozzá. Veégh érkezett Bécsbe, és mert Mimi kedvelte a régi barátot, Niki szerette volna, ha együtt ebédelnek a híres étteremben.

Veéghnek kevés ideje volt, este már továbbutazott. De nemcsak ezért hívta Niki Mimit, hanem mert kicsit tartott tőle, hogy ismét baráti tanácsokban lesz része. Segélycsapatokra volt szüksége. Abban a kérdésben, amelyet Kurt felvetett, még nem alakult ki benne határozott vélemény. Nem akart vele foglalkozni, nem tudta a gondolatait elvonni. Önmagába mélyedt most, mint mindig, ha komponált, és ha szerelmes volt. És ez a két akció állandóan egymásba kapcsolódott. Veégh valóban felvetette Kurt problémáit.

Természetesen őneki még több szempontja volt, nem pusztán az emberség kérdését vizsgálta. Veégh gazdag ember volt s nem szívesen élt volna koldus módjára egy idegen országban. Viszont egész életét mélyen járó, bár terméketlen gondolkodásban töltötte és hátralevő éveit is nyugodtan akarta végiggondolkozni. Abban a kisebb teremben ebédeltek, ahol Niki megszokott asztala állt.

– Svájcba megyek – szólt Veégh. A hangja egyenletesen halk volt, de azért érdeklődve körülnézett. Már tudta, hogy vigyázni kell. Az étteremben kevesen voltak. A közelükben üresen álltak az asztalok. – Némi előkészületet teszek, hogy biztosítsam a jövőt. – Okos, csúnya, öreg arcán a régi mosoly futott át. – Ha ugyan mi még beszélhetünk jövőről. Meglehetősen bonyolult előkészületeket tettem. Amennyi pénzt lehetett, kimentettem. A határon, az osztrák–svájci határon még régebben örököltem valami kis fekvőséget.

Tudod, a magunkfajta családok afféle monarchikus intézmények.

Keresztbe–kasul házasodtunk osztrákokkal, aminek most egyetlen hasznát élvezem, hogy van egy házacskám, meg pár hold erdőm a legvonzóbb határon. Most jöttem rá, hogy mennyire vonzó ez a határ.

Niki udvarias mosollyal hallgatta Veéghet. Az arca nem árult el semmiféle élénkebb érzelmet. De Mimi aggódva fordult Veégh felé.

– Attól tart, hogy Magyarország is belekeveredik ebbe az őrületbe?

– Minden chance–a megvan rá. Elviselhetetlenül forró barátságban élünk Olaszországgal. Nem kétséges, hogy a nácizmus karjába zárja a fasizmust és mi szintén megfulladunk az ölelésben. Szeretek felkészülni történelmi eseményekre, minthogy évtizedek óta már történelemben élek s néhányszor csinos bokszütést kaptam a gyomromra a történelemtől. Kortárs vagyok s ezért az élvezetért fizetni kell. Nyugodt öregséget akarok. A te dolgod könnyű, Niki.

– Hogy érted ezt?

– Darabjaidat az egész világon adják, bármikor módodban van elutazni valamilyen békés helyre egy–egy előadásra s aztán úgy megtetszhetik neked az az előadás, hogy még többször meg akarod nézni s nem jössz haza. Az anyagi dolgokat meg éppenséggel könnyű megoldani. Neked aztán igazán könnyű. Az egész világon szerteszéjjel van pénzed.

Niki tűnődve nézett a tányérjába. Már megint ez a probléma... Tegnap Kurt gyötörte vele, és ma a kadét veti fel. Kurt lázasan, drámaian beszélt, a kadét mellékesen. De a lényeg ugyanaz. Viszont ő komponálni akar, miért nem hagyják békén? És oly szép az ősz... S oly rövid ideig tart már ez a néhány derült nap... És randevúja is van délután.

– Maga úgy látja, hogy Ausztria nem tudja megőrizni a függetlenségét? – kérdezte megremegő szájjal Mimi.

– Sajnos, úgy. Ne haragudjék, hogy elrontom az étvágyát. Csodálatra méltó, de hiábavaló itt minden: a fizikai bátorság, fegyelem és hit, mert a Harmadik Birodalom nagyon erős. Lehetetlenségnek tartom, hogy a fasiszta és náci szomszédok karéjában Ausztria sértetlen maradhasson.

Mimi megérintette Nikit:

– Mit szólsz ehhez?

Niki barátságosan kifejtette, hogy tegnapelőtt mit mondott neki a kancellár a herceg estélyén. A herceg felesége gyönyörű színésznő volt, gyakran láttak vendégül művészeket. A kancellár azt mondta, hogy semmi ok az aggodalomra, a puccsot leverték, önállóságukat a Nyugat garantálja és a nácik semmit sem mernek ellenük tenni.

Veégh fanyarul elmosolyodott. Már nem volt a régi harcias vitatkozó. Az élet egyre–másra igazolta ifjúkori aggodalmait s az összeomlás, amelyről oly gyakran beszélt, bekövetkezett. Így az igazolt bölcs nyugalmával szemlélte az eseményeket. Mindössze annyit mondott, hogy a hercegre jól emlékszik, ezerkilencszázhuszonkettőben találkozott vele Münchenhen, akkor – politikai meggyőződésének megfelelően – éppen barna inget viselt. Most Mussolini exponense itt Bécsben. A herceg szereti az efféle eszméket. Niki erre azt válaszolta, hogy a herceg elragadó házigazda és a kancellár meglátogatja. Azt hiszi, ez elég bizonyíték a megbízhatóságára. Veégh nem beszélt tovább politikáról, csak annyit mondott még, hogy ne feledkezzenek meg az ő kis határmenti házáról. Jó mindenre felkészülni. Niki kissé szórakozottan búcsúzott barátjától, de Mimi mind a két kezével megfogta Veégh kezét. Az egykori kadét elvitte magával az asszony riadt tekintetét.

Úgy érezte, Mimi szeretne neki valamit mondani és ő elhatározta, hogy fel fogja keresni Mimit, mert az asszonynak is, Nikinek is szüksége lesz még rá.

Niki azt mondta Miminek, hogy bemegy a vállalathoz, ott még van valami dolga. Az asszony mosolyogva bólintott. Évek óta már az ő arcán is ott ült Niki mosolya, átvette tőle. Nem volt oly varázsos mosoly, mint Nikié és nem is volt védelem az élet ellen. De jó álarc volt. Ha Niki törődött volna Mimivel, feltétlenül észreveszi, hogy mit takar a mosoly. De mert ő maga sem érezte, hogy hazudik és titkolódzik, nem kereste, mi van a mosoly mögött. Úgy élt, mint azelőtt. A szabadságát megőrizte, sem bűnnek, sem hibának nem tartotta azt, amit tett. Az élet oly rövid. Az utóbbi esztendőkben már megérintette az idő jelenvalósága. Azelőtt nem törődött az idővel. Most felfogta az idő múlását, félelemmel töltötte el és lázas nyugtalansággal. Sietnie kell. A világháború után többnek látszott, mint amennyi volt, most azonban jó néhány éve már megállapodott, ötvenes férfinek tűnt. A sok nagy siker, a tartós öröm, a dicsőség töretlensége fiatalabbnak mutatta a koránál. Azt, hogy mennyi idős, még önmagával sem beszélte meg. Kerülte ezt a témát. A tükör kellemes, megnemesedett arcot mutatott és szép fénylő, fehér hajat. De hát annyi fiatalembernek van ősz haja ma. S a fehér haj különösen kiemelte a szeme kékjét. Sem a szemfehérje, sem a szem írisze nem vette még fel a zavaros, homályos, öreges színt. Friss volt a szeme, csillogó életvágy táncolt benne. Mostanában sokat gondolt Puccinira.

Ő mondta egykor, hogy a rómaiak csak fiatalkorukban viseltek szakállt, amíg az idő meg nem munkálta vonásaikat s ki nem alakította igazi arcukat. Negyvenedik évük után leborotválták a szakállt, s amint mondották, teljesen rajtuk múlott, hogy szépek lettek–e vagy csúnyák. Az élmény s a jellem mintázza meg az arcot. Niki szerette ezt az arcát. Visszatérvelegénylakására, nagyon gondosan átöltözött, a nyugtalan és szemrehányó Broser kisasszonynak adott néhány utasítást. Broser kisasszony nem tanult meg Mimitől mosolyogni, ő nyíltan volt féltékeny. Niki beült az autójába.

Kár – gondolta – , hogy nem tud autót vezetni. Ha tudna, titokban maradnának az útjai. Így ki van szolgáltatva a sofőrnek. De az autóvezetéshez nem volt elég türelme. És nem is tudta magát úgy fegyelmezni, hogy gondolatai ne szálljanak szét. Az ősz olyan volt, mint egy dal. Aranyos fényű, lágyan libegő és múlékony. Az ember, mialatt hallgatja, tudja, hogy a hangok elszállnak s az arany fényű dallam ellobban. A színésznő a Ringen lakott egy szállodában, ebben az időben a művészek foglalták el a tönkrement arisztokraták és szegény főhercegek palotáit. Ez a fiatal színésznő még nem jutott el odáig, hogy palotát vásároljon. Niki nem szerette, hogy a Ringen lakik és szívesen felajánlott volna neki valamelyik kis téren vagy a Grabenen egy palotát. Módjában lett volna, de a vonzalom kettőjük között olyan légies volt, annyira nem osztályozott, érzelmi címkével el nem látott, hogy nem tudta, hogyan tegye meg az ajánlatot. A nagy kocsi megállt a hotel előtt, az időpontot telefonon megbeszélték, Niki nem szállt ki. Nyugodtan várt, tudta, hogy a leány jönni fog, mert az életében eddig minden nő eljött, a legvalószínűtlenebb, a legcsodaszerűbb is, még Ilona is eljött. Ilona óta nem voltak kételyei.

A sofőr kinyitotta a kocsi ajtaját és a kocsi megtelt illattal, ruhasuhogással és vállig érő nyitott szőke haj fényével. Niki megfogta a leány kezét, nem szólt. Az autó megindult, simán és gyorsan suhant ki Bécsből. A leány beszélt. Magyarul beszélt és ebben volt valami mély, elringató varázs. Az ifjúsága legtelítettebb ideje is magyarul beszélt. Niki egy ideig nem is nézett a leányra, csak a hangját hallotta. Az énekesnő valódi szőke volt és a hangja is szőke hang, világos, csengő, törékeny szoprán. Ez a gyermekkora óta – mert csodagyermek volt – állandóan gyakorolt, csiszolt hang a légtornász meghökkentő könnyedségével siklott át a legnehezebb részleteken, azzal a természetességgel, amely mögött a leglelkiismeretesebb, a kétségbeejtő szorgalom bújik meg. Miután elég hangot ivott magába, Niki lassan a leány felé fordította az arcát. Most már nézte. Finom és törékeny volt az arca is, nem annyira szép, mint amilyen lelkes és intelligens. Ezzel az arccal lehetett volna drámai színésznő is. A leány arcán látta a szerelmet, nem kétséges, csakugyan szerette őt és az őszben ez volt a legparázslóbb fény.

Az énekesnő okos volt és ihletett művész. A mesterben a zsenit szerette, az éveire nem gondolt. Annyi rút kaland, verekedés, küzdelem, szerelmi nyomorúság után, ami a lépcsője minden karriernek, boldogságot adott neki ez a gazdag, híres, bőkezű férfi.

A kocsi kiért Lainzba, az egykori császári vadaskertbe. A Hermes–villa, amely Makart kései, ijesztő és zavaros stílusát őrizte, most múzeum volt; az udvaron az egyik épületben elaggott kutyák otthonát rendezték be. Az elhanyagolt pázsit felüdült az őszi esőtől, smaragdzölden fénylett a délutáni napsütésben. Virágot itt nem lehetett már látni, parkírozásnak nem maradt nyoma, távolabb egy nagy térségen a Golfklub tagjai bandukoltak a labdák után. Az énekesnő és Niki kiszálltak a kocsiból, csendes sétára indultak. A villa felől egy öregember igyekezett feléjük, meg akarta nekik mutatni az épületet. Régi császári lakáj volt, aki maga is nyugalomba vonult itt. Niki pénzt nyomott a kezébe s megkérte, tűnjön el. Egy szelíd dombhajlaton mentek felfelé. Az árnyékok mind hosszabbak lettek, a délután egyre rövidebb. A fák világoszöldje sötétzöldre váltott. Ki nem mondott szavak és be nem fejezett érzések lebegtek kettőjük között. Mély és könnyű percek voltak. Felérve a dombocskára, megálltak, itt még fényben úszott minden, lent alattuk, a völgyben egyre jobban nőttek az árnyékok. Az ég tiszta volt, világoskék, nyugaton szelíd, aranyos–bronzba hajlott. A levegő annyira tiszta volt, hogy a tűnő nap sugarai, mint a régi képeken, szeletekben fogták be a nyugati eget. Egy pillangó, elkésett őszi pillangó volt, céltalanul és boldogan táncolt a langyos levegőben. A leány várakozva nézett a férfira, az szótlanul állt mellette a magaslaton, annyira boldog volt, hogy nem volt szüksége szavakra. Az egész világ zengett körülötte és belül is csupa muzsika volt.

– Szeretnék magának mondani valamit – szólt az énekesnő s megérintette a kezét.

– Ne mondja ki – súgta ő – , tudom és köszönöm.

– Csodálatos alkonyat – szólt később a leány. Niki belékarolt, lefelé indult vele a dombon.

– Nem akarom látni, hogy megy le a nap – szólt régi tündöklő mosolyával.

II.

KILENC ÉV UTÁN, nagy kerülővel megérkezett a Sárga mosoly a bécsi operaházba. FalknEr hazajött a bemutatóra. Már évek óta Európa és Amerika között utazott, elszakadt hazájától, azt azonban nem tudta volna elviselni, hogy a bécsi premieren más énekelje a kínai herceget. Németországot már régóta elkerülte, elhagyta a hajdani nagy sikerek színterét; nem szívesen beszélt ezekről a német városokról és azokról a berlini színházakról, amelyekben valaha énekelt. A régi jó művész volt ma is, lelkiismeretes, gondos, mégis ösztönös. A hangja nem lett több, de a kultúrája egyre mélyült. Niki meg volt róla győződve, hogy Róbert még akkor is fog énekelni, ha már egy csepp hangja sem lesz, de a hallgatóban akkor is a tökéletes friss hang bűvöletét kelti. Róbert a régi jó művész maradt, csak az élettempója változott meg. Amerikai lett. Minden órát és minden percet számon tartott, idegesítő gonddal osztotta be az idejét, mert pontosan kiszámította: a másodpercei mennyi pénzt érnek. Harcban állt az idővel, napjaiból minél többet akart kifacsarni s közben arról álmodott, hogy egyszer majd nem fog csinálni semmit, elvonul egy kis szigetre, hanyattfekszik a tengerparton, nézi az eget, pihen. De ahhoz, hogy pihenjen, már egy szigetre volt szüksége, mert azokban az országokban, melyeknek területét annyiszor átfutotta, nem talált nyugalmat.

– Megéri az eredmény a küzdelmet? – kérdezte Niki az egyik próbán.

Róbert lejött a színpadról, leült mellé a földszint első sorában. Huszonkét évvel volt fiatalabb, mint ő, de a nagy korkülönbség már nem látszott közöttük. Róbertet elnyűtte a siker.

– Nem tudom másképp csinálni – sóhajtott fel Falkner. – Nincs erőm abbahagyni. Csak akkor élek igazán, ha a színpadon vagyok. S mit tudom, meddig lehetek még a színpadon?

Niki tapintatos volt, nem akarta megnyugtatni barátját a hangja felől, mert a megnyugtatás azt jelentette, hogy ő már hallja, mi hiányzik. És Falkner most nem is a hangjára gondolt.

– Nem tudom, mikor tör ki a háború. De ki fog törni. A közeledő rettenetes pillanatot érzem minden idegemben. Mintha felgyújtották volna a világ négy sarkát és az őrület tüze lassan közeledne felénk.

Niki idegesen mozdult meg. Helytelen, hogy Róbert ilyen gondolatokkal foglalkozik, ahelyett, hogy elmerülne a szerepében. A nagy mosoly itt ragyog a zenekarban. Niki nem tudott másra gondolni. Csak egy lényeges: hogy a hatalmas zenekar minden hangszere édesen énekelje az ő muzsikáját. A próba tovább folyt. De mindenkit, a rendezőktől kezdve a díszletezőkig, nyomott a súlyos levegő, rettenetes árnyékok borultak rájuk, sejtették a közelből feléjük vágtató iszonyatot. Dolgoztak, sokkal lelkiismeretesebben, odaadóbban, mint máskor; a munkához menekültek, de értelmetlen hiábavalóságnak hatott minden, az élet halott színt öltött, mintha kormos üvegen keresztül nézték volna a világot. Róbert a szokott módján segített a partnereinek, ötleteket adott a rendezőnek, a berlini előadás bevált fogásait felhasználták. A zenekar csodálatosan szólt, mosollyal töltve be a nagy épületet; a mosoly fénylett, szikrázott, tüzelt. S néhány órára valóban elkábította a hallgatókat. Niki csodálatos napokat élt meg, boldog volt.

Február végén Róbert a szerepet átadta másnak. Vissza kellett térnie Amerikába, hangosfilm– szerződés kötötte. Búcsúvacsorán ültek együtt Niki lakásán. Mimi nem volt ott. Niki csak Clementnek telefonált, mást nem hívott meg. Johann szolgálta fel a vacsorát. Clement időnként elgondolkozva nézett az öreg inas után. Eddig nem vette észre, hogy Johann már csoszog, pedig fiatalabb volt, mint ő. Amikor az inas kiment a tálalóba, Clement felkelt a helyéről, keresztül– kasul járta a szobát.

– Szükséged van valamire? – kérdezte Niki, a mindig figyelmes házigazda. Clement nem válaszolt, szótlanul, magába merülve barangolta be az ebédlő minden négyzetét. Végre válaszolt.

– Azt figyeltem, hogy csoszogok–e.

Niki összeráncolta a homlokát. Nem értette Clementet, Róbert annál inkább.

– Igen – pillantott Róbert Clementre – , az emberre váratlanul tör rá az öregség. Nekem is vannak olyan rémült pillanataim, amikor felfedezek magamon új, de feltétlenül az öregedésre mutató, vagy sajnos már az öregséget bizonyító momentumokat.

– Én nem hallottam, hogy csoszogok – szólt Clement gondba borulva de lehet, hogy becsapom magamat. Mondd meg őszintén: csoszogtam, vagy nem csoszogtam?

– Nem – felelt Róbert becsületesen, mert Clement valóban nem csoszogott. Őt meghatotta, hogy a járásában még fel lehetett lelni a régi, tigrisszerű, kényelmes ruganyosságot.

– Ennek roppant örülök – derült fel Clement arca, de aztán legyintett. – Különben az egésznek nincs már semmi értelme.

Azt akarta mondani, tökéletesen mindegy, hogy az ember csoszogott– e, mielőtt meghalt, vagy nem csoszogott. De rendreutasította magát. Nikinek jó kedve volt, Róbert pedig utolsó estéjét tölti velük. Tapintatlanság lenne...

Johann behozta a feketekávét. Szótlanuk itták. De a csend megtelt nyugtalansággal. Idegesen hallgattak. Végre Clement szólalt meg.

– Nem gondoltál rá, hogy most még kényelmesen elmehetnétek, te meg Mimi, Róberttel? – Ez kérdésnek volt feltéve, de Niki kiérezte belőle a sürgető tanácsot. Dühös lett. Mit akar már megint Clement?

– Mi ez? Hová menjünk? És miért?

– Minden kérdésedre felelek – válaszolt Clement szelíden és tagoltan, mintha egy gyerekkel beszélne. – Ez baráti tanács. Svájcba menjetek. Svájc szép és egészséges, ott béke van. Onnan menj tovább. Keress magadnak egy semleges országot, bár ez elég nehéz lesz. De neked módodban van, ha akarsz, vásárolhatsz valahol egy szigetet. És, hogy az utolsó kérdésedre is feleljek, azért menj el, hogy a nyugalmad, az egészséged és a munkád biztosítva legyen. És azért is menj el, hogy a jövőd tiszta maradjon. Bocsáss meg, öregem, hogy durva vagyok, nemcsak arról a jövőről beszélek, ami még az életből megmaradt, hanem a muzsikád jövőjéről.

– Kurt bízott meg azzal, hogy távollétében helyettesítsd? Az ő felszólí– tására rémképekkel tömöd meg a fejemet.

– Kurt nem bízott meg semmivel – válaszolt gyengéden Clement. – Kurt békésen kottát másol és rózsákat olt. Ami pedig a rémképeket illeti, azokat nem a képzelet festi. Hitler kezébe vette Európa sorsát, viharsebesen, német szakszerűséggel gyártja a rémségeket. Most még elmehetnél – folytatta – , magaddal vihetnéd a kottaanyagodat, Mimi az ékszereit. Még kényelmesen utazhatnátok.

– És te – kérdezte Niki indulatosan miért csak tanácsokat adsz? Te miért nem mész el?

Clement élvezve nézegette a poharában csillogó konyakot, majd lassan ízlelve az italt, felhajtotta. Rámosolygott Nikire. Ez a mosoly keskeny, szépvonalú arcán feloldotta a kort. Időtlenül fiatallá tette.

– Ó... – szólt lenézően. – Hiszen én magamnak is megadtam már a tanácsot. Én is elmegyek.

– Mikor?

– Tudod, hogy nem szerettem programot csinálni, ötletszerűen éltem. De azt hiszem, hamar eljön az utazás ideje.

– Nos, akkor – jegyezte meg Niki tőle szokatlanul élesen – miért nem fogadod meg a nekem adott tanácsot? Miért nem mész te Róberttel?

– Azt hiszem, okosabb lesz, ha magam megyek – szólt Clement pillanatnyi hallgatás után.

Róbertet így csakugyan Niki kísérte el. Nehezen vált meg a barátjától, nála szokatlan, homályos előérzet szánta meg: sokáig nem fogja látni az énekest.

Autón mentek a határig s ott megtekintették Veégh birtokát. A házban csak egy öreg házaspárt találtak, akik kulcsárnak és kulcsárnőnek szerződtek oda s nem volt egyéb dolguk, mint hogy a gazdájukat várják. A vadászkastély erdőben állt, havas fák vették körül, a levegő oly tiszta és oly hűvös volt, hogy a szobákban még por sem szállt a bútorokra. A két öreg tehát unatkozva topogott ide– oda a házban, várakozott. Nikit ködös érzés fogta itt el; az épületnek mintha nem lett volna célja. És mintha tulajdonképpen nem is lenne, a valósághoz alig volt köze. Róbert is ilyenfélét érezhetett, mert arcára még élesebben rajzolódott ki erőltetett és egyre hidegebbé váló mosolya.

– Különös atmoszférája van ennek a háznak... De – mondta később, amikor ismét felültek az autóra – egész Ausztriának különös az atmoszférája.

Fojtogat ez a levegő. Az emberek egy része vár valamire és a másik része is vár, de el akarja hitetni önmagával, hogy nem fog történni semmi. Nehéz tőled megválnom és nehéz volt a várostól is megválnom, ahol a karrierem beteljesedett. De mégis, alig várom, hogy olyan országban legyek megint, ahol az élet életnek hat.

Niki Buchsig vitte kocsin Falknert. Itt szállt vonatra. Amikor utoljára fogták meg egymás kezét, egyikük sem tudott szólni. Mind a kettő künn forgott a világban, mind a kettőnek megvoltak a minden alkalomra kész, sima mondataik. De most nem kész és nem sima mondatokra volt szükség.

Milyen kár, hogy nem jöttetek velem – akarta mondani Róbert, de ostobaság lett volna ezt mondani, s még jobban elmélyíteni a sötét bizonytalanságot Nikiben. Niki pedig arra gondolt, hogy a barátsága nem is olyan régi és Falkner mégis olyan mélyen beleépítődöttaz életébe, mint a másik három, az ifjúkori társ. A némaság különösen bénító volt kettőjük között. Két ember, aki körül mindig hangok zengenek, ügyetlenül hallgat. A vonat elment. Niki visszaballagott a kocsijához. A kormánykerék mellett gondterhelt arccal ült Pepi. Pepi is jól benne volt már az években, megbízható, középkorú, kövér sofőr volt; a kövér sofőröknek jól be vannak ágyazva az idegeik, nem vesztik el könnyen a nyugalmukat. Nikit annyira fojtogatta a csend, hogy pár szót szólt Pepihez.

– Na, mi az? Hogy állunk?

Pepi ahelyett, hogy szokott módján sapkájához érintette volna kezét, s a mellékes kérdéseket egyszerű baráti gesztusnak tekintve, egy köszönöm– mel nyugtázza, felmordult:

– Rosszul állunk, uram.

– Nem hozott hóláncokat? – kérdezte Niki az olvadó, kásás útra mutatva.

– Mindig hozok hóláncot – mondotta némi szakszerű sértődöttséggel Pepi. – Nem az út, uram, hanem, ami az úton megy.

Pepi nem beszélt többet. Úgy vélte, ha akar, eleget láthat a gazdája. Nagy, nehéz, drága autók igyekeztek a határ felé, A kocsik utasai nem a téli sport kedvelőinek látszottak. Katonák is menekültek, kisebb csoportokban tűntek fel – hiszen Ausztriának alig volt katonája – , kideríthetetlen, tétova céllal haladtak. Városokon és falvakon átfutva itt– ott zöldellt egy Heimwehrista egyenruha, de annál több fehérharisnyás fiatal férfi mutatkozott mindenfelé.

Az egyik kocsma előtt, ahol Pepi vizet öntött a hűtőbe, undorodva, némán bökött a hüvelykujjával egy ilyen fehérharisnyás csoport felé. Pepi utálta a nácikat. Ezt a jellegzetes harisnyaviseletet a békés hegylakóktól vették át Hitler hívei. Az öreg császár, aki valaha Ischlben szintén viselte a fehér harisnyát, hű alattvalóinak nézte volna ezeket a nyugtalan ifjakat.

Nikiből bosszús idegességet váltott ki Pepi gesztusa. Szeretett volna visszatérni a maga külön világába; az ilyen magányos, hosszú autóút őrizte legjobban a nyugalmát. Amíg a motor kiegyensúlyozottan duruzsolt és megerőltetés nélkül nyelte a kilométereket, dallamok ébredtek benne. A dallamok megszorozták önmagukat, átalakultak, új díszeket kaptak, visszhangjuk támadt, majd megszületett a karikatúrájuk is, hogy aztán a karikatúra is felolvadjon egy széles, boldog szerelemmel – ismét és mindig szerelemmel – átfont melódiává. De most nehezen talált magára. Gondolatai visszatértek a határmenti házhoz, szeretett volna rájönni, mi keltett ott benne rossz érzést? Végre kibogozta. A ház Veégh háza volt s anélkül, hogy tudatossá vált volna benne, Veégh házában ő magyar levegőt várt. De semmi, semmi sem emlékeztetett a régi magyar házakra, amelyekben ifjúkorában járt. Hogyan is emlékeztette volna? Ez hegyvidéki, osztrák vadászház. Egy ház, amelynek megvolt a célja, kialakult a rendeltetése. Ez a ház jelképe lett a gyalázatos történelmi időknek. És most, annyi rossz hír, annyi jóakaratú baráti tanács, annyi suttogás, sejtelem közepette, ebben a házban ébredt Niki rá, hogy az élete megváltozott, hogy mindannak, ami könnyű, zenei, derűs és dicsőséges volt – vége. Őt sem kerüli el a történelem. De mindez még homályos volt és a sejtelmet – ami inkább bizonyosság volt mint sejtelem – el akarta kergetni magától. Az évek óta benne zengő témához menekült megint.

A magyar keringőnek egyetlen emlékét sem lelte meg Veégh házában.

Megkísérelte elbástyázni magát a jelentől, hogy újra ott legyen, abban a régi, ifjúságtól lázas nyárban. A fogai közt sziszegte a lüktető háromnegyedes dallamot. De most nemcsak a szerelmet érezte, az áradó nyarat, a csodálatos éjszakát. A háromnegyedes ütemekben öntudatos sötétséggel táncolt a tragédia. Megdöbbent önmagától. Honnan vettem ezt? – kérdezte. Körülöttem volt, ott a magyar földön, vagy már benne volt a huszonhárom éves kölyökben? Megijesztette, de magával is ragadta. Szimfonikusan, többszörösen egymásra építve, egymást tetézve, önmagát ismételve szállta meg a keringő.

MÁRCIUS VOLT, MÁR VÉGE A TÉLI SZEZONNAK, a fővárosban mégsem pihent el az élet. Estélyek követték egymást; birodalmi államférfiak érkeztek egyre–másra, majd magyar politikusok jöttek visszaadni a nemrég történt pesti ünnepélyes baráti látogatást. Aztán Schuschnigg kapott meghívást a vezérhez. Diplomáciai körökben több fogadást tartottak, Nikit sokfelé meghívták. Rendjeles frakkját – a gondos Mimi több ilyen frakkot készíttetett neki – szinte naponta fel kellett vennie. Az estélyek fényesek voltak; lázasan, tüntetőén jókedvűek. Niki kezdett megnyugodni. Szerette a társaságot, még fiatalkorában szokta meg, hogy esténként elmenjen hazulról, és most a sok jövés–menés, a szép ruhák, a fényes termek, a mosolygó asszonyok, a parfüm és finom italok szaga azt a káprázatot keltette benne, mintha megint fiatal lenne. Ilyenkor, a késő éjszakai órákban hazatérve, kissé megsajdult a szíve. A szőke énekesnőre gondolt, akitől úgy váltel, hogy szerelmük teljesnek látszott. A szíve sajgott és ő ravaszul örült a fájdalomnak. Úgy képzelte, hogy a szerelem csak fiatalkorában fáj az embernek. Tehát még mindig fiatal. Nem gondolt a korára, sem arra, hogy takarékoskodnia kell az erejével. Komponált és csak arra riadt fel, reggel táján, hogy Johann szemrehányó arccal bebotorkált a dolgozószobába és szenvedő, rekedt hangon lefekvésre kényszeríti.

A tavasz korán érkezett.

A Kahlenbergről a hóolvadás vagy az ibolya illata jött, ami egyre megy, mert mind a kettő a tavasz jele. Niki már elfelejtette a határmenti házból hozott rossz emlékeket. Ismét dolgozott, elmerült a munkába és a munkával felidézett magyarországi ifjúságába. Új korszakának megfelelően dolgozta át a Cigányálmot, a háború előtti miliőből áttette a tizenkilencedik századba, helyenként a muzsikának kissé régies bájt adott. Új számokat komponált, széles, nagy nyitányt, amely a magyar keringőre épült. Boldogan dolgozott, de keservesen hiányzott Falkner és Kurt. Szeretett volna Kurttal veszekedni és szerette volna magán érezni Falkner figyelő, értelmes tekintetét. A vállalati házában lakott, megint őrizte a szabadságát, ilyenkor szeretett távol lenni Mimitől. Az azonban jólesett neki, hogy a közelben van a Thaeter an der Wien, ahol annyi fél–kudarc és anynyi nagy siker érte.

Este volt már, nem tudta hány óra lehet, csak abból gyanította, hogy késő van, mert Johann jelent meg előtte egy pohár konyakot hozva tálcán és két lágytojást. Ez az alkotás diétája volt. Johann mögött Clement tűnt fel.

– Jó hogy jössz. – Nagyon megörült a barátjának, bár Clement ítéletében nem bízott és Clement többször fel is szólította arra, hogy ne bízzék benne. –  Nagyszerű! – mondta Clement lelkesen. Niki azonnal a zongorához ült.

Az új mű nagy tenordalát játszotta. Az is egy nagy szerelmi vallomás volt, mint a Sárga mosoly, mint a Conchita vagy a Dolores nagy száma. Csakhogy ennek magyar volt a témája. Niki még mindig a régi lánggal, önátadással, mindenről elfeledkezve zongorázott. Csak akkor nézett fel, amikor a záróakkordot leütötte. Izgatott volt. Valami olyat várt Clementtől, amilyent Velencében mondott. Clement nem muzsikus, de gyakran ráhibáz a lényegre.

– Na, milyen? – kérdezte.

Clement felriadt. Lassan emelte fel a fejét. Az arca olyannak tűnt, mint azon a nyári délelőttön, egykor Ischlben, amikor Noelék verandáján aludt, megszökve a bicikliversenyről. A furcsa álomszerűséget egy pillanat alatt letörülte arcáról. Hosszan és részletesen beszélt a dalról; udvariasan, ami szokatlan volt tőle és zavarba ejtette Nikit. A librettó felől érdeklődött. A librettót még nem írták meg. Niki nagy vonalakban elképzelte a darabot és megkomponálta a zenét. Itt, a dicsőség ormán, már évtizedek óta megengedhette magának, hogy a librettisták kövessék a muzsikáját a szöveggel, hangról hangra.

– Igen, azt hiszem, nagyon helyes – zárta le a beszédet Clement – , hogy ezzel a művel visszatérsz a hazádhoz. Annyiféle muzsikát írtál, osztrákot, olaszt, spanyolt, szlávot és mindet jól csináltad. Miért ne használnád fel ezeket a számomra annyira idegenszerű, megrázó magyar motívumokat?

Neked ez is sikerül. Alighanem azért, mert olyan régóta távol élsz hazádtól, sokkal élesebben látod a fajta sajátságait, mintha ott lennél közöttük.

Niki még tovább zongorázott, a librettót is átbeszélték, úgyhogy jóval elmúlt éjfél, amikor Clement menni készült. Már elbúcsúztak, már kezet is foglak, amikor Clement gyorsan visszafordult az ajtóból:

– Nem tudom, hallottál– e róla, hogy a kancellár, amikor megjött a Führertől, Innsbruckban beszédet mondott? Nem hallgattad a rádiót? – Clement megismételte Andreas Hofer csatakiáltását: – „Mannder es ischt Zeit!” Schuschnigg ma este ezt idézte.

– Nem, nem hallgattam rádiót. – Niki elsápadt. – De miért nem mondtad előbb?

Clement vállat vont, fakón elmosolyodott.

– Mert őrült vagyok és mert te komponáltál. És mert még akartam egykét szép órát. Megfogott az őrületed zamata, a pillanat nagysága, hogy amíg körülöttünk vonaglik a világ, muzsikát hallgassak. Egy szerelmi dalt.

Megfogta Niki karját.

– De nézd,egy– két nap még van. Azért jöttem, hogy újra azt mondjam, menjetek el! Még elmehettek. Vidd el Mimit!

– Nem hiszem, hogy bennünket baj érjen. – Niki szeme zölden villant meg. – Valamennyi darabomat adják a Birodalomban, mindig a legnagyobb tisztelettel fogadtak. A Führer titokban a valcereimre táncol... Az én muzsikám bizonyítja be a Birodalomnak, hogy nincs szüksége jazzre. Öreg vagyok már ahhoz, hogy új hazát keressek. Különben is, a művészeknek különleges helyzetük van. Nézd csak meg például Willy Forstot. Bántatlanul él és dolgozik és még annyian mások. Nem, nem érhet bennünket baj, még akkor sem, ha bekövetkeznék az, amitől ti rémüldöztök.

Clement felsóhajtott. csüggedt mozdulatot tett. Niki ilyen csüggedtnek nem látta még soha. Clement kinyitotta a száját, aztán szótlanul becsukta.

Nem, még ezekben a percekben sem tudott úgy beszélni az eszményekről, mint Kurt.

– No és te elmész? – kérdezte Niki.

– Dehogy megyek. Nem tudnék máshol élni. Ez a város a hazám. Mindig, mindenütt kitűnően éreztem magam, de élni csak itt tudok.

– Na és akkor mit akarsz tőlem? – Niki most már dühbe jött. – Mit nyaggatsz az elmenéssel? Ami rád vonatkozik, az reám is vonatkozik. Te maradhatsz? Én nem maradhatok?

Clement elvigyorodott. Úgy vigyorgott, mint nagyon régen, fiatal költő korában, amikor szemtelen kis tréfával bosszantotta barátait.

– Tudod, hogy nem vagyok következetes ember... – s anélkül, hogy Niki hívására hallgatott volna, kisietett a szobából.

Niki még akkor éjszaka átment a palotába Mimihez. Három vagy négy nap zavaros, izgatott összevisszaságban telt el. Niki most már nem tudott dolgozni, sőt valami furcsa émelygés fogta el, ha Mimi arra kérte, próbáljon megnyugodni és a munkához terelte. Ismerősök, barátok szakadatlan sora váltotta egymást a házukban. Sokan búcsúzni jöttek. Niki librettistái elkésve riadtak fel a történelem fenyegetésére, kapkodva indultak útnak. Pénzzel látta el őket. Sokan Svájc felé menekültek. Mások Magyarországra utaztak.

Ez volt látszólag a könnyebb megoldás, afféle szükségmegoldás. De ezek az emberek, akik menekültek és átélték a gyors menekülés tragédiáját, nem bízhattak abban, hogy a végzet megáll a magyar határon.

Magyarországról bonyolult út vezetett nyugat felé. Niki minden barátját igyekezett segíteni, mást ugyan nem adhatott, mint mosolyt és pénzt.

Mindkettőt bőven adta. De mialatt mosolygott és a pénzt számolta, egy egészen szokatlan és megmagyarázhatatlan érzés mozdult meg benne. Amíg Kurt, Clement, sőt még Falkner is hajszolta, hogy hagyja el Ausztriát, dühös volt. Az azonban, hogy ezek a szegény, rémült emberek egy szóval sem említik, hogy neki is el kellene jönnie, sértette.

Gyötrelmes sóvárgás fogta el Kurt után. Szeretett volna Clementtel beszélni. De Clement nem mutatkozott. És Nikinek még arra sem volt ideje, hogy felhívja telefonon.

A napok egymásba folytak, az órák úgy lüktettek, mint az ütőér az ember csuklóján. Niki már napok óta nem aludt. Barátai ügyében szaladgált, diplomatákkal beszélt, vízumokat szerzett. S egyre–másra hozatta ki Broser kisasszonnyal a bankból a pénzt. Aztán eljött az utolsó este és a kancellár Isten áldását kérve Ausztriára, elbúcsúzott a néptől. A vezér seregei átlépték a határt s ellepték a kicsi ország békés útjait.

Niki tökéletesen kimerült.

A rádió nyitva volt, de már nem hallotta, hogy mit mond. A világ egyetlen fenyegető hangzavarrá vált. A melódiák kimúltak, gyalázatos halállal múltak ki. Elmondhatatlan fáradtság rohant reá, süket és vak álom. Mimi és Johann nem akarták megzavarni, hagyták, hogy a székben aludjon. Késő reggel ébredt fel, megfürdött, átöltözött. A palota ablakán kinézve német katonákat látott, fiatal szőke legények voltak, valamennyi hasonlított egymáshoz.

Fehérharisnyás fiatalemberek masíroztak az utca közepén merev, katonás tartásban, rekedt hangon énekelve. Nem énekeltek hamisan, de Nikin úgy csapott végig a sok nyers, fiatal hang, mint egy sokágú korbács. Déltájban egy ijedt bécsi polgár jelentkezett, akiben Niki Clement házmesterére ismert.

Öreg bohém volt, Niki szívesen tréfálkozott vele, ha Clementet meglátogatta.

– Arra kérem a karmester urat – ragaszkodott a régi megszólításhoz – , hogy jöjjön el hozzánk. Én szoktam Clement úrnak bevinni a reggelit, és most nem nyitja ki az ajtót. Pedig este még láttam hazamenni.

Niki torka összeszorult. A háta erősen fájni kezdett, amióta megöregedett, a szívét ott érezte. Autóba ültek, bár Pepi morgott, mert azt mondta, a szomszéd utcában már lefoglalják a magánkocsikat. Rohantak a Belváros felé. Két helyen megállították őket. Nikinek igazolnia kellett magát. A német katonák meggyőződve személyazonosságáról, mosolyogva, bocsánatkéréssel és kézlengetéssel engedték tovább. Ha tudott volna gondolkozni, ez megnyugtatta volna. De egyre Clementet látta maga előtt s mindig csak úgy látta, ahogy akkor régen – azon a nyári reggelen – a verandán aludt.

Az előrevetített kép nem sokat különbözött a valóságtól.

Clement bolondos, történelmi ágyán feküdt, nagyon fiatalnak látszott s nagyon szépnek. A halál letörölte róla az éveket, az arca kisimult, keskeny volt és fehér. A kis hálófülke oly szűk volt, hogy a pisztoly nem eshetett le a földre, ott feküdt mellette békésen a paplanon. S egy könyv is ott hevert a fegyver mellett, amelyet, úgy látszik, a végső elalvás előtt olvasott. Niki megnézte a nyitott oldal első sorát:

Bár sorsom napja készül kialudni

És végzetemnek csillaga leszáll...

Nikinek, amíg gyengéden megsimogatta Clement hűvös kezét, eszébe jutott, hogy Clement már évek óta megint Byront olvas. Azt mondta, végzetes költő, teljesen ellentéte neki, ezért szereti. A házmester orvosért ment, Niki egyedül maradi a szobában. Sem fájdalmat, sem megdöbbenést nem érzett, csak bénító fáradtságot. Gondolkodni nem tudott. A tekintete tétován járt körül a falakon, de nem a mát látta. Ezekben a percekben ő is olyan fiatal lett, mint Clement ott az ágyon. A pamlag még ott állt, ugyanazon a helyen a dolgozószobában, ahol a Balkán rózsája idején állt.

Erre a pamlagra fektette őt le Clement, itt itatta meg konyakkal és takarta be.

Clement úgy tudott jó lenni, hogy a jósága bolond gesztusnak látszott. Nem akarta lekötelezni az embert. Mindent ingyen adott.

Niki szeretett volna leülni az ágyra és nézni az idegenné vált, csak a régi– régi múltból ismerős fiatal arcot. De nehéz volt az ágyhoz férni, a végére könyökölt le. Most tisztán hallotta, Clement mit mond neki. Hát igen, ezt a barátai többször megállapították: ő nem volt gyakorlott gondolkodó, nem sokat foglalkozott a logikával, nem figyelte meg az embereket, nem összegezte a tapasztalatokat. Ő csak érzett és így éppen annyit tudott mindenről, mint az öntudatos, értelmükre gőgös gondolkodók. A halott így beszélt hozzá:

...Ugye megmondtam neked, Niki, hogy elmegyek és el is mentem.

Tudom, ez hülyeség, de nem tehettem mást. Téged gyötörtelek, hogy menekülj, amíg lehet. Tied az egész világ és a te külön világodat mindenütt magaddal hordod. Téged nem érhet baj. Az én világom itt van és ez a világ összeomlott. Nem tudnék máshol élni. Az író nem olyan, mint a muzsikus, az író a szavakban él és a szavak a fajta életében gyökereznek. Minden onnan hajt ki; nem tudnék megszólalni egy másik nyelven. Csak társalogni tudnék, de igazán beszélni nem. Az én anyagom a szó. A tied a hang, azt mindenki megérti. Persze, azt mondhatod, németül sokan tudnak, ez igaz, de németül is annyiféleképpen tudnak. Én bécsiül tudok, nincs mit keresnem másutt. Persze, most azt is mondod, nem ért volna semmi baj. Meglehet, hogy fizikai létemet nem fenyegette volna semmi, de nekem kell megfenyegetnem őket. Most ne mondd, hogy nagyképű vagyok. Lásd be, csak a halálommal fenyegetőzhetek. Ha az ember ellenáll, fegyvert vesz a kezébe és megöl valakit. Sajnos, én költő vagyok és csak önmagamat gyilkolhattam meg. Én így állok ellent.

BÉCS UTCÁIN ÚJ EMBEREK JELENTEK MEG. Idegenségüket messziről elárulta tartásuk és mozgásuk... Niki érzékeny füle a lépésük ritmusából, a koppanás keménységéből ismerte meg őket. A birodalmiak keményebben lépnek, mint az osztrákok, másképpen lélegzenek. A lélegzetvételt is szabá– lyozza a szolgálat, a lélegzetvételük is határozottan tör a cél felé. A hátáról, a jellegzetesen nyírt hajáról, a szabályos gonddal feltett kalapjáról messziről meglátni, hogy birodalmi német és nem osztrák. Az osztrákok szeretik a semmittevést, szeretnek az égre bámulni, viccelni, fecsegni, szórakozni, örülni az életnek. Az osztrákok a levegőt is kényelmesen veszik. Ha sétálnak, valóban sétálnak és nem szolgálatot teljesítenek.

De az őgyelgés és a fecsegés, a szórakozás, a vidám semmittevés ideje elmúlt. Ausztriát megszállták, azaz Ausztria keblére borult a Harmadik Birodalomnak, nagy boldogságban egyesültek. A rettegés ideje elmúlt, a bizonytalanság megszűnt, a valóság a maga fullasztó erőszakával gyászos bizonyosságot adott. A kancellárt elfogták, Fey családjával együtt öngyilkos lett; aki tudott, menekült vagy túl a határokra, vagy a halálba. A nagy boszorkányper megkezdődött, idegborzoló, félelmetesen néma csend borult az életre. Nem voltak látványos bírósági perek, nem rakták meg nyilvánosan a máglyákat, hogy füstjük felszálljon az égre és hirdesse a világnak a barbár iszonyatot. Az emberek csendben tűntek el. Jól szabott, rövid katonacsizmák kopogtak a ház elött. Csak egy tikkadt telefon, sebtében cllihegett üzenet, egy gyűrött papiros, amelyre fakó ceruzával írták rá a búcsúszavakat, adott hírt az ismeretlen rettenetbe hullott barátokról. Vagy egy–egy ijedt hírnök, a régi házmester vagy az ismerős lakás előtt újságot árusító öreg rokkant jött jelenteni, kit vittek el. Niki körül sötét lett a világ. A pokoli tűzzel táplált varázskörbe terelték be élete legjobb idejének harcosait, írókat, énekeseket, kritikusokat, barátokat és ellenségeket, akikkel a küzdelem fűzte össze, s az ellenség is olyan drága lett már a tragédiában, mint a legjobb barát. Mind oda kerültek a sötét körbe, a középkori téboly sáncai mögé. Ezek az emberek rabságba jutottak, egyeseknél a rabság már testi volt, megfogható, elkülönített házakba zsúfolták őket, vagy táborokba, mások még szabadon jártak, látszólag szabadon, de a lelküket már fojtogatta a rabság. Nem dolgozhattak, hivatásuk, művészetük megszűnt, a félelem és az ostobaság, a lángolva felcsapó gyűlölet kikergette őket régi életükből. A gyávák menekültek tőlük, a számítók ravasz megfontolásból segítettek, a jók egyszerűen és hevesen, sokszor ügyetlenül megtettek mindent, amit tehettek, de azok, akik segítségre szorultak, nehezebben viselték el a megaláztatást, mint azt, hogy az életük veszélyben forgott. A halálfélelem nem rosszabb, mint az igazságtalanság.

Közben lágy és édes tavasz volt, a természet közömbösen nézte a tömegtragédiát. Bécs sok– sok orgonája kibomlott a tereken, a hegyekből bejött a napsugártól fénylő erdő illata. Niki folytatta az előbbi munkát, pénzt adott, emberekért könyörgött, embereket rejtett el, vízumokat szerzett s ajánló leveleket írt. És napról napra öregebb lett. A jól megőrzött férfikor, az immár évtizedek óta tartó ötvenes évek elkoptak, elmálltak néhány hét alatt. Kicsi, sápadt, meggyötört öregember lett. Éppen annyinak látszott, amennyi idős volt.

Teljesen süket lett körülötte a világ, a muzsika elrejtőzött. Gyakran azon kapta magát rajta, hogy Clementtel és Kurttal beszél. Vitatkozott velük, azt bizonygatta, hogy mégis neki volt igaza, hogy nem fogadta meg a tanácsukat.

Ha elment volna, nem segíthetne a barátain. Arra, hogy tulajdonképpen kicsoda, s valaha, talán ezer évvel ezelőtt mivel foglalkozott, egy telefon ébresztette rá. Az operából keresték s közölték vele, hogy a Sárga mosoly előadását nem tarthatják meg. A librettisták származása nem felel meg a hatalomnak. Minthogy a mű zenéje értékes – közölte az udvarias telefonáló ajánlatos lenne új szövegírókkal, új librettót íratni. Ez volt az a perc, amikor Niki igazat adott Kurtnak. Mégis el kellett volna menni.

A tavasz és a nyár kábult remegésben telt el, aztán jött az ősz, megkezdődött a szezon. Az új hatalom virágzó, békés képet akart mutatni a világnak. Az élet megindult, a színházak játszani kezdtek. Nikinek mindazokat a darabjait, amelyeket nem érintett a nürnbergi törvény, a kitágult Birodalom sok nagyvárosában játszották. Úgy látszott, ő a körön kívül áll sértetlenül, s míg elárasztja arany és babér, néznie kell, hogy ifjúságának és férfikorának társait hogyan nyeli el a halál.

Önmagában elnémult a zene, de a színpadokon az ő zenéje szólt s így nem hihetett abban, hogy ő is belül kerül a körön. Tévedett. Egy este katonák rántották meg a barokk palota kapucsengőjét. A nagy földszinti hall megtelt fekete egyenruhákkal, csizmák kopogtak fel a márványlépcsőkön. A feleségéért jöttek. Mimi régóta várta ezt a pillanatot. Nem hitte, hogy elkerülheti. Tavasz óta álmában és ébren hallotta a megszólaló kapucsengőt és a csizmák kopogását. Csontig lefogyott a várakozásban, az idegei mintha kívül lettek volna, a bőre felett. Niki előtt titkolta, hogy fél. Altatókkal, idegcsillapítókkal élt, az arcára kövült az állandó mosoly, amely a nyugalmat akarta jelezni. A hónapok óta áhított nyugalom végre megérkezett. Az a boldogság, ami a téboly egyik változata, öntötte el. Boldog volt: nem kell tovább várnia, a bizonytalanság megszűnt. Sorsa betelt.

Johann meg a szobaleány berohantak hozzá. A házzal összeépített kápolna kórus–lépcsőjén akarták kimenteni, amíg Niki a katonákkal beszél.

De Mimi nem vállalkozott a szökésre. Elég volt a félelemből. Elfogadja a végzetet.

Ekkor valami váratlan, egészen furcsa dolog történt.

Niki, a finom, gyöngéd Niki, aki híres volt fegyelmezett udvariasságáról, ráordított a katonákra. Vezetőjük, a fiatal főhadnagy megtorpant. Szögletes, germán hősiességbe merevített arca zöldre vált. Megszokta a drámai jeleneteket, a vonagló rémületet és a megjelenésüket fogadó halálos tragédiákat. De a kaszárnyahang és a kaszárnya– kifejezések özöne, amellyel a finom kis öregúr az ő náci– dicsőséggel övezett fejét tetézte, meghökkentette. Ismerős hang volt, szolgálati hang, szolgálati stílus, félelmet keltő és tiszteletre méltó. Zavartan nézett körül. Ki az, aki üvölteni mer vele? Nem is Niki kiabált most, nem a muzsikus és nem a mester, a Papa szólalt meg és von Plankenau, a pólai admirális és mindazok a kommandót ordítozó keményparancsnokok, akikkel Nikinek valaha dolga volt. A telefonhoz rohant, ugyanezen a süvöltő, jéghideg kaszárnyahangon kapcsoltatta magát a Birodalom legfőbb urával. S a Birodalom legfőbb ura, aki szívesen valcerezett Niki keríngőire, hordta le telefonon a fekete egyenruhás főhadnagyot és kergette ki a barokk–kastélyból.

MIMI TEHÁT MEGMENEKÜLT.

De ahelyett, hogy a csoda erőt adott volna neki, elvette minden erejét.

Nem tudta kiheverni. Ez a csoda több volt annál, mint amiben hinni lehet. A rettegés újra hatalmába kerítene. Jött–ment a palotában, a csengőre figyelt, újabb fekete egyenruhás katonákat várt és tudta, ha azok még egyszer eljönnek, nem sikerül őt megmenteni. Nem maradhatott tovább Bécsben. A polgári ruhás őrséget, amely a megszállás napjától kezdve figyelte a palotát, nem vonták vissza. Niki sóhajtva gondolt Clementre. Milyen pompás tervet csinált volna Clement. Hogy élvezte volna a szökést! Így meg kellett elégedniük a Johannal közösen kigondott tervvel. A sofőr az öreg kulcsárnőt, aki állandóan a nyaralóban élt, felhozta a fővárosba és a kulcsárnő ruháiban vitte le Ischlbe Mimit. Később Niki is utánuk ment. Itt néhány lankadt hét lelt el, egymást csaló látszatnyugalomban. Mimi mintha visszakapta volna az erejét, egészségesnek és bátornak látszott, mert ilyennek akart látszani. Amióta együtt voltak, csak arra törekedett, hogy ne legyen Niki terhére, Niki ne érezze súlyát a házasságnak. Nem volt könnyű feleségnek lenni olyan ember mellett, aki mindenekfelett szabadságra vágyik. Minden áldozatot, amely megalázta az asszonyt, meghozott azért, hogy Niki szabadnak tudja magát, s hogy megőrizzen egy olyan szerelmet, amelynek a jelenvalóságában, sőt még a lényegében is, egész életén keresztül kételkedett.

Sok hosszú év után talán most először érezte, hogy Niki egészen az övé.

Felajánlotta, hogy váljon el tőle, de az ura felháborodva tiltakozott: kinek nézi őt?! Ekkor tovább bogozták a tervet. Ischlben nem maradhatnak sokáig.

Ez csak átmenet. Tovább kell jutniuk. Ha sikerült először megmenteni Mimit, miért ne sikerülhetne ez is?

Megszöknek Ausztriából. Egyszerű, sima út vezet Veégh határmenti házába. De oly nehéz volt meghatározni az indulás napját. Öregek voltak mind a ketten, borzongtak a döntéstől. Johann és Pepi sürgették őket. Nem halaszthatják tovább a menekülést. A Traun partján ismét feltűntek a Bécsből ismeri sétálók. Polgári ruhájuk, merev tartásuk, kemény léptük elárulta a Birodalom lelkes szolgáit.

A hírek egyre sötétebbek lettek. Most már neki kell vágni. Nem lehet tovább várni. Az éjszakák világosak, mert a hold most telt meg, de minden múló órával fogy a siker lehetősége. S a bizonytalanság egyre gyötrőbb.

Mimi, mióta lejött Bécsből, bocsánatkérő árnyékká vált. Úgy viselkedett, mint egy nagyon jól nevelt, nagyon szerény vendég és éppen ez volt az, ami megmarkolta Niki szívét. A nagy hálószobából nyíló öltözőbe Johann betolt egy kis empire–pamlagot. Itt bújt meg Mimi, kis gombolyaggá húzódva a pamlagon. Nem mondta, hogy nem akarja zavarni a férjét. Megtanulta, hogy a szerénységet nem szabad hangoztatni, mert ezzel valósággá teszi a vádat: az alkotóművész vadállat. De mégis zavarta Nikit, és hogy szinte láthatatlanná vált, önkínzó lelkiismeret– furdalással töltötte el. Niki kinézett az ablakon. Ezt tette már napok óta. Bár még délután volt, a hideg, fehér hold már a Dachstein fölött világított. Nem, a fáradhatatlan sétáló nem tűnt el a ház elől. Mindegy. Elindulnak. Sohasem volt gyáva, mindig szerencséje volt, nála ez együtt járt a tehetséggel. Az élet hitvány, szegényes kópia a művészet mellett. Az élet formátlan, tehetségtelen, színtelen zűrzavar, – a művészet az arány, a szépség, a szín, az igazság. Aki jó művész, győzedelmeskedik az élet felett.

Benyitott az öltözőbe.

– Induljunk, drágám.

Mimi azonnal felemelkedett. Az ura odalépett hozzá, vállára tette a kezét.

A ruha selyme alatt megérezte a vékony csontokat. Mimi háta meggörbült, lelkes, örökké fiatal szemét idegenül keretezték a ráncok. Niki olyan régen nem nézett már így rá. Az is furcsa, hogy a haja ősz. Igen, hát persze, mindkettőjük felett eljárt az idő, de Mimi mégis úgy él benne, hogy a haja izzóan vörös, hogy tavasz van. Ez a kis ősz, görbe öregasszony idegen. S a kis öregemberhez, aki ő, szintén alig van köze. Messziről hallotta tulajdon hangját.

– Drágám, a fák árnyékában, a hátsó kerten át, menj a garázsba! Ülj be a kocsiba! Ha Pepi kihozza a kocsit a ház elé, én is beszállok. Az egészet úgy kell csinálni, mintha csak én mennék el.

Mimi kabátot vett, egykor ragyogó hajára sálat csavart és gyors, apró lépteivel – járása már hozzáidomult férje járásához –, a hátsó lépcsőn lement a garázsba. Megkönnyebbülten sóhajtott fel. A holdat eltakarták a fák, a kertet belepték az árnyékok. Csak a fehér, kavicsos úton ragyogott a fény. Mimi óvatosan elkerülte a világos utat.

Mi ezentúl már csak árnyékban járhatunk – mondta magának kis ferde mosollyal.

A garázsajtó nyitva volt, besurrant. Pepi széles vállú és derékban is megfelelően széles, öregedő sofőr besegítette az ülésre. Pepi nem árulta el, hogy izgatott. A kövér sofőr ritkán izgatott. Betakarta Mimi térdét, aztán ide–oda ténfergett az autó körül, az unatkozó kocsi vezetők módjára.

Gyengéden megrugdosta a gumikat, hogy elég kemények–e, ki–  és becsukta a kilincseket, a szokásos, piszkos ronggyal megtörülte a számláblát, végül leült a kocsi lépcsőjére és cigarettára gyújtott. Ezzel is jelezni kívánta a kert rácsa mögött ólálkodó úrnak, hogy egyedül van.

Mimi meghúzódott a hátsó ülés sarkában. Egyszer kíváncsian körülnézett, hogy mi az a kolompoló zaj, amit a homályban hall, de aztán rájött, hogy a szíve ver ilyen hangosan s a kezét a mellére szorította, hogy az, aki kívülről őrzi a házat, meg ne hallja a szívdobogását.

Niki még ott állt az öltözőszobában. Üres tekintettel nézett a földig érő tükörbe. Egy öregember nézett vissza rá, közepes termetű, törékeny, az ősz haj sápadt ragyogásával szépen boltozott homloka felett.

Johann lépett az öltözőbe, karján Niki köpenyével. A keze remegett, ahogy odaadta a botot és a kalapot.

– Pepi hozza ki a kocsit!

A komornyik lefutott a kertbe vezető lépcsőn. Ezek az öreg szolgák sokáig megőrzik fürgeségüket.

– Miért siet úgy? – gondolta Niki. Nehéz innen elmenni.

Megpróbált búcsúzkodni a tárgyaktól és a falaktól, de minden ködös folttá mosódott. A sarokban, végével kifelé állítva, ott az ágy, amelyből éjjel is felkeltette az új téma; bal kéz felől a rádió, világvevő gép, amelyen külföldi állomások jelentették ünnepélyesen, hogy ma este pompás közönség előtt melyik műve hangzik fel; ott a nagy, széles pamlag, hányszor pihent itt, azaz nem pihent, mert a fejében mindig kergették egymást a melódiák; és a tabemákulum a fal mellett, a sok titkos rekesszel, hosszú ifjúsága emlékeivel: levelek, képek, elszáradt virágok, a századvég és a századkezdet romantikus női fétisei; a képek a falon: egy– egy nagy siker képzőművészetbe mentett aranyai. És a szőnyegek, a függönyök, a falak, minden át van itatva egy nagy élet diadalaival. Tud majd erre a szobára emlékezni, ha már idegenben kell élnie?

Nem bírta tovább, lemenekült a lépcsőkön a földszinti csarnokba. A nagy függöny megérintette a vállát, mintha megfogta volna valaki. Egyedül volt.

A dallamtalan némaság – ami a lelkében hallgatott és halálos süketté tette a házat – űzte kifelé.

Ez nem lehetek én – mondta magának ez a ház nem az a ház. Ez nem velem történik. Az egésznek semmi köze hozzám.

Már a küszöbön állott. Az este fanyar hűvössége megcsapta. A levegő éles volt, az erdőktől illatos és a holdfény halottan merev.

Az autó a ház előtt várakozott. Pepi a kormánynál ült, a hátsó ülésen nem látszott senki. A Traun habjai selymesen csobogtak. Háromnegyedes ütem volt, keringő. Pepi leugrott, megemelte sapkáját, kinyitotta a hátsó ajtót.

Niki szokott gyors mozdulatával lépett be a kocsiba, de a lábait óvatosan helyezte el. Johann a takarót gazdája térdére terítette.

– Ha telefon jönne, hívjanak fel Hallstadtban, ott vacsorázom.

Hangosan beszélt, az este szépségét élvező sétáló meghallhatta. Most ott álldogált a ház sarkánál és bámész járókelő módjára csodálta a világhírű zeneszerzőt. Végre becsapták az ajtót, megindultak. Az autók fényszórói tompa, háborús világosságot árasztottak. Pepi azonban vak éjszakán is elvezette volna a kocsit Ischl utcáin. A nyaralók lehúzott redőnyökkel hallgattak, alig egy– két ember járt kinn. Az ősz hervadó levelekből, kései rózsaillatból és ázott földszagból kevert lehelete árasztotta el az éjszakát, de mindenekfelett a fenyvesek uralkodtak, az a mély, fűszeres és üdítő levegő, amely nélkül nem lehet Ischlt felidézni az emlékekből. Elsuhantak az öreg király háza előtt, Schratt asszony villája előtt, végighajtattak a platánsoron, ahol a vén, szürketörzsű, hallgatag fák alatt egy csapat motoros birodalmi katona zúgott végig. Robbanó, kegyetlen zaj.

Kiértek a városból, mellékutakon haladtak, kanyar kanyar után következett. Sem kocsival, sem katonákkal nem találkoztak egy ideig.

– Jön mögöttünk valaki? – kérdezte Niki a sofőrt.

Pepi a szélvédőre szerelt tükörben figyelte a maguk mögött hagyott utat.

A kereső–lámpa tükrében is megnézte, mi készül mögöttük? De semmi sem mutatkozott, a hold tisztán világította meg a tájat.

– Nincs semmi baj, uram.

Niki levette a plédet, gyöngéden maga mellé segítene az, ülés elött kuporgó asszonyt.

– Elfáradtál, drágám. Nincs veszély. Ülj nyugodtan! Pihend ki magad!

Mimi nevetett. A hangja fiatal maradt, a nevetése üde. Szánandó volt és csodálatra méltó. Mimi az ő ki nem mondott gondolatára felelt.

– Ne gondold, szívem, hogy félek. Jó tréfa ez. Diákkirándulás.

A kezét dörzsölte.

– Hát azért egy kicsit elzsibbadtam... Kinőttem már a tornagyakorlatból.

Megkereste kézitáskáját, tükröt vett elő, a haját igazította. A kocsi suhant előre, hegyről le, hegyre fel; irányt változtattak, nem Hallstadt felé mentek, hamarosan elérték a Wolfgang– tavat. Az alumínium–színű víz álmosan tükrözte a kerek fehér– arany holdat. Majd később letértek a főút– ról, hogy elkerüljék Salzburgot, az ősi érseki várost s mellékúton igyekeztek Hallein felé. Itt feltűnt a Salzach, mely úgy emlékezteiéit aTraunra, és sokáig kísérte az utat a folyó nyugtalan csillogása. Jó és rossz út váltakozott, hegyek és völgyek következtek egymás után, falvakon és városokon futottak át, a gyönyörű Zell am See. Kitzbühel, Innsbruck, Landeck, St. Anton dermedten hallgatták az éjszakában, sehol egy hang, egy alak. Mintha a házak visszafojtott lélegzettel várakoznának a végzetre.

A vad, romantikus hegyvidék, amely Nikiben mindig az orgonabúgás méltóságteljes zengését ébresztette fel, szelídebb, lankásabb tájra változott. Pepi olyan tempóban vitte a kocsit, amilyennel eddig még nem próbálkozott. A legnagyobb sebességet hozta ki a motorból és bár tömör mozdulatlanságban ült a kormány mögött, minden, eddig alig használt idegével belekapcsolódott a sebességbe. Az eleven ember része lett a gépnek. Hibátlan tempóérzékkel vette a veszélyes kanyarokat, szállt alá a völgyekbe s vágott ismét neki a hegynek. Hegyek– völgyek jöttek ismét egymás után, emberséges kanyarok és áldozatra leső éles hajtűkanyarok, aztán fenyőerdő, fenyőerdő, fenyőerdő. A motor egyenletesen duruzsolt, a levegő élesen visított a gép mellett. Ez a süvöltés jelezte az őrült sebességet.

A nagy telihold eltűnt egy hegyhát mögött, az acélos csúcsok még néhány percig őrizték a hideg fényt, majd lassan jelentkezett a közeledő hajnal bágyadt rózsaszínje. Az ősz vége felé járt, a reggel későn érkezett.

A mélyebb utakat vastagon lepte el a köd, a fák törzse eltűnt, az útmenti legelők, csalitok elvesztek; halványlila és korallszínű tengerbe merültek, amint a ködöt a rézsút érkező napsugarak megfestették. Pepi csak nagyon lassan tudott haladni, meggyújtotta a ködlámpát, de az autó hűtőjén alig látott túl. Lassú poroszkálással kiértek a völgyből, maguk mögött hagyták a ködbesüllyedt tájat, fehér hegyi úton suhantak egy enyhe magaslat felé.

Tíz óra már elmúlt. A nap előtört a felhőkből, tiszta, hideg aranysugárral ragyogott. A fák nyújtózkodtak a lágy fényben. Váratlanul a vadászház bukkant ki az erdőből.

Várták őket. A faláblákkal fedett ablakokat éppen most nyitotta ki valaki s egy nagy kutya barátságosan felcsaholt. A kocsi bekanyarodott a ház elé, a földszinten kinyílt a nagy tölgyfaajtó, Veégh lépett ki rajta. A reggel fényében Niki majd olyan fiatalnak látta, mint amikor először találkoztak.

Valószínűtlen nap ez. Veégh kadét. Magas, vékony fiú, az arca csúnya, szemében gúny és keserűség. A varázslat csak egy pillanatig tartott. Veégh kadét eltűnt, egy másik öregúr rázta meg Niki kezét. Átölelte Nikit, kisegítette a kocsiból Mimit; bókolt és tréfált, mintha csak hétvégi kirándulásra jöttek volna hozzá. Ez mindkettőjüknek jólesett. Feloldotta a felszültséget.

A régi vidéki vendéglátás törvényei szerint azonnal asztalhoz ültették őket.

– Enni kell és pihenni – mondta nevetve Veégh – , emlékszel, Mariska néni ezt ajánlotta minden baj ellen. Azóta rájöttem, hogy ez az egyetlen tanács, aminek az életben hasznát vettem.

Szükség volt a pihenésre, mert abban állapodtak meg, hogy az erdei ös– vényen keresztül mennek át a határon. Az erdőben a nagy fák között, sza– kadékok, sűrű borókabozótok mentén vezetett át az ösvény. De meg kellett várni az alkonyatot, hogy az esti köd segítségükre legyen.

Veégh következetesen alkalmazta Mariska néni tanácsának másik felét is. Reggeli után felvezették őket a vendégszobába.

NIKI FÁRADTAN ROSKADT BE AZ ÁGYBA. Hetek óta alig aludt. Az ablak nyitva volt, a zsaluk között besurranó napfény szivárványosan világította meg a szobát. A párnáknak levendula illata volt. Tiszta, reggeli hűvösség érintette meg a halántékát. A csendben, az erdei levegőben, a mozdulatlanságban kiszállt belőle a fáradtság és testetlenül könnyűnek érezte magát. Az agya tisztán, világosan működött, a közelmúlt hónapok izgalma megszűnt, olyan éber, éles és emelkedett lett az eszmélete, mintha már nem is ezen a földön élne. Kétségbeesés, üldözöttség, remegő aggódás, tehetetlenség, a most oly gyorsan megtanult minden nyomorúságos érzés elszállt belőle.

Talán már meg is haltam? – kérdezte önmagától, de megtapintotta a csuklóját és érezte, hogy az ütőere szabályosan ver. Felsóhajtott és elaludt.

A vendégszoba ajtaját megkopogtatták.

Niki felült az ágyban.

Azonnal tudta, hogy nem a kulcsár kopog és nem a barátja. A koppanás halk volt, de különleges súlya volt. Ideges párbeszéd hallatszott az ajtó előtt. Az ajtó kinyílt s bár sohasem látta eddig, Niki megismerte azt, aki jött.

Egy férfi a Birodalom szolgái közül, aki vakon teljesíti a kötelességét.

Mögötte Veégh lépett a szobába. Az idegen polgári ruhát viselt, polgári kalapját a kezében tartotta, de az alakja, a mozgása nem tudta leplezni a katonát.

– Bocsásson meg, uram, hogy megzavartam a pihenését. Értesültünk róla, hogy a hét végét itt tölti a határon. A külügyminiszter úr legsajátoabb kívánsága, hogy a mester vezényelje egyik művét. Hogy az előkészületek kifogástalanul tétessenek meg, felkérem a mestert, térjen velünk vissza!

A hangja tiszteletteljes volt, a modora udvarias, a lénye kikerülhetetlen fenyegetés. Niki megkereste szemével Veéghet. Az idegen mögött állt, kétségbeesetten bólintott. Nem lehet megmenekülni.

Niki a ruháit kérte, s amíg felöltözött s megpróbált reggelizni, hallotta a folyosón az egyenletesen kopogó lépteket, két pár láb lépteit. Ketten őrizték. Egy óra múlva elindultak, vissza az úton. A kocsijuk előtt és a kocsijuk mögött egy– egy kisebb autó haladt.

– Megadjuk a mesternek a tiszteletet – mondta hideg vigyorgással a polgári ruhás tiszt úgy tudom, a Führer nagyon kedveli az ön muzsikáját.

III.

EGY HÖLGY KERESI A MESTERT.

A portás maga sem értette, miért szegi meg az Operaház szabályait, elkísérte a különös jelenséget a színészbejárótól a színpadi ajtóig. A színpadi ajtónál átadta az ügyelőnek és az ügyelő kinyitva előtte a vasajtót, bevezette a földszinti páholyok elé, aztán szólt a rendező asszisztensének.

A nagy nézőtér homályos volt, de a sok vörös brokát, amellyel a falakat bevonták, a sok sárga és rózsaszín márvány, amely az oszlopokat borította és a sok bíbor a páholyok öléből lágy, forró színkeverékkel festette meg a levegőt. A színpadon égett csak néhány lámpa és a zenekarban. Niki az első sorban ült, mellette a karmester és a rendező. Fent, a magasban Lotz száguldó és repülő aktjai közöli homályba lakaródzva álmosan pihent a nagy csillár. A három páholysor dallamos íve önmagában énekelt.

Niki megfordult, felkelt, a közeledő jelenség felé sietett. Még mindig könnyen mozgott vagy legalábbis úgy látszott, hogy könnyen mozog, holott már majdnem a közepén járt a hetvenes éveknek. A nő, aki bizonytalanul imbolygott a két széksor között, magasabb volt, mint ő. Furcsa, régimódi ruhát viselt, szemérmes és gőgös divatot, amely sohasem tartott lépést az idővel. A haját is régimódian fésülte, az apró huncutkákból és nagy kontyból formált frizura aranyszőkének látszott a homályban. A nő légiesen karcsú volt. Niki idegesen nézte. Fáradt volt, izgatott. Elképesztő előzékenységgel fogadták, olyan hódolattal, ami zavarba hozta. Minden kívánságát teljesítették, nem észrevételeket, indítványokat és tanácsot vártak tőle, hanem parancsot. Ez gyanakvással töltötte el. Kinek nézik őt?

A Vezér kedvencét látták benne, az alázatuk sértette. Hát igen, a Vezér megtisztelte őt egy Goethe– díjjal. Magyarországnak nem jutott eszébe hasonló dekóriumot adni s most mégis úgy feküsznek a lába elé, mintha az összes magyar kitüntetéssel megtetézték volna frakkját. Az, hogy ezt a hölgyet is beengedték hozzá, felfüggesztve minden színházi törvényt, korlátlan elismerésre mutat.

– Attól tartok, nem ismer meg.

Niki mosolygott, bizonytalansága a mosoly mögé menekült, a mosolyt még mindig készen tartotta. De már csak utánozta, nem volt valódi.

– Dehogynem. Boldoggá tesz,hogy felkeresett. – Megfogta a fehér glasszékesztyűs kezet, fölébe hajolt. Az orrát megcsapta az erős benzinszag. Nem tudta, hogy ki ez a hölgy, de azt tudta, hogy szegény.

Katonakarmester korában ő is tisztította a kesztyűjét; a szűk jövedelmű tiszti házakat belengte a benzin. Igen, a szag ismerős volt, de a nő nem.

– Erzsébet... – szólt a hölgy lágyan, mintha feltételezte volna, hogy Niki csak egyetlen Erzsébet emlékét őrizte meg. A hangja nagyon finom volt, az a fajta halk és csengő hang, amely gyenge szopránt rejteget magában. – városerdő... – mondta még figyelmeztetően és emlékeztetően.

Nikiben, mint egy érzelmes levelezőlap, egyszerre kirajzolódott a múlt.

A vidéki várost látta fakón, kedves akvarcllszínckbcn. Erzsébet bágyadt varázslatában, nem abban a fülledt, súlyos légkörben, amelyben Ilona elevenítette meg.

– Ó... Erzsébet. – Homályos elégtételt érzett, hogy Erzsébet neve mellől elhagyta a kisasszony címzést. Ez jelezte a magaslatot, ahová ő a vidéki városból emelkedett. Meghatotta, hogy a hölgy a városerdőt említette, ott láncoltak utoljára. Hány éve is lehetett annak? Most ezerkilencszáznegyvennégyet írunk. Ötven éve. Nikit már nem borzongatta meg az idő.

Az utolsó hat év alatt gáttalanul öreg ember lett. Már nem álcázta a korát, nem tagadta önmaga előtt sem. Az élet az ebek harmincadjára került: olyan mindegy, ki hány esztendős. Csak a kötelesség tartotta talpon és a foglalkozása gépiessége. – Köszönöm, hogy felkeresett. Sokat gondoltam magára – hazudta simán, s régi gyakorlat bájával. – Nagyon szerettem volna újra látni.

Erzsébet szeme megcsillant a sűrű fátyol mögött.

– Olvastam az újságban, hogy Pestre érkezett s arra gondoltam, mégiscsak látnunk kellene egymást. Nagyon nehéz időket élünk, ki tudja, mi történik velünk. Lesz–e még erre alkalom?

Niki megkérte, hogy ebédeljen vele. Átkísérte a nézőtéren és a folyosókon. Csodálatos autóján, amelyen Pestre érkezett, hazaküldte Erzsébetet. Valamelyik rokonánál lakott, amint mondta, átutazóban volt a fővárosban, de Niki tudta – mert még ma is tudta, mikor hazudnak a nők azért jött fel, hogy találkozzanak. Különös őszies szomorúság s ugyanakkor tragikomikus vidámság fogta el. Meglepte, hogy a leány hajlandó vele egy étteremben ebédelni. Erzsébet megtagadja a jó társaság törvényeit. Ennyit fejlődött volna? Kint a télies napfényben látta, hogy még mindig a kilenevenes évek végén tart, ruhája, modora nem szakadt el a századvégtől, s így bizonyára lelki magatartása sem. Nem, Erzsébet nem fejlődött semmit. Erzsébetet ma, hetvenéves korában a szerelem hozta el.

Nikinek gondja volt rá, hogy Mimi ne velük ebédeljen. Mimi, bár meg– viselte az elmúlt hat esztendő, legalább húsz évvel látszott fiatalabbnak Erzsébetnél. Az izgalmak légiessé soványították, makacs elszántsággal tartotta magát, ősz haját vörösre festette, remekül öltözött, még mindig attraktív jelenség volt. Így tehát ketten ültek az asztalnál a Duna–parti szálloda éttermében. Erzsébet szempillája állandóan remegett, fonnyadt, finom arcát izgatott pirosság öntötte el. Nikit megrendítette és dühbe hoza a találkozás. Miért vette el tőle Erzsébet a lenge, törékeny emléket? Fakó emlék volt, bágyadt, de mégis szép. Erzsébet ott élt valahol első nyári viharral átfűtött, égzengéses. villámfényes ifjúságában. Halvány árnyék volt Ilona mellett, bájos árnyék. Mindaz a zárt, szemérmes, tiszta és ártatlanul fájdalmas dallam, ami életművében a beteljesületlenségről, a hófehér ifjúságról vallott, Erzsébetet idézte. A találkozás devalválta a dallamok értékét.

Nagyon udvariasan és nagy erőfeszítéssel, kedélyesen vitte a társalgást.

Az emlékeket elevenítették fel: az első műkedvelő előadást, az énekleckéket és az utolsó majálist a városerdőben. Erzsébet úgy beszélt az ötven év előtti ismerősökről, mintha azok ma is ki– és bejárnának a szalonjukban.

Niki ijedten állapította meg, hogy Erzsébet egész élete abból a néhány évből táplálkozik, amelyet Niki közelében töltött el. Ő nem volt hibás, hiszen ha feleségül akarta volna venni Erzsébetet, akkor sem adták volna hozzá. A leány várt reá s talán úgy képzelte, egyszer majd a siker csúcsán eljön érte. Ez az egész, kietlen tisztaságban töltött élet hiábavaló várakozásban égett el. Niki szerette volna tudni, nem ábrándította–e ki az, hogy ő öreg, fáradt és tagadhatatlanul túl van a hetvenedik évén. De erre egyetlen momentum sem mutatott. Erzsébet boldognak látszott. Szinte kivirágzott, öreg szeme – kissé fakón volt kék mindig – csillogott, fonnyadt száján az izgalom fiatalos mosolya jelentkezett. Niki kísérte haza autón. A Józsefváros egykor arisztokratikus negyedében laktak a rokonai, egy szűk utcában, komoly, napfénymentes öreg házban. Ez is illett a bágyadt kalandhoz. Niki formaérzéke helyeselt. A kapuban nem vált el Erzsébettől, udvariasan a karját nyújtotta, ahogy a hős tette a múlt században egy társadalmi drámában és Erzsébet lelkendezve, félénken helyezte benzinszagú kesztyűs kezet Niki sovány, öreg karjára. Így ballagtak fel ketten, óvatosan lépkedve az, első emeletre, ahol a hosszú homályos előszobában Niki átadta Erzsébetet kísértetiesen öreg rokonainak.

Amint lefelé jött a lépcsőn – borzadt a lépcsőkön lefelé menni, mostanában úgy érezte, hogy a végleges mélység felé lépdel – arra gondolt, mi történt volna, ha megkérdezi Erzsébetet, érdemes volt– e rá ennyi ideig várni. De aztán rájött, hogy Erzsébet, ha felelne – mint ahogy nem felelne – , azt mondaná: érdemes.

A SZÁLLÓ FELÉ MENET KIKAPCSOLÓDOTT A JELENBŐL.

Hálás volt Erzsébetnek. A feszültség felengedett. Amióta Pesten tartózkodott, életének amúgy is lázas tempója felfokozódott. A magyarok erősebben és telítettebben élnek, mint az osztrákok, a kedélyük kevesebb, de a temperamentumuk több; mindent eltúloznak, felnagyítanak, maradéktalaul átélnek. Niki erősen érezte a két város hőmérsékletének különbségét. A magyarok még nem estek át a végzetes műtéten, amelyet az osztrákok hat évvel ezelőtt viseltek el. De minden jel arra mutatott, hogy számukra sincs menekvés. Az emberek nagy része abban reménykedett, hogy az ország megmenekül. Niki már tudta, hogy erre nincs lehetőség. Pest tragédiába és vad dáridóba merült. A várost elsötétítették, de azért minden színház, étterem, mulatóhely megtelt. Benzinkorlátozás volt, a járművek száma megcsappant, mégis sok luxusautó futott az utcákon, mulatságra öltözött, vidám, félrészeg és egészen részeg emberekkel. A fokozott élettem oly sok pénzt mozgatott meg. A hadiszállításokkal és a hadiépítkezésekkel – erőltetett iramban készültek a repülőterek és a kaszárnyák – az emberek egy része milliókat keresett. A jövő beláthatatlan volt, a pénzt el kellett költeni. Az élet felszíne tehát csillogott. Niki, amióta Pestre érkezett, nem győzött eleget tenni a meghívásoknak. Az elsötétített város lakásai belül fénylettek, pompásan terített asztalok várták a ragyogó nőket, szmokingos férfiakat. Az ellenséges bombázók menetrendszerű pontossággal zúgtak át az ország felett. Kárt nem tettek benne. Nikit feldúlta a pestiek tájékozottsága. akik mindenkinél mindent jobban tudtak, mindenkit ismertek.

Tudták, hogy a vezér mit gondol, hogy mire készül az angol miniszterelnök.

Híreiket óránként frissítették fel, élvezték az izgalmat, amelyet keltenek, bölcs tanácsokat adtak egymásnak és önmaguknak. Sok ember azt hitte, hogy ő kivételes lény, kivételes a város, kivételes az ország is; itt senkit sem érhet baj s azokról, akiket már elkapott a sors, nem vettek tudomást. Niki már nem tudott a muzsikához menekülni, mint azelőtt. A sors kicibálta a boldog harmóniából, a munka rettenetes erőfeszítésbe került.

Erzsébet hervatag bája felidézte a múltat és Niki egy kis időre hagyta, hogy megsimogassák az emlékek.

Az autó óvatosan haladt vele a Duna–part felé a sötét utcákon. De ő most a felvidéki nyárban járt, tisztán látta maga előtt a Főteret, Kármán József szobrát, körülötte a visítva száguldó malacokat, a szép mérnöknét, amint fraise batisztszoknyáját összefogva menekül a konda elől. Hallotta a cigánymuzsikát, a lovaglóiskola ütemes zaját s a katonák jóízű káromkodását; majd ott ült az ezredes úr szalonjában és elszoruló szívvel figyelte, hogy Erzsébetnek egyre kevesebb a hangja. Hány éves is lehetett akkor?... Ötven évvel ezelőtt? Huszonnégy. Elmosolyogott. Milyen széles, gazdag, boldog jövő várakozott reá. Hogy habzott az élet! Minden fény és tér volt.

Most összeszűkült minden. Az élet áramlása megszűnt, ő holt vizeken ring, majd rettenetes forgószél kapja fel, felragadja a világűrbe s kiszorítja belőle a lélegzetet. Ebből az életből hiányzik a folytonosság, félelmes és elképzelhetetlen események összevisszasága csupán.

Borzalmak tornyosodnak előtte, majd úgy tömik dicsőséggel, hogy fulladozik belé.

Minden a véletlen bizonytalanságával és váratlanságával történik; minden mögött fenyegető őrültség dühöng. Ő csak játékszere a sorsnak, irányítani már semmit sem tud. A gigantikus tragédia és az egyéni tragédia percről percre előtte játszódik le. Mindennek csak tehetetlen nézője. Látnia kell a szenvedést s az, amit adhat, csak annyi, hogy a szenvedőkkel szenved.

És ebben a sötétségben, ebben az állandó tragédiában komponálnia kell, mert be kell bizonyítani, hogy a Birodalomban töretlen az optimizmus, a művészi alkotás folyik s a boldog, derűs élet nem áll meg. Évek óta készült átkomponálni a magyar keringőt s köréje építeni az ő kedvelt, új műfaját. Persze, ebben a történelmi légkörben – keserűen bólintott Clementnek ilyenkor – a munka nem ment gyorsan. A szökési kísérlet után kínzó csend támadt benne. Hónapok teltek el, amíg újra munkához látott.

Mimi erősebb volt. Ő bírta rá, hogy újra dolgozzék, de annyi minden hiányzott...

Nem volt már Clement, aki nem értett ugyan a zenéhez, de minden titkát ismerte a teremtésnek. Niki már nem hívhatta fel telefonon, hogy jöjjön el és hallgassa meg azt, ami éjszaka született. Kurtot sem érhette el. Kurt még élt, de ő nem mehetett ki hozzá, pedig milyen jó lett volna veszekedni és hosszas viták és határozott ellenszegülés után pontosan megcsinálni azt,amit Kurt akart, mert tulajdonképpen ő is azt akarta. És nem volt itt Róbert sem, komoly szemüvegével, hideg, mosolytól megfosztott, figyelő, okos arcával. Mi maradt az életből? A siker megvan. A Birodalom minden színházában játsszák a műveit; a pénz – igaz, hogy rossz pénz – éppen úgy ömlik hozzá, mint azelőtt. S a taps még erősebb, még teljesebb, még nagyobb tömegből hangzik. Versenytársainak nagy része elnémult, az ő darabjai töltik meg a színházakat. A pesti, díszelőadásnak tervezett bemutató sem igazi öröm. Még mindig magyar állampolgár, de a hazája nem méltányolta eddig úgy, ahogy megérdemelte volna. Nem volt ez túlzott érzékenykedes: Niki annyi siker után megmaradt józannak és szerénynek, és éppen a józansága láttatta vele világosan a helyzetet. Otthon nem tartották sokra. Most vadászták a kegyeit. Elhatározták az új darab bemutatását, az előadásra bőkezű pompával áldoztak pénzt, művészt, díszletet, de ez nem neki és nem magyarságának szólt, hanem a vezér kedves muzsikusának. Ezt tudta. És ha nem lett volna elsötétítés a városban, ha nem fenyegetett volna már közel a határokhoz a háború, ha nem lett volna az élet üteme oly betegesen túlfűtött, akkor is rosszul érezte volna magát. Mert a bemutatón láthatatlanul ott fog ülni a legfőbb vendég.

A SZÁLLODAI APPARTMENTBEN MIMIVEL BESZÉLGETVE VEÉGHET TALÁLTA.

Megörült.

– Na, végre egy kedves régi arc.

– Mondhatnád így is, egy csúf vén pofa.

Megölelték egymást. A barátai nagyon megfogytak már, kortársai közül sok nem élt, régi ellenségeit, kritikusait, az izgága újságírókat elsodorta a vihar. Ferit sem találta pompás rózsadombi házában. Már egy hasonlóan pompás, de jóval szűkebb kriptába költözött. Öt évvel volt idősebb nála, a gyerekei pedig, bár sem Kurt, sem Clement nem adott nekik tanácsot, jobbnak látták Svájcba menni... Niki úgy találta, hogy Veégh nem öregedett meg.

– Nem hát! – mosolygott az egykori kadét. – A magamfajta csúnya fickók csak nyernek az öregséggel. Azt tapasztaltam, hogy engem az öregség szépít.

Niki megint Puccini szavaira gondolt. „Az időtől megmunkált vonások..." Hát igen, Veégh arcán csakugyan szép volt az értelem és a tapasztalat. Egymással szemben ültek le a kis szalon empire székein. Itt, az elsötétített ablakok mögött a csillárfényben, halvány káprázata támadt a békének. A gyengéd zölddel lakkozott faborítás mellett fénylett a fehér selyemdamaszt fal. A faliasztalokat ellepték a virágcsokrok, Nikinek most sok pesti tisztelője támadt. A legnagyobbik virágarrangement–t a német követ küldte. De ez még csak az üdvözlet, mi lesz a bemutató után?

– Mit várhatunk? – kérdezte Niki a barátját.

– Nagy sikert. Ismerhetsz, nem vagyok udvarias ember. A siker független a darabtól. Elismerem, te nagy vagy és nem komponálhatsz mást, csak jót. De bármit adnak is elő ma, mindennek sikere van, mert a közönség mulatni akar. Felejteni akar. El akarja költeni a pénzét. És még más oka is van a sikernek. – Veégh még mindig szeretett beszélni. – Az emberek félnek a holnaptól. A nyájösztön ezekben az években erősen kifejlődött bennük.

Ha jön a vihar, öszszefutnak. úgy képzelik, ha csomóban vannak, nem éri őket baj. Ezért járnak színházba. Felháborodtam, amikor ezeket a zsúfolt színházakat láttam. Az ország tele van szenvedéssel; őrült, reménytelen háborút kezdett, ártatlanokat gyötör és gyilkol itthon és a halál a gépeken fejünk felett úszik a levegőben. Miért mulatnak hát? Miért futnak ilyen szemérmetlenül a szórakozás után? Miért nem mutatnak legalább a magatartásukkal ellenállást? Aztán rájöttem, hogy minden tisztességes gondolatnál, minden emberséges megfontolásnál erősebb a nyájösztön. Az emberek nyájakba tömörülnek, mert a nyájban nem félnek annyira. Szóval, bocsásd meg a kitérést, bármit adnak is holnapután az Operában, sikere lesz.

Niki bólintott, majd kis hallgatás után megkérdezte:

– Mi történik az országgal?

– Nem kerülheti el a végzetét.

Veégh hangja tárgyilagosan hűvös volt.

– Mindent megtettünk, hogy idáig jussunk. Az eseményeknek megvan a logikájuk. Földrajzi helyzetünk sem jó, s az erkölcsi helyzetünk a legrosszabb. Földrajzi helyzetünk kényszerít bennünket a háborúra, de ha erkölcsileg elég erősek lettünk volna, néhány évi megszállást elviselve, tisztán nézhettünk volna a világ szemébe. Miután nem voltunk elég bátrak, elvesztettük a becsületünket. A megszállást pedig így sem kerülhetjük el, sem mindazt, ami a megszállás után következik.

– Te mindig viharmadár voltál – szólt Niki erőtlenül.

– Annak kellett lennem, mert viharos korszakban éltem és valamivel előbb éreztem meg a vihart, mint a többiek.

– No, igen,te mindig figyelted az eseményeket s levontad a konzekvenciákat.

Veégh keserűen legyintett.

– Figyeltem az eseményeket, de nem vontam le a konzekvenciákat. A szám járt, de nem tettem semmit. Megérdemlőm a büntetést. De minderről most felesleges beszélni. Egy biztos és ez az, hogy holnap sikered lesz.

Veégh nemigen szokott tévedni, de most tévedett. Abban a pillanatban, amikor a leeresztett, csak az aranyfényű reflektorral megvilágított függöny előtt megszólalt a zenekar, tudta, hogy baj van. Veégh Mimi mellett ült a páholyban, s mintha hűvös légáramlat csapta volna meg, idegesen megmozdult. Az Operaház a díszelőadás minden fényes külsőségét mutatta.

A híres pesti fényűzés, tündökletes elegancia, nem véve tudomást a világűrben zúgó halálról, teljes pompájában ragyogott. Arany és ezüst estélyi ruhák, platinaróka– és hcrmelinkabát, a tengelyhatalmak diplomatáinak egyenruhái és frakkok, frakkok, frakkok. A kis katonakarmester, akinek első operettjét perkálruhás és trikóinges külvárosi közönség értette meg igazán, olyan publikumot kapott erre a bemutatóra, amely egy udvari bálon is megjelenhetett volna. Mégis, valami fojtott remegés volt a levegőben. Az emberek úgy lélegeztek, mintha kevés lenne az oxigén. Veégh nyugtalanul fészkelődön, szemével Nikit kereste. A hatalmas zenekar fölött elveszett a vékony, kis öregember, csak ezüstös feje tűnt fel olykor–olykor, de a nézőtér ragyogása, a sok fényes selyem, a meztelen vállak s a csillogó érdemrendek elnyomták azt a kevés fényt.

NIKI NYOMORULTAN ÉREZTE MAGÁT.

Fáradt volt és bizonytalan. A karja, a válla fájt. Az orvos azzal vigasztalta, hogy a reuma jelentkezik így, ő jól tudta, hogy a szív öreg, elmeszesedett erei okozzák a fájdalmat. A szeme sem volt már a régi. Acélos kékségével s friss tekintetével megcsalta ugyan a világot, de már régóta szemüveget hordott, bár igyekezett titokban használni. – Most – ezt aztán maga sem tudta, miért – a szeme is fájt. Alighanem idegesség... A színpad lámpasora sértette és sértette az a villanykörte is, ami a kottatartót világította meg. A kottalapok fehéren tűztek a szemébe, nem látta a hangjegyeket. Ez nem lett volna baj, hiszen a fejében volt az egész mű, de zavarta a különös fehér sziporkázás. Mintha a hangjegyekben megőrzött muzsika ellenségesen nekitámadt volna.

De kilépett önmagából, régi fegyelmezettsége megmaradt. Mintha kettévált volna, a karmester gépiesen végezte a munkáját és a másik ember – ez a hetvennégy éves öreg, ez a hajszolt, kétkedő, félénk és vakmerő, elkeseredett és még mindig álmodozó – fájt. Fájt, egyre fájt és ezekben az órákban alig érzett mást, mint testi fájdalmat. A karmester szigorúan tartotta s időnként rákiabált. Ne szenvedj! Ne érezz! Aztán, mert túlságosan is fegyelmezett volt, még azt is mondta: ne emlékezz!

Pedig szeretett volna emlékezni. Ha emlékezni tud, talán megszületik a varázslat és az emlékek erőt adnak neki s az erejét átadja a zenekarnak, az erővel a hitet és a zsenialitást. De a fájdalmat kellett elsősorban legyűrni, az elesettséget, az összeomlást és azon túl már nem telt egyébre, csak hogy pontosan dirigáljon. A varázslat nem sikerült.

Évtizedek óta vágyakozott ez után a mű után, kívánta, mint a beteljesületlen szerelmet; ez volt a nagy álom: vallomás a népének. Most, az élete végén el akarta mondani, hogy mindig magyar volt és fel akarta idézni a legforróbb s a legédesebb emlékeket. Az ifjúsága énekelt a vonósokon, azok a forró édes dallamok, melyek úgy szakadtak ki belőle, ahogy a nyári szél fúj át a búzaföldek felett, s ahogy a patak csobog gyémántosan, felszakadva a föld mélyéből. A magyarokról beszélt a muzsika, akiket élesebben, színesebben és erősebben látott, mert bár közöttük született, távol élt tőlük, s a jellegzetességek nem mosódtak el a megszokott mindennapokon. Azt a nyári éjszakát idézték a csellók, – ha most végiggondol mindent, már tudja: az volt a legnagyobb élmény, mert kettős élmény volt, a művészé és a férfié. Ilona fekete haja zeng a nagybőgők sötét bársonyhangjában, a dobok pedig arra a vadul száguldó fogatra emlékeznek.

Ötven éve robog a jelképes kocsi dallamvilága mélyén. Most már, hogy ő is feleszmélt a történelemre, tisztán látja: a sors, egyfajta sorsa robog a mélybe ezzel a fogattal. És itt páráznak a gyöngéd vadvirágok, hamvas színek, a magyar tavasz, egy légies szerelem s a fiatal barátság derűje. Igen, itt van a muzsikában az a Magyarország, amelyben ő született, amelyben élt, amelytől elszakadt és amelynek – ezért olyan nehéz a keze s ezért olyan kínos lélegzetet venni – meg vannak számlálva a napjai.

A színpadon énekeltek, játszottak. Benne nem támasztották sem az élet, sem az igazi színház – a sűrített élet – mását. Gépies cselekvés volt ez is, mint az ő vezénylése és gépiesnek érezte a zenekart is. Nem volt ereje hozzá, hogy megmozdítsa őket. hogy közéjük dobja a tüzet, hogy átadja nekik a maga erejét. Mert a tűz kilobbant s az ereje itt fent a pulpituson percről percre jobban fogyott. Azelőtt egy szemvillanás elég volt, egy kis intés, egy néma szájmozdulat s a legidegenebb országban a legidegenebb zenészek is megértették őt, hozzákapcsolódlak, együtt száguldottak fel a magasba. Most ő vezényelt, mert ő karmester s a zenészek végezték a dolgukat, mert ezért kapják a fizetést. Ez volt minden.

Időnként felharsant a taps. Leengedték vagy felhúzták a függönyt, a szereplők megjelentek a színpadon, ő felment ugyanoda, meghajoltak, aztán egy másik felvonás kezdődött, majd megint egy másik és ment minden tovább, mint az előbb. A közönség udvarias volt, sokat tapsolt, de a taps sem olyan tartós, sem olyan erős nem volt, mint máskor. Premier– taps volt, megfelelt az ünnepi külsőségeknek, de nem fejezett ki sem elragadtatást, sem hálát, sem azt a sürgető kívánságot, hogy azt, amit hallott, újra akarja hallani.

A díszes, illatos, előkelő közönség a hatalmas renaissance– palotából kiömlött a fekete éjszakába. Kísérteties, burkolt kék fények, az autólámpák légoltalmi világossága, úsztak végig óvatosan a sötét utcákon.

Niki nem térhetett ki a bankett elől.

A bankett is olyan pompás volt, mint az előadás. A háborús szűkölkö– désnek nem mutatkoztak meg a nyomai. A birodalmi diplomaták jelentősen pillantottak egymásra a gazdagon megrakott tálakat fogadva. Hát igen, az önző magyarok úsznak a bőségben, A társalgás németül folyt. A díszelőadáson megjelent magyar előkelőségek udvariasan a Birodalom nyelvén beszéltek. Nikit ismét gyötörte a bizonytalansági érzés, mintha nehéz álomból riasztották volna fel. Nem tudja, hol van. Minden olyan volt, mintha Berlinben, vagy Bécsbcn, vagy a Birodalom bármelyik városában ülne az asztal mellett egy hivatalos banketten, csak éppen az utolsó évek oly gyakran felhangzó szirénája hiányzott. Ott ilyenkor a vendégsereg le szokott vonulni a bunkerbe, gyakorlott, német alapossággal kiszámított időbeosztással és mozdulatokkal. Magyarországon még nem bőgött a sziréna, de a németek szemében állandóan ott villódzott a nyugtalanság.

Nikiben az a hiedelem támadt, mintha a magyarok is a németek vendégei lennének. Nehezen tudta kivárni, amíg a birodalmi követ búcsúzik, mert ő adta meg a jelt az asztalbontásra. Szerencsére a bankettet a szállodájában rendezték s így csak a liftig kellett elvánszorognia, hogy a szobájába jusson.

A kimerültségtől tompa, álomtalan alvásába zuhant.

Talán csak egy félóráig aludt, aztán felriadt. Megrohanták a gyötrő gondolatok. Felkönyökölt az ágyban, belebámult a sötétbe. Azelőtt sohasem gondolkodott, a történelem megtanította erre is. Önkínzó, zaklatott akarattal próbálta megtalálni a magyar keringőt. Szörnyű rémület fogta el. Nem jutott eszébe. Nem jutott eszébe... Az egész darab erre épült fel, a nagy zenekart ezt nyaggatta egész este és nem jut az eszébe. Miért rejtőzött el előle? Miért vesztette el? Ez a háromnegyedes ütem, ez a tragikus, feljajduló melódia jelentette a hazáját, a fajtáját, az ifjúságát. Most nincs sehol. Mi történt? Nem méltó többé erre a hatalmas dallamra, vagy olyan öreg már, hogy még az ifjúság muzsikája is meghalt benne? Vagy olyan elszakíthatatlanul szolgája lett a rendszernek, hogy ösztönösen kiirtotta magából a magyar melódiát?

Mimi jött át a szomszéd szobából, óvatosan lépkedett, hogy fel ne riassza. Fölé hajolt. Niki szótlanul megfogta a kezét.

– Szép este volt – szólt Mimi, mert ő erős akart maradni.

Niki zavartan hallgatott. Belekapaszkodott Mimi kezébe. Különös, azelőtt sohasem menekült Mimihez, elég erős volt egyedül is. Egy ideig hallgattak mind a ketten.

– Ha nem esik nehezedre, drágám – suttogta gyötrődve Niki – , kopogtasd le a zongorán a magyar keringőt.

Niki örült, hogy a szobába csak a félig nyitva hagyott ajtón keresztül jön be a világosság, így Mimi nem láthatja az arcát. Mimi már megtanulta, hogy nem szabad sem csodálkozni, sem ellenvetést tenni, ha a férj zseni.

Átment az appartement kis szalonjába, és ahogy az ura kívánta, egy kézzel megszólaltatta a magyar keringőt.

– Ez az – sóhajtott fel Niki megkönnyebbülten. Mimi ügyetlen, tétova néhány hangja nyomán. Nikiben megszólalt az egész, hatalmas muzsika.

Ifjúságának napfényes tája zengett és sötéten zokogott a régi éjszaka: ott volt Ilonánál a széles, levegős termekben; azután a nyári hajnalt érezte és egy másik, előbbi hajnalt: azt a sáros hajnalt ott a kisvárosi kertben, érezte a pernyeszagot, a pirosan kelő napot a nehéz felhők alatt. És látta részegen száguldani a végzetes fogatot, az őrült tivornyás, halálos hajszát. És most hallotta az utolsó hangot is, a záró hangot, a zuhanás robaját, amint a fogat és vele az egész, régi világ aláhull a megsemmisülésbe.

VEÉGH MÁSNAP DÉLELŐTT ORVOST HOZOTT NIKIHEZ. Csendes, aranykeretes szemüvegű finom professzor volt, aki úgy hatott, mintha most lépett volna ki a fürdőből: a mozdulatai, hangja és mondatai is frissen fürösztöttek voltak. Gondosan megvizsgálta Nikit, gyógyszereket rendelt s legalább egyheti pihenést. Niki örült, amennyire tudott még örülni, hogy elmenekülhet a betegség felelőtlenségébe.

A professzor a szalonban hűvös tiszta modorában kijelentette, hogy a betegnek tartózkodnia kell minden izgalomtól, minden munkától, tökéletes nyugalomra van szüksége. A mester oly kivételes és oly tisztelt személyisége a Harmadik Birodalomnak – fejezte be intelmeit – hogy bizonyára lehetővé teszik számára, hogy egy semleges országban, tehát Svájcban megfelelő nyugalmat találjon.

Veégh és Mimi egymásra néztek. Ezt a tisztelt és oly kivételes személyiséget már négy évvel ezelőtt visszatanácsolta a Birodalom a svájci határról. A kör bezárult.

Nikinek sok látogatója érkezett, ezeket Mimi fogadta. Senkit sem engedtek be hozzá, de délután jött valaki, vele kivételt tettek. Mimi beszólt Nikihez és Niki elmosolyodott. Így a felesége bevezette hozzá Ilonát. Ilona impozánsan öreg volt, de mégsem változott meg. A lénye, ez a sötét, erős tűz, ami egykor parázslott belőle, megmaradt. Kemény volt, komor. A haja egészen fehér, de a szeme ma is sötéten fénylő, kiélesedett arcvonásai szoborszerűvé váltak. Nagyon drága bundát viselt, úgy látszott, nem lehetett elég öreg ahhoz, hogy ne tartson lépést a divattal. Három sor hosszú igazgyöngy fénylett tompán a nyakán. Leült az ágy mellé.

Hangja nem vesztette el régi hetykeségét.

– Elég rég nem láttalak. Gondoltam, itt az ideje, hogy találkozzunk.

Niki fáradt szíve egyet kattant. A torka összeszorult. De ez jó volt, feloldotta a kimerültséget.

– Köszönöm, hogy eljött. – Még most sem merte tegezni.

Az asszony legyintett. Nem húzta le a kesztyűjét, most is, mint régen, szarvasbőrkesztyűt viselt, bordórózsa illatút. A mozdulattól kis rózsafelhő támadt a szobában.

– Ne légy olyan konvencionális! Olyan öregek vagyunk mind a ketten, mint az országút. Sokáig nem akartalak látni. Szégyelltem, hogy megvénültem és megcsúnyultam. De most már olyan öreg vagyok, hogy semmi sem számít.

Ó, ez még mindig ő. Erősen, egészen Ilona. Az ifjúság visszhangzik belőle és muzsika zeng.

– Ugye, nagyon rossz a darab? – kérdezte halkan, könyörögve Niki.

Ilona lehúzta jobb kezéről a kesztyűt s meghitt gyengédséggel rátette kezét Niki kisebb kezére. Két öreg kéz volt ez, az egyik beteg és ideges, a másik kegyetlenül nyugodt.

– Nagyon rossz. Tudtam, hogy sosem fogod ezt jól megcsinálni. Csak akkor az a valcer volt jó. Az első darab, amit a valcerből csináltál, szintén rossz volt, ez még rosszabb. Na, mindegy. Na, mindegy. Vannak dolgok, amik sohasem sikerülnek. Ha eljöttél volna velem, amikor hívtalak, más lett volna belőled. Ez a magyar keringő talán szimfónia lett volna, vagy opera, s egy új, különös muzsika kezdődött volna a világon. Sokat gondolkoztam ezen – vont vállat – , de hát úgy látszik, mindennek így kellett lenni. Ha te az lehettél volna, akit én belőled csinálni akartam, feltétlenül velem jössz, s mert nem jöttél velem, azért nem jöttél, mert nem voltak meg a képességeid sem ahhoz a másfajta élethez, sem ahhoz a másfajta muzsikához. De nem baj.

Néhány pillanatig csend volt a szobában, Niki figyelmesen, minden idegével hozzákapcsolva nézte Ilona arcát. Világosan kirajzolódott az öreg arc mögött a másik arc, a fiatal, az igézetes és lángoló. De ezt az öreg arcot is szerette és most tudta, akkor is szeretné, ha azt a rengeteg, elmúlt évet mellette töltötte volna el.

– Milyen volt az életed? – kérdezte szinte nyersen Ilona. – Számot vetettél már magaddal?

– Szép élet volt – felelte kis tűnődés után Niki és most tegezte Ilonát.

– Nagyon szerettelek, de annyi év után ma is azt mondom, nem bántam meg, hogy úgy csináltam, ahogy csináltam. Szabad voltam.

Ilona elengedte Niki vékony kis kezét.

– Ha így van,igazad volt. Szabadnak lenni azt jelenti, hogy az ember erős. Hatalmas dolog az.

Felkelt, egyenesen tartotta magát, bár lehet, hogy nehezére esett. Karcsú volt és így öregen is izmosnak látszott.

– Sosem gondoltam arra,hogy még egyszer találkozom veled. Az életünk dögrováson van. Itt minden dögrováson van – mondta az ő régi kocsisnyelvén s mielőtt összeomlana minden, az embert elfogja valami hülye szentimentalizmus. – Lehajolt Nikihez, fonnyadt szájával megcsókolta az arcát, kisuhogott a szobából. Intett Veéghnek, hogy jöjjön vele.

– Az orvos nem sok jót ígér – felelt Veégh Ilona kérdésére. – Agyondolgozott szervezet, agyonizgatott temperamentum. – Veégh egy mindent átfogó mozdulattal jelezte az időt és az eseményeket. – És ez az apokaliptikus zűrzavar, amiben élünk!

– Na, nem sokáig élünk benne – legyintett a grófnő. – Maga mindig okos fiú volt s helyestem, hogy nem akar vigasztalni. A mi osztályunknak vége. Leszerepeltünk.

Veégh szótlanul bólintott. – Szeretnék rágyújtani – szólt Ilona – , jöjjön, menjünk a hallba!

Amint átmentek a hallon, hogy kényelmes zugot keressenek, látták, hogy az opera titkára jön be a forgóajtón.

– Siralmas este volt – jegyezte meg a grófnő s intett egy arra haladó pincérnek. Konyakot kért: – Gondolom, azok a rómaiak is ittak valamit Pompeiben, amikor a tűzhányó már mozogni kezdett.

A pincér hozta a konyakot, azután továbbszáguldott. A hall kényelmes karosszékeiben többen ültek s valamennyien ittak. Feketekávét már nehéz volt kapni, de szesz akadt bőven. Ebben az előkelő szállóban azelőtt kora délután nemigen lehetett látni pálinkázó embereket, a háború megváltoztatta az életformát.

Ilona egyetlen mozdulattal belökte torkába a szeszt. Rágyújtott a cigarettára, kifújta a füstöt, megrázta a fejét.

– Nem értem, miért maradt itt Niki?

– Maga miért maradt itt? – felelte szárazon Veégh.

– Öreg vagyok. Mindent megéltem, amit egy asszony megélhet. Utálni az öregséget. Nem ér nagy veszteség, ha a háború előbb pusztít el,mint a korom. De Niki!... Az egész világ az övé. És itt muzsikál ennek a csőcseléknek! Ilyen nagy művész! Ha a világ kitisztul, nem fognak neki megbocsátani. És a muzsikája elnémul.

Veégh csúnya, okos arcán gyöngéd mosoly jelent meg.

– Nem némul el. Az élet szegényebb lenne az ő zenéje nélkül. Az embereknek szükségük lesz dallamokra. Az emberek énekelni akarnak. Ezután a lágy és forró zene után éppen úgy vágyakoznak, mint a tavasz és a szerelem után.

Ilona megvetően félrehúzta a száját.

– Veégh, maga nagyképű és ijesztően banális. Hol van a régi szellemessége? Tavasz... Szerelem... Micsoda szörnyű közhelyek!

– Grófnő, egyes közhelyek halhatatlanok, mert örökérvényűek. A szerelem és a természet megújulása: azonos fogalmak és azonos akciók.

Elválaszthatatlanok az embertől. Niki muzsikája is ilyen. Maga szerint közhely, de örömet és gyönyörűséget ad. Mi nem érjük meg, de tudom, megbocsátanak neki. Azaz nincs is szó bocsánatról, csak megértésről.

Ilona vállat vont.

– Ő alkotott – folytatta Veégh – , nem jutott ideje másra. Neki ez volt a dolga. Ennek a kornak a számláját nekünk kell megfizetnünk. Mi nem al– kottunk, mi mindent készen kaptunk és eltékozoltunk egy emberöltőt.

Ilona szeme megvillant.

– Maga éppen olyan bolond, mint kadét korában volt. Nem érdemes magával komolyan beszélni. Kísérjen ki az autómhoz!

Veégh megszokott, humoros nyugalmával teljesítette a grófnő parancsát, aztán visszament a szállóba. Nyugtalanította, hogy mit kereshet az opera titkára Nikinél. byEnoi

A birodalmi külügyminiszter ma érkezett Pestre. Az utóbbi időben gyakran volt útja errefelé és pesti programjába beiktatta az operát. Niki beteg volt, az orvos egyheti nyugalmat rendelt, de a német követ telefonált az Operaházba, hogy a külügyminiszter úr őexcellenciája azt óhajtja, hogy a szerző dirigáljon.

És a szerző dirigált. Injekciókkal megtömve betámogatták este a zenekarba. Elhomályosult szemmel, zúgó fejjel, kihagyó szívdobogással vette kezébe a karmesteri pálcát. Csak félig telt volna meg az Operaház, de a vezetőség mesteri ügyességgel fényes közönséggel népesítette be az üres széksorokat és páholyokat. A bemutató ragyogó külsőségei megismétlődtek.

Niki helyét virággal díszítették fel. Mimi félájultan az aggodalomtól, ezüstruhában, csincsilla kabátban, briliánsokkal megrakva ült páholyában.

Niki úgy élte át ezt az estét, mintha csak álmodná, de betegágyon álmodná, félönkívületben. Csak akkor tért magához, amikor a magyar keringő dallamát rajzolta bele a levegőbe vezénylőbotjával. Öreg ereiben lázasan lüktetett a vér.

Az ország új urai hideg, merev arccal, de olajosan fénylő, élvező szemmel hallgatták a zenét. Kinn a város sötétségben lapult, a házak felett az ellenséges repülők zúgtak. A nyugati határon indulásra készen álltak a Birodalom harci egységei. A magyar keringő énekelt, táncolt és zokogott.

A valcer háromnegyed ütemei felszálltak a magasba s aztán az öreg szív lüktetésének ritmusára hulltak lejjebb és lejjebb, a magyar tragédia mélységébe.

„Nikit az utolsó felvonás után is színpadra hívták és most egyenesen Ilona páholya felé fordult, de a páholy üres volt. Az asszony elment. Amikor végre a bankett és ünneplés után egyedül maradt, újra megrohanta a vágy, hogy lássa az asszonyt, hogy beszéljen vele.... Reggel egy levelet talált a szobájában. Régi szállodai szokás szerint az ajtó alatt csúsztatták be. Azonnal megismerte a levelet, bár tíz évvel ezelőtt kapott Ilonáról utoljára hírt. Még most is a halványsárga levélpapírt használta. Maga is elmosolyodott, hogy a keze remeg, amíg a borítékot felbontja. De örült ennek az érzésnek, a fiatalságot jelentette.

Délután várlak– és egy nagy I betű. Ilona nem szereti a szószaporítást,"

Bár A mosoly országát Sárga mosolynak, a Luxemburg grófját Monaco hercegének, A Sztambul rózsáját Balkán rózsájának, szerzőjüket pedig Nikinek nevezte e sodró áradású, káprázatos életrajzi regényben Zsigray Julianna, minden olvasó számára egyértelmű, hogy a történet Lehár Ferencről szól: hogyan lesz a „csinos kis katonakarmesterből” világszerte ünnepelt operettszerző.

A korabeli Bécs és Pest legendás figurái, káprázatos helyszínei, szerelmek,küzdelmek, csalódások és sikerek elevenednek meg a nagyregényben.

Tartalomjegyzék

Zsigray Julianna

TRAGIKUS KERINGŐ

Az operett fejedelme

Ifjúság

I .

II.

III.

IV.

Operett

I.

II.

III.

IV.

Színarany

I.

II.

III.

Az utolsó ütem

I.

II.

III.

WhoAmI egy csaló, aki mások munkáját pofátlanul eltulajdonítja és több torrentoldalra is felteszi

"saját eredeti release-ként".

Ha ilyet tapasztalsz, kérlek, jelezd hibaként az oldal üzemeltetőjének! Köszönöm!