P. L. Travers

MARY POPPINS

REGÉNYEK

• Mary Poppins (1934)

Fordította Benedek Marcell (1936)

• Mary Poppins Comes Back (1935)

Fordította (Wiesner Juliska 1937-ben megjelent szövegének felhasználásával) Borbás Mária. A versbetéteket Székely Magda fordította

• Mary Poppins Opens the Door (1944)

Fordította Borbás Mária. A versbetéteket Székely Magda fordította

• Mary Poppins in the Park (1952)

Fordította Borbás Mária. A versbetéteket Kiss Zsuzsa fordította

• Mary Poppins in the Kitchen – A Cookery Book with a Story (1975)

Fordította Borbás Mária

• Mary Poppins in Cherry Tree Lane (1982)

• Mary Poppins and the House Next Door (1982)

Fordította Borbás Mária. A versbetéteket Kiss Zsuzsa fordította

MARY POPPINS

I. KELETI SZÉL

Ha a Cseresznyefa utcát keresed, egyszerűen kérdezd meg az utcakereszteződésnél álló rendőrt. A rendőr majd kissé félretolja sisakját, tűnődve vakarja meg a fejét, aztán előrebök fehér kesztyűs, vastag mutatóujjával, s azt mondja:

– Első utca jobbra, második balra, aztán egyenesen előre, s már ott is van. Jó reggelt!

Annyi bizonyos, hogy ha híven követed ezt az útbaigazítást, ott is leszel – egyenesen a Cseresznyefa utca közepén. Egyik oldalán házak sorakoznak, másik oldala véges-végig park, közbül pedig mindenütt cseresznyefák táncolnak.

Ha a tizenhetes számot keresed – márpedig alighanem azt keresed, mert hiszen ez az egész könyv éppen arról a házról szól –, hát azt hamarosan megtalálod. Először is, mert az a legkisebb ház az utcában. Mellesleg pedig az egyetlen, amely meglehetős rozzant állapotban van, s erősen ráférne, hogy újrameszeljék. Hanem a gazdája, Banks papa, azt mondta Banks mamának, hogy vagy szép, tiszta, kényelmes háza lehet, vagy négy gyereke. Mind a kettőre nem telik.

Banks mama kissé fontolgatta a dolgot, aztán arra az elhatározásra jutott, hogy mégis inkább kell neki Jane, aki a legidősebb volt, meg Michael, aki utána következett, meg John és Barbara, akik ikrek voltak, s legutoljára születtek. Így hát el volt intézve a dolog, s ez a története annak, hogy a Banks család a tizenhetes szám alatt lakott. Brill néni főzött rájuk, Ellen terítette az asztalt, s Robertson Ay nyírta a gyepet, tisztogatta a késeket, kefélte a cipőket – azonfelül pedig, ahogy Banks papa mondogatta: „pazarolta a maga idejét s az én pénzemet”.

Na és persze mindezeken kívül ott volt a Katie dada, aki igazán nem érdemli meg, hogy belevegyem a nevét ebbe a könyvbe, mert abban az időben, amelyikről beszélek, éppen elment a tizenhetes szám alól.

– Engedelmet se kért, azt se mondta, hogy befellegzett. Mármost mit csináljak? – kérdezte Banks mama.

– Hirdess az újságban, drágám – mondta Banks papa, miközben cipőjét húzta. – Szeretném, ha Robertson Ay is szó nélkül venne búcsút a kapufélfától, mert már megint csak az egyik cipőmet fényesítette ki, a másikhoz hozzá se nyúlt. Egy kicsit felemás képe lesz a két lábamnak.

– Bánom is én – mondta Banks mama. – Nem feleltél arra, hogy mit csináljak Katie-vel.

– Nem tudom, mit csinálhatnál vele, ha egyszer eltűnt – felelte Banks papa. – De a te helyedben elküldenek valakit a Reggeli Újsághoz, s betétetném azt a hírt, hogy Banks Jane, Michael, John és Barbara, a mamájukról nem is beszélve, keresik a lehető legjobb gyereklányt, a lehető legalacsonyabb bérrel, de mindjárt. Aztán várnék, és lesném, hogy a gyereklányok sorba álljanak a kertkapu előtt; aztán gorombáskodnék velük, hogy zavarják a közlekedést, s muszáj miattuk egy shillinget adnom a rendőrnek, amiért annyi baja van velünk. Most pedig mennem kell. Huh, olyan hideg van, mint az Északi-sarkon. Merről is fúj a szél?

Ezt mondván, Banks papa kidugta fejét az ablakon, s végignézett az utcán Bumm tengernagy-nak a sarkon levő házáig. Ez volt a legnagyobb ház az utcában, s az egész utca büszke volt rá, mert egészen úgy volt építve, mint egy hajó. Kertjében zászlós árboc állt, tetején pedig egy távcső formájú, aranyozott szélkakas.

– Juj! – mondta Banks papa, s gyorsan visszakapta a fejét. – A tengernagy távcsöve keleti szelet mutat. Gondoltam is. Csak úgy szaladgál a hideg a csontjaimban. Két felsőkabátot veszek. – Azzal szórakozottan orrcimpán csókolta a feleségét, búcsút intett a gyerekeknek, s elindult a belvárosba, a Citybe.

Banks papa mindennap bejárt a Citybe – kivéve persze a vasárnapot meg az olyan napokat, amikor a bankok zárva vannak –, s amíg ott volt, nagy széken ült egy nagy asztal mellett, és pénzt keresett. Egész nap dolgozott: keresgélte a pennyket, shillingeket és félkoronásokat. Akkor aztán hazavitte kis fekete táskájában. Néha adott is egy-két pennyt Jane-nek meg Michaelnak, hogy tegyék a kis agyagmalacba; ha pedig nem volt, amit adjon nekik, azt mondta: „a bank megbukott”, s ilyenkor a gyerekek tudták, hogy aznap bizony nem sok pénzt keresett.

Na, hát hogy egyik szavamat a másikba ne öltsem, Banks papa elment fekete táskájával, Banks mama pedig belépett a nappaliba, s egész álló nap írta a leveleket az újságoknak, s könyörgött nekik, hogy küldjenek gyorsan egy gyereklányt, mert nagyon várja; az emeleti gyerekszobában pedig Jane és Michael leskelődtek az ablaknál, s tűnődtek, hogy ugyan ki áll majd be hozzájuk. Örültek, hogy Katie elment, mert sohasem szerették. Öreg volt, kövér és sörszagú. Katie-nél akárki jobb lesz – gondolták magukban –, sőt az is meglehet, hogy sokkal jobb.

Amikor a nap lemenőben volt már a park mögött, Brill néni meg Ellen följöttek, hogy megvacsoráztassák őket, s megfürösszék az ikreket. Vacsora után Jane és Michael megint az ablakhoz ültek, lesték, hogy mikor jő haza a mamájuk, s hallgatták, amint a keleti szél süvöltözött az utcai fák csupasz ágai közt. A fák a félhomályban facsarogva, hajladozva olyanok voltak, mintha megbolondultak volna, s tánc közben ki akarnák rángatni gyökereiket a földből.

– Itt van! – mondta Michael, hirtelen rámutatva egy alakra, amely súlyosan nekivágódott a kertkapunak.

– Ez nem apus – mondta Jane. – Valaki más jött.

Akkor az alak, amelyet ide-oda taszigált és egészen meggörnyesztett a szél, fölemelte a kertkapu reteszét, s a gyerekek láthatták, hogy valami nő az, aki fél kezével a kalapját fogja, a másikban táskát cipel. És most valami különös dolgot pillantottak meg. Mihelyt az alak belül került a kapun, a szél mintha levegőbe kapta volna, s úgy röpítette volna a ház felé. Úgy látszott, hogy előbb odavágta a kertkapuhoz, várt, amíg kinyitotta, aztán fölemelte, s táskástul, mindenestül a ház kapujához hajította. A figyelő gyerekek félelmes dörrenést hallottak, s amikor az alak földet ért, az egész ház megrázkódott.

– Jaj de furcsa! Soha életemben nem láttam ilyet! – mondta Michael.

– Gyerünk, nézzük meg, ki az – mondta Jane, azzal karon fogta Michaelt, elhúzta az ablaktól, keresztül a gyerekszobán, ki a lépcsőházba. Innen mindig jól láthatták azt, ami lenn, az előcsarnokban történt.

Most egyszerre csak megpillantották anyust, amint kijött a nappaliból, nyomában egy látogatóval. Látták, hogy a jövevénynek fényes fekete haja van; „olyan, mint egy hollandi fababa” – suttogta Jane. Látták azt is, hogy sovány teremtés, keze-lába nagy, s kicsi, hunyorgós kék szeme van.

– Majd meglátja, nagyon kedves gyerekek – mondta éppen Banks mama. Michael a könyökével jól oldalba vágta Jane-t.

– És nem csinálnak semmi bajt – folytatta Banks mama bizonytalanul, mintha maga sem hinné egészen, amit mond. Hallották, hogy a látogató szipog egyet, mintha ő sem hinné. – Vannak-e bizonyítványai? – folytatta Banks mama.

– Ó, én elvből nem mutatok soha bizonyítványokat – mondta szilárd hangon a látogató. Banks mama rábámult.

– Pedig én azt hittem, hogy az szokás – mondotta. – Vagyis úgy hallottam, hogy mindig bizonyítvánnyal szoktak beállni.

– Én ezt nagyon idejétmúlt dolognak tartom – felelte szigorú hangon a látogató. – Egészen elavult, régimódi dolognak.

No mármost: Banks mama mindent szeretett, csak azt nem, ha régimódi embernek tartották.

Ezt egyszerűen nem tudta elviselni. Így hát gyorsan azt felelte:

– No jó, hagyjuk a bizonyítványokat. Csak azért kérdeztem, hogy hátha maga – izé – meg akarja mutatni. A gyerekszoba odafönt van – s azzal megindult a lépcső felé, és szakadatlanul tovább beszélt. Így aztán nem is vette észre, hogy mi történik a háta mögött, de Jane és Michael, akik felülről leselkedtek, kitűnően láthatták azt a különös dolgot, amit a látogató most cselekedett.

Persze utánament Banks mamának a lépcsőn, de nem úgy, ahogy más ember szokta. Nagy táskáját kezében tartva, kecsesen fölcsúszott a korláton, s ugyanakkor ért föl, amikor Banks mama. Jane és Michael tudták, hogy ilyesmi még sohasem történt a világon. A korláton lecsúszni még hagyján, azt maguk is megtették nemegyszer, de fölfelé – soha! Kíváncsian bámultak a furcsa jövevényre.

– Hát akkor minden rendben van. – A gyerekek mamája megkönnyebbülten sóhajtott föl.

– Igen. Amíg én meg vagyok elégedve – mondta a látogató, s megtörülte orrát egy nagy, vörös-fehér vászonzsebkendővel.

– Ejnye, gyerekek – mondta Banks mama, amint hirtelen észrevette őket –, mit csináltok itt? Ez itt az új gyereklány, Mary Poppins. Jane, Michael, köszönjetek szépen! Ezek pedig – s az ágyacskájukban fekvő kicsikékre mutatott –, ezek itt az ikrek.

Mary Poppins keményen nézett rájuk, egyikről a másikra jártatta szemét, mintha fontolgatná, hogy tetszenek-e neki, vagy sem.

– No, jók leszünk magának? – szólalt meg Michael.

– Michael, ne szemtelenkedj! – mondta a mamája.

Mary Poppins még mindig kutató szemmel méregette a négy gyereket. Aztán hosszú, hangos szippantással, amely mintha azt jelentette volna, hogy elhatározta magát, így szólt:

– Elfoglalom az állást.

– A világra, úgy mondta – beszélte el később Banks mama az urának –, mintha végtelenül megtisztelt volna bennünket.

– Talán meg is tisztelt – mondta Banks papa; egy pillanatra kidugta orrát az újságból, s aztán gyorsan visszabújt mögéje.

Amikor anyus elment, Jane és Michael elkezdett Mary Poppins felé oldalogni, aki össze-kulcsolta kezét, s még mindig úgy állt ott, mint a cövek.

– Hogy jött maga ide? – kérdezte Jane. – Úgy látszott, mintha a szél fújta volna.

– Úgy is volt – felelte kurtán Mary Poppins. Aztán kezdte kibontani nyakán a kendőt, letette kalapját, s felakasztotta az egyik ágy sarkára.

Mary Poppins semmi jelét nem adta annak, hogy tovább óhajt beszélgetni – ámbár szipogni eleget szipogott –, hát hallgatott Jane is. De amikor Mary lehajolt, hogy a táskáját kinyissa, Michael nem tudott lakatot tenni a szájára.

– Milyen furcsa táska! – mondotta, s megcsipkedte az ujjával.

– Szőnyeg – mondta Mary Poppins, s beledugta kulcsát a zárba.

– Arra való, hogy szőnyeget hordjanak benne?

– Nem. Szőnyegből készült.

– Vagy úgy – mondta Michael –, most már értem.

De nem egészen értette.

Közben kinyílt a táska, s Jane meg Michael nagy meglepetéssel látta, hogy tökéletesen üres.

– Nézd csak – mondta Jane –, hiszen ebben nincs semmi!

– Mit mondasz? Semmi? – kérdezte Mary Poppins, s fölegyenesedett olyan arccal, mintha megsértették volna.

– Nincs benne semmi, azt mondod?

Azzal kiszedett az üres táskából egy vasalt, fehér kötényt, s a derekára kötötte. Aztán kirakott egy nagy darab szappant, egy fogkefét, egy csomag hajtűt, egy illatszeres üveget, egy kis összehajtható karosszéket és egy skatulya ánizscukrot. Jane és Michael csak bámultak.

– De én láttam – suttogta Michael. – Üres volt.

– Csitt! – mondta Jane, amikor Mary Poppins előszedett egy üveget, amelynek cédulájára ez volt írva: „Lefekvés előtt egy teáskanállal.”

Az üveg nyakához egy kanál is volt kötve, s Mary Poppins teletöltötte a kanalat valami sötét, piros folyadékkal.

– Ez a maga orvossága? – kérdezte Michael kíváncsian.

– Nem, a tiéd – mondta Mary Poppins s feléje nyújtotta a kanalat. Michael elképedt. Fintorgatta az orrát. Tiltakozni kezdett:

– Nekem nem kell, nincs rá szükségem. Nem akarom.

De Mary Poppins rászögezte a szemét, s Michael egyszerre csak észrevette, hogy ha az ember ránéz Mary Poppinsra, muszáj engedelmeskedni neki. Volt benne valami furcsa, valami rendkívüli, ami megijesztette s egyben izgatta is az embert. A kanál közeledett. Michael visszafojtotta lélegzetét, behunyta szemét, és kitátotta a száját. Valami gyönyörűséges íz áradt szét benne. Nyelve végigjárta a szájpadlását; lenyelte az orvosságot, s az arcán boldog mosolygás terült szét.

– Eperfagylalt – mondta lelkesedve. – Még kérek, még!

De Mary Poppins, változatlanul szigorú arccal, már Jane-nek töltött az orvosságból. Ezüstös, zöldes, sárgás színben csurgott a kanálba. Jane megkóstolta.

– Citromszörp – mondta, és gyönyörűséggel nyalta meg a szája szélét. De amikor azt látta, hogy Mary Poppins az ikrek felé indul az üveggel, odarohant hozzá.

– Ó, ne, ne tessék! Azok még nagyon kicsik. Nem tenne jót nekik. Kérem szépen!

Mary Poppins azonban a füle botját se mozdította; félelmes, figyelmeztető pillantást vetett

Jane-re, s John szájába dugta a kanalat. John mohón kezdte szopogatni, néhány csepp kicsordult a parterlijére, s Jane meg Michael észrevették, hogy tej volt a kanálban. Aztán Barbara kapta meg a maga részét, gyorsan lenyelte, s kétszer is kinyalta a kanalat.

Aztán Mary Poppins megtöltötte még egyszer, s ünnepélyesen maga nyelte le a tartalmát.

– Égetett rum – mondotta, jóízűt csettintett, s bedugaszolta az üveget.

Jane-nek és Michaelnak szeme-szája elállt ámulatában, de nem sok idejük maradt a csodálkozásra, mert Mary Poppins a kandalló párkányára tette a titokzatos üveget, s feléjük fordult.

– Most pedig – mondotta –, egykettő lefeküdni! – S már kezdte is levetkőztetni őket. Feltűnt a gyerekeknek, hogy míg Katie hosszasan elkínlódott a gombokkal és kapcsokkal, Mary Poppins keze alatt mintha magától nyílt volna szét minden. Egy perc sem telt belé, s már az ágyból lesték az éjjeli lámpa halvány világánál, hogyan csomagolja ki Mary Poppins a többi holmiját.

Kiszedett az útitáskából hét flanel és négy gyapjú hálóinget, egy pár papucsot, egy dominójátékot, két fürdőköpenyt és egy levelezőlap-albumot. Utoljára következett egy összehajtható tábori ágy takaróstul, dunyhástul, s ezt odaállította John és Barbara ágyacskája közé.

Jane és Michael pipiskedve ültek az ágyukban, s kíváncsian leskelődtek. Olyan meglepő volt ez az egész, hogy a szavuk is elállott. De mind a ketten tudták, hogy valami furcsa, csudálatos dolog történt a Cseresznyefa utca tizenhetes száma alatt.

Mary Poppins belebújt az egyik flanel hálóingbe, s az alatt kezdett vetkőzni, mintha valami sátor lett volna. Michaelt elbűvölte ez a furcsa jövevény, nem bírta tovább a hallgatást, s odaszólt neki:

– Ugye, Mary Poppins, sohase megy el tőlünk?

A hálóing alól nem érkezett válasz. Michael nem tűrhette ezt.

– Ugye, nem megy el tőlünk?! – kiáltotta aggódó hangon.

Mary Poppins feje kibukkant a hálóingből. Nagyon haragosnak látszott az arca.

– Ha még egy szót hallok abból az irányból – mondta fenyegető hangon –, hívom a rendőrt.

– Csak azt mondtam – szólalt meg félénken Michael –, hogy reméljük, nem megy el egyhamar tőlünk – itt elakadt, érezte, hogy elpirul, és zavarba jön.

Mary Poppins némán bámult előbb rá, aztán Jane-re. Szipogott egyet.

– Itt maradok, míg meg nem fordul a szél – mondta kurtán, azzal elfújta gyertyáját, és lefeküdt.

– Akkor jó – mondta Michael félig magának, félig Jane-nek. De Jane nem hallgatott rá. Gondolkozott, tűnődött azon, ami történt…

Hát így került Mary Poppins a Cseresznyefa utca tizenhetes szám alá. S bár a ház lakói néha visszakívánták azokat a nyugalmasabb, közönségesebb napokat, amikor Katie uralkodott köztük – nagyjából mindenki örült Mary Poppins megérkezésének. Banks papa örült, mert Mary egyedül érkezett, nem zavarta a közlekedést, s nem kellett miatta borravalót adni a rendőrnek. Banks mama örült, mert mindenkinek elmondhatta, hogy az ő gyereklányuk olyan előkelő, hogy nem szokott bizonyítványokat mutatni. Brill néni és Ellen örültek, mert egész nap teázhattak a konyhában, s nem kellett többé a gyerekeket vacsoráztatniuk. Örült Robertson Ay is, mert Mary Poppinsnak csak egy pár cipője volt, s azt is maga takarította.

De senki sem tudta meg soha, hogy mit érez Mary Poppins, mert Mary Poppins nem mondta meg senkinek…

II. A KIMENŐ

– Minden harmadik csütörtökön – mondta Banks mama. – Kettőtől ötig. Mary Poppins szigorúan mérte végig.

– Nagysága, kérem – mondotta –, előkelő házaknál minden második csütörtök a kimenő, mégpedig egytől hatig. És így lesz itt is, mert különben – Mary Poppins elhallgatott, s Banks mama tudta, mit jelent ez a hallgatás. Azt jelentette, hogy Mary Poppins nem marad meg a háznál, ha nem teljesítik a kívánságát.

– Jól van, jól van – mondta hirtelen Banks mama, ámbár szerette volna, ha Mary Poppins nem ismeri annyival jobban az előkelő emberek szokásait, mint ő.

Így hát Mary Poppins felhúzta fehér kesztyűjét, s hóna alá kapta az ernyőjét – nem mintha esett volna az eső, hanem mert olyan szép fogója volt, hogy nem hagyhatta otthon. Hogy is hagyhatná otthon az ernyőjét az ember, amikor egy papagájfej a fogója? Mary Poppins különben is igen hiú volt, és szeretett szépen kiöltözködni. Igazában meg volt győződve arról, hogy ő mindig szép.

Jane integetett neki a gyerekszoba ablakából.

– Hova megy? – kérdezte.

– Légy szíves becsukni azt az ablakot – felelte Mary Poppins, s Jane feje gyorsan eltűnt a gyerekszoba mélyén.

Mary Poppins végigment a kerti ösvényen, s kinyitotta a kaput. Amint kiért az utcára, szaporán kezdte szedni a lábát, mintha attól félne, hogy a délután elszalad előle, ha versenyt nem fut vele. A sarkon jobbra fordult, aztán balra, büszkén bólintott a rendőrnek, aki közölte vele, hogy szép idő van – s e perctől fogva érezte, hogy a kimenője megkezdődött.

Megállt egy üres autó mellett, hogy a szélfogó tükrében megnézze magát, s megigazgassa a kalapját; aztán lesimította szoknyáját, ernyőjét pedig még jobban beszorította a hóna alá, úgy, hogy mindenki láthassa a fogóját, vagyis inkább a papagájfejet. Amikor ezzel elkészült, továbbment, hogy találkozzék a Gyufaárussal.

Ennek a Gyufaárusnak két foglalkozása volt. Nemcsak gyufát árult, mint más rendes gyufaárus, hanem képeket is festett a kövezetre. Ezt a két foglalkozását felváltva folytatta, aszerint, hogy milyen volt az időjárás. Esős időben gyufát árult, mert az eső elmosta volna a képeit. Szép időben egész nap a kövezeten térdelt; s színes krétával képeket festett a gyalogjáróra, mégpedig oly gyorsan, hogy sokszor telefestette az utca mindkét oldalát, mielőtt az ember az egyik saroktól a másikig eljutott.

Ezen a napon szép, hideg idő volt, hát festett. Éppen azon dolgozott, hogy egy hosszú sor képhez hozzátoldjon két banánt, egy almát meg Erzsébet királynő fejét, amikor Mary Poppins lábujjhegyen odalépdelt hozzá, hogy meglepje.

– Hé! – mondta szelíd hangon Mary Poppins.

A művész tovább rakta a barna vonásokat a banánra s a barna fürtöket Erzsébet királynő fejére.

– Hm! – mondta Mary Poppins előkelő köhintéssel.

A művész riadtan fordult vissza, és megpillantotta Maryt.

– Mary! – kiáltott fel, s megérzett a kiáltásán, hogy Mary Poppins igen fontos személy az életében.

Mary Poppins lenézett a lába elé, s cipője orrát kétszer-háromszor odadörzsölte a kövezethez. Aztán rámosolygott a cipőre, de úgy, hogy a cipő igen jól tudhatta: ezt a mosolyt nem neki szánták.

– Kimenőm van, Berti – mondta Mary. – Elfelejtetted? – Berti volt a Gyufásember neve – vasárnap, amikor nem dolgozott, Alfred Herbertnek hívták.

– Dehogyis felejtettem el, Mary – mondotta –, csakhogy – itt elakadt, és szomorúan nézett a sapkájába. A sapka ott feküdt a földön, utolsó festménye mellett, s összesen két penny volt benne. Fölkapta és megcsörgette a pennyket.

– Ennyi az egész vagyonod, Berti? – kérdezte Mary Poppins, de olyan derűs hangon, mintha semmi kellemetlen meglepetés nem érte volna.

– Ez az egész – mondta Berti. – Ma rosszul megy az üzlet. Azt hinné az ember, mindenki boldogan fizet azért, hogy ezt megláthassa – s fejével Erzsébet királynő felé bökött. – De hát, mondom, így állunk, Mary – sóhajtotta. – Félek, hogy ma nem vihetlek el uzsonnázni.

Mary Poppinsnak eszébe jutott a málnalekváros sütemény, amit kimenőnapjain enni szokott, s már szinte felsóhajtott ő is, amikor meglátta a Gyufaárus arcát. Így hát bölcsen mosolygásra fordította a sóhajt – szinte füléig szaladt a szája –, s így szólt:

– Jól van, Berti, egyet se búsulj. Jobb szeretem, ha nem uzsonnázunk. Az uzsonna nagyon megfekszi az ember gyomrát. Igazán.

Ez igazán szép volt Mary Poppinstól, ha meggondolja az ember, hogy mennyire szerette a málnalekváros süteményt.

Nyilván így gondolkozott a Gyufaárus is, mert megragadta fehér kesztyűs kezét, és erősen megrázta. Aztán együtt mentek végig a képek sora mellett.

– No, van itt egy, amit még sose láttál! – mondta büszkén a Gyufaárus, rámutatva egy képre, amely hóborította hegyet ábrázolt, s a hegy oldalain csak úgy nyüzsögtek az óriási rózsákon ülő szöcskék.

Most már felsóhajthatott Mary Poppins anélkül, hogy Bertit megbántotta volna.

– Ó, Berti – mondotta –, ez ér annyit, mintha megvendégeltél volna! – A művész kiérezhette a hangjából, hogy igazság szerint ennek a képnek az Akadémián kellene lógni, ahol festményeket szoktak felakasztani. Mindenki odacsődül, hogy megnézze, s amikor sokáig nézte, mindenki azt mondja mindenkinek: micsoda nagyszerű gondolat!

A következő kép még jobb volt. Tájat ábrázolt – csupa fű meg fa, a messzeségben egy kis darab kék tenger, hátul pedig valami, ami Margate-hez, a híres fürdőhelyhez hasonlított.

– Szavamra! – mondta bámuló hangon Mary Poppins, s lehajolt, hogy jobban láthassa. – No, mi az, Berti, mi baj?

Mert a Gyufaárus most a másik kezét is megfogta, s nagyon izgatottnak látszott.

– Mary – mondotta –, van egy gondolatom! Igazi, nagyszerű gondolatom. Miért ne mennénk oda most mindjárt, a mai szent napon? Ketten együtt – bele a képbe. No, Mary? – Még egyre fogta két kezét, s egyenesen kihúzta az utcából, el a vaskerítésektől és lámpaoszlopoktól, be a kép kellős közepébe. Puff, ott is voltak már, benn a képben!

Milyen zöld, milyen nyugalmas volt ott minden, milyen puha, friss fű a lábuk alatt! Alig tudták elhinni, hogy ez igaz, pedig hát a zöld ágak kapirgálták a kalapjukat, amikor meghajoltak alattuk, s apró, tarka virágok hajladoztak a cipőjük körül. Egymásra bámultak, s mind a kettő észrevette, hogy a másik megváltozott. Mary Poppins úgy látta, hogy a Gyufaárus vadonatúj ruhát vásárolt, mert most pompás, zöld-vörös csíkos kabátot, fehér flanelnadrágot, s ami fő: új szalmakalapot viselt. Szokatlanul tiszta volt, mintha kifényesítették volna.

– Jaj de szép vagy, Berti! – kiáltott föl csodálkozó hangon.

Berti egyelőre semmit sem tudott szólni, mert nyitva maradt a szája, s karikára nyílt szemmel bámult Maryre. Aztán nyelt egyet, s azt mondta:

– Hű!

Ennyi volt az egész. De ezt úgy mondta, oly mereven, olyan gyönyörűséggel bámult rá, hogy Mary elővett egy kis tükröt a táskájából, s megnézte magát benne.

Látta, hogy megváltozott ő is. Vállára gallér terült, gyönyörű, habos mintájú műselyemből; de a tükörből megtudta azt is, hogy azt a csiklandozó érzést a nyakszirtjén a kalapja karimájáról hátrahajló nagy, göndör toll okozza. Legjobb pár cipője eltűnt, a helyét sokkal szebb foglalta el, ragyogó nagy gyémántcsatokkal. Fehér kesztyűje még mindig a kezén volt, s ernyője is a hóna alatt.

– Uramisten – kiáltott föl Mary Poppins –, ez aztán a kimenőnap!

Önmagukat és egymást bámulva mentek keresztül a kis erdőn, s egyszerre csak eljutottak egy napsütötte tisztásra. A tisztáson egy zöld asztal állt, a zöld asztalon pedig ott volt az uzsonna!

Az asztal közepén akkora halom málnalekváros sütemény, hogy derekáig ért Mary Poppinsnak, s mellette nagy sárgaréz kannában forró tea. De ami még ennél is pompásabb: két tálon finom kürtcsiga volt fölhalmozva, s volt ott két tű is, amivel ki lehetett szedegetni a tálból.

– Csípjetek meg! – mondta Mary Poppins. Ezt mondta mindig, ha valami nagyon tetszett neki.

– Hű! – mondta a Gyufaárus, ez meg az ő szavajárása volt.

– Parancsoljon helyet foglalni, nagysága – szólalt meg egy hang. Megfordultak, s egy fecske-farkú fekete kabátot viselő magas férfiút pillantottak meg, aki kilépett az erdőből, s asztalkendő volt a hóna alá dugva.

Mary Poppins meglepetten huppant le az asztal mellé egy kis zöld székre. A Gyufaárus bámulva roskadt egy másikra.

– Tetszik tudni, én vagyok a pincér – magyarázta a fekete kabátos ember.

– De hiszen magát nem láttam a képen – mondta Mary Poppins.

– Mert a fa mögött voltam – magyarázta a pincér.

– Foglaljon helyet – mondta udvariasan Mary Poppins.

– A pincér sohasem ül le, nagysága – mondta az ember, de látszott rajta, hogy örül Mary kedvességének.

– Tessék a kürtcsiga, nagyságos úr – mondotta, s odatolt egy tálat a Gyufaárus elé. – És itt a hozzá való tű!

Beletörülte a tűt az asztalkendőjébe, s átnyújtotta a Gyufaárusnak.

Nekiláttak az uzsonnának, a pincér pedig ott állt mellettük, s ügyelt, hogy mindenük meglegyen, amit szemük-szájuk kíván.

– Mégiscsak megkaptuk – suttogta Mary Poppins, amikor bontogatni kezdte a málnalekváros süteményből rakott tornyot.

– Hű! – hagyta helyben a Gyufaárus, s kiszedte a két legnagyobb darabot.

– Tetszik tea? – kérdezte a pincér, s mindkettejüknek töltött egy nagy csészével a teáskannából.

Megitták, aztán ittak még egy csészével, aztán szerencsére elkészültek a málnalekváros süteménnyel is. Azzal fölálltak, s lesöpörték ruhájukról a morzsákat.

– Fizetni nem kell – mondta a pincér, mielőtt még eszükbe jutott volna, hogy megkérdezzék, mibe került az uzsonna. – Itt vendégül látjuk a tisztelt uraságokat. Odébb megtalálják a ringlispílt! – S egy másik tisztás felé mutatott, ahol Mary Poppins meg a Gyufaárus megpillantották a körben forgó falovakat.

– Furcsa – mondta Mary. – Erre se emlékszem, hogy a képen láttam volna.

– Ó – mondta a Gyufaárus, aki maga sem emlékezett rá –, tudod, ez a háttérben volt!

A ringlispíl éppen lassított, amikor odaértek. Felugrottak rá, Mary Poppins egy fekete lóra, a Gyufaárus egy szürkére. S amikor a zene újra megszólalt, s a ringlispíl forogni kezdett, ellovagoltak egészen Bergengóciáig és vissza, mert mind a ketten ezt a helyet szerették volna legjobban látni.

Mire visszatértek, már szinte besötétedett, s a pincér várt rájuk.

– Nagyon sajnálom, tisztelt uraság – mondta udvariasan –, de hétkor zárunk. Tetszik tudni, ez a szabály. Szabad megmutatnom a kijárást?

Beleegyezőleg bólintottak, a pincér pedig asztalkendőjét lobogtatva megindult előttük az erdőn keresztül.

– No, most az egyszer csudálatos képet festettél, Berti! – mondta Mary Poppins, karját a Gyufaárus karjába öltve és szorosabban összefogva a gallérját.

– Hát megtettem, ami tőlem telt, Mary – mondta szerényen a Gyufaárus, de látszott rajta, hogy igazában nagyon meg van elégedve magával.

Ebben a pillanatban a pincér megállt előttük egy nagy, fehér kapu mellett, amely mintha vastag krétavonalakból készült volna.

– Itt vagyunk! – mondotta. – Ez a kijárat.

– Isten áldja, köszönjük szépen – mondta Mary Poppins, s kezet rázott vele.

– Isten áldja, nagysága! – mondta a pincér, s oly mélyen meghajolt, hogy az orra a térdét verte.

Biccentett a Gyufaárusnak is, aki féloldalra billentette a fejét, s fél szemmel ráhunyorított a pincérre, mert ő meg így szokott búcsúzni. Aztán Mary Poppins kilépett a fehér kapun, s a Gyufaárus utána.

Ahogy továbbmentek, eltűnt a toll a kalapjáról, a selyemgallér a válláról, a gyémántcsat a cipőjéről. A Gyufaárus pompás ruhája megkopott, szalmakalapja visszaváltozott régi, ütött-kopott sapkájává. Mary Poppins megfordult, ránézett, s tüstént tudta, hogy mi történt. Hosszasan nézte a kövezeten állva, aztán az erdőt kezdte kutatni szemével, hogy hová lett a pincér. De a pincér nem látszott sehol. A képen nem volt senki. Semmi sem mozdult. Eltűnt még a ringlispíl is. Csak a néma erdő, a fű meg a tenger mozdulatlan kis darabkája maradt meg.

De Mary Poppins meg a Gyufaárus egymásra mosolyogtak. Látjátok, ők tudták, mi van a fák mögött…

Amikor Mary visszajött kimenőjéből, Jane és Michael elébe rohantak.

– Hol volt? – kérdezték.

– Tündérországban – felelte Mary Poppins.

– Látta-e Hamupipőkét? – kérdezte Jane.

– Mit, Hamupipőkét? Nem én! – mondta megvető hangon Mary. – Még csak az kellett volna!

– Vagy Robinson Crusoe-t? – kérdezte Michael.

– Robinson Crusoe-t? Piha! – mondta nyersen Mary.

– Hát akkor nem is volt ott! Az nem lehetett a mi tündérországunk!

– Hát nem tudjátok – mondta szánakozó hangon –, hogy mindenkinek megvan a maga tündérországa?

Még egyet szippantott, azzal fölment a lépcsőn, hogy lehúzza fehér kesztyűjét, s eltegye az ernyőt.

III. A NEVETŐGÁZ

– Bizonyos, hogy otthon találjuk? – kérdezte Jane, amikor Michaellal és Mary Poppinsszal leszálltak az autóbuszról.

– Csak nem megy el hazulról a bácsikám, amikor megkér, hogy vigyelek el hozzá uzsonnára – mondta Mary, aki nyilvánvalóan sértőnek találta ezt a kérdést. Ezüstgombos, kék kabátját meg a hozzá való kék kalapot viselte, s amikor így öltözött fel, igen könnyen megsértődött.

Mind a hárman látogatóba készültek Mary Poppins nagybátyjához, Wigg bácsihoz, s Jane meg Michael már oly régóta vártak erre a kirándulásra, hogy nagyon féltek, hátha Wigg bácsi mégsem talál otthon lenni.

– Miért hívják Wiggnek? Mert nagyon víg ember? – kérdezte Michael, miközben szaporán szedte a lábát Mary Poppins mellett.

– Azért hívják Wiggnek, mert Wigg a neve. És nem víg ember, hanem nagyon is szomorú – mondta Mary. – Ha pedig sokat kérdezősködöl, hazamegyünk. – És szokott szippantásával adta jelét bosszúságának.

Jane és Michael összeráncolt szemöldökkel néztek egymásra. A szemöldök összeráncolása pedig azt jelentette: ne kérdezzünk tőle semmit, különben sohase jutunk oda.

Mary Poppins megnézte magát a sarki trafikos kirakatablakában, s megigazította a kalapját. Olyan furcsa ablak volt ez, hogy három embert tükrözött vissza egy helyett, s ha valaki sokáig nézegette benne magát, azt hihette, hogy nem is ő maga áll ott, hanem egy sereg más ember. Hanem Mary Poppins gyönyörűséggel sóhajtott fel, amikor három példányban látta meg saját magát, s mindegyiken ezüstgombos, kék kabát volt, hozzá való kék kalappal. Olyan szép látványnak találta ezt, hogy azt se bánta volna, ha tíz vagy akár száz Mary Poppinst lát ott. Minél több van belőle, annál jobb.

– No, gyerünk már – mondta szigorúan, mintha bizony a gyerekek váratták volna meg őt. Aztán befordultak a sarkon, s meghúzták a csengőt a Robertson út hármas számú házának kapuja mellett. Jane és Michael hallották, hogy valahol messze, halkan visszahangzott a csöngetés, s tudták, hogy egy vagy legföljebb két perc múlva, először életükben, Mary Poppins nagybátyjánál, Wigg bácsinál fognak uzsonnázni.

– Persze, ha itthon van – súgta oda Jane Michaelnak.

E pillanatban felpattant a kapu, s egy vékony, vizeszsemleképű nőszemély állt előttük.

– Itthon van? – kérdezte gyorsan Michael.

– Szeretném – mondta félelmes pillantással Mary –, ha rám bíznád a beszélgetést.

– Kezét csókolom, Wigg néni – mondta udvariasan Jane.

– Wigg néni? – mondta a vékony nőszemély, s a hangja még vékonyabb volt, mint ő maga. – Hogy mersz engem Wigg néninek szólítani? Köszönöm szépen! Én egyszerűen Persimmon kisasszony vagyok, s büszke vagyok erre. Wigg néni! Még csak az kéne! – Nagyon izgatottnak látszott, s a gyerekek azt gondolták, hogy furcsa ember lehet az a Wigg bácsi, ha Persimmon kisasszony annyira örül, hogy nem a felesége.

– Egyenesen föl, emelet, első ajtó – mondta Persimmon kisasszony, s gyorsan végigsietett a folyosón, még mindig ismételve vékony, sértődött hangján: – Wigg néni! No hiszen! Még csak az kéne!

Jane és Michael Mary után mentek a lépcsőn. Mary bekopogott az ajtón.

– Befelé! Befelé! Isten hozott! – szólalt meg belülről egy hangos, jókedvű hang. Jane szíve csak úgy táncolt izgalmában.

„Itthon van!” – jelezte szempillantásával Michaelnak.

Mary Poppins kinyitotta az ajtót, s betaszigálta őket maga előtt. Nagy, derűs képű szobát pillantottak meg. Egyik végében vidáman pattogott a kandalló tüze, közepén óriási asztal volt uzsonnára megterítve – négy csésze, kistányérok, halomba rakott vajas kenyér, sütemény, kókuszdiós torta, kalács, fagylalt.

– No, ez igazán nagy öröm nekem – köszöntötte őket egy erős hang, s Jane meg Michael körülnéztek, hogy merre is van a hang gazdája. Nem látszott sehol. Mintha egészen üres lett volna a szoba. Aztán hallották, amint Mary Poppins bosszús hangon mondja:

– Ugyan, Albert bácsi, már megint? Csak nincs születésnapod?

Beszéd közben fölnézett a mennyezetre. Fölnézett Jane és Michael is, s nagy meglepetésükre egy gömbölyű, kövér, kopasz bácsit pillantottak meg, aki egészen szabadon libegett a levegőben. Sőt, úgy látszott, hogy ül a levegőben, mert keresztbe rakta a lábát, s amikor beléptek, éppen letette maga mellé az újságot.

– Drágám – mondta Wigg bácsi, miközben lemosolygott a gyerekekre, Maryre pedig bocsánatkérő pillantást vetett –, végtelenül sajnálom, de attól tartok, csakugyan születésnapom van.

– Ej, ej, ej! – mondta Mary Poppins.

– Csak tegnap este jutott eszembe, s akkor már késő volt levelezőlapot írni neked, hogy máskor jöjjetek. Biz ez kétségbeejtő – mondotta, s lenézett Jane-re és Michaelra. – Látom, nagyon meg vagytok lepve – mondta Wigg bácsi.

És csakugyan úgy tátva maradt a szájuk a csudálkozástól, hogy Wigg bácsi, ha egy kicsit soványabb, beleeshetett volna valamelyikbe.

– Talán legjobb lesz, ha megmagyarázom – folytatta nyugodtan Wigg bácsi. – Hát lássátok, így áll a dolog. Én jókedvű ember vagyok, és nagyon szeretek nevetni. El sem hinnétek, mi mindent találok én mulatságosnak. Nevetni tudok jóformán mindenen.

Azzal Wigg bácsi föl s le kezdett ugrálni a levegőben, s csak úgy rázta a kacagás, amiért saját víg természetére gondolt.

– Albert bácsi! – mondta Mary Poppins, s Wigg bácsinak torkán akadt a nevetés.

– Ó, bocsánat, drágám. Hol is tartottunk? Igen, tudom már. Hát az a furcsa dolog szokott megtörténni velem – jó, jó, Mary, nem nevetek, ha vissza tudom fojtani –, hogy valahányszor a születésnapom péntekre esik, mindig magas kedvem támad. Nagyon magas kedvem – mondta Wigg bácsi.

– De miért?… – kezdte Jane.

– De hogyan?… – kezdte Michael.

– Hát lássátok, ha ezen a bizonyos napon nevetek, úgy megtelek nevetőgázzal, hogy egyszerűen nem tudok megmaradni a földön. Megesik ez még akkor is, ha mosolygok. Elég egy mulatságos gondolat, s már a magasban lebegek, mint a luftballon. S amíg valami komoly dologra nem tudok gondolni, nem jöhetek le.

Wigg bácsi erre ismét elnevette magát, de megpillantotta Mary arcát, abbahagyta a nevetést, s így folytatta:

– Persze ijesztő dolog ez, de nem kellemetlen. Veletek, azt hiszem, sohasem szokott megtörténni.

Jane és Michael fejüket rázták.

– Gondoltam is, hogy nem. Úgy látszik, ez csak az én szokásom. Egyszer, amikor előző este cirkuszban voltam, annyit nevettem, hogy akár hiszitek, akár nem, teljes tizenkét óra hosszat lógtam idefönn, s nem tudtam lejönni, amíg az óra el nem ütötte az éjfélt. Akkor persze egyszerre lehuppantam, mert szombat volt már, s a születésnapom is elmúlt. Furcsa, mi? Hogy ne mondjam, mulatságos! Most aztán megint péntek van s a születésnapom, és ti ketten Maryvel látogatóba jöttök hozzám. Ó, istenkém, istenkém, könyörögve kérlek, ne nevettess már! – De – ámbár Jane és Michael semmi mulatságos dolgot nem követtek el, csak csudálkozva tátották a szájukat – Wigg bácsi újra hangos kacagásra fakadt, s neveltében ugrált, bukdácsolt a levegőben; kezében zörgött az újság, pápaszeme félig lecsúszott az orráról.

Oly kacagtató volt, amint nagy emberbuborék módjára szállongott a levegőben, hol a mennyezetbe, hol a gázlámpába kapaszkodva, amint elhaladt mellette, hogy Jane és Michael, ámbátor erősen igyekeztek jól nevelt gyerekek módjára viselkedni, akarva, nem akarva, elnevették magukat. Nevettek. De hogy nevettek, istenem! Erősen összeszorították szájukat, hogy ki ne buggyanjon rajta a nevetés, de az sem használt semmit. S egyszerre csak höngörögni kezdtek a padlón, sikongva, visongva a nevetéstől.

– Nahát! – mondta Mary Poppins. – Nahát! Így viselkedni!

– Nem tehetek róla, nem tehetek róla! – kiáltotta Michael, miközben nekigurult a kandalló rácsának. – Rémesen mulatságos. Ugye, mulatságos, Jane?

Jane nem felelt, mert valami különös dolog történt vele. Amint nevetett, egyre könnyebbnek kezdte érezni magát, mintha telefújtatták volna levegővel. Különös, gyönyörűséges érzés volt, s kényszerítette, hogy még hangosabban nevessen. Aztán egyszerre csak azt érezte, hogy heves ugrással a levegőben terem. Michael nagy csudálkozva látta, hogy emelkedik egyre feljebb. Fejét belekoppantotta a mennyezetbe, aztán tovább ugrándozott, amíg utol nem érte Wigg bácsit.

– Ugyan, na! – mondta Wigg bácsi, s nagy meglepetés látszott az arcán. – Csak nincs neked is születésnapod?

Jane a fejét rázta.

– Nincs? Akkor hát ez a nevetőgáz ragadós. Hé, hó, vigyázz a kandalló párkányára! – ez már Michaelnak szólt, aki hirtelen fölemelkedett a padlóról, s a levegőben libegett harsogó kacagással, s útjában lesöpörte a porcelán dísztárgyakat a kandalló párkányáról. Nagy ugrással egyenesen Wigg bácsi ölébe telepedett.

– Szervusz, öcsém – mondta Wigg bácsi, s barátságosan kezet rázott Michaellal. – Ez igazán kedves tőled, igaz lelkemre mondom! Ha már én nem tudtam lemenni hozzád, hát följöttél te hozzám, mi? – Azzal egymásra néztek, fejüket hátravetették, s valósággal visítottak nevettükben. – Igaz – szólt Wigg bácsi Jane-hez, szemét törölgetve –, még azt találod hinni, hogy én vagyok a legudvariatlanabb ember a világon. Álldogálsz itt, pedig illenék, hogy leültessek egy magadfajta kedves ifjú hölgyet. Attól tartok, hogy idefönn nem tudlak székkel kínálni, de azt hiszem, kényelmesen leülhetsz a levegőre. Én is úgy ülök.

Jane megpróbálta, s rájött, hogy kényelmesen tud ülni a levegőn. Levette kalapját, maga mellé tette, s a kalap nyugodtan megállt a levegőben.

– Így már jól van – mondta Wigg bácsi. Aztán megfordult és lenézett Mary Poppinsra. – No, Mary, mi már rendben vagyunk. Most már veled is törődhetem, drágám. Mondhatom, nagyon örülök, hogy itt láthatlak ma két ifjú barátommal együtt. Mi az, miért ráncolod össze a szemöldöködet? Talán nem helyesled ezt az – izé –, ezt az egész dolgot?

Jane és Michael felé mutatott kezével, aztán gyorsan így folytatta:

– Bocsáss meg, drága Mary. De hát tudod, hogy van velem ez a dolog. Hanem azért sohasem hittem volna, hogy erre a két ifjú barátomra is ráragad – igazán nem hittem volna, Mary! Azt hiszem, más napra kellett volna meghívnom őket, vagy valami szomorú dologra kellett volna gondolnom.

– Hát, mondhatom – jelentette ki gőgösen Mary Poppins –, soha életemben nem láttam ilyesmit. Méghozzá a te korodban, bácsi.

– Mary, Mary, jöjjön fel! – szólt közbe Michael. – Gondoljon valami mulatságos dologra, s meglátja, milyen könnyű.

– Igazán gyere, Mary! – mondta rábeszélő hangon Wigg bácsi.

– Olyan egyedül érezzük magunkat maga nélkül! – mondta Jane, s kinyújtotta karját Mary felé.

– Igazán, gondoljon valami mulatságos dologra!

– Ó, neki nincs szüksége arra – mondta sóhajtva Wigg bácsi –, feljöhet, ha akar, nevetés nélkül is, tudja ő azt jól – és titokzatos pillantást vetett Maryre, aki ott állt a kandalló szőnyegén.

– No jó – mondta Mary Poppins –, buta dolog az egész, és méltóságomon alul van, de ha már mind odafönt vagytok, és nem tudtok lejönni, hát talán okosabb, ha fölmegyek én is.

Azzal, Jane és Michael nagy meglepetésére, leeresztette kezét, s minden kacagás nélkül, még csak el sem mosolyodva, felröppent a levegőbe, és leült Jane mellé.

– Hányszor mondtam már – mordult rá –, hogy vesd le a kabátodat, ha meleg szobában ülsz?! – Azzal kigombolta Jane kabátját, s szép rendesen letette a levegőbe a kalapja mellé.

– Helyes, Mary, helyes – mondta elégedetten Wigg bácsi, miközben lehajolt, és letette pápaszemét a kandalló párkányára. – Most aztán mindnyájan kényelmesen vagyunk.

– No, kényelem és kényelem közt van különbség – mondta Mary Poppins, és szippantott egyet.

– És uzsonnázhatunk – folytatta Wigg bácsi, mintha észre sem vette volna ezt a megjegyzést. Hanem ekkor egyszerre meghökkent arcot vágott. – Uramisten! – kiáltott fel. – Rémes! Csak most veszem észre: az asztal odalent van, mi meg idefönt. Mármost mit csináljunk? Mi itt vagyunk az asztal meg ott. Szörnyű tragédia, szörnyű! De rettentő nevetséges is! – Azzal zsebkendőjébe rejtette arcát, s hangosan belénevetett. Jane és Michael, ámbár nem szívesen mondtak volna le a vajas kenyérről meg a süteményről, akaratlanul is elnevették magukat, olyan ragadós volt Wigg bácsi jókedve.

Wigg bácsi a szemét törölgette.

– Itt csak egy segítség van – mondotta –, valami komoly dologra kell gondolni. Valami szomorú, nagyon szomorú dologra. Akkor aztán le tudunk majd szállni. Nahát, egy, kettő, három! Értsétek meg: valami nagyon szomorúra!

Gondolkoztak, gondolkoztak, állukat a tenyerükbe támasztva.

Michael az iskolára gondolt, hogy valamikor majd oda kell járnia. De most még ez a gondolat is mulatságosnak látszott, s nevetnie kellett.

Jane azt gondolta: „tizennégy esztendő múlva felnőtt leszek” – de ez sem volt egyáltalán szomorú; ellenkezőleg, egészen szép és mulatságos gondolat volt. Akaratlanul is elmosolyo-dott, amikor felnőttnek képzelte el magát, hosszú szoknyában, kezében kistáskával.

– Ó, szegény öreg Emília nagynéném – gondolkozott hangosan Wigg bácsi. – Elgázolta egy omnibusz. Szomorú dolog, nagyon szomorú. Elviselhetetlenül szomorú. Szegény Emília néni. De az esernyőjét megmentették. Mulatságos, nem? – Egy szempillantás sem telt belé, már reszketett, rázkódott s majd kipukkadt a nevetéstől, Emília néni esernyőjére gondolva. – Hiába minden – mondta, és kifújta az orrát. – Feladom a harcot. És ifjú barátaim, úgy látszik, éppoly rosszul állnak szomorúság dolgában, mint én. Mary, nem tudnál valahogy segíteni rajtunk? Szeretnénk uzsonnázni.

Jane és Michael mind a mai szent napig nem tudják bizonyosan, hogy mi történt ekkor. Csak annyit tudnak, hogy mihelyt Wigg bácsi Maryhez folyamodott, odalent az asztal fészkelődni kezdett. Aztán veszedelmesen himbálódzott, a porcelán edények csörömpölni kezdtek, a sütemények lecsúsztak a tálról az abroszra, az asztal csöndesen fölemelkedett, s kecses fordulattal úgy állapodott meg közöttük, hogy Wigg bácsi került az asztalfőre.

– Derék leány vagy – mondta Wigg bácsi, s büszkén mosolygott Maryre. – Tudtam, hogy csinálsz majd valamit. Mármost légy szíves, ülj az asztal végébe, és töltsd be a teát. A vendégek pedig foglaljanak helyet jobbra és balra tőlem. Nagyon helyes – mondta, amikor Michael a levegőben odaugrált, s leült a jobb oldalára. Jane a bal oldalán helyezkedett el. Együtt voltak hát mind, fönt a levegőben, s közöttük az asztal. Egy árva vajas kenyér, egy darab cukor sem maradt odalent.

Wigg bácsi elégedetten mosolygott.

– Azt hiszem, vajas kenyérrel szokás kezdeni – szólt Jane-hez és Michaelhoz –, de mert születésnapom van, megfordítva kezdjük – szerintem különben is ez a helyes sorrend –, a tortával!

Azzal nagy szeletet vágott le mindenkinek.

– Kérsz még teát? – kérdezte Jane-től. De mielőtt még a kislány felelhetett volna, gyors, kemény kopogtatás hallatszott az ajtón.

– Szabad! – kiáltotta Wigg bácsi.

Az ajtó kinyílt, s a küszöbön ott állt Persimmon kisasszony, kezében egy tálcán forró vizes kanna.

– Gondoltam, Wigg úr – szólalt meg, s kutatóan nézett körül a szobában –, szükség lesz még egy kis forró… nohát, soha ilyet! Soha életemben! – mondotta, amikor megpillantotta őket, ahogy a levegőben ültek az asztal körül. – Soha életemben nem láttam ilyen viselkedést. Nem én, amióta a világra jöttem. Mindig tudtam, Wigg úr, hogy maga furcsa ember egy kicsit, de hát szemet hunytam, mert rendesen fizette a bért. Hanem ezt a viselkedést, hogy valaki a levegőben uzsonnázzék a vendégeivel – igazán csodálkozom magán, Wigg úr! Ez a viselkedés nem méltó a maga korabeli úriemberhez – és én soha…

– De majd talán maga is, Persimmon kisasszony! – mondta Michael.

– Én is – mit? – kérdezte gőgösen Persimmon kisasszony.

– Maga is megkapja a nevetőgázt, mint mi – mondta Michael.

Persimmon kisasszony megvetően vetette hátra a fejét.

– Fiatalember – vágott vissza –, én jobban tudom, mivel tartozom becsületes nevemnek, semhogy a levegőben ugráljak, mint a luftballon. Köszönöm szépen, én már csak a lábamon szándékozom állni, vagy ne legyen a nevem Persimmon Amy, és – ó, istenem, uramistenem, mi ez, mi történt velem? Nem tudok járni, repülök – segítség, segítség!

Mert hát Persimmon kisasszony akarata ellenére fölemelkedett a padlóról, s pörgött a levegőben, mint az orsó, kezében egyensúlyozva a tálcát. Szinte sírt kétségbeesésében, amikor fölért az asztalhoz, s letette rá a forró vizes kancsót.

– Köszönöm – mondta Mary Poppins nyugodt, udvarias hangon.

Azzal Persimmon kisasszony megfordult, újra lepörgött a földre, útközben azt dörmögve:

– Ilyen méltatlan helyzet – tisztes, földön járó hajadon létemre –, tüstént orvoshoz megyek. Mihelyt földet ért a lába, kirohant a szobából, tördelte a kezét, s még csak vissza sem nézett.

– Ilyen méltatlan helyzet! – hallották a dörmögését, amint becsukta az ajtót maga mögött.

– Most már nem lehet Persimmon Amy a neve, mert nem állt a maga lábán! – súgta Jane Michaelnak.

Hanem Wigg bácsi Maryre nézett – különös, félig nevető, félig szemrehányó pillantással.

– Mary, Mary, ezt kár volt megtenni igazán mondom, kár volt. Szegény jó öreg sohasem fogja elfelejteni. De hát, istenkém, milyen mulatságos volt, amint a levegőben pörgött – uramisten, milyen mulatságos!

Azzal Wigg bácsi meg Jane meg Michael újra kipukkadt, höngörgött a levegőben, oldalát fogta, fulladozott nevettében arra a gondolatra, hogy milyen mulatságos volt Persimmon kisasszony.

– Istenem! – mondta Michael. – Ne nevettessetek már. Nem bírom! Megszakadok!

– Ó, ó, ó! – kiáltotta Jane, s kezét a szívére téve levegőért kapkodott.

– Ó, édes, drága istenkém! – harsogta Wigg bácsi, kabátja sarkával törölgetve szemét, mert zsebkendőjét sehogy sem tudta megtalálni.

– Ideje hazamenni – szólalt meg Mary Poppins hangja a harsogó nevetés közepette, mint a trombitaszó.

Ebben a pillanatban Jane, Michael és Wigg bácsi egyszerre lehuppant a földre. Nagy koppanással ütődtek a padlóhoz valamennyien. Az, hogy haza kell menni, első szomorú gondolatuk volt egész délután, s most úgy érezték, hogy a nevetőgáz kiszaladt belőlük.

Jane és Michael sóhajtva látták, hogy Mary lassan leszáll a levegőből Jane kabátjával és kalapjával.

Sóhajtott Wigg bácsi is. Nagyot, hosszút, keserveset sóhajtott.

– Jaj de kár! – mondta kijózanodva. – Igazán szomorú dolog, hogy haza kell mennetek. Sohase mulattam ilyen jól; hát ti?

– Mi sem, soha – mondta szomorúan Michael, s érezte, hogy milyen unalmas dolog megint a földön járni nevetőgáz nélkül.

– Soha, soha! – mondta Jane, amikor lábujjhegyre állt, s megcsókolta Wigg bácsi aszalt almához hasonló képét. – Soha, soha, soha, soha!…

Az autóbuszban ketten kétfelől ültek Mary mellett. Nagyon csöndesek voltak, s visszagondol-tak erre a kedves délutánra. Egyszer csak Michael álmosan odaszólt Maryhez: – Gyakran szokott a bácsikája így csinálni?

– Hogy csinálni? – kérdezte Mary éles hangon, mintha Michael készakarva megsértette volna.

– No, hát így ugrabugrálni, kacagni és felszállni a levegőbe!

Jane próbálta megmagyarázni:

– Michael azt akarja kérdezni, hogy a bácsi gyakran megtelik-e nevetőgázzal, és sokszor szokott-e a mennyezet körül höngörögni és ugrabugrálni…

– Höngörögni és ugrabugrálni! Micsoda gondolat ez! Höngörögni és ugrabugrálni a mennyezet körül! Szégyen, gyalázat, hogy ilyesmi jut eszetekbe! – Mary Poppins szemmel láthatóan mélységesen meg volt sértve.

– De hisz úgy volt! – mondta Michael. – Láttuk!

– Mit? Höngörögni és ugrabugrálni? Hogy mersz ilyet mondani? Vedd tudomásul, hogy az én bácsikám józan, becsületes, keményen dolgozó ember, s légy szíves tisztelettel beszélni róla! A jegyedet pedig ne rágd össze. Höngörögni és ugrabugrálni, csakugyan! Micsoda gondolat!

Michael és Jane egymásra néztek. Nem szóltak semmit, mert megtanulták már, hogy jobb nem okoskodni Maryvel, akármilyen különös dolgok történnek is.

De a pillantásuk azt mondta: „Igaz ez a dolog, vagy nem? Ez az izé Wigg bácsival. Marynek van igaza vagy nekünk?”

De nem volt senki, aki erre választ adjon nekik.

Az autóbusz pöfögve, zötyögve rohant tovább.

Mary Poppins sértődötten és némán ült köztük, s egyszerre csak – mert hát nagyon fáradtak voltak – közelebb húzódtak hozzá, odatámaszkodtak az oldalához, s elaludtak, még egyre tűnődve ezen a csudálatos uzsonnán…

IV. LARK KISASSZONY PETIKÉJE

Lark kisasszony a szomszéd házban lakott.

De mielőtt továbbmennénk, el kell mondanom, milyen volt ez a szomszéd ház. Nagyon nagy ház volt, legnagyobb az egész Cseresznyefa utcában. Híre járt, hogy még Bumm tengernagy is irigyli Lark kisasszonytól ezt a csudálatos házat, pedig hát az ő háza tetején hajókéményekből áradt a füst, s a kertjében árboc meredezett. Az utca lakói nemegyszer hallották, hogy amikor eldöcögött Lark kisasszony háza előtt, így dörmögött magában:

– A teremburáját! Minek kell neki ekkora ház?

Bumm tengernagy irigységének az volt az oka, hogy Lark kisasszony házának két kapuja volt. Egyiken Lark kisasszony barátai és rokonai jártak ki-be, másikon a mészáros, a pék meg a tejes.

A pék egyszer tévedésből a barátok és rokonok kapuján talált belépni, s Lark kisasszony úgy megharagudott ezért, hogy azt mondta: soha többet nem akar kenyeret enni.

Végül mégiscsak kénytelen volt megbocsátani a péknek, mert a közelben ez volt az egyetlen, aki remek, ropogós héjú kiflit tudott sütni. De azért Lark kisasszony sohasem szerette, s a pék, valahányszor a házba lépett, mélyen szemébe húzta kalapját, hogy Lark kisasszony ne ismerje meg. De mindig megismerte.

Jane és Michael mindig tudta, ha Lark kisasszony a kertjében tartózkodott, vagy arrafelé jött az utcán, mert annyi brossot, nyakláncot és fülbevalót hordott, hogy csak úgy csengett-bongott, mint valami rezesbanda. Valahányszor találkoztak, mindig egyformán szólította meg őket:

– Jó reggelt (vagy jó napot, ha véletlenül ebéd után volt már), hát hogy vagyunk?

Jane és Michael sohasem tudta: azt kérdezi-e Lark kisasszony, hogy ők hogy vannak, vagy azt, hogy van ő meg Peti, a kiskutyája.

Így hát egyszerűen azt felelték:

– Jó napot (vagy persze jó reggelt, ha ebéd előtt találkoztak).

Akárhol voltak is a gyerekek, egész álló nap hallhatták, amint Lark kisasszony hangosan kiáltozza:

– Peti, hol vagy?! – vagy:

– Peti, ne szaladj ki felöltő nélkül! – vagy:

– Peti, gyere ide anyucihoz!

Ha az ember nem ismerte őket, azt hihette, hogy Peti valami kisfiú. Jane valóban azt is hitte, hogy Lark kisasszony kisfiúnak tartja Petit. De Peti nem volt kisfiú. Kutya volt – afféle kicsi, selymes, göndör szőrű kutya, amely prémgallérhoz hasonlít addig a percig, amíg ugatni nem kezd. De persze akkor aztán észreveszi az ember, hogy kutya. Semmiféle prémgallér nem szokott ilyen lármát csapni.

Nohát, ez a Peti olyan fényűző életet élt, hogy álruhába öltözött perzsa sahnak hihette volna az ember. Selyempárnán hált Lark kisasszony szobájában; autón vitték a fodrászhoz kétszer egy héten, hogy megmossák a szőrét; tejszínt kapott minden étkezéskor, s néha még osztrigát is, és négy felöltője volt, különböző színű kockákkal és csíkokkal. Petinek közönséges napjai is úgy teltek, mint másnak legfeljebb a születésnapja. Ha pedig neki volt születésnapja, akkor kétszer annyi gyertyát tűztek a tortájára, mint ahány esztendős volt.

Mindebből pedig az lett, hogy Petit nagyon-nagyon nem szerették a szomszédságban. Torkukszakadtából kacagtak az emberek, ha meglátták Petit Lark kisasszony autójának hátsó ülésén terpeszkedni, amint a fodrászhoz vitték, térdén bolyhos takaróval, hátán legjobb felöltőjével.

Amikor pedig Lark kisasszony két pár puha bőrcipőt vásárolt neki, hogy nedves időben is kijárhasson a parkba, akkor az utca valamennyi lakója kiállt a kapuba, hogy lássa, s titkon a markába nevessen.

– Eh! – mondta Michael, amikor egyszer az elválasztó kerítésen át lesték Petit. – Eh, buta dög!

– Honnan tudod? – kérdezte kíváncsian Jane.

– Onnan, hogy hallottam, amikor apus mondta ma reggel! – felelte Michael, és kegyetlenül kikacagta Petit.

– Igenis nem buta – mondta Mary Poppins. – Ez pedig úgy van, ahogy mondom.

És Mary Poppinsnak igaza volt. Peti nem volt buta – hamarosan meglátjátok ti is.

Ne gondoljátok, hogy nem tisztelte Lark kisasszonyt. Tisztelte. Még szerette is egy kicsit. Akaratlanul is szeretnie kellett valakit, aki kölyökkora óta mindig oly jó volt hozzá, ámbár kissé túlságosan gyakran csókolgatta.

Hanem semmi kétség: ez az életmód halálosan untatta Petit. Fele vagyonát odaadta volna, ha lett volna neki, egy szép darab nyers, vörös húsért a megszokott csirkemell vagy tojásrántotta és spárga helyett.

Mert Peti szíve mélyén titkon közönséges kutya szeretett volna lenni. Mindig összeborzongott szégyenkezésében, ha családfájára nézett (ami ott függött a falon Lark kisasszony szalonjában). És sokszor kívánta: bárcsak sose lett volna apja, nagyapja, dédapja, ha Lark kisasszony olyan nagyra van ezzel.

És mert úgy szeretett volna közönséges kutya lenni, azért választotta barátait a közönséges kutyák közül. Valahányszor módját ejthette, kiszaladt az utcai kapuhoz, leült, és várt rájuk, hogy egykét közönséges szót válthasson velük.

De ha Lark kisasszony észrevette, bizonyosan odakiáltott neki:

– Peti, Peti, gyere be, drágám! Hagyd ott azokat az undok, kósza ebeket!

És Peti persze kénytelen volt bemenni, mert különben Lark kisasszony megszégyenítette volna azzal, hogy kijön érte és beviszi. Ilyenkor Peti elpirult szégyenében, s fölszaladt a lépcsőn, nehogy barátai meghallják, amint asszonya drágámnak, életemnek, cukroskámnak szólítja.

Peti legjobb barátja a közönségesnél is közönségesebb volt: korcs kutya. Komondor és kuvasz keveréke, s mind a kettőnek rossz tulajdonságait örökölte. Ha verekedés volt az utcán, bizonyosan ott lehetett találni a legsűrűjében; minduntalan bajba keveredett a postással vagy a rendőrrel, s legkedvesebb mulatsága volt a csatorna vagy a szemétrakások körül szaglászni. Rossz híre volt az egész utcában, és sokan adtak hálát az istennek, hogy nem az ő kutyájuk.

De Peti szerette, s állandóan leskelődött utána. Némelykor csak annyi idejük volt, hogy megszagolgassák egymást a parkban, de szerencsésebb alkalmakkor – bár az ilyesmi ritka volt – hosszan elbeszélgethettek a kapuban. Peti minden városi pletykát meghallott a barátjától, s az ember megítélhette a másik kutya durva nevetéséből, hogy nem valami hízelgő pletykákat mond el.

Aztán egyszerre csak kikiáltott Lark kisasszony valamelyik ablakból, s a másik kutya fölállt, kinyújtotta nyelvét Lark kisasszonyra, búcsút intett Petinek, s elballagott, farka billegetésével jelezve, hogy kutyába sem veszi Lark kisasszonyt.

Petit persze sohasem engedték ki a kapun, hacsak Lark kisasszony nem vitte sétálni a parkba, vagy valamelyik cseléddel nem ment manikűröztetni a körmeit.

Képzelhetitek hát Jane és Michael meglepetését, amikor megpillantották Petit, aki magában vágtatott el mellettük a parkon át, fülét hátraszegve, farkát feltartva, mintha tigrist üldözne.

Mary Poppins hirtelen megállította a gyerekkocsit, nehogy Peti vad rohanásában földöntse az ikrekkel együtt. Jane és Michael pedig utána kiáltottak Petinek.

– Hé, Peti, hol a felöltő?! – kiáltotta Michael, s próbálta utánozni Lark kisasszony vékony hangját.

– Peti, te rossz kisfiú – mondta Jane, s mert ő leány volt, a hangja sokkal jobban hasonlított Lark kisasszonyéhoz.

De Peti csak gőgös pillantást vetett rájuk, s kurtát vakkantott Mary Poppins felé.

– Vakk-vakk! – mondta gyorsan többször is egymás után.

– Várj csak! Azt hiszem, az első jobbra, s a második ház balra – mondta Mary Poppins.

– Vakk? – kérdezte Peti.

– Nem, nem a kertben. Csak a hátsó udvaron. A kapu rendesen nyitva van.

Peti megint vakkantott egyet.

– Nem tudom bizonyosan – mondta Mary Poppins. – De azt hiszem, igen. Rendesen hazamegy uzsonnaidőre.

Peti hátraszegte fejét, s újra nyargalni kezdett.

Jane és Michael szeme akkorára meredt csudálkozásában, mint egy teáscsésze.

– Mit mondott? – kérdezték egyszerre, egészen elfulladva.

– Csak el akarja tölteni az idejét – mondta Mary Poppins, s keményen összefogta a száját, nehogy még egy szó kiszaladjon rajta. John és Barbara kacagtak a gyerekkocsiban.

– Nem azt mondta! – kiáltott fel Michael.

– Az nem lehet! – mondta Jane.

– Persze, ti jobban tudjátok. Mint rendesen – mondta gőgösen Mary Poppins.

– Bizonyosan azt kérdezte magától, hogy hol lakik valaki – szólalt meg újra Michael.

– Hát ha tudod, minek kérdezed? – mondta Mary, és szippantott egyet. – Nem vagyok én szótár!

– Ó, Michael – mondta Jane –, ha így beszélsz, sohasem mondja meg. Kérem szépen, Mary, mondja meg, mit mondott magának Peti.

– Kérdezd tőle. Hiszen ő tudja. Mindentudó úrfi! – mondta Mary, s haragosan Michael felé bökött.

– Nem, nem. Megígérem, hogy nem kérdezem tőle. Csak mondja meg.

– Fél négy. Ideje uzsonnázni – mondta Mary, azzal megfordította a gyerekkocsit, és újra összeszorította az ajkát. Egész úton hazáig nem szólt egy szót sem.

Jane utána baktatott Michaellel.

– A te hibád! – mondotta. – Most aztán sose fogjuk megtudni.

– Bánom is én – mondta Michael, s elkezdett rohanni a rollerével. – Nem is akarom tudni!

Pedig igazában nagyon kíváncsi volt rá. S amint kiderült, ő is, Jane is és mindenki megtudott mindent még uzsonna előtt.

Éppen amint át akartak menni az úton, hogy belépjenek a házukba, hangos kiáltásokat hallottak a szomszédból, s valami furcsát láttak. Lark kisasszony két cselédje szaladgált a kertben, mint az őrült: benéztek a bokrok közé, föl a fákra, mint aki legértékesebb kincsét vesztette el. S ott volt Robertson Ay a tizenhetes számból, buzgón vesztegetve idejét azzal, hogy Lark kisasszony kertjének kavicsos útját kotorászta egy söprűvel, mintha azt remélte volna, hogy egy kavics alatt találja meg az elveszett kincset. Maga Lark kisasszony hadonászva szaladgált a kertben, s esze nélkül kiáltozott:

– Peti, Peti! Ó, elveszett! Az én drága fiacskám elveszett! Fusson valaki a rendőrségre! Beszélnem kell a miniszterelnökkel! Peti elveszett! Istenem, istenem!

– Ó, szegény Lark kisasszony – mondta Jane, s átszaladt az úton. Akaratlanul is elszomorodott, amiért oly izgatottnak látta Lark kisasszonyt.

De csak Michael tudta Lark kisasszonyt megvigasztalni. Mert amint éppen be akart lépni a tizenhetes szám kapuján, végignézett az utcán, s meglátta…

– Nini, ott van Peti, Lark kisasszony! Ott, ott, nézze csak, éppen befordul a sarkon Bumm tengernagy háza mellett!

– Hol? Hol? Mutasd! – mondta lelkendezve Lark kisasszony, s abba az irányba bámult, amerre Michael mutatott.

És csakugyan ott is volt Peti, olyan lassan és közönyösen sétálgatva, mintha a világon semmi sem történt volna; s mellette táncolt egy óriási kutya – félig kuvasz, félig komondor, s mind a kettőnek a rosszabbik fele.

– Ó, micsoda megnyugvás! – mondta hangos sóhajtással Lark kisasszony. – Mekkora kő esett le a szívemről!

Mary és a gyerekek az utcán várakoztak Lark kisasszony kapuja előtt, maga Lark kisasszony és két cselédje kihajolt a kerítésen, Robertson Ay nagy munkája után megpihenve, a seprű nyelére támaszkodott, s valamennyien némán várták Peti visszatérését.

Peti és barátja nyugodtan lépdeltek a csoport felé, vígan csóválták a farkukat, s hegyezték a fülüket.

Peti szeméből pedig ki lehetett olvasni, hogy akármit gondol is, azt komolyan gondolja.

– Ó, az a rémes kutya! – mondta Lark kisasszony Peti társára pillantva. – Mars, eredj haza! – kiáltotta.

Hanem a kutya leült a kövezetre, jobb fülét vakarni kezdte a bal lábával, és ásított.

– Menj innét! Eredj haza! Mars, ha mondom! – mondta Lark kisasszony, s dühösen integetett a kutyának. – Te pedig, Peti – folytatta –, gyere be tüstént! Így kimenni a házból egyedül, felöltő nélkül! Rossz kisfiú vagy!

Peti lustán vakkantott egyet, de nem mozdult.

– Mit mondasz, Peti? Jer be tüstént! – mondta Lark kisasszony. Peti megint vakkantott egyet.

– Azt mondja – szólt közbe Mary –, hogy nem megy be.

Lark kisasszony megfordult, és gőgösen nézett rá.

– Honnan tudja maga, hogy mit mond a kutyám, ha szabadna kérdeznem? Persze hogy be akar jönni!

Peti azonban csak a fejét rázta, s egykét halk mordulást hallatott.

– Nem akar – mondta Mary. – Nem megy be, amíg a barátját is be nem engedi.

– Ostobaság – mondta nyersen Lark kisasszony. – Ezt nem mondhatja. Mintha bizony tarthatnék ilyen nagy kuvaszt a házamban!

Peti hármat vagy négyet vakkantott.

– Azt mondja, hogy igenis – szólt Mary. – Sőt elmegy, s a barátjánál fog lakni, amíg a barátjának meg nem engedik, hogy idejöjjön és nála lakjék.

– Ó, Peti, az nem lehet, ezt te nem mondhattad azok után, amiket érted tettem! – S Lark kisasszony már szinte sírva fakadt.

Peti vakkantott és félrefordult. A másik kutya fölállt.

– Ó, komolyan mondja! – kiáltotta Lark kisasszony. – Látom rajta. Elmegy. – Egy pillanatig belesírt a zsebkendőjébe, aztán kifújta orrát, és így szólt:

– Hát jól van, Peti. Engedek. Ez a – ez a közönséges kutya itt maradhat. Persze azzal a föltétellel, hogy a szenespincében fog hálni.

Peti vakkant.

– Erősködik, nagysága kérem, hogy így nem lesz jó. A barátjának éppen olyan selyempárna kell, mint neki, s annak is a nagysága szobájában kell hálni. Különben Peti költözik a szenespincébe a barátjához – mondta Mary Poppins.

– Peti, hogy mondhatsz ilyet?! – nyögte Lark kisasszony. – Ezt soha nem engedhetem meg!

Úgy látszott, mintha Peti távozni készülne. A másik kutya szintén.

– Ó, itthagy engem! – sikoltott fel Lark kisasszony. – Hát jól van, Peti, úgy lesz, ahogy kívánod. Ott fog hálni a szobámban. De én soha többé nem leszek az, aki voltam – soha-soha! Egy ilyen közönséges kutyát…

Letörölte omló könnyeit, és így folytatta:

– Ezt sose hittem volna rólad, Peti. De többet nem szólok, akármit gondolok is. És ezt az – izé – teremtést – ezt majd Csibának vagy Bodrinak fogom nevezni.

Most a másik kutya méltatlankodva pillantott Lark kisasszonyra. Peti pedig hangos csaholásban tört ki.

– Azt mondják, hogy nevezze Henriknek, semmi másnak – mondta Mary Poppins. – Henrik a becsületes neve.

– Henrik! Micsoda név! Egyre rosszabb – mondta kétségbeesetten Lark kisasszony. – Mit mond most? – Mert Peti újra csaholni kezdett.

– Azt mondja, hogy ha visszajön, sohase tessék felöltőt adni rá és a fodrászhoz küldeni; ez az utolsó szava – mondta Mary.

Szünet.

– Hát jó – mondta végül Lark kisasszony. – De figyelmeztetlek, Peti, hogy ha meghűlsz és meghalsz, nekem ne tégy szemrehányást!

Azzal megfordult, s gőgösen felment a lépcsőn, elszipogva utolsó könnyeit.

Peti odabökött fejével Henrik felé.

– Gyerünk! – S ketten egymás mellett lassan fölmentek a kerti úton, farkukat lengetve, mint a zászlót, s beléptek Lark kisasszony után a házba.

– No látod, mégse olyan buta kutya ez – mondta Jane, amint fölmentek a gyerekszobába uzsonnázni.

– Nem ám – hagyta rá Michael. – De mit gondolsz, honnan tudhatta Mary?…

– Nem tudom – mondta Jane. – Márpedig ő soha, soha nem fogja megmondani nekünk. Abban bizonyos vagyok…

V. A TÁNCOLÓ TEHÉN

Jane ágyban feküdt, feje be volt kötve Mary vászon zsebkendőjével, mert fájt a füle.

– Milyen érzés az? – kíváncsiskodott Michael.

– Mintha puska pattogna a fejemben – mondta Jane.

– Igazi puska?

– Nem, bodzapuska.

– Ó! – mondta Michael.

Szinte szerette volna, ha neki is fáj a füle. Az olyan érdekes lehet.

– Meséljek neked valamelyik könyvből? – kérdezte Michael, s indult a könyvespolc felé.

– Ne. Nem bírom – mondta Jane, s a fülét fogta.

– Hát üljek az ablakhoz, s mondjam el, mi történik odakint?

– Jó – mondta Jane.

Így hát Michael egész délután ott ült az ablakban, s elmondott neki mindent, ami az utcán történt. Néha unalmas volt a beszámolója, néha érdekes.

– Itt van Bumm tengernagy – mondta egyszerre. – Éppen kilépett a kapun, s most végigsiet az utcán. Itt jön. Az orra vörösebb, mint valaha, és köcsögkalap van a fején. Most a szomszéd ház előtt megy el…

– Mondja-e, hogy a teremburáját? – kérdezte Jane.

– Azt nem hallom. Bizonyosan. Lark kisasszony második szobalánya ott van a Lark kisasszony kertjében. Robertson Ay meg itt van a mi kertünkben, söpri a száraz leveleket, s átnézeget hozzá a kerítésen. Most leül és pihen.

– Gyönge szíve van – szólt Jane.

– Honnan tudod?

– Ő maga mondta. Azt mondta, a doktor azt ajánlotta neki, hogy minél kevesebbet dolgozzon. És hallottam, amikor apus azt mondta, hogy ha Robertson Ay megteszi, amit a doktor ajánlott neki, akkor kidobja. Jaj, ez a pufogás! – kiáltott fel Jane, s megint a füléhez kapott.

– Hahó! – kiáltotta Michael izgatottan az ablak mellől.

– Mi az? – kérdezte Jane, és felült. – Mondd meg gyorsan!

– Nagyon furcsa dolog. Egy tehén van az utcán – mondta Michael ugrándozva.

– Tehén? Igazi tehén? A város közepén? Jaj de furcsa! Mary – mondta Jane –, egy tehén van az utcán, azt mondja Michael…

– Az ám, és nagyon lassan jár, minden kapu fölött bedugja a fejét, körülnéz, mintha elvesztett volna valamit.

– Bárcsak láthatnám – mondta szomorúan Jane.

– Nézze! – mondta Michael lefelé mutatva, amikor Mary odalépett az ablakhoz. – Egy tehén. Hát nem nevetséges ez?

Mary Poppins gyors, éles pillantást vetett az utcára. Aztán meglepetten rezzent össze.

– Dehogyis – mondta Jane-hez és Michaelhoz fordulva. – Nincs abban semmi nevetséges. Ismerem ezt a tehenet. Jó barátnője volt édesanyámnak, és szeretném, ha udvariasan beszélnétek róla. – Lesimította a kötényét, s nagyon szigorúan nézett rájuk.

– Régóta ismerte? – kérdezte kedves hangon Michael, abban a reményben, hogy ha nagyon udvarias lesz, többet is hallhat a tehénről.

– Ismertem, még mielőtt elment a királyhoz – mondta Mary Poppins.

– És mikor volt az? – kérdezte Jane szelíd, biztató hangon.

Mary Poppins maga elé bámult, rászegezte szemét valamire, amit ők nem láthattak. Jane és Michael lélegzetüket visszafojtva várakoztak.

– Régen volt az – mondta Mary tűnődő, mesemondó hangon. Elhallgatott kissé, mintha olyan dolgokra emlékeznék vissza, amelyek száz meg száz esztendővel ezelőtt történtek. Aztán álmodozó hangon folytatta, s még mindig a szoba közepére nézett, de nem látott semmit.

A Vörös Tehén – ez volt a neve. Igen tekintélyes, jómódú tehén volt, így beszélte édesanyám. A legkövérebb mező volt az övé az egész megyében – nagy mező, tele akkora boglárkával, mint a tányér s akkora pitypanggal, mint a bokor. A mező egészen kankalinszínű és aranyos volt, s a boglárka meg a pitypang úgy állt sorba rajta, mint a katonák. Valahányszor egy katona fejét lelegelte, másik nőtt helyébe, zöld katonakabáttal és sárga csákóval.

Mindig is ott élt azon a mezőn – gyakran mondta anyámnak, hogy nem emlékszik olyan időre, amikor máshol lakott volna. A zöld sövények meg az égbolt fogták körül az egész világot, s nem ismert semmit, ami ezeken túl volt.

A Vörös Tehén igen tiszteletreméltó személy volt, mindig úgy viselkedett, ahogy tökéletes úri hölgyhöz illik, s mindenről megvolt a véleménye. Az ő szemében vagy fekete volt valami, vagy fehér – szó sem lehetett arról, hogy esetleg szürke vagy netalántán rózsaszín. Az emberek jók voltak vagy rosszak, a kettő között nem volt semmi. A pitypang vagy édes volt, vagy keserű – közepes nem akadt soha.

A Vörös Tehén igen szorgalmas volt. Délelőttjei azzal teltek, hogy tanítgatta leányát, a Vörös Borjút, délután pedig helyes viselkedésre meg bőgésre oktatta, s egyáltalán mindenre, amit egy igazán jól nevelt borjúnak tudnia kell. Akkor aztán megvacsoráztak, s a Vörös Tehén megmutatta a Vörös Borjúnak, hogyan különböztesse meg a jó füvet a rossztól; s amikor a gyerek este lefeküdt, a Vörös Tehén elvonult a mező sarkába, kérődzött, s a maga csöndes gondolataival foglalkozott.

Tökéletes egyformaságban teltek a napjai. Egyik Vörös Borjú felnőtt és elment, s másik jött a helyébe. A Vörös Tehén persze úgy képzelte, hogy mindig is olyan lesz az élete, amilyen eddig volt – s érezte: nem is kívánhat jobbat, mint hogy élete utolsó napjáig így maradjon.

De abban a pillanatban, amint ezt elgondolta, már ott lappangott körülötte a kaland – ahogy utóbb édesanyámnak elbeszélte. Orozva támadt rá egy éjszaka, amikor a csillagok is pitypangnak látszottak az égen, s a hold olyan volt köztük, mint egy nagy százszorszép.

Ezen az éjszakán, amikor a Vörös Borjú már rég aludt, egyszerre csak fölkelt a Vörös Tehén, és táncra perdült. Tüzesen, szépen táncolt, és tökéletes taktusban, ámbár semmiféle zene nem hallatszott. Egyszer polkát járt, máskor a híres felföldi ugrálóst, némelykor meg valami olyan táncot, amit maga talált ki. Két tánc közt pedig pukedlizett, hajladozott, homlokával verte a pitypangokat.

„Uramisten! – gondolta magában a Vörös Tehén, amikor éppen a felföldi ugrálóst kezdte újra.

– Különös dolog! Mindig azt hittem, hogy táncolni illetlenség, de hát az nem lehet, ha egyszer magam is táncolok. Mert én – én mintatehén vagyok.”

Azzal tovább táncolt, s igen jól érezte magát. De végre is kifáradt, azt gondolta, hogy eleget táncolt már, s most lefekszik aludni. De nagy meglepetésére észrevette, hogy nem tudja abbahagyni a táncot. Amikor le akart feküdni a Vörös Borjú mellé, a lábai nem engedték. Folytatták az ugrálást, szökdécselést, s persze magukkal ragadták őt is. Újra meg újra körültáncolta a mezőt, ugrálva, keringve, patahegyre állva.

– Uramisten! – suttogta időnként előkelő hangon. – Jaj de furcsa eset! – De megállni nem tudott.

Reggelre kelve még mindig táncolt, s a Vörös Borjú kénytelen volt magában elfogyasztani pitypang-reggelijét, mert a Vörös Tehén nem tudott nyugton maradni, hogy egyék.

Táncolt egész álló nap, fel s alá meg körös-körül a réten, a Vörös Borjú pedig keservesen bőgött a nyomában. Amikor másodszor is leszállt az este, s még mindig nem tudta abbahagyni a táncot, már komolyan aggódni kezdett. Egyheti tánc után pedig szinte-szinte kétségbeesett.

„El kell mennem a királyhoz, hogy tanácsot kérjek tőle” – határozta el, s megrázta a fejét.

Táncolva tette meg az egész utat, közben a sövényekről kapott le egy kis zöld lombot, s mindenkinek, aki látta, kerekre nyílt a szeme csudálkozásában. De senki sem csudálkozott jobban, mint a Vörös Tehén maga.

Végre eljutott a király palotájába. Szájával meghúzta a csengő zsinórját, s amikor a kapu kinyílt, betáncolt rajta, végigtáncolt a széles kerti úton s fel a lépcsőn, amely a király trónjához vezetett.

A király trónján ült, s szorgalmasan gyártotta sorjában a törvényeket. A titkárja egymás után írta be egy kis piros noteszba, ahogy a király elmondta. Mindenféle udvari emberek és asszonyságok álltak, valamennyi ragyogó ruhában, s valamennyi egyszerre beszélt.

– Hány törvényt csináltam ma? – kérdezte a titkárjához fordulva a király. A titkár összeszá-molta a törvényeket, amiket a piros noteszba beírt.

– Hetvenkettőt, felséges királyom – mondta mélységesen meghajolva, de közben vigyázott, hogy bele ne botoljon óriási töltőtollába.

– Hm! Nem csekélység egy óra alatt – mondta a király, s látszott rajta, hogy erősen meg van elégedve magával. – Hát akkor mára elég is lesz. – Azzal felállt, s ízlésesen rendezte el hermelin palástjának ráncait.

– Álljon elő a kocsi! Borbélyhoz akarok menni – mondta fenséges hangon.

Ekkor vette észre a közeledő Vörös Tehenet. Visszaült a trónjára, s kezébe vette uralkodói pálcáját.

– Mi az, hé? – kérdezte, amikor a Vörös Tehén odatáncolt a trón lépcsője elé.

– Egy tehén, felség – felelte egyszerűen a Vörös Tehén.

– Azt látom – mondta a király –, nem vagyok vak. De mit akarsz? Beszélj gyorsan, mert tíz órára rendelt oda a borbély. Nem vár rám tovább, márpedig muszáj levágatnom a hajamat. És az isten szerelméért, ne ugrabugrálj! – tette hozzá bosszúsan. – A látásába is beleszédülök.

– Beleszédülök! – visszhangozták bámészkodva mind az udvari emberek.

– Hiszen éppen ez az én bajom, felséges királyom, nem tudom abbahagyni – mondta siralmas hangon a Vörös Tehén.

– Nem tudod abbahagyni? Ostobaság! – mondta dühösen a király. – Hagyd abba tüstént! Én parancsolom neked, a király!

– Hagyd abba tüstént! A király parancsolja! – kiáltották mind az udvari emberek.

A Vörös Tehén minden erejét megfeszítette. Olyan igyekezettel akarta abbahagyni a táncot, hogy minden izma, minden bordája hegylánc módjára emelkedett ki az oldalán. De hiába. Csak táncolt tovább a trón lépcsője előtt.

– Megpróbáltam, felséges királyom. Hiába, nem tudom abbahagyni. Most már egy álló hete táncolok. Nem aludtam, alig ettem. Egy kis galagonyalevelet, miegymást. Azért jöttem, hogy tanácsodat kérjem.

– Hm, hm, nagyon érdekes – mondta a király s félretolta koronáját, hogy fejét megvakarhassa.

– Nagyon érdekes – mondták az udvari emberek, s ők is a fejüket vakargatták.

– Milyen érzés ez? – kérdezte a király.

– Furcsa – mondta a Vörös Tehén. – De azért – s itt megállt, mintha szavait válogatná – van benne valami kellemes. Mintha nevetés szaladgálna föl s le a testemben.

– Rendkívüli dolog – mondta a király, s állat tenyerébe támasztva bámult a Vörös Tehénre, úgy gondolkozott, hogy mit is kellene csinálni.

Hirtelen talpra ugrott, s azt mondta:

– Uramisten!

– Mi az?! – kiáltottak fel az udvari emberek.

– Ej, hát nem látjátok? – mondta a király, s izgatottságában elejtette uralkodói pálcáját. – Micsoda hülye voltam, hogy előbb nem vettem észre! S hát még ti milyen hülyék voltatok – fordult dühösen az udvari emberekhez. – Hát nem látjátok, hogy egy hulló csillag akadt fenn a szarván?

– Csakugyan! – kiáltottak fel az udvari emberek, s most egyszerre valamennyien meglátták a csillagot. Ahogy odanéztek, úgy tetszett nekik, mintha a csillag fényesebben kezdene ragyogni.

– Hát ez a baj! – mondta a király. – Tépjétek le azt a csillagot, hogy ez az – izé – hölgy abba tudja hagyni a táncot, s megreggelizhessék. Ez a csillag táncoltat téged – fordult a Vörös Tehénhez. – No, rajta!

Azzal intett a legfőbb udvari embernek, aki tisztességtudóan meghajolt a Vörös Tehén előtt, s elkezdte cibálni a csillagot. Hanem az sehogy se akart lejönni. A legfőbb udvari emberbe egymás után belekapaszkodtak a többiek, úgyhogy végül hosszú láncot formáltak, mindegyik a derekát fogta annak, aki előtte állt, s olyan kötélhúzás-féle kezdődött az udvari emberek meg a csillag között.

– Vigyázzatok a fejemre! – könyörgött a Vörös Tehén.

– Húzzátok erősebben! – ordított a király.

Erősebben húzták. Addig húzták, míg az arcuk olyan vörös nem lett, mint a málna. Addig húzták, hogy végül már nem bírták tovább, s hanyatt estek egyik a másikára.

A csillag nem mozdult. Keményen állta helyét a tehén szarván.

– Ej, ej, ej! – mondta a király. – Titkár, nézd meg a lexikont, mi van benne csillagos szarvú tehenekről.

A titkár letérdelt, és kotorászni kezdett a trón alatt. Aztán előbújt, s kihúzott egy nagy zöld könyvet, amelyet mindig ott tartottak arra az esetre, ha a király meg akart tudni valamit.

Lapozgatott a lexikonban.

– Nincs itt semmi, felséges királyom, csak a Holdat Átugró Tehén története, azt pedig ismeri felséged.

A király az állat dörzsölgette, mert így könnyebben esett neki a gondolkozás.

Bosszúsan sóhajtott fel, ránézett a Vörös Tehénre.

– Csak annyit mondhatok – szólalt meg –, hogy legjobb volna, ha te is megpróbálnád.

– Mit próbálnék meg? – kérdezte a Vörös Tehén.

– Átugrani a holdat. Hátha segít. Mindenesetre érdemes megpróbálni.

– Hogy én?… – kérdezte sértődött arccal a Vörös Tehén.

– Te hát, ki más? – mondta türelmetlenül a király. Szeretett volna már a borbélynál lenni.

– Kérem, felség – mondta a Vörös Tehén –, ne feledje, hogy én illedelmes, tiszteletreméltó állat vagyok, s gyermekkoromban úgy tanultam, hogy az ugrás nem úri hölgyhöz illő dolog.

A király felállt, s megfenyegette uralkodói pálcájával.

– A tanácsomért jöttél ide – mondotta –, a tanácsot megkaptad. Örök életedre táncolni akarsz? Örök életedre éhezni akarsz? Soha többet nem akarsz aludni?

A Vörös Tehénnek eszébe jutott a pitypang zamatos, édes íze. Eszébe jutott a rét füve, s hogy milyen puha fekvés esik azon. Eszébe jutottak fáradt, ugrándozó lábai, s hogy milyen jó volna, ha ezek megpihenhetnének. S azt gondolta magában: talán most az egyszer nem számítana, s a királyon kívül senkinek sem kell tudni a dologról.

– Mit gondol felséged, milyen magasan van a hold? – kérdezte fennhangon tánc közben. A király felnézett a holdra.

– Azt hiszem, legalább egy mérföldnyire – mondotta.

A Vörös Tehén rábólintott. Annyit gondolt ő is. Egy pillanatig tűnődött még, aztán elhatározta magát.

– Sose hittem volna, hogy ennyire jussak, felség. Hogy ugornom kelljen, s méghozzá a holdat ugorjam át. Na de megpróbálom – mondta, és kecses pukedlit csinált a trón előtt.

– Jól van – mondta kedvesen a király, mert látta, hogy így mégis idejében jut el a borbélyhoz. – Gyere utánam!

Elindult a kert felé, s a Vörös Tehén meg az udvari emberek utána.

– No most – mondta a király, amikor kiértek a nyílt mezőre –, amint a sípomba fújok, ugorj! Lajbija zsebéből elővett egy nagy aranysípot, s halkan beléfújt, hogy lássa, nincs-e por benne. A Vörös Tehén vigyázzállásba táncolt.

– Na most – egy! – mondta a király. – Kettő! Három! – Azzal belefújt a sípba.

A Vörös Tehén teleszívta mellét levegővel, iszonyú nagyot ugrott, s a föld süllyedni kezdett körülötte. Látta, hogy a király meg az udvari emberek egyre kisebbek lesznek, s végre egészen eltűnnek a mélységben. Ő maga repült az ég felé, a csillagok nagy aranytányérok módjára forogtak körülötte, s egyszerre csak vakító fénnyel hulltak rá a hold hideg sugarai. Behunyta szemét, amíg a hold fölött elhaladt, s amikor a kápráztató csillogás elmaradt mögötte, s feje ismét a föld felé fordult, érezte, hogy a csillag lecsúszik a szarváról. Nagyot lódult, s tovagördült az égen. Úgy rémlett neki, hogy amikor a sötétségben eltűnt, zeneszó zendült belőle, s visszhangzott a levegőben.

A következő pillanatban a Vörös Tehén ismét földet ért. Meglepetve látta, hogy nem a király kertjében van, hanem a maga pitypangos rétjén.

S a táncot abbahagyta! Lába olyan merev volt, mintha kőből lett volna, s oly méltóságosan járt, mint akármelyik tiszteletre méltó tehén. Nyugodtan, derűsen ballagott át a réten, leharapdálva az aranycsákós katonák fejét, s aztán köszöntötte a Vörös Borjút.

– Jaj de örülök, hogy visszajöttél – mondta a Vörös Borjú. – Olyan elhagyatott voltam.

A Vörös Tehén megcsókolta, s legelészni kezdett. Egy hét óta most evett először jóízűen. Ezredszámra fogyasztotta a katonáit, amíg végre jóllakott. Akkor aztán jobban kezdte érezni magát. Nemsokára éppen úgy folyt az élete, mint azelőtt.

Eleinte nagy gyönyörűsége telt csendes, rendes szokásaiban; örült, hogy tánc nélkül eheti meg a reggelijét, éjjel pedig lefekhetik a fűbe aludni ahelyett, hogy reggelig hajbókolna a holdvilágnak.

De kis idő múlva nyugtalannak, elégedetlennek érezte magát. Hiszen szép, szép a pitypangos rét meg a Vörös Borjú, de valami mást szeretett volna, s el nem tudta gondolni, mi az a más. Végre is rájött, hogy a csillag hiányzik neki. Annyira megszokta a táncot s azt a boldog érzést, amit a csillagnak köszönhetett, hogy szerette volna újra eljárni a felföldi ugrálóst s ismét szarván tudni a csillagot. Szomorkodott, elvesztette az étvágyát, minden semmiségért felfortyant. Gyakran sírva fakadt, minden igaz ok nélkül. Egyszer aztán eljött édesanyámhoz, elmondta neki a történetet, s tanácsát kérte.

– Uramisten! – kiáltott fel anyám. – Csak nem gondolod, hogy az égből csak ez az egy csillag hullott le! Úgy hallottam, millió meg millió esik le minden éjjel. Csakhogy persze egyik ide esik, másik oda. Nem hiszem, hogy ugyanarra a rétre egy életen belül két csillag hulljon le.

– Akkor hát azt gondolod, hogy ha vándorolnék egy kicsit… – szólalt meg a Vörös Tehén, s boldog, mohó tekintet költözött a szemébe.

– A te helyedben – mondta édesanyám – elmennék, és keresnék egy másik csillagot.

– El is megyek – mondta örvendezve a Vörös Tehén –, el bizony!

Mary Poppins elhallgatott.

– Hát azt hiszem, ezért járta most végig a Cseresznyefa utcát – szólalt meg csöndesen Jane.

– Az ám – suttogta Michael –, a csillagját kereste.

Mary Poppins összerezzent. Szeméből eltűnt az elmélyedő pillantás, testéből a merevség.

– Jössz le mindjárt az ablakból! – szólt rá nyersen Michaelra. – Meggyújtom a lámpát. – Azzal kisietett a lépcsőházba, és felkattantotta a villanyt.

– Michael! – suttogta óvatosan Jane. Nézz csak ki, ott van-e még a tehén!

Michael gyorsan kipillantott a növekvő sötétségbe.

– Siess! – mondta Jane. – Mary mindjárt visszajön. Látod?

– Ne-e-em – mondta Michael kibámulva. – Nyomát se látom, elment.

– Remélem, megtalálja! – mondta Jane, s a Vörös Tehénre gondolt, mely végigjárja a világot, s egy csillagot keres, hogy a szarvára tűzze.

– Remélem én is – mondta Michael, s lehúzta a rolettát, mert hallotta a visszatérő Mary lépéseit…

VI. A ROSSZ KEDD

Nem sokkal ezután történt, hogy Michael egy reggel valami furcsa érzéssel ébredt föl. Mihelyt a szemét kinyitotta, tudta már, hogy valami baj van, csak abban nem volt egészen bizonyos, hogy mi a baj.

– Milyen nap van ma, Mary? – kérdezte, amint a takarót ledobta magáról.

– Kedd – mondta Mary. – Menj, és ereszd meg a fürdődet. Siess hát! – tette hozzá, mert Michael nem mozdult.

Másik oldalára fordult, megint fejére húzta a takarót, s még erősebben elfogta az a furcsa érzés.

– Mit mondtam? – szólt Mary azon a hideg, tiszta hangon, amely mindig arra figyelmeztette a gyerekeket, hogy baj lesz.

– Nem megyek – mondta Michael, és hangja fojtottan hallatszott a takaró alól.

Mary lerántotta róla a takarót, és erősen ránézett.

– Nem megyek.

Kíváncsian várta, mitévő lesz most Mary, s meglepetve látta, hogy szó nélkül bemegy a fürdőszobába, s maga fordítja meg a csapot. Amikor kijött onnét, Michael fogta a törülközőjét, és lassan bement. Először történt életében, hogy egészen egyedül fürdött. Ebből már tudta, hogy Mary haragszik rá, s csak azért sem mosta meg a füle tövét.

– Kieresszem a vizet? – kérdezte tőle telhető nyers hangon. Semmi válasz.

– Eh, bánom is én! – mondta Michael, s az a forró, nehéz dolog, ami benne volt, mind nagyobbra dagadt. – Azért se bánom!

Aztán felöltözött, s legjobb ruháját vette föl, pedig tudta, hogy az csak vasárnapra való. Aztán lement a földszintre, s a lépcsőn végigrugdalta a korlát rúdjait – tudta, hogy ezt nem szabad, mert az egész háznépét fölébreszti. Összetalálkozott Ellennel, a szobalánnyal, s amint elment mellette a lépcsőn, kiütötte kezéből a forróvizes kancsót.

– Jaj de ügyetlen vagy! – mondta Ellen, amikor lehajolt, hogy feltörölgesse a vizet. – Ez az apus borotválkozóvize.

– Készakarva tettem – mondta Michael nyugodtan.

– Készakarva? Készakarva? No, hát akkor igazi komisz kölyök vagy, s meg is mondom a mamádnak.

– Csak tessék – mondta Michael, és lement a lépcsőn.

Hát így kezdődött. Egész álló nap nem szakadt vége a rosszalkodásnak. Az a forró, nehéz érzés a belsejében kényszerítette, hogy szörnyű dolgokat kövessen el; mihelyt elkövette, remekül érezte magát, és újabb gonosztetteken törte a fejét.

A konyhában Brill néni, a szakácsné kalácsot gyúrt.

– Nem, nem, Michael úrfi, nem szabad kikaparni a tepsit – mondotta –, még nem üres.

Michael nekieresztette a lábát, s jó erősen belerúgott Brill néni lábikrájába, de úgy, hogy leejtette a gyúrófát, s hangosan felsikoltott.

– Megrúgtad Brill nénit? Azt a drága Brill nénit? Szégyellem magamat miattad – mondta a mamája néhány perccel utóbb, amikor Brill néni az egész históriát elbeszélte neki. – Tüstént kérj bocsánatot. Mondd, hogy nagyon sajnálod, amit tettél.

– De én nem sajnálom, örülök, hogy megrúgtam. Úgyis olyan vastag a lába – mondotta, s mielőtt még elcsíphették volna, a tornác lépcsőjén lerohant a kertbe.

Itt készakarva belebotlott Robertson Aybe, aki az igazak álmát aludta a sziklakert legszebb ültetvényein, s erősen megharagudott, amiért fölébresztették.

– Megmondom apusnak – mondta fenyegető hangon.

– Én pedig megmondom neki, hogy maga ma reggel nem tisztította ki a cipőket – mondta Michael, s egy kicsit maga is elcsudálkozott saját magán. Jane meg ő mindig védelmezni szokták Robertson Ayt, mert szerették, és sajnálták volna, ha elküldik.

De nem soká csodálkozott, mert máris azon kezdte törni a fejét, hogy most mihez fogjon.

Szempillantás alatt ki is eszelt valamit.

A kerítés rúdjai közt megpillantotta Lark kisasszony Peti kutyáját, amint kényesen szagolgatta a szomszéd kert füvét, s kiválogatta a legfinomabb szálakat. Halkan odaszólt Petinek, s zsebéből egy kis kétszersültet adott neki. Amíg Peti a kétszersültet rágta, egy darab spárgával odakötötte farkát a kerítéshez. Azzal elfutott. Még fülében csengett Lark kisasszony haragos, sértődött sikongatása, s a teste majd szétpattant annak a benne lappangó valaminek izgató súlyától.

Apus dolgozószobájának ajtaja nyitva volt, mert Ellen éppen a könyveket porolta le. Így hát Michael itt is elkövetett valami tilos dolgot. Bement, leült apus íróasztalához, s apus tollával firkálni kezdett az itatósra. Egyszerre csak beleütötte könyökét a tintatartóba, felfordította, s a szék, az asztal, a töltőtoll és Michael legjobb ruhája tele lett nagy, szétfolyó kék tintafoltokkal. Szörnyű látvány volt, s Michael félni kezdett, hogy mi lesz ebből. De mégse bánta, ami történt, egyáltalán nem sajnált semmit.

– Bizonyosan beteg ez a gyerek – mondta Banks mama, amikor Ellen, aki hirtelen visszajött, s ott kapta Michaelt, beszámolt neki a fia legfrissebb kalandjáról. – Michael, most tüstént beveszed a csukamájolajat.

– Nem vagyok én beteg. Egészségesebb vagyok, mint te – mondta nyersen Michael.

– Hát akkor egyszerűen rossz vagy – mondta anyus. – S meg is büntetlek.

Öt perccel később Michael bizony ott állt tintafoltos ruhájában a gyerekszoba sarkában, arccal a fal felé fordulva.

Jane megpróbált beszélni vele, amikor Mary nem nézett oda, de Michael nem válaszolt, s kinyújtotta rá a nyelvét. Amikor John és Barbara, a padlón mászkálva, belekapaszkodtak a cipőjébe, s nagyot kacagtak örömükben, még el is rúgta őket magától. És egész idő alatt élvezte a rosszaságát, úgy ölelte magához, mint valami jó barátot, s nem törődött semmivel.

– Utálok jónak lenni – mondta magában hangosan, amint Mary, Jane meg a gyermekkocsi után cammogott délutáni sétájukon a parkban.

– Ne csatangolj el – mondta Mary, amikor hátranézett rá.

De Michael azután is elcsatangolt tőlük, s cipője oldalát végighúzta a kövezeten, hogy a bőrt összekarcolja.

Mary egyszerre csak megfordult, s szembeállt vele, fél kezével a gyerekkocsit fogva.

– Te – szólalt meg –, te ma bal lábbal keltél föl az ágyból.

– Hát aztán! – mondta Michael. – A bal lábam éppen olyan jó, mint a jobb.

– Mind a kettő lehet rossz láb – mondta Mary.

– De nekem mind a kettő jó.

– Mégiscsak bal lábbal keltél föl – mondta bosszúsan Mary.

– De hát ha a bal lábam is jó, a jobb lábam is jó; nem mindegy, hogy melyikkel keltem föl?

– Ma reggel mind a kettő rossz volt!

– De ha nekem a bal is jó, a jobb is jó! – okoskodott Michael.

– Ha még egy szót szólsz – ezt olyan különös, fenyegető hangon mondta Mary, hogy még Michael is megborzongott tőle –, ha még egy szót szólsz…

Nem mondta meg, hogy mit csinál akkor, de Michael gyorsabban kezdett lépkedni.

– Vigyázz magadra, Michael – súgta oda neki Jane.

– Fogd be a szád – mondta Michael, de olyan halkan, hogy Mary nem hallhatta.

– Tessék előremenni – mondta Mary. – Nem engedem tovább, hogy a hátam mögött kószálj. Csak előre, egykettő! – Azzal maga elé lökte. – Nézd csak – folytatta –, ott valami fényes dolog csillog előttünk az úton. Légy szíves, eredj oda, vedd föl, s hozd ide nekem. Úgy látszik, valaki elvesztette itt a koronáját.

Michael akaratlanul is kénytelen volt arra nézni, amerre Mary mutatott. Az ám, csakugyan hevert valami csillogó dolog az úton. Innen messziről nagyon érdekesnek látszott, és sziporkázó sugarai mintha integettek volna neki. Megindult, egy kicsit lóbálva magát, lassan ment, s úgy tett, mintha nem is volna kíváncsi erre a fényes holmira.

Odaért, lehajolt érte, és fölvette. Kicsi, kerek skatulyaféle volt, üvegfedéllel, s az üvegre egy nyíl volt festve. A belsejében, amikor a skatulyát megmozdította, egy betűkkel borított, kerek lemez kezdett csöndesen himbálódzni.

Jane odaszaladt, s nézegette Michael vállán keresztül.

– Mi ez, Michael? – kérdezte.

– Nem mondom meg – felelte Michael, ámbár akarva sem tudta volna megmondani.

– Mi ez, Mary? – kérdezte Jane, amikor a gyerekkocsi odaért melléjük. Mary kivette Michael kezéből a kis skatulyát.

– Ez az enyém – mondta irigyen Michael.

– Nem, az enyém – mondta Mary –, én láttam meg először.

– De én vettem föl. – Megpróbálta kitépni a kezéből, de Mary úgy nézett rá, hogy gyorsan leeresztette a kezét.

Mary előre meg hátra forgatta a kerek holmit, s a napsütésben a lemez meg a betűk bolondul kezdtek futkosni a skatulyában.

– Mire való ez? – kérdezte Jane.

– Hogy körüljárjuk vele a világot – mondta Mary Poppins.

– Ugyan?! – kiáltott fel Michael. – A világot hajón vagy repülőgépen lehet körüljárni. Én csak tudom! Ez a skatulya ugyan nem visz el senkit a világ körül.

– Igazán nem? – mondta Mary, s valami különös „jobban-tudom-én-mint-te” kifejezés telepedett az arcára. – No várj csak!

Azzal kezébe fogta az iránytűt, a park bejárata felé fordult, s kimondta ezt a szót:

– Észak!

A betűk szédítő táncban siklottak el a nyíl körül. Hirtelen iszonyú hideg lett, s olyan jeges szél kezdett fújni, hogy Jane és Michael behunyta a szemét. Amikor kinyitották, a park egészen eltűnt, egy szál fa, egy zöldre festett pad, egy aszfaltos út sem látszott. Ehelyett nagy, kékes jégsziklákkal voltak körülvéve, s lábuk alatt keményre fagyott hó takarta a földet.

– Ó, ó! – kiáltott fel Jane, megborzongva a hidegtől és a meglepetéstől, s szaladt, hogy a gyerekkocsi takaróját ráhúzza az ikrekre. – Mi történt velünk?

Mary Poppins sokatmondó pillantást vetett Michaelra. De felelni már nem ért rá, mert ebben a pillanatban az egyik jégszikla odvából kilépett egy eszkimó: kerek, barna arcát fehér prémsapka vette körül, a vállán hosszú, fehér prémbunda volt.

– Üdvözöllek az Északi-sarkon, Mary Poppins és barátai! – mondta széles, vendégszerető mosollyal az eszkimó. Aztán előbbre jött, s köszöntésül sorba mindegyiküknek orrához odadörzsölte az orrát. Most egy eszkimó asszonyság lépett ki az odúból, karján fókabőrbe burkolt eszkimó gyerekkel.

– Nini, Mary, nahát, ez nagyszerű! – kiáltott fel, s ő is sorra elvégezte az orrdörzsölést. – Hanem ti fázhattok ám – mondta aztán, s meglepetve nézett vékony ruhájukra. – Hadd hozzak nektek prémes kabátokat. Éppen most nyúztunk meg egypár jegesmedvét. Akartok-e egy kis forró bálnazsírlevest?

– Sajnos, nem maradhatunk soká – felelte gyorsan Mary. – Körüljárjuk a világot, csak benéztünk hozzátok egy pillanatra, de azért nagyon köszönjük. Talán majd máskor.

Azzal egy kis kézmozdulatot tett, elforgatta az iránytűt, s azt mondta:

– Dél!

Jane-nek és Michaelnak úgy tetszett, mintha az egész világ, akárcsak az iránytű, körben forogna, ők pedig a kör közepén állnának, mint amikor a ringlispíles különös kegyből beviszi az embert a ringlispíl gépezetébe.

Ahogy a világ forgott körülöttük, érezték, hogy egyre melegebb lesz, s amikor lelassúdott és megállt, egyszerre csak ott álltak egy pálmaliget mellett.

Ragyogóan sütött a nap, s köröskörül mindenfelé aranyos-ezüstös homok, amely úgy égette a lábukat, mint a tűz.

A pálmafák alatt egy férfi meg egy asszony ült, szénfekete volt mind a kettő, s igen kevés ruhát viselt. Ehelyett annál több üveggyöngy lógott rajtuk – egy része a fejük körül, nagy tollkoszorúk alatt, más része a fülükben, egy vagy kettő az orrukban. Üveggyöngy füzér volt a nyakuk körül, s abból készült az öv is, amit a derekukon hordtak. A szerecsen asszonyság ölében egy meztelen pici szerecsen fióka ült. Amíg az anyja beszélt, rámosolygott a gyerekekre.

– Régóta vártalak már, Mary Poppins – mondta barátságos arccal az asszonyság. – Most tüstént hozd be ezeket a gyerekeket a házikómba, hadd adjak nekik egy szelet görögdinnyét. Jesszuskám, milyen fehér gyerekek ezek! Rájuk férne egy kis fekete suviksz. No gyertek! Isten hozott benneteket!

Hangosan nevetett örömében, aztán fölállt, s vezetni kezdte őket egy pálmafából készült kis kunyhó felé.

Jane és Michael már-már mentek is utána, de Mary visszatartotta őket.

– Sajnos, nem maradhatunk itt. Tudod, csak úgy benéztünk erre jártunkban. Körül kell utaznunk a világot – magyarázgatta a két szerecsennek, akik égnek emelték karjukat meglepetésükben.

– Nagy utazás az, Mary Poppins – mondta a férfi, s mosolyogva dörzsölgette hatalmas bunkósbotja végét az arcához, miközben villogó fekete szemével Maryt nézte.

– A világot körülutazni! Bizony, akkor sietnetek kell – mondta a felesége. Újra felkacagott, mintha az egész élet csupa mulatság volna, s még hallatszott a kacagása, amikor Mary Poppins elfordította az iránytűt, s erős, kemény hangon azt mondta:

– Kelet!

A világ ismét forogni kezdett, s egyszerre – a bámuló gyerekek úgy érezték, hogy alig néhány másodperc telt el – eltűntek a pálmafák, s mire a forgó mozgás megszűnt, egy utcán találták magukat, amelynek szélén furcsa alakú, icipici házak álltak. Ezek a házak mintha papírból készültek volna, s felkunkorodó tetejük tele volt aggatva apró csengettyűkkel, amik kedvesen csilingeltek a szélben. A házak fölé virágzó mandula- és szilvafák ágai borultak, s a kis utcán különös, virágos ruhájú emberek sétálgattak szép nyugodtan. Kedves, békességes kép volt.

– Azt hiszem, Kínában vagyunk – súgta oda Jane Michaelnak. – Az ám, bizonyosan ott – folytatta, amikor az egyik papírházikó ajtaja kinyílt, s kilépett rajta egy ősz öregember. Furcsán volt öltözve, merev aranybrokátból készült kimonóba meg selyemnadrágba, amelyet bokájánál aranyperec fogott össze. Cipője orra kecsesen fölfelé kunkorodott, fejéről hosszú szürke copf lógott szinte a lába ináig, bajusza pedig majdnem a derekáig ért le.

Az öregúr, amikor Mary Poppinst meg a gyerekeket meglátta, olyan mélyen meghajolt, hogy feje a földet érte.

Jane és Michael meglepetten látták, hogy Mary Poppins ugyanígy hajol meg, s a kalapját díszítő százszor szépek a földet söprik.

– Micsoda neveletlenség ez?! – sziszegte Mary Poppins, miközben szokatlan helyzetéből fölpillantott a gyerekekre. Oly haragosan mondta ezt, hogy ők is jónak látták meghajolni, s még az ikrek homloka is a gyerekkocsi szélét verte.

Az öregember ünnepélyesen kiegyenesedett és megszólalt:

– Tiszteletre méltó Mary, a Poppinsok házából – mondotta –, kegyeskedjél méltatlan hajlékomra sugároztatni erényes arculatod fényét. S könyörgök neked, vezesd e háznak hitvány tűzhelyéhez a többi tiszteletreméltó utasokat is. – Ismét meghajolt, s kezével a ház felé intett.

Jane és Michael sohase hallott ilyen furcsa és szép beszédet, s erősen elcsodálkozott. De még nagyobb volt a csodálkozásuk, amikor Mary Poppins ugyanily szertartásosan válaszolt a meghívásra.

– Kegyelmes uram – szólalt meg –, legalábbvaló ismerőseid mély sajnálkozással kénytelenek visszautasítani királyi bőkezűségű meghívásodat. A bárány nem válik meg kelletlenebbül a juhtól, a madárfióka a fészektől, mint ahogy mi távozunk ragyogó színed elől. Ámde, nemes és tízszeresen ragyogó uram, mi most éppen bejárjuk az egész világot, és fájdalom, csak egy rövid pillanatra látogathattunk el tiszteletreméltó városodba. Engedd meg tehát, hogy méltatlan személyünk minden további szertartás nélkül eltávozzék közeledből.

A mandarin – mert hát az volt – meghajtotta fejét, s újabb hosszadalmas hajlongásra készült, de Mary Poppins gyorsan továbbfordította az iránytűt.

– Nyugat! – mondta keményen.

Forgott a világ: Jane és Michael egészen beleszédült. Amikor ismét megállt, Maryvel együtt nagy fenyőerdőkön keresztül siettek egy tisztás felé, ahol sátrak álltak egy nagy tűz körül. A tűz fényében sötét alakok mozogtak: fejükön tollkoszorú, testükön kötényforma ruha, lábukon dámvad bőréből készült rojtos nadrág. A legmagasabbik kilépett a többi közül, s sietve megindult Mary meg a gyerekek felé.

– Reggeli-Csillag-Mary – mondotta –, üdv! – Azzal fölébe hajolt, s homlokához érintette a homlokát. Aztán a négy gyerek felé fordult, s ugyanígy köszöntötte őket.

– Vigvamom vár benneteket – mondta komoly, barátságos hangon. – Éppen rénszarvast sütünk vacsorára.

– Ó, Déli Nap, nagyfőnök – mondta Mary Poppins –, csak éppen lekukkantottam hozzátok, úgyszólván búcsúzni jöttünk. Körüljártuk a világot, s ez az utolsó állomásunk.

– Igazán? – kérdezte érdeklődő arccal a főnök. – Magam is sokszor gondoltam ilyesmire. De bizonyosan eltölthettek nálunk egy kis időt, ha csak annyit is, amíg ez a fiatalember (Michael felé bólintott) összeméri erejét dédősunokámmal, Gyors Szélvésszel! – S a főnök tapsolt egyet. – Hihó-hé! – kiáltotta hangosan, s valamelyik sátorból egy kis indián fiú szaladt feléjük. Gyorsan odalépett Michaelhoz, és meglegyintette a vállát.

– Te kaptad az utolsót! – mondotta, s nekiiramodott, mint a nyúl.

Ez már sok volt Michaelnak. Egy ugrással utána eredt, Jane meg a nyomukban. Futottak mind a hárman a fák között kanyarogva, újra meg újra körülszaladtak egy nagy fenyőfát, ahogy Gyors Szélvész vezette őket, aki egyre csak nevetett, és sehogy sem akart hurokra kerülni. Jane elmaradt, elismerte, hogy legyőzték, de Michael nekibúsultan, fogát csikorgatva, visítva futott Gyors Szélvész után, mert sehogy sem akarta eltűrni, hogy egy indián fiú gyorsabb legyen nála: – Megfoglak! – kiáltotta, s minden erejét megfeszítette, hogy még gyorsabban szaladjon.

– Mit csinálsz? – kérdezte gúnyos hangon Mary.

Michael visszanézett rá, s hirtelen megállt. Aztán újra üldözőbe akarta venni Gyors Szélvészt, de nagy meglepetésére színét sem látta. A főnöknek sem, a sátraknak sem, a tűznek sem. Még csak egy árva fenyőfát sem látott. Nem látott egyebet, csak egy kerti padot meg Jane-t meg az ikreket és Mary Poppinst, ahogy ott állt a park közepén.

– Mit futkosol a pad körül, mintha megbolondultál volna? Azt hittem, egy napra eleget rosszalkodtál már. Gyerünk tovább! – mondta Mary.

– Az egész világot körüljártuk, s egy perc alatt visszajöttünk; milyen csodálatos egy skatulya ez! – mondta boldogan Jane.

– Add ide az iránytűmet! – követelte Michael nyers hangon.

– Ez az én iránytűm – mondta Mary, és zsebre dugta.

Michael úgy nézett rá, mintha meg akarná gyilkolni, s az érzése csakugyan hasonlított a nézéséhez. De hát csak vállat vont, megindult a többiek előtt, s egy szót sem szólt senkihez.

– Akármikor le tudnám győzni azt a fiút – bizonygatta magában, amikor belépett a tizenhetes szám kapuján, s fölment az emeletre…

Az az égető súly még mindig nyomta a belsejét. Az iránytűs kaland után mintha még rosszabbra fordult volna a dolog, s estefelé egyre utálatosabban kezdett viselkedni. Megcsipkedte az ikreket, s ha felsikoltottak, színlelt gyöngédséggel kérdezte:

– No mi baj, kedveskéim?

De Mary Poppinst nem lehetett megcsalni.

– Te ma vesztedet érzed – szólt sokatmondó hangon. De Michaelban úgy égett az a valami, hogy ezzel sem törődött. Csak vállat vont, s meghúzta Jane haját. Aztán odament az asztalhoz, s felfordította a tejes poharat.

– Most aztán elég – mondta Mary Poppins –, sose láttam ilyen elszánt rosszaságot. – Soha, világéletemben, annyi szent. Most eredj! Bújj az ágyba, és szó se legyen! – Michael még sohasem látta Maryt ilyen félelmesnek.

De még ezzel se törődött.

Bement a gyerekhálószobába, és levetkőzött. Nem, nem törődik ő semmivel. Ha rossz, hát rossz, s csak vigyázzanak, mert lesz még rosszabb is! Nem törődik semmivel. Utál mindenkit. Ha nem ügyelnek rá, megszökik, s beáll egy cirkuszba. No tessék! Lepattant egy gomb. Annál jobb – azzal is kevesebbet kell reggel begombolni. Még egy! Az még jobb! Nem bánja, akármi történik is. Úgy fekszik le, hogy nem keféli meg a haját, és nem mos szájat – imádkozni pedig egyáltalán nem fog.

Már éppen ágyba akart bújni, fél lába benne is volt, amikor észrevette, hogy az iránytű ott hever a fiókos szekrény tetején.

Lassan visszahúzta a lábát, s lábujjhegyen keresztültipegett a szobán. Tudta már, hogy mit csinál. Fogja az iránytűt, megforgatja, s körüljárja a világot. Nem találják meg soha. Úgy kell nekik! Nesztelenül fölemelt egy széket, s odatette a fiókos szekrény mellé. Aztán fölmászott rá, s kezébe fogta az iránytűt.

Megforgatta.

– Észak, dél, kelet, nyugat! – mondta nagy sebesen, hogy messze járjon, mire valaki be találna lépni a szobába.

Megriadt, mert neszt hallott a szék háta mögül, s bűntudatosan fordult hátra, abban a hitben, hogy Mary Poppinst pillantja meg. De helyette négy óriási alakot látott, akik mind fenyegetően néztek le rá: ott volt az eszkimó egy dárdával, a szerecsen asszonyság az ura hatalmas bunkósbotjával, a mandarin nagy görbe karddal s a vörös bőrű indián egy tomahawkkal. A szoba négy sarkából rohantak felé, fegyverüket fejük fölé emelve, s nem vágtak olyan kedves, barátságos arcot, mint délután, hanem csak úgy sugárzott belőlük a fenyegetés meg a bosszúvágy. Már szinte ott álltak fölötte, s nagy, félelmes, haragos arcuk mind közelebbről meredt rá. Arcán érezte forró leheletüket, s látta, hogy a fegyver megremeg a kezükben.

Felkiáltott, és leejtette az iránytűt.

– Mary, Mary, segítség, segítség! – sikoltotta, s erősen behunyta a szemét.

Érezte, hogy valami puha, meleg dolog burkolja be. Mi lehetett vajon? Az eszkimó prém-bundája, a mandarin köpenye, a vörös bőrű indián dámvadbőr köténye vagy a szerecsen asszonyság tollai? Melyik fogta meg? Ó, bárcsak jó lett volna, bárcsak jó lett volna!

– Mary! – mondta siránkozva, amikor úgy érezte, hogy viszik a levegőben, s leteszik egy még puhább valamibe.

– Ó, édes, drága Mary!

– Jó, jó, hála istennek, nem vagyok süket, nem kell úgy kiabálni – hallotta Mary nyugodt hangját.

Fél szemét kinyitotta. Nyoma sem látszott az iránytű négy óriási alakjának. Kinyitotta másik szemét is, hogy egészen bizonyos legyen a dologban. Csakugyan, hírük-poruk sem maradt. Felült. Körülnézett a szobában. Nem volt ott semmi.

Aztán észrevette, hogy az a puha dolog, ami beburkolta, tulajdon takarója; az a másik puha dolog pedig, amin fekszik, tulajdon ágya. S az a nehéz, égő dolog, ami belülről egész nap nyomta, elolvadt, eltűnt. Nyugodtnak, boldognak érezte magát, s olyan kedve támadt, hogy szeretett volna születésnapi ajándékot adni mindenkinek, akit ismert.

– Mi történt? – kérdezte mohón Marytől.

– Megmondtam neked, hogy az az én iránytűm, ugye? Légy szíves, és ezentúl ne nyúlj az én holmimhoz – mondta Mary, azzal fölvette az iránytűt, és zsebre dugta. Aztán elkezdte összehajtogatni a ruhát, amit Michael a földre hajigált.

– Akarja, hogy én hajtogassam össze? – kérdezte Michael.

– Nem, köszönöm.

Látta, amint Mary kimegy a szomszéd szobába, aztán visszajön, s valami meleget hoz a kezében. Egy csésze tej volt. Michael felszürcsölte, minden cseppet megforgatott a szájában, hogy minél tovább tartson, s Mary ott maradjon mellette.

Ott is állt Mary, s egy árva szó nélkül figyelte a tej lassú fogyatkozását. Michael érezte ropogósra vasalt fehér kötényének illatát s azt a finom pirítóskenyér-szagot, ami mindig olyan gyönyörűségesen lebegett Mary körül. De akárhogy igyekezett is, a tej mégsem tarthatott örökké – sajnálkozó sóhajtással adta vissza Marynek az üres csészét, s bebújt a takaró alá. Azt gondolta magában, hogy sohasem érezte még ilyen kellemesnek az ágyát. Elgondolta azt is, hogy milyen jó melegen fekszik, milyen boldognak érzi magát, s micsoda szerencse, hogy a világra született.

– Hát nem furcsa ez, Mary? – motyogta álmosan. – Olyan rossz voltam, s most olyan jónak érzem magam.

– Hm – mondta Mary, azzal megigazgatta Michael takaróját, s indult elmosogatni a vacsoraedényt…

VII. A MADARAS ASSZONY

– Hátha nem lesz ott – mondta Michael.

– De igenis ott lesz – felelte Jane. – Mindig is ott volt, mióta a világ világ.

Felfelé mentek egy emelkedő utcán – Banks papához készültek látogatóba a Citybe. Mert Banks papa reggel így szólt a feleségéhez:

– Drágám, ha nem esik, Jane és Michael ellátogathatnának ma az irodámba – mármint ha neked is úgy tetszik. Olyasformát érzek, hogy nagyon szeretném, ha valaki elvinne uzsonnázni, s ritkán van részem ilyen vendégségben.

Banks mama azt felelte, hogy majd gondolkozik a dologról.

Jane és Michael egész nap mohón figyelték, de nem látszott rajta, hogy ezen a látogatáson gondolkoznék. Szavaiból ítélve a mosószámlára gondolt, meg Michael új felöltőjére, meg a Flóra néni lakáscímére, meg hogy az a gonosz Jacksonné mért is hívta őt uzsonnára a hónap második csütörtökjére, amikor jól tudta, hogy ezen a napon neki fogorvoshoz kell mennie.

Egyszerre csak, amikor már bizonyosra vették, hogy apus megvendégelése sohasem fog eszébe jutni, váratlanul megszólalt:

– No, gyerekek, mit bámészkodtok rám? Öltözzetek, egykettő! A Citybe mentek apussal uzsonnázni. Vagy elfelejtettétek?

Mintha bizony el tudták volna felejteni! Mert hiszen ebben a dologban nemcsak az uzsonna volt fontos. Még fontosabb volt a madaras asszony, aki minden uzsonnánál többet ért.

Hát ezért mentek most nagy izgatottan fölfelé az utcán.

Mary Poppins ott lépkedett közöttük, új kalapját viselte, és igen előkelő volt. Minduntalan megnézte magát valamelyik bolt kirakatüvegében, hogy fején van-e még a kalap, s rózsaszín rózsái nem változtak-e közönséges békavirággá.

Valahányszor megállt, hogy erről meggyőződjék, Jane és Michael felsóhajtott, de szólni nem mertek, nehogy még tovább nézegesse magát a kirakat üvegében, erre-arra forogva, hogy lássa: milyen testtartás illik hozzá legjobban.

De végül is eljutottak a Szent Pál-székesegyházig, amelyet réges-régen épített valami madárnevű ember. Wrennek hívták, ami magyarul ökörszemet jelent. Ezért lakik annyi madár Wren Kristóf uram székesegyháza körül, amely azonkívül Szent Pál székesegyháza is, s ezért tanyázik ott a madaras asszony is.

– Itt van! – kiáltott fel hirtelen Michael, s lábujjhegyen ugrált izgatottságában.

– Ne mutogass rá – mondta Mary, egy utolsó pillantást vetve a rózsaszín rózsákra egy szőnyegesbolt kirakatüvegében.

– Már mondja, már mondja! – kiáltotta Jane, kezét szívére szorítva, hogy ki ne ugorjék gyönyörűségében.

És csakugyan mondta. Ott volt a madaras asszony, és mondta a mondókáját.

– Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag! Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag! Etessétek a madarat, etessétek a madarat, csak két penny minden csomag, csak két penny minden csomag! – Újra meg újra elmondta ugyanezt, magas éneklő hangon, s a szavai csakugyan úgy hangzottak, mint az ének.

S miközben mondta, kis kenyérmorzsacsomagokat nyújtogatott a járókelők felé.

Körülötte röpködtek, kerengtek, ugráltak, lecsaptak, felszálltak a madarak. Mary Poppins valamennyit verébnek nevezte, mert gőgösen kijelentette, hogy neki minden madár egyforma. De Jane és Michael tudták, hogy nem verebek ezek, hanem galambok. Voltak itt sürgő-forgó, fecsegő szürke galambok, olyan nagymama formájúak; barna, durva hangú, nagybácsiforma galambok; zöldes színű, kurrogó ma-nincs-pénzem-képű, apaforma galambok. Az együgyű, aggodalmaskodó, szelíd, kék tubagalambok anyákhoz hasonlítottak. Legalábbis Jane meg Michael ilyeneket gondoltak róluk.

Ott röpködtek a madaras asszony feje körül, amikor a gyerekek odamentek hozzá, aztán, mintha ingerkedni akarnának vele, hirtelen elröppentek, megtelepedtek a székesegyház tetején, kacagtak, félrefordították a fejüket, s úgy tettek, mintha nem ismernék.

Ma Michaelon volt a sor, hogy morzsát vegyen. Legutoljára Jane vásárolt. Michael odalépett a madaras asszonyhoz, s négy félpennyst nyújtott feléje.

– Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag! – mondta a madaras asszony, amikor markába nyomott egy csomag morzsát, s eldugta a pénzt széles, fekete szoknyája ráncai közé.

– Miért nincs egypennys csomagja? – kérdezte Michael. – Akkor kettőt vehetnék.

– Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag! – mondta a madaras asszony, és Michael tudta, hogy nem jó sokat kérdezgetni tőle. Jane-nel együtt sokszor megpróbálták, de a madaras asszony sohasem tudott egyebet mondani: – Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag! – Mint ahogy a kakukk is csak azt tudja mondani: „kakukk”, akármit kérdez is tőle az ember.

Jane, Michael és Mary körbeszórták a morzsát a földön, s egyszerre csak előbb egyenként, aztán kettesével, hármasával, kezdtek leszállni a madarak a székesegyház tetejéről.

– Ó, te kényes – mondta sértődött szippantással Mary, amikor egyik madár fölkapott egy morzsát, s megint kiejtette a csőréből.

De a többi madár lökdösődve, tülekedve, hangoskodva vetette magát az eleségre. A végén nem maradt egy morzsa sem, mert a madárillendőség szabályai szerint semmit sem szabad ott hagyni a tányéron. Amikor már megbizonyosodtak róla, hogy a lakomának vége, a madarak nagy suhogással föl kerekedtek, s körülrepkedték a madaras asszony fejét, a maguk nyelvén utánozva szavait. Egyikük a kalapjára ült, nyilván kalapdísznek. Másik pedig Mary Poppins új kalapját nézte rózsáskertnek, s lecsippentett róla egy szál virágot.

– Te veréb! – kiáltott rá Mary Poppins, s fenyegetően rázta feléje az ernyőjét.

A galamb megsértődve visszarepült a madaras asszonyhoz, s hogy Maryn bosszút álljon, bedugta a rózsaszálat a madaras asszony kalapjának szalagjába.

– Te is inkább szarka lehetnél, az bizony – szólt rá dühösen Mary. Aztán hívta Jane-t és Michaelt.

– Ideje már, hogy menjünk – mondotta, s egy utolsó, haragos pillantást vetett a galambra. Hanem az csak nevetett, csőrével lesimította tollait, s hátat fordított neki.

– A viszontlátásra – mondta Michael a madaras asszonynak.

– Etessétek a madarat – felelte az mosolyogva.

– A viszontlátásra – mondta Jane.

– Csak két penny minden csomag! – mondta a madaras asszony, és integetett a kezével. Aztán közrefogták Maryt, és elindultak.

– Mi történik, ha mindenki elmegy, mint mi? – kérdezte Michael Jane-től.

Nagyon jól tudta, hogy mi történik, de illett ezt megkérdezni Jane-től, mert ezt a történetet igazán ő találta ki.

Így hát Jane elmondta neki, Michael pedig hozzátoldta a történethez, amit ő kifelejtett.

– Este, amikor mindenki lefekszik – kezdte Jane.

– És feljönnek a csillagok – tette hozzá Michael.

– Igen, és még akkor is, ha nem jönnek fel, minden madár leszáll a székesegyház tetejéről, és gondosan végigjárja az egész teret, hogy nem maradt-e morzsa rajta, s így szépen kitakarítják reggelre. Amikor ezt elvégezték…

– Elfelejtetted a fürdőt.

– Igen, persze: megfürödnek, s körmükkel megfésülik a szárnyukat. Akkor aztán háromszor körülrepülik a madaras asszony fejét, és elülnek.

– A vállára ülnek?

– Oda. Meg a kalapjára.

– Meg a táskájára, amiben a csomagok vannak?

– Oda is. És némelyik az ölébe. Akkor a madaras asszony sorba megsimogatja mindegyiknek a fejét, s azt mondja neki, hogy legyen jó madár…

– Madárnyelven?

– Úgy ám! S amikor már mind álmosak, és nem akarnak tovább fennmaradni, kiterjeszti a szoknyáját, mint tyúkmama a szárnyait, a madarak pedig másznak, másznak, alámásznak. S amikor az utolsó is alámászott, a madaras asszony föléjük telepszik, halk, kotyogós, kotlós hangokat hallat, s így alszanak a madarak reggelig.

Michael boldogan sóhajtott fel. Szerette ezt a történetet, s bele nem fáradt hallgatásába.

– Ugye, ez igaz? – kérdezte most is, mint mindig.

– Nem – mondta Mary, aki mindig nemet mondott.

– De igaz – mondta Jane, aki mindig tudott mindent.

VIII. CORRY NÉNI

– Kérek két font kolbászt a legjobb disznóhúsból – mondta Mary –, de gyorsan kérem, nagyon sietünk.

A hentes, aki nagy, kék-fehér csíkos kötényt viselt, kövér és barátságos férfiú volt. Azonkívül nagy és vörös, s meglehetősen hasonlított a maga gyártotta kolbászhoz. Ráhajolt a vágótőkére, s bámuló szemmel nézte Mary t. Aztán kedvesen kacsintott Jane-re és Michaelra.

– Sietnek? – szólt Maryhez. – Hát biz az nagy kár. Reméltem, hogy egy kis beszélgetésre nézett be hozzám. Tudja, mi hentesek szeretjük a társaságot. És ritkán van alkalmunk, hogy olyan csinos, kedves, fiatal hölggyel beszélgessünk, mint maga – hirtelen elhallgatott, mert megpillantotta Mary Poppins arcát. A kifejezése félelmetes volt. A hentes szerette volna, ha süllyesztő van a bolt padlója alatt, s abban a szempillantásban elnyeli őt. – No igen – mondta a szokottnál is vörösebbre gyúlt arccal –, hát persze, ha siet… két fontot tetszett mondani? A legjobb disznóhúsból? Azonnal!

És sietve leakasztott egy hosszú szálat abból a sok kolbászból, amivel a bolt mennyezete tele volt aggatva. Levágott vagy háromnegyed métert, karikába csavarta, s belepakolta előbb fehér, aztán barna papírba. Kitolta a csomagot a vágótőke szélére.

– És azonkívül? – kérdezte reménykedve s még mindig pirosan.

– Azonkívül semmit – mondta gőgös szippantással Mary. Fogta a kolbászt, gyorsan megfordította a gyerekkocsit, s úgy gurította ki a boltból, hogy a hentes tudta: halálosan megsértette. De mentében egy pillantást vetett a kirakat üvegébe, s megnézte, hogyan tükrözik benne az új cipője. Világosbarna, kétgombos kecskebőr cipő volt, csudaszép.

Jane és Michael utána ballagtak, s tűnődtek, hogy vajon mikor készül el a vásárlással, de olyan szigorú volt az arca, hogy nem merték megkérdezni.

Mary úgy nézett körül az utcán, mintha mélyen gondolkoznék, aztán hirtelen elhatározta magát, s kemény hangon azt mondta:

– Halkereskedő! – s betolta a gyerekkocsit a hentessel szomszédos boltba. – Egy pontyot, másfél font harcsát, fél font kaviárt és egy tengeri rákot – mondta Mary oly gyorsan, hogy csak az érthette meg, aki megszokta már az ilyen rendeléseket.

A halkereskedő csöppet sem hasonlított a henteshez: hosszú, sovány ember volt, olyan sovány, hogy eleje mintha nem is lett volna, csak két oldala. Olyan szomorú képet vágott, hogy az ember azt érezte: vagy éppen most hagyta abba a sírást, vagy most fog mindjárt sírva fakadni. Jane azt mondta, hogy ennek valami titkos bánat lehet az oka, ami ifjúkora óta rágódik rajta. Michael pedig azt gondolta, hogy a halkereskedőt kiskorában kenyéren és vízen nevelhette a mamája, s ezt nem tudta soha elfelejteni.

– Tetszik még valami? – kérdezte reménytelenül a halkereskedő, s érzett a hangján: tudja jól, hogy a vevőnek nem tetszik már semmi egyéb.

– Ma nem – mondta Mary.

A halkereskedő búsan megrázta fejét, s egyáltalán nem látszott meglepettnek. Tudta ő már egész idő alatt, hogy nem teszik semmi egyéb.

Halk szipogással kötötte össze a csomagot, és dobta bele a gyerekkocsiba.

– Rossz idő van – mondotta, s kezével törülgette a szemét. – Azt hiszem, az idén egyáltalán nem lesz nyár; ámbár máskor sincs soha. Maga sincs valami ragyogó színben – mondta Marynek.

Mary fölkapta fejét.

– Csak magáról beszéljen – mondta nyersen, s gyorsan az ajtó felé indult, oly dühösen taszítva meg a gyerekkocsit, hogy nekiment egy osztrigáshordónak.

– Micsoda beszéd! – hallották morogni a gyerekek, miközben lenézett a cipőjére. Még hogy valaki nincs ragyogó színben, amikor új, kétgombos, barna kecskebőr cipője van rajta! – Hallották, hogy ezen füstölög magában.

Künn az utcán megállt, megnézte a papirost, amire a vásárolnivalók fel vannak írva, s kitörölte, amit már megvett. Michael hol egyik lábára állt, hol a másikra.

– Mary, hát sose megyünk már haza? – kérdezte kedvetlen hangon.

Mary megfordult, ránézett, s mintha valami megvetés lett volna a pillantásában.

– Úgy lesz – mondta kurtán –, ahogy lenni kell. – Michael elnézte, ahogy a papirost összehajtogatta, s azt kívánta: bárcsak ne szólt volna semmit. – Te hazamehetsz, ha akarsz – mondta gőgösen Mary. – Mi elmegyünk gyömbéres kalácsot venni.

Michaelnak leesett az álla. Bárcsak ne szólt volna semmit! Nem tudta, hogy a papiros végén gyömbéres kalács van.

– Erre van az út – mondta kurtán Mary, a Cseresznyefa utca felé mutatva. – Remélem, nem tévedsz el – tette hozzá.

– Kérem, Mary, ne küldjön haza, nem úgy gondoltam. Na igazán, Mary – mondta siránkozva Michael.

– Kérem, engedje velünk jönni, Mary! – mondta Jane. – Inkább tolom én a gyerekkocsit.

Mary szippantott egyet.

– Csak ne volna péntek – szólt sötéten Michaelhoz –, ebben a minutumban otthon lennél, ebben a minutumban!

Előrement, maga előtt tolva Johnt és Barbarát. Jane és Michael tudták, hogy enyhült a haragja, s utána ballagtak, azon tűnődve, hogy mi is az a minutum. Jane egyszerre csak észrevette, hogy rossz irányban haladnak.

– De Mary, azt hittem, maga gyömbéres kalácsról beszélt, pedig nem erre van a Grenn, Brown és Johnson üzlete, ahol mindig venni szoktunk – szólalt meg, de Mary olyan arcot vágott rá, hogy elhallgatott.

– Én vásárolok, vagy te? – kérdezte Mary.

– Maga – telelte félénk hangon Jane.

– Igazán? Már azt hittem, hogy megfordult a világ sora – mondta gúnyos nevetéssel Mary.

Kissé megrántotta a gyerekkocsit, s az hirtelen befordult egy sarkon, és megállt. Jane és Michael, amint váratlanul megálltak mögötte, olyan furcsa bolt előtt találták magukat, amilyet soha életükben nem láttak. Nagyon kicsi volt és nagyon piszkos. Kirakatában elfakult színes papírcafatok lógtak, a polcokon ütött-kopott kis törökmézes ládikók, ócska édesgyökérrudak és aszott, kemény aszalt almák. Két kirakat közt sötét kis bejárat volt, s ezen tolta be Mary a gyerekkocsit, nyomában Jane-nel és Michaellal.

A boltban homályosan látták az üveggel bontott pultot, amely három oldalán végigszaladt. Az

üveg alatt egy fiókban hosszú sorokban hevert a barna, száraz gyömbéres kalács, minden szelet úgy kirakva aranyozott csillagokkal, hogy úgy látszott, mintha halványan megvilágítanák az egész boltot. Jane és Michael körülnéztek, hogy ugyan ki fogja kiszolgálni őket, s erősen meglepődtek, amikor Mary Poppins fölkiáltott:

– Fanni! Anni! Hol vagytok? – Hangját mintha visszaverték volna hozzájuk a bolt sötét falai.

Erre a kiáltásra két akkora nőszemély emelkedett fel a pult mögül, amekkorát a gyerekek még soha életükben nem láttak. Kezet ráztak Maryvel. Az óriási nőszemélyek aztán a pult fölé hajoltak, óriásokhoz illő hangon azt mondták:

– Jó napot – s kezet ráztak Jane-nel és Michaellal.

– Jó napot, hogy van, izé… – És Michael elhallgatott, mert nem tudta, melyik kicsoda a nagy darab hölgyek közül.

– Fanni a nevem – mondta az egyik. – A reumám mindig egyformán van, köszönöm kérdésedet.

Szomorú hangon beszélt, mintha nem szokta volna meg az ilyen barátságos érdeklődést.

– Szép idő van – szólította meg Jane udvariasan a másik nővért, aki egy hosszú percig tartotta fogva a kezét óriás markában.

– Én Anni vagyok – mondta siránkozó hangon. – És bizony szép, ami szép.

Jane és Michael azt gondolták, hogy mind a két nővér igen furcsán fejezi ki magát; de nem értek rá sokat csudálkozni, mert Fanni és Anni most a gyerekkocsi felé nyújtotta ki hosszú karját. Mindegyik ünnepélyesen kezet rázott az ikrekkel, s azok úgy elcsudálkoztak, hogy sírni kezdtek.

– Nonono! Mi baj, mi baj? – szólalt meg a bolt hátteréből egy magas, vékony, reszketeg, gyönge hang.

Ennek a hangnak a hallatára Fanni és Anni arckifejezése még szomorúbbra vált, mint annak előtte volt. Úgy látszott, megijedtek, kellemetlenül érzik magukat, s Jane és Michael valahogy sejtette, hogy a két óriás nővér szeretné, ha jóval kisebb volna s kevésbé szembetűnő.

– Mit hallok itt? – folytatta most már közelebbről a furcsa, éles hangocska.

S egyszerre csak megjelent az üveges pult túlsó oldalán a hang gazdája. Éppen olyan gyönge és reszketeg volt, mint a hangja, s a gyerekek úgy érezték, hogy kusza hajával, pipaszárlábával, viaszos, ráncos kis arcával az országútnál is öregebb lehet. De azért oly könnyedén és vidáman sietett feléjük, mint valami fiatal leány.

– Nohát, ez nagyszerű! Kutya legyek, ha ez nem Mary Poppins a kis Banks Johnnal és Barbarával. Micsoda, itt van Jane és Michael is? Nahát, ez kedves meglepetés! Elhihetitek nekem nem voltam így meglepve, amióta Kolumbusz Kristóf fölfedezte Amerikát – igaz lelkemre mondom!

Boldog mosollyal sietett üdvözölni őket, s a lába apró, táncoló mozdulatokat tett kis cúgos cipőjében. Odaszaladt a gyerekkocsihoz, és kedvesen megrengette s addig simogatta Johnt és Barbarát vékony, görbe, öreg ujjaival, míg abba nem hagyták a sírást, s kacagni nem kezdtek.

– Ezt már jobb szeretem! – mondta víg, csacsogó hangon. Aztán valami nagyon furcsa dolgot cselekedett. Letörte két ujját, s odaadott egyet-egyet Johnnak és Barbarának. S a legkülönö-sebb az volt a dologban, hogy a letört ujjak helyén tüstént újak nőttek. Jane és Michael egészen világosan látták.

– Csak árpacukor, nem árthat nekik – mondta Marynek az öreg hölgy.

– Amit maga ad, Corry néni, az csak használhat – mondta meglepő udvariassággal Mary.

– Milyen kár – bökte ki akaratlanul Michael –, hogy nem mentacukor volt!

– Néha abból van az ujjam – mondta vidáman Corry néni –, s annak remek íze van. Magam is elszopogatom, ha éjjel nem tudok aludni. Igen jót tesz az emésztésnek.

– Miből lesz legközelebb? – kérdezte Jane, kíváncsian nézegetve Corry néni kezét.

– Ahá – mondta Corry néni –, hiszen éppen ez a kérdés! Egyik nap sohasem tudom, hogy másnapra miből lesz az ujjam. Szerencsét próbálok, drágám, ahogy Hódító Vilmos mondta fülem hallatára az édesanyjának, amikor azt tanácsolta neki, hogy ne induljon el Angliát meghódítani.

– Nagyon öreg lehet maga! – mondta Jane, s irigykedve sóhajtott fel, és eltűnődött: vajon fog-e ő annyi mindenre emlékezni, mint Corry néni.

Corry néni hátravetette kis fejét, és sikoltva fölkacagott.

– Öreg! – kiáltotta. – Ugyan, hisz én valóságos mai csirke vagyok a nagyanyámhoz képest. Róla, nem bánom, elmondhatod, hogy öregasszony. De azért én is sok mindenre emlékszem vissza. Mindenesetre emlékszem ennek a világnak a teremtésére, s bizony jól elmúltam már akkor tízesztendős. No, mondhatom, nagy sürgés-forgás volt akkor!

Hirtelen elhallgatott, s kicsi szemét a gyerekekre szegezte.

– Jaj, istenkém, én itt csak szaladgálok, fecsegek, s titeket nem szolgálnak ki. Ha jól sejtem, kedvesem – és Maryhez fordult, akit nyilván igen jól ismert –, ha jól sejtem, valamennyien gyömbéres kalácsért jöttetek.

– Jól sejti, Corry néni – mondta udvariasan Mary.

– Helyes. S adott már Fanni meg Anni? – kérdezte Jane-re és Michaelra pillantva.

Jane a fejét rázta. A pult mögött két fojtott hang is hallatszott.

– Nem, mama – mondta alázatosan Fanni.

– Éppen most akartunk, mama – szólalt meg ijedt suttogással Anni.

Erre Corry néni egész magasságában fölegyenesedett, s dühösen nézett óriás leányaira. Aztán halk, de haragos, rémítő hangon mondta:

– Éppen most akartatok? Igazán?! Hát ez nagyon érdekes. És ha szabad kérdeznem, Anni, ki engedte meg, hogy odaadjátok az én gyömbéres kalácsomat?

– Senki, mama, nem is adtam oda. Csak azt gondoltam…

– Csak azt gondoltad? Nagyon kedves tőled. Hát légy szíves, ne gondolj semmit. Elvégzek én minden gondolkozást, amire szükség van! – mondta Corry néni a maga csöndes, félelmes hangján. Aztán harsány kacagásba tört ki. – Nézzétek! No nézzétek csak! Ezt a pipogyát! Ezt a síró babát! – kiáltotta görcsös ujjával lányára mutatva.

Jane és Michael odafordultak, s egy nagy könnycseppet láttak leszaladni Anni óriás, szomorú arcán, de nem szóltak semmit, mert akármilyen kicsi volt is Corry néni, mégis kisebbnek érezték magukat, s nagyon féltek tőle. Hanem mihelyt Corry néni másfelé nézett, Jane felhasználta az alkalmat, s odanyújtotta Anninak a zsebkendőjét. Az óriás könnycsepp egészen eláztatta, s Anni hálás pillantással kifacsarta, és úgy adta vissza Jane-nek.

– Hát te, Fanni? Kíváncsi vagyok, te is gondoltál-e valamit! – Az éles hang most a másik leány felé irányult.

– Nem, mama – mondta reszketve Fanni.

– Hm! Hm! Szerencséd! Nyisd ki azt a fiókot!

Fanni ijedt, ügyetlenül kapkodó ujjakkal fölemelte a fiók üvegtetejét.

– No, drágaságaim – mondta most Corry néni egészen más hangon. Elmosolyodott, s oly kedvesen bólogatott Jane és Michael felé, hogy szégyelltek az ijedtségüket, s úgy érezték: mégiscsak igen kedves teremtés lehet. – Gyertek ide, vegyetek belőle, báránykáim. Ma egészen külön recept szerint készült. Nagy Alfréd királytól kaptam, ezer évvel ezelőtt. Emlékszem, igen jó szakács volt, ámbár egyszer elégette a kalácsot. Mennyi kell?

Jane és Michael Maryre néztek.

– Mindegyikünknek négy – mondta Mary. – Az tizenkettő. Egy tucat.

– No, én megtetézem a tucatot, vegyetek tizenhármat – mondta vidáman Corry néni.

Így hát Jane és Michael tizenhárom szelet gyömbéres kalácsot szedtek ki, s mindegyiken rajta volt az aranyozott papírcsillag. Karjukon magasra halmozódott a gyönyörűséges barna kalács. Michael nem tudott ellenállni a kísértésnek, s lerágta egyiknek a sarkát.

– Jó? – kérdezte csipogó hangon Corry néni, s amikor Michael rábólintott, felfogta a szoknyáját, s csak úgy, mulatságból, eljárt néhány lépés felföldi ugrálóst. – Hurrá, hurrá, pompás, hurrá! – kiáltotta éles hangján.

Aztán megállt, s az arca elkomolyodott.

– De ne felejtsétek, hogy nem ajándékba adom. Meg kell fizetni. Az ára három penny fejenként.

Mary kinyitotta az erszényét, s kiszedett belőle három darab hárompennys pénzt. Egyet odaadott Jane-nek, egyet meg Michaelnak.

– No – mondta Corry néni –, most ragasszátok rá a kabátomra. Minden pénz odakerül.

Figyelmesen megnézték hosszú, fekete kabátját. És csakugyan: úgy tele volt tűzdelve hárompennys pénzekkel, mint egy templomszolga kabátja gyöngyházas gombokkal.

– No gyertek, ragasszátok föl! – ismételte Corry néni, vidám várakozással dörzsölgetve kezét.

– Majd meglátjátok, hogy nem potyog le.

Mary Poppins előrelépett, s odanyomta a hárompennys pénzt Corry néni kabátjának gallérjához.

Jane és Michael nagy meglepetésére a pénz ott ragadt.

Aztán ők is fölrakták a magukét, Jane a kabát jobb vállára, Michael az elülső szegélyére. Ott ragadt az ő pénzük is.

– Jaj de különös dolog ez – mondta Jane.

– Dehogy, dehogy, drágám – mondta kuncogva Corry néni. – Vagy legalábbis távolról sem olyan különös, mint némely más dolog. – Azzal nagyot kacsintott Maryre.

– Sajnos, mennünk kell már, Corry néni – mondta Mary. – Ebédre madártej lesz, s idejében otthon kell lennem, hogy elkészítsem. Brill néni…

– Gyönge szakácsnő! – szakította félbe Corry néni.

– Gyönge? – mondta megvetően Mary. – Az nem szó!

– Ah! – Corry néni orra mellé támasztotta az ujját, s igen bölcs arcot vágott. Aztán így szólt: –

Nohát, kedves Mary, ez igazán szeretetreméltó látogatás volt, s tudom, a lányaim is éppen úgy örültek, mint én. – A két óriás, gyászos képű hajadon felé bökött a fejével. – S ugye, hamarosan eljössz megint Jane-nel, Michaellal meg a kisbabákkal? S aztán bizonyos-e, hogy elbírjátok a gyömbéres kalácsot? – folytatta Michaelhoz és Jane-hez fordulva.

A két gyerek igenlően bólintott. Corry néni közelebb húzódott hozzájuk, kíváncsi, fontoskodó, kutató arckifejezéssel.

– Kíváncsi vagyok – kérdezte álmatag hangon –, mit csináltok a papírcsillagokkal?

– Ó, eltesszük – mondta Jane. – Mindig is így szoktuk.

– Úgy, elteszitek? S vajon hol tartjátok? – Corry néni összehunyorította szemét, s kutatóbb pillantással nézte őket, mint valaha.

– Hát – mondta Jane –, az enyémek a zsebkendőim alatt vannak a felső bal fiókban és…

– Az enyémek meg egy cipőskatulyában, a ruhaszekrény alsó polcán – mondta Michael.

– Felső bal fiók és cipőskatulya a ruhaszekrényben – mondta elgondolkozva Corry néni, mintha emlékezetébe akarná vésni ezeket a szavakat. Aztán hosszú pillantást vetett Maryre, s kissé megbiccentette a fejét. Mary is visszabiccentett neki. Mintha valami titkos egyezséget kötöttek volna. – No – mondta derűs arccal Corry néni –, hát ez igen érdekes. El sem képzelitek, mennyire örülök, hogy tudom, hol tartjátok a csillagokat. Emlékezni fogok erre. Tudjátok, hogy én mindenre emlékszem, még arra is, hogy Robinson Crusoe mit szokott ebédelni minden második vasárnap. Most pedig isten áldjon benneteket. Gyertek el újra minél előbb. Mi-nél e-lő-ő-őbb!

Corry néni hangja egyre halkabban, fakóbban hallatszott, s egyszerre csak, mielőtt észrevették volna, hogy mi történt, Jane és Michael az utcán találták magukat, Mary mögött ballagva, aki ismét a papirosát vizsgálgatta.

Megfordultak és hátranéztek.

– Nézd, Jane – mondta meglepetve Michael, nincs itt!

– Látom – mondta szemét méregetve Jane.

S igazuk is volt. A bolt szőrén-szálán eltűnt.

– Jaj de furcsa ez – mondta Jane.

– Ugye – mondta Michael –, de a gyömbéres kalács nagyon jó.

S oly buzgón harapdálták a gyömbéres kalácsot különböző formára: ember, virág, teáskanna formájára, hogy egészen megfeledkeztek arról, milyen furcsa ez a história.

De újra eszükbe jutott éjszaka, amikor eloltották a lámpát, s mindkettőjükről azt hitték, hogy mélyen alszanak.

– Jane, Jane – suttogta Michael. – Valami topogást hallok a lépcsőn, hallgasd csak!

– Sssz! – sziszegte Jane az ágyból, mert ő is hallotta a lépések neszét.

Egyszerre csak halk kattanással kinyílt az ajtó, s valaki belépett a szobába. Mary Poppins volt, kalapban, köpenyben, útra készen.

Nesztelenül járt-kelt a szobában, gyorsan, titokzatos mozdulatokkal. Jane és Michael félig lehunyt szemhéjaik mögül mozdulatlanul figyelték.

Először is odament a fiókos szekrényhez, kihúzott egy fiókot, s egy pillanat múlva ismét visszatolta. Aztán lábujjhegyen a ruhásszekrényhez osont, kinyitotta, lehajolt, s vagy beletett valamit, vagy kivett belőle, a gyerekek nem tudták bizonyosan. Kopp! A szekrény ajtaja gyorsan bezáródott, s Mary Poppins kisietett a szobából.

Michael felült az ágyában.

– Mit csinált? – kérdezte Jane-től hangos suttogással.

– Nem tudom. Talán itt felejtette a kesztyűjét vagy a cipőjét, vagy… – Jane hirtelen elhallgatott. – Hallgasd csak, Michael!

Michael fülelni kezdett. Alulról – nyilván a kertből – komoly és izgatott suttogó hangokat hallottak.

Jane gyorsan kiugrott az ágyából, s maga után intette Michaelt. Mezítláb odamentek az ablakhoz, s lenéztek.

Künn az utcán egy kis alak és két óriás állt.

– Corry néni, Fanni meg Anni – mondta suttogva Jane.

S csakugyan ők voltak azok. Különös egy csoport. Corry néni benézett a tizenhetes szám kapujának rácsán. Fanni óriási vállán hosszú, kétágú lajtorja ringatózott, Anni pedig fél kezében nagy vödröt cipelt, ami mintha csirizzel lett volna tele, a másikban óriási ecsetet tartott.

A függöny mögül, amely eltakarta őket, Jane és Michael pontosan hallhatta a hangjukat.

– Későn jön! – mondta éppen Corry néni kedvetlen, aggodalmas hangon.

– Meglehet – szólalt meg félénken Fanni, jobban megerősítve vállán a kétágú lajtorját –, meglehet, hogy valamelyik gyerek beteg, és nem…

– Nem jöhetett el idejében – mondta Anni, idegesen befejezve, amit a testvére kezdett.

– Csend! – szólt rájuk Corry néni, s Jane és Michael jól hallották, hogy „nagy, mafla égimeszelőkről” suttogott valamit. Tudták, hogy szerencsétlen leányairól beszél. – Csitt! – mondta hirtelen Corry néni, félrehajtott fejjel fülelve, mint egy kismadár.

Hallatszott, amint a ház kapuját csöndesen kinyitották, és újra becsukták, a kerti úton pedig lépések csikorogtak. Corry néni mosolyogva integetett, amikor Mary odalépett hozzájuk, szatyorral a karján – s a szatyorban volt valami, ami mintha halvány, titokzatos fényt árasztott volna.

– Gyere, gyere, sietnünk kell! Nincs sok időnk – mondta Corry néni, karon ragadva Maryt. – Frissen, hé! – szólt rá két lányára, s azzal megindult, nyomában Fannival és Annival, akik szemmel láthatóan igyekeztek frissen mozogni, de hát ez bizony nem túlságosan sikerült nekik. Nehézkesen cammogtak anyjuk és Mary után, görnyedezve terhük alatt.

Jane és Michael látták, hogy mind a négyen végigmennek a Cseresznyefa utcán, aztán egy kicsit balra fordulnak, s fölmásznak a dombra. Amikor a domb tetejére értek, ahol nem voltak házak, csak fű és lóhere, ott megálltak.

Anni letette a csirizes vödröt, Fanni pedig ledobta válláról a lajtorját, és felállította. Aztán megfogta a létra egyik szárát, Anni meg a másikat.

– Mi a csodát csinálnak ezek? – kérdezte bámészkodva Michael.

De nem volt szükség arra, hogy Jane válaszoljon, mert magától is láthatta, mi történik.

Mihelyt Fanni meg Anni úgy megerősítette a létrát, hogy egyik vége a földön állt, a másik az égnek támaszkodott, Corry néni feltűzte a szoknyáját, egyik kézbe fogta az ecsetet, másikba a csirizes vödröt, aztán rátette lábát a lajtorja egyik szárának alsó fokára, s kezdett fölmászni rá.

Másik szárán Mary mászott föl, karján a szatyorral.

Most aztán izgató látványban volt része Jane-nek és Michaelnak. Mihelyt Corry néni fölért a létra tetejére, bemártotta ecsetjét a csirizbe, s kezdte az égre csapkodni a ragadós anyagot. Amint ez megvolt, Mary előszedett valami csillogó dolgot a szatyorból, s odaerősítette a csirizes égre. Amikor elvette a kezét, látták, hogy a gyömbéres kalács csillagait ragasztotta föl. Mindegyik hatalmasan kezdett sugárzani, mihelyt a helyére került, s árasztotta magából sziporkázó, aranyos fényét.

– Ezek a mi csillagaink! – lelkendezett Michael. – A mi csillagaink. Azt hitte, alszunk, bejött és elvitte!

De Jane hallgatott. Elnézte Corry nénit, amint a csirizt csapkodja az égre, Maryt, amint a csillagokat fölragasztja, s Fannit meg Annit, akik továbbvitték a létrát, amikor egy-egy hely megtelt már csillaggal.

Aztán vége lett az egésznek. Mary kirázta a szatyrot, s mutatta Corry néninek, hogy semmi sincs már benne. Aztán lejöttek a létráról, s a menet megindult lefelé a dombról – Fanni a létrát cipelte a vállán. Anni lóbálta kezében az üres csirizes vödröt. A sarkon megálltak s beszélgettek egy pillanatig, aztán Mary kezet rázott mindhármukkal, s újra végigsietett az utcán. Corry néni táncos lépésekkel járt cúgos cipőjében, kényesen felfogta szoknyáját, s eltűnt a másik irányban óriási leányaival, akik döngő lépésekkel cammogtak utána.

Kattant a kert kapuja. Lépések csikorogtak a kavicsos úton. A ház kapuja halk csendüléssel nyílt ki és csukódott be. Egyszerre csak hallották, amint Mary csöndesen feljön a lépcsőn, lábujjhegyen elhalad a gyerekszoba előtt, és belép abba a szobába, ahol Johnnal és Barbarával aludni szokott.

Amikor lépéseinek nesze elhalt, Jane és Michael egymásra néztek. Aztán szó nélkül odamentek a bal felső fiókhoz, és belenéztek.

Nem volt ott semmi, csak Jane zsebkendői.

– Ugye, megmondtam? – szólt Michael.

Akkor odaléptek a ruhásszekrényhez, s belenéztek a cipőskatulyába. Üres volt.

– De hát hogyan? Miért? – kérdezte Michael, ágya szélén ülve s rábámulva Jane-re.

Jane nem szólt semmit. Csak ült mellette, karját a térde köré fonva, s gondolkozott, gondolkozott, gondolkozott. Végre hátravetette a haját, kiegyenesedett s fölállt.

– Én azt szeretném tudni – mondotta –, vajon a csillagok vannak aranypapirosból, vagy az aranypapiros van csillagból?

Erre a kérdésre nem válaszolt senki – Jane nem is várta, hogy válaszoljon. Tudta, hogy az igazi választ csak olyasvalaki adhatná meg, aki sokkal, de sokkal bölcsebb Michaelnál…

IX. JOHN ÉS BARBARA TÖRTÉNETE

Jane és Michael vendégségbe mentek, legszebb ruhájuk volt rajtuk, s Ellen szobalány szerint olyan szépek voltak, „mintha kirakatból vették volna ki őket”.

Egész délután nyugalmas és csöndes volt a ház, mintha gondolkozott vagy talán álmodozott volna.

Lenn a konyhában Brill néni, pápaszemmel az orrán, újságot olvasott. Robertson Ay a kertben ült, és buzgón tette a semmit. Banks mama a szalondíványon ült, és fölrakta a lábát. És a ház nagyon-nagyon csöndes volt körülöttük, mintha álmodozott vagy talán gondolkozott volna.

Fent a gyerekszobában Mary ruhácskákat szárított a tűz mellett, a napfény beáradt az ablakon, megvillant a fehér falakon, s táncolt a két kisbaba ágyacskája fölött.

– Mondom, hogy eredj odébb. Egyenesen a szemembe tűzöl – mondta hangosan John.

– Sajnálom – felelte a napsugár. – Nem tehetek róla. Valahogy keresztül kell jutnom ezen a szobán. Parancs – parancs. Egy nap alatt el kell jutnom kelettől nyugatig, s az utam ezen a gyerekszobán keresztül vezet. Sajnálom! Hunyd be a szemed, akkor majd nem látsz.

A napsugár aranyos dárdája egyre hosszabbodott a szobában. Nyilván oly gyorsan mozgott, ahogy csak telt tőle, mert szívességet akart tenni Johnnak.

– Milyen puha vagy, milyen édes, szeretlek – mondta Barbara, s kinyújtotta két kezét a fényes, meleg sugár felé.

– Jó kislány vagy – mondta helyeslőén a napsugár, s könnyű, cirógató mozdulattal játszadozott az arcán meg a hajában. – Szereted az érintésemet? – kérdezte, mintha szívesen hallaná a dicséretet.

– Gyönyörűséges! – mondta boldog sóhajtással Barbara.

– Csacsogás, csacsogás, csacsogás! Sose láttam ilyen helyet, ahol ennyit csacsogtak volna, valaki mindig fecseg ebben a szobában – szólalt meg az ablakban egy éles hang.

John és Barbara fölpillantott.

A seregély volt, amely a kémény tetején lakott.

– No, ez igazán jó – mondta Mary Poppins hirtelen megfordulva. – Hát te? Egész álló nap és fél éjszaka is a tetőn meg a távírópóznákon lármázol, rikoltozol, kiáltozol – agyonbeszéled az embert. Rosszabb vagy, mint a veréb, az már szent igaz.

A seregély féloldalt szegte a fejét, s lenézett rá az ablak szemöldökfájáról.

– Hja – mondta –, nekem végeznem kell a dolgomat. Tanácskozni, vitatkozni, érvelni, alkudozni. Ehhez persze szükség van egy kevés – hm – csöndes beszélgetésre.

– Csöndes! – kiáltott fel John, s jóízűt kacagott.

– Nem hozzád szóltam, fiatalember – mondta a seregély, s leugrott az ablak párkányára. – És különben is, te egyáltalán ne beszélj. A múlt héten órák hosszat hallgattalak. Úristen – gondoltam magamban –, ez már sohasem fog elhallgatni; egész éjjel nem aludtam miattad.

– Az nem beszélgetés volt – mondta John. – Nekem – gondolkozott egy kicsit –, azt hiszem, fájt valamim.

– Ühüm! – mondta a seregély, s felugrott Barbara ágyának rácsára. Végigugrált rajta, amíg az ágy fejéhez nem ért. Akkor szelíd, hízelgő hangon megszólalt:

– No, Barbara, tartogatsz-e valamit öreg cimborádnak?

Barbara felült az ágyacska egyik rúdjába kapaszkodva.

– Itt van a piskótám megmaradt fele – mondta, s feléje nyújtotta kövér, gömbölyű kezecskéjé-vel.

A seregély lehajolt, kikapta kezéből, s visszaröppent az ablak párkányára. Mohón kezdte csipkedni a piskótát.

– Köszönöm! – mondta célzatosan Mary, de a seregély sokkal buzgóbban falatozott, semhogy észrevette volna a figyelmeztetést.

– Azt mondtam: köszönöm! – szólt Mary kissé hangosabban.

A seregély felpillantott.

– No, mi az? Ugyan, eredj már! Nem érek rá ilyen semmiségekkel törődni! – Azzal bekapta a piskóta utolsó morzsáját.

A szoba elcsöndesedett.

John a napsütésben elálmosodva, jobb lába ujjait szájába rakta, s végigjártatta azon a helyen, ahol a fogai éppen most kezdtek kibújni.

– Mit fárasztod magad ilyesmivel? – kérdezte Barbara szelíd, gúnyos hangján, amely mintha mindig tele lett volna kacagással. – Hiszen nem lát senki!

– Tudom – mondta John, s tovább szájharmonikázott az ujjaival. – De nem akarok kijönni a gyakorlatból. Hisz ez úgy mulattatja a felnőtteket. Nem vetted észre, hogy Flóra néni majd megbolondult gyönyörűségében, amikor tegnap így csináltam? Az a drága, az az okos, az a csoda, az a kisisten! Hát nem hallottad, amikor mondta? – Azzal John kirúgta a lábát, s hangosan kacagott Flóra nénin.

– Az én viccem is nagyon tetszik neki – mondta elégedetten Barbara. – Lehúztam mind a két harisnyámat, s azt mondta, olyan édes vagyok, hogy szeretne megenni. Hát nem mulatságos ez? Ha én mondom, hogy szeretnék valamit megenni, én komolyan is gondolom. Szeretem a piskótát, a pirítóst, az ágy gombját meg az ilyesmiket. De a felnőttek, úgy látszik, sohasem gondolják komolyan, amit mondanak. Csak nem akart igazán megenni engem?

– Dehogy. Csak mindig ilyen hülyeségeket beszélnek – mondta John. – Nem hiszem, hogy valaha is meg fogom érteni a felnőtteket. Úgy látszik, valamennyien buták. Néha még Jane és Michael is buta.

– Úgy ám – hagyta helyben Barbara, gondosan lehámozva s újra felhúzva a harisnyáját.

– Például – folytatta John –, egy árva szót sem értenek a mi beszédünkből. De ez semmi: azt sem értik, amit más dolgok mondanak. Éppen hétfőn hallottam, amikor Jane azt mondta: szeretné tudni, milyen nyelven beszél a szél.

– Tudom – mondta Barbara. – Csodálatos ez. És Michael örökösen azt állítja – hiszen hallottad – , hogy a seregély azt mondja: ki-csi, kicsi! Úgy látszik, nem tudja, hogy a seregély semmi ilyesfélét nem mond, hanem éppen olyan nyelven beszél, mint mi. Persze apustól és anyustól nem is várja az ember, hogy ilyesmit tudjon – drága emberek, de hát nem tudnak semmit –, hanem Jane és Michael igazán…

– Tudták valamikor – szólt közbe Mary, aki éppen Jane egyik hálóingét hajtogatta össze.

– Micsoda? – mondta John és Barbara egyszerre, nagyon meglepett hangon. – Igazán? Azt hiszed, ők is értették a seregélyt meg a szelet meg…

– Meg amit a fák mondanak, meg a napsugár és a csillagok nyelvét – hát persze! Valamikor – mondta Mary.

– De hát hogy lehet, hogy egészen elfelejtették? – kérdezte John, s homlokát összeráncolva igyekezett megérteni a dolgot.

– Aha! – mondta tudós képpel a seregély, fölpillantva a piskóta maradványai közül. – Ugye, szeretnétek tudni?

– Mert idősebbek lettek – magyarázta meg Mary. – Barbara, légy szíves, és húzd fel tüstént a harisnyádat.

– Ez ostoba magyarázat – mondta John, és szigorúan nézett rá.

– Tehát ez az igazi – mondta Mary, s erősen odakötötte Barbara harisnyáját a lábacskájához.

– Nahát, én azt mondom, hogy Jane és Michael a buta – folytatta John. – Én tudom, hogy nem felejtem el, amikor idősebb leszek.

– De én sem – mondta Barbara, s elégedetten szopta az ujját.

– De bizony elfelejtitek – mondta határozott hangon Mary.

Az ikrek felültek és ránéztek.

– Hm – mondta lenéző hangon a seregély. – No nézd csak! Ezek azt hiszik, hogy ők a világ csodái. Hát én nem hiszem, hogy csodagyerekek volnátok. Persze hogy el fogjátok felejteni, éppen mint Jane és Michael.

– Nem! – mondták az ikrek, és úgy néztek a seregélyre, mintha meg akarnák gyilkolni.

A seregély gúnyosan nevetett.

– Mondom, hogy el – erősködött tovább. – No persze nem a ti hibátok ez – tette hozzá barátságosabban. – Elfelejtitek, de nem tehettek róla. Nem volt még ember a világon, aki – sokat mondok – egyesztendős kora után emlékezett volna rá, kivéve persze őt – s válla fölött Mary felé bökött a fejével.

– De hogy lehet az, hogy ő emlékszik, s mi nem? – kérdezte John.

– Hja, az más. Mary a Nagy Kivétel. Hozzá ne hasonlítsátok magatokat – mondta a seregély, s rájuk vigyorgott.

John és Barbara elhallgatott.

A seregély tovább magyarázott nekik:

– Látjátok, Mary egészen különös teremtés. Persze nem ami a külsejét illeti. Akármilyen egynapos fiókám szebb, mint amilyen Mary valaha is volt.

– Szemtelen fráter! – mondta haragosan Mary, azzal feléje rohant, s odacsapott hozzá a kötényével. Hanem a seregély félreugrott, s felröppent az ablak szemöldökfájára – ott aztán hozzáférhetetlennek érezte magát, s elkezdett gonoszul fütyörészni.

– Azt hitted, hogy most megcsípsz, ugye? – mondta kacagva, s gúnyosan rázta Mary felé a szárnyait.

Mary dühösen horkant fel.

A napsugár továbbhaladt a szobán keresztül, maga után húzva hosszú aranynyelét. Odakünn enyhe szél támadt, s szelíden sugdosott valamit az utcai cseresznyefáknak.

– Hallgassátok csak, a szél beszélget – mondta John arrafelé fülelve. – Igazán azt hiszed, Mary, hogy ezt nem halljuk majd, ha idősebbek leszünk?

– Hallani halljátok – mondta Mary –, de nem fogjátok megérteni.

Erre a szóra Barbara csöndesen sírni kezdett. Könnyek voltak John szemében is.

– Hát bizony, ezen nem lehet segíteni, ez már így van – mondta bölcs hangon Mary.

– Na nézd csak, nézd csak – gúnyolódott a seregély. – Még agyonsírják magukat! Ennél több esze van még a tojásból ki nem kelt seregélyfiókának is. Nézd csak!

Mert John és Barbara most keservesen sírtak ágyacskájukban – mély, boldogtalan, hosszan elnyúló zokogással.

Egyszerre kinyílt az ajtó, s belépett Banks mama.

– Azt hittem, a kicsikék hangját hallom – mondotta. Aztán odaszaladt az ikrekhez. – Mi baj, édeskéim? Ó, drága, aranyos, cukros kicsikéim, mi baj? Miért sírnak úgy, Mary? Olyan csöndesek voltak egész délután, hangjukat sem hallottam. Mi bajuk lehet?

– Igenis, nagysága. Nem, nagysága. Azt hiszem, a foguk jön, nagysága – mondta Mary Poppins, s eszébe sem jutott, hogy a seregély felé nézzen.

– No persze, bizonyosan – mondta földerülő arccal Banks mama.

– Nem akarom, hogy fogam jöjjön, ha attól elfelejtem, amit legjobban szeretek – siránkozott John ágyacskájában hánykolódva.

– Én sem – sírt Barbara, párnájába temetve arcát.

– Szegény kis drágaságaim, majd jó lesz megint minden, ha ez a csúnya, rossz fog kijött – mondta vigasztaló hangon Banks mama, egyik ágyacskától a másikhoz lépve.

– Hát nem érted?! – ordított rá dühösen John. – Nem akarom, hogy fogam jöjjön!

– Nem lesz jó, nagyon is rossz lesz! – sírta párnájába Barbara.

– Úgy-úgy-úgy, no-nono, anyuka tudja, anyuka érti, jó lesz minden, ha a fogacskátok kijön – búgta gyöngéden Banks mama.

Az ablak felől halk nesz hallatszott. A seregély sietve elfojtott nevetése volt. Marynek egy pillantása kijózanította, s mosolygás nélkül nézte tovább, ami a szobában történt.

Banks mama szelíden megsimogatta gyermekeit, előbb az egyiket, aztán a másikat, s megnyugtatónak szánt szavakat suttogott nekik. John egyszerre abbahagyta a sírást. Illedelmes gyerek volt, szerette anyuskát, s tudta, hogy mivel tartozik neki. Szegény nem tehet róla, hogy mindig olyasmit mond, amit nem kellene. Hiszen nyilvánvaló – gondolta magában –, hogy nem érti a dolgot. Meg akarta mutatni, hogy megbocsátott neki, hanyatt fordult, s bánatosan, könnyeit visszafojtva, két kezébe kapta jobb lábát, s ujjait végigjártatta az ínyén.

– Milyen okos vagy, milyen okos – mondta bámuló hangon az anyja. John megismételte a mutatványt, Banks mama nagy gyönyörűségére.

Aztán Barbara sem akart hátramaradni udvariasság dolgában, fölemelte fejét a párnájáról – arca még nedves volt a könnyektől –, felült, s mind a két harisnyáját lehúzta, – Csodálatos egy gyerek – mondta büszkén Banks mama, és megcsókolta. – Na látja, Mary! Milyen jók már megint. Én mindig meg tudom vigasztalni őket. Jó baba, jó baba – mondta Banks mama, mintha altatódalt énekelne. – Mindjárt kijön a foga!

– Igenis, nagysága – mondta csöndesen Mary, Banks mama pedig rámosolygott az ikrekre, kiment, és becsukta maga után az ajtót.

Ekkor a seregély harsány kacagásban tört ki.

– Bocsánat, amiért elmosolyodtam! – kiáltotta. – De igazán nem tehetek róla. Micsoda komédia! Micsoda komédia!

John tudomást sem vett róla. Kidugta arcát ágyacskája rácsán, s halkan, de keményen szólt át

Barbarához:

– Én nem leszek olyan, mint a többiek. Mondom neked, hogy nem. Beszélhetnek ezek – s fejével a seregély és Mary felé bökött –, amit akarnak. Sohasem felejtem el, soha!

Mary Poppins titkos, jobban-tudom-én-mint-te mosolygással mosolygott magában.

– Én sem – felelte Barbara –, soha!

– Ékes tollaimra mondom, hallgasd csak, mit beszélnek! – kiáltott fel a seregély, s csípőre tett szárnnyal kacagott. – Mintha rajtuk állna, hogy elfelejtik-e vagy sem! Hiszen egykét hónap, legföljebb három hónap múlva a nevemet sem fogják tudni ezek a buta kakukkfiókák! Buta, apró, kopasz kis kakukkfiókák. Hahaha!

– Harsányan felkacagott újra, kiterjesztette pettyes szárnyait, s kiröppent az ablakon…

Nem sokkal utóbb az a bizonyos fog sok ajjal-bajjal, de kijött, mint ahogy minden fog kijön, s elérkezett az ikrek első születésnapja.

A születésnapi ünnepélyt követő napon a seregély, aki a tengerparton vakációzott, visszatért a Cseresznyefa utca tizenhetes szám alá.

– Hajhó, hajhó! Itt volnánk megint! – rikoltotta vidáman, amint egy szárnycsapással helyet foglalt az ablak párkányán.

– No, hogy van, nagysád? – kérdezte szemtelen hangon Maryt, kis fejét félreszegve s csillogó, gúnyos, hunyorgó szemmel pillantva rá.

– A te kérdésed nem sokat használ az egészségemnek – mondta fejét fölvetve Mary.

A seregély elnevette magát.

– Még mindig a régi vagy – mondotta. – Te aztán nem változtál. Hogy vannak a többiek, a kakukkfiak? – kérdezte, s Barbara ágyacskájára nézett.

– No, Barbara kisasszony – kezdte legédesebb, leghízelgőbb hangján –, mit tartogatsz öreg barátodnak?

– Be-be-be-be! – mondta Barbara, s édesen gőgicsélve szopogatta tovább a piskótáját.

A seregély összerezzent meglepetésében, s egy kicsit közelebb ugrált.

– Azt kérdezem, Barbara szívem – ismételte érthetőbben –, tartogatsz-e valamit öreg barátodnak?

– Ba-ba-ba-ba – mondta Barbara, s a mennyezetre bámulva lenyelte az utolsó édes morzsát.

A seregély rábámult.

– Ó! – kiáltott föl egyszerre, azzal megfordult, s fürkészve nézett Maryre. Mary nyugodt pillantása hosszasan belekapcsolódott a seregély tekintetébe.

Aztán a seregély gyors mozdulattal átröppent John ágyára, s megtelepedett a rácson. John egy nagy gyapjas barikát szorongatott a karjai közt.

– Mi a nevem?! Mi a nevem?! Mi a nevem?! – kiáltotta mohó, éles hangon a seregély.

– Rá-rá-rá! – mondta John, s ha már száját kinyitotta, beledugta a gyapjas barika lábát. A seregély megrázintotta fejét, s félrefordult.

– Hát, megtörtént – szólt csöndesen Maryhez.

Mary rábólintott.

A seregély egy pillanatig szomorúan bámult az ikrekre. Aztán megvonta pettyes vállát.

– Hát hiszen tudtam, hogy így lesz. Mondtam is nekik mindig. De nem akarták elhinni. – Egy darabig hallgatott, s rábámult a két ágyacskára. Aztán erősen megrázta magát.

– Na jó, most mennem kell. Vissza, a kémény tetejére. Ráfér egy kis tavaszi nagytakarítás. – Odarepült az ablak párkányára, s megállt, hátranézve a válla fölött.

– De azért furcsa lesz nélkülük. Bizony, mindig szerettem velük elbeszélgetni. Hiányozni fognak.

Szárnyával gyorsan megtörülte a szemét.

– Sírsz? – gúnyolódott Mary. A seregély fölszegte a fejét.

– Hogy sírok-e? Dehogyis. Csak – izé – egy kis náthát kaptam hazafelé utaztamban – ez az egész. Igen, egy kis náthát. Nincs komoly baj. – Felröppent a szemöldökfára, csőrével lesimította mellén a tollakat, hetykén visszakiáltott: – Ki-csi! Ki-csi! – Kiterjesztette szárnyait, és elrepült…

X. HOLDTÖLTE

Mary egész áldott nap sietett, s amikor sietett, mindig kedvetlen volt.

Akármit csinált Jane, az rossz volt. Amit Michael csinált: még rosszabb. Még az ikrekre is ráripakodott.

Jane és Michael tőlük telhetőleg kitértek az útjából, mert tudták, hogy van olyan idő, amikor jobb, ha Mary se nem látja, se nem hallja az embert.

– Bárcsak láthatatlanok volnánk – sóhajtott fel Michael, amikor Mary azt mondta neki, hogy tisztességes ember még a látását sem bírja ki.

– Láthatatlanok leszünk – mondta Jane –, ha elbújunk a dívány mögé. Összeszámolhatjuk, mennyi pénz van az agyagmalacunkban, s talán Marynek is jobb kedve lesz, ha már megvacsorázott.

Hát ezt cselekedtek.

– Hat penny meg négy penny – az tíz penny; meg egy félpennys meg egy hárompennys – számlálta gyorsan Jane.

– Nekem négy pennym és három negyedpennym van és – semmi több – sóhajtotta Michael, kis halomba rakva a pénzét.

– Jó lesz a szegények perselyébe – mondta Mary Poppins, aki benézett hozzájuk a dívány karja fölött, és szippantott egyet.

– Ó, nem – mondta szemrehányó hangon Michael. – Ez az enyém. Én gyűjtöm a pénzt.

– Persze, hogy repülőgépet végy rajta – mondta lenéző hangon Mary.

– Nem, hanem elefántot: egy külön elefántot, olyat, mint a Sziám az állatkertben. Akkor magát is elvinném lovagolni – mondta Michael, s fél szemmel leste, tetszik-e Marynek a tréfa.

– No hiszen – mondta Mary –, jó gondolat! – De már látszott rajta, hogy nem olyan haragos, mint eddig.

– Szeretném tudni – mondta elgondolkozva Michael –, mi történik az állatkertben éjszaka, amikor már mindenki hazament!

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik – horkant rá Mary.

– Én nem vagyok kíváncsi, csak tudni szeretném – igazította helyre Michael. – Maga tudja? – kérdezte Maryt, aki kettőzött gyorsasággal söpörte le a morzsákat az asztalról.

– Ha még egyet kérdezel, tüstént ágyba duglak! – mondta Mary, s oly buzgón kezdte rendbe szedni a gyerekszobát, hogy inkább hasonlított fejkötős, kötényes forgószélhez, mint emberi teremtéshez.

– Hiába is kérdezed. Mindent tud, de semmit sem mond meg – sóhajtott Jane.

– Mit ér a tudás, ha az ember semmit sem mond meg másoknak? – dörmögte Michael, de olyan halkan, hogy Mary meg ne hallhassa valahogy.

Jane és Michael nem emlékeztek rá, hogy valaha is oly gyorsan ágyba dugták volna őket, mint ezen az estén. Mary nagyon korán eloltotta a lámpát, s oly gyorsan távozott, mintha a világ minden szele a hátába fújt volna.

De azért úgy rémlett nekik, hogy még semennyi idő sem telt el a távozása óta, amikor halk suttogást hallottak az ajtó felől.

– Siessetek, Jane, Michael – mondta a hang. – Kapjatok valamit magatokra, és siessetek. Meglepve, riadtan ugrottak ki az ágyból.

– Gyere – mondta Jane –, itt történik valami. – Azzal ruha után kezdett kutatni a sötétségben.

– Siessetek – mondta újra a hang.

– Jaj, istenem, nem találok egyebet, csak a matrózkalapomat meg egy pár kesztyűt – mondta Michael, s esze nélkül szaladgált a szobában, rángatta ki a fiókokat, tapogatta a polcokat.

– Jó lesz az is, kapd föl, nincs hideg, gyertek már!

Jane nem talált egyebet, csak John kabátkáját, de valahogy belepréselte a karját, s kinyitotta az ajtót. Nem volt ott senki, de mintha hallották volna, hogy valaki leszalad a lépcsőn. Jane és Michael utána. Az a valaki vagy valami folytonosan előttük haladt. Nem látták, de határozottan érezték, hogy vezeti őket, s folyton integet nekik, hogy menjenek utána. Egyszerre csak kinn voltak az utcán, s papucsuk csendesen csoszogott a kövezeten.

– Gyorsan! – siettette őket ismét a hang a legközelebbi sarokról, de amikor a sarkon befordultak, megint nem láttak semmit. Szaladni kezdtek, kézen fogva egymást, követték a hangot, utcákon, sikátorokon át, bolthajtásokon, parkokon keresztül, míg végre lihegve, lelkendezve megálltak egy forgókorlát előtt.

– Helyben vagytok – mondta a hang.

– De hol? – kérdezte Michael. Semmi válasz.

Jane megindult a forgókorlát felé, s kézen fogva húzta maga után Michaelt.

– Nézd csak – mondotta –, hát nem látod, hol vagyunk? Az állatkertben!

Fényes telihold ragyogott az égen. A hold világánál Michael szemügyre vette a vasrácsozatot, s keresztülnézett a rudak között. Hát persze! Milyen buta volt, hogy nem ismerte meg az állatkertet.

– De hogy jutunk be? – kérdezte. – Nincs pénzünk.

– Rendben van! – mondta bentről egy mély, dörmögő hang. – Nevezetes látogatók ma éjszaka ingyen léphetnek be. Tessék megtaszítani a kereket.

Jane és Michael megtaszították a forgókorlátot, s egy szempillantás alatt bejutottak rajta.

– Itt a jegyetek – mondta a dörmögő hang. Felnéztek, s látták, hogy egy óriási barna medve áll előttük sárgaréz gombos kabátban s a fején hegyes sapkával. A mancsában két rózsaszín jegy volt, s azt odanyújtotta a gyerekeknek.

– De hiszen a jegyet máskor mi szoktuk odaadni – mondta Jane.

– Máskor, az máskor van, ma mi adjuk a jegyet – mondta mosolyogva a medve. Michael figyelmesen megnézte a medvét.

– Emlékszem rád – mondta neki –, egyszer egy bödön mézet adtam neked.

– Az ám – mondta a medve. – Csak elfelejtetted levenni a födelét. Tudod, hogy több mint tíz napig kínlódtam vele? Máskor gondosabb légy ám!

– De mért nem vagy a ketrecedben? Mindig kieresztenek éjszakára? – kérdezte Michael.

– Nem, csak amikor a születésnap egybeesik a holdtöltével. De most bocsánatot kérek.

Dolgom van a kapunál. – Azzal a medve elfordult, s megint forgatni kezdte a forgókorlátot.

Jane és Michael jegyüket a kezükben tartva, beljebb mentek az állatkertbe. A telihold világánál tisztán láttak minden fát, virágot és cserjét, s világosan láthatták a házakat és ketreceket is.

– Úgy látszik, itt sok minden történik – jegyezte meg Michael.

És valóban sok minden történt. Állatok szaladgáltak a kert valamennyi útján, néha madarak társaságában, néha egyedül. Két farkas rohant el a gyerekek mellett, s mohón magyarázott valamit egy hatalmas gólyának, amely finomkodó, kényes mozdulatokkal tipegett közöttük.

Amint elhaladtak mellettük, Jane és Michael határozottan hallották ezeket a szavakat:

„születésnap” és „holdtölte”.

Valahol messze három teve bandukolt egymás mellett, s a közelükben egy hód meg egy amerikai keselyű társalgott. A gyerekeknek úgy rémlett, hogy valamennyien ugyanarról beszélnek.

– Vajon kinek a születésnapja lehet? – kérdezte Michael; de Jane csak ment előre, s valami különös látványra bámult.

Az elefánt tanyája mellett egy nagy, kövér úr járt föl és alá négykézláb, hátán pedig két kis egymás mellé rakott ülésen nyolc majom lovagolt.

– Hisz itt minden a feje tetején áll! – kiáltott fel Jane. Az öregúr dühösen nézett rá, amint elhaladt mellette.

– Feje tetején – mordult rá –, hogy én a fejem tetején állok? Dehogyis! Ez durva sértés! – s a nyolc majom vihogva kacagott.

– Ó, kérem, nem magáról beszéltem, hanem erről az egész dologról – magyarázgatta Jane, s utána sietett, hogy bocsánatot kérjen tőle. – Rendes napokon állatok hordozzák az embereket, most pedig ember hordozza az állatokat, így gondoltam.

De az öregúr töfögve, lihegve erősködött, hogy őt megsértették, s elnyargalt a hátán visítozó majmokkal.

Jane belátta, hogy hiába menne utána, hát megfogta Michael kezét, s továbbment.

Összerezzentek, amikor jóformán lábuk előtt szólalt meg egy hang:

– Gyertek csak ide! Ide be! Hadd látom, lebuktok-e a víz alá egy darab narancshéjért, amire semmi szükségetek nincs! – Keserű, haragos hang volt, s amint lenéztek, látták, hogy egy kis fekete fókától származik, amely gúnyosan nézett rájuk egy holdsütötte medencéből. – Gyertek csak, lássuk: hogy tetszik nektek ez a mulatság? – kérdezte.

– De – de – mi nem tudunk úszni – mondta Michael.

– Sajnálom – felelte a fóka. – Erre előbb kellett volna gondolni. Azzal sem törődik senki, hogy én tudok-e úszni vagy sem. No, mi az?

Ezt a kérdést egy másik fókához intézte, aki felbukkant a vízből, s valamit súgott a fülébe.

– Kicsoda? – kérdezte az első fóka. – Beszélj értelmesebben!

A második fóka ismét suttogni kezdett. Jane megértett ennyit: „nevezetes látogatók… barátai”

– de egyebet semmit. Az első fóka csalódottnak látszott, de azért elég udvariasan szólt Jane-hez és Michaelhoz: – Ó, bocsánatot kérek. Örülök a szerencsének. Bocsánatot kérek. – Azzal kinyújtotta az uszonyát, és lagymatagon kezet rázott velük. – Nézz a lábad elé, hé! – kiáltotta, amikor valami beleütközött Jane-be. Jane gyorsan megfordult, s kissé ijedten rezzent össze, mert egy óriási oroszlánt pillantott meg. Az oroszlán szeme felcsillant Jane láttára.

– Ó, izé – szólalt meg –, nem tudtam, hogy te vagy az! Ez a hely annyira zsúfolva van ma este, s én úgy el vagyok foglalva az emberek etetésével, hogy talán nem vigyáztam eléggé, hova lépek. Velem jöttök? Kár volna elmulasztani, hisz tudjátok.

– Talán leszel oly szíves odavezetni bennünket – mondta udvariasan Jane. Kissé bizonytalanul érezte magát az oroszlán társaságában, de az elég barátságosnak látszott. „És különben is – gondolta Jane –, ma minden fenekestül felfordult.”

– Végtelenül örülök! – mondta az oroszlán kissé kényeskedő hangon, s karját nyújtotta neki. Jane elfogadta, de maga mellett tartotta Michaelt, hogy az nagyobb biztonságban legyen. Olyan kövér kisfiú, s az oroszlán – gondolta – mégiscsak oroszlán…

– Szép a sörényem? – kérdezte az oroszlán, miközben továbbmentek. – Erre az alkalomra kisüttettem.

Jane odanézett. Látta, hogy az oroszlán sörényét gondosan kikenték-fenték és kigöndörítették.

– Nagyon szép – mondotta. – De hát nem különös, hogy egy oroszlán ilyesmivel törődik? Én azt hittem…

– Micsoda? Kedves kisasszonykám, az oroszlán, mint tudod, az állatok királya. Nem szabad, hogy a rangjáról megfeledkezzék. Ami engem illet, én éppen nem feledkezem meg róla. Szerintem az oroszlán mindig ügyeljen a külsejére, akárhol van is. Erre, erre!

És elülső mancsának kecses mozdulatával a nagy macskafélék házára mutatott, s bevezette őket.

Jane és Michael lélegzetüket visszafojtva nézték az eléjük táruló látványt. A nagy csarnok zsúfolásig tele volt állatokkal. Némelyik ráhajolt arra a nagy korlátra, amely a ketrecektől elválasztotta őket, mások a szemközt húzódó széksorokon álltak. Voltak ott párducok és leopárdok, farkasok, tigrisek és antilopok, majmok és sündisznók, kenguruk, zergék és zsiráfok s egy óriási csoport csupa sasból és keselyűből.

– Pompás, ugye? – mondta büszkén az oroszlán. – Éppen, mint a régi jó időkben, az őserdő mélyén. De gyerünk tovább, hogy jó helyet kapjunk.

Azzal utat tört a tömegen át, folyvást azt kiáltozva:

– Helyet, helyet! – s maga után vonszolta Jane-t és Michaelt.

Egyszerre egy kis rés támadt a csarnok közepe felé, s egy pillantást vethettek a ketrecekre.

– Nézd – mondta Michael nagyra látott szájjal –, hiszen a ketrecek tele vannak emberekkel!

Úgy is volt.

Az egyik ketrecben két magas, középkorú úriember járt fel és alá cilinderben és csíkos nadrágban, s mohón nézegetett ki a rácson, mintha várna valamit.

Egy másik ketrecben mindenféle nagyságú és korú gyerek, karon ülő babától fölfelé mászkált összevissza. Az állatok kívülről nagy érdeklődéssel nézték őket, s némelyik azzal próbálta megkacagtatni a gyerekeket, hogy mancsát vagy farkát bedugta a rácson. Egy zsiráf a többi állat feje fölött kinyújtotta hosszú nyakát, s engedte, hogy egy matrózruhás kisfiú az orrát megcsiklandozza.

Egy harmadik ketrecben három idősecske hölgy volt bezárva, akik esőköpenyt és kalucsnit viseltek. Egyikük kötögetett, de a másik kettő a rács mellett állt, kiáltozott az állatokra, s bökdöste őket esernyőjével.

– Gonosz vadállatok! Menjetek innét! A teámat akarom! – visította az egyik.

– Hát nem mulatságos? – mondták az állatok, s hangosan kacagtak rajta.

– Nézd csak, Jane! – mondta Michael a legtávolabbi ketrecre mutatva. – Csak nem…

– Bumm tengernagy! – mondta Jane meglepett arccal.

És csakugyan Bumm tengernagy volt. Fel és alá mászkált a ketrecében, köhögött, orrát fújta, s tajtékzott haragjában.

– A teremburáját! Mindenki a szivattyúkhoz! Föld, föld! Balra tarts! A teremburáját! – kiáltozta a tengernagy. Valahányszor közel jött a korláthoz, egy tigris enyhén megbökdöste botjával, s ettől még irtózatosabban káromkodott a tengernagy.

– De hogy kerültek ezek ide? – kérdezte Jane az oroszlánt.

– Eltévedtek – mondta az oroszlán. – Vagyis inkább itt ragadtak. Ezek azok az emberek, akik elácsorogtak, s bent maradtak kapuzárás után. Valahová csak be kellett dugni őket, hát itt tartjuk. Az ott veszélyes ám! Nemrégiben kis híja, hogy meg nem ölte a gondozóját. Ne menjetek a közelébe! – S azzal Bumm tengernagyra mutatott.

– Hátrább, kérem, hátrább! Ne tolakodjék! Álljon félre, kérem! – kiáltották különféle hangok.

– Ehe, most lesz az etetés! – mondta az oroszlán, s izgatottan tolakodott előre a tömegben. – Itt jönnek az őrök.

Négy barnamedve, mindegyik hegyes sapkában, talicskában tolta az ételt a kis folyosón végig, amely az állatokat a ketrecektől elválasztotta.

– Hátrább, hé! – kiáltották, ha valamelyik állat útjukba került. Aztán minden ketrecben kinyitottak egy kis ajtót, s hegyes villákon benyújtották az ételt.

Jane és Michael jól láthattak mindent egy párduc meg egy majom között. A kisbabákhoz tejesüveget dobtak be, s azok mohón megragadták apró kezecskéjükkel. Az idősebb gyerekek püspökkenyeret és diós kalácsot kapkodtak le a villákról, s mohón kezdtek falni. A kalucsnis hölgyek számára egész tálca vékony vajas kenyérről és korpás lisztből készült kalácsról gondoskodtak, a cilinderes urak pedig báránybordát és vaníliakrémet kaptak. Ezek, amint az ételüket megkapták, félrehúzódtak egy sarokba, zsebkendőt terítettek csíkos nadrágjukra, s hozzáláttak a falatozáshoz.

Egyszer csak, miközben az őrök végighaladtak a ketrecek mellett, izgatott lárma hallatszott.

– Ördög és pokol! Ti ezt ételnek meritek nevezni?! Egy hitvány darab marhahúst meg egy kis káposztát? Micsoda, még csokoládétorta sincs?! Gyalázat! Fel a horgonnyal! S hol a borocskám? A borocskám, ha mondom! Ide vele! Nem halljátok ott lent? Hol a tengernagy borocskája?

– Hallgassátok csak! Kezd megvadulni. Mondtam nektek, hogy ez az egy ember veszedelmes

– szólt az oroszlán.

Jane-nek és Michaelnak nem kellett megmondani, kiről van szó. Nagyon is jól tudták, hogyan szokott beszélni Bumm tengernagy.

– Nohát – mondta az oroszlán, amikor a csarnokban kezdett elülni a lárma –, úgy látszik, vége. És bocsássatok meg, de most mennem kell. Majd a nagy körtáncnál, remélem, találkozunk. Mindenesetre keresni foglak. – Az ajtóhoz kísérte őket, elbúcsúzott, s továbbódalgott, kigöndörített sörényét lobogtatva, aranysárga testére pedig fényes pettyeket festett a holdsugár.

– Kérem szépen! – kiáltott utána Jane. De már nem hallotta. – Szerettem volna megkérdezni tőle, hogy kiszabadulnak-e valaha ezek a szegény emberek. Hiszen megtörténhetett volna ez Johnnal vagy Barbarával, vagy akár velünk is. – Michael felé fordult, s észrevette, hogy a testvére nincs már mellette. Elkódorgott valamelyik úton, s amikor Jane utána szaladt, nagy beszélgetésben találta egy pingvinnel, amely egyik szárnya alatt nagy füzetet tartott, másik alatt óriási ceruzát. Tűnődve rágta a ceruza végét, amikor Jane odalépett hozzájuk.

– Nem tudom – mondta éppen Michael, nyilván valami kérdésre válaszolva.

A pingvin Jane-hez fordult:

– Te talán megmondhatnád nekem – szólította meg. – Mi rímel erre a szóra, hogy Mary? Nem írhatom azt, hogy „méri”, mert ezt a rímet már régen megcsinálták, s a versnek eredetinek kell lenni. Azt se mondd nekem, hogy „tündéri”, erre gondoltam már, de sehogy sem illik rá.

– Téri – mondta ragyogó arccal Michael.

– Ennek nincs értelme – jegyezte meg a pingvin.

– Mit szólnál ehhez: „dicséri”? – próbálkozott Jane.

– Hát – a pingvin elgondolkozott kissé. – Ez sem valami remek – mondta tűnődve. – Félek, hogy le kell mondanom a versről. Ünnepi költeményt próbáltam írni a Születésnapra. Azt hittem, hogy nagyon szép lesz, ha így kezdem:

Ó, Mary, Mary…

de aztán nem jutottam tovább. Nagyon bosszantó dolog. Egy pingvintől valami tudós költe-ményt várnak, nem szeretném kiábrándítani őket. Hát szóval, ne tartóztassatok. Folytatnom kell a verset. – Azzal elsietett, ceruzáját rágva s füzete fölé görnyedve.

– Nagyon zavaros ez a dolog – mondta Jane. – Vajon kinek a születésnapja lehet?

– Gyertek, gyertek! Azt hiszem, ti is tisztelegni akartok, hiszen Születésnap van meg miegymás – szólalt meg egy hang a hátuk mögött, s amint megfordultak, a barnamedvét látták, aki a kapunál jegyet adott nekik.

– Ó, természetesen – mondta Jane, azt gondolván, hogy legokosabb ezt mondani; de halvány sejtelme sem volt arról, hogy ki előtt akarnak ők tisztelegni.

A barnamedve karon fogta őket, s továbbvezette az úton. Érezték, amint meleg, puha bundája testükhöz dörzsölődik, s hallották, milyen dörmögő hang támad a gyomrában, amíg beszél.

– Itt vagyunk, itt vagyunk! – mondta a barnamedve, s megállt egy kis ház előtt, amelynek ablakai mind oly fényesen ki voltak világítva, hogy ha nincs holdvilágos éjszaka, azt hitte volna az ember, a nap süt. A medve kinyitotta az ajtót, s gyöngéden betuszkolta rajta a két gyereket.

A fény eleinte elvakította őket, de hamarosan megszokta a szemük, s látták, hogy a kígyók házában vannak. Minden ketrec nyitva volt, s a kígyók kijöttek – némelyik lustán össze-tekeredett nagy, pikkelyes csomóba, mások nesztelenül siklottak a padlón. A kígyók között egy tuskón, amelyet nyilván valamelyik ketrecből hoztak ki, Mary Poppins ült. Jane és Michael alig akart hinni a szemének.

– Két születésnapi vendég, nagysága – jelentette mély tisztelettel a barnamedve. A kígyók kíváncsian fordították fejüket a gyerekek felé. Mary Poppins nem mozdult. De beszélni beszélt.

– Hol a felsőkabátod, ha szabad kérdeznem? – szólította meg Michaelt bosszús arccal, de egy csöpp meglepetés nélkül. – Hát a te kalapod meg a kesztyűd?! – mordult rá Jane-re.

De mielőtt bármelyikük is felelhetett volna, nagy mozgolódás támadt a kígyók házában. – Psssszt! Psssszt!

A kígyók halk sziszegéssel farkuk hegyére álltak, s meghajoltak valami előtt, ami Jane és Michael háta mögött volt. A barnamedve lekapta hegyes sapkáját. Lassan felállt Mary Poppins is.

– Édes szívecském! Kedves szívecském! – mondta egy halk, finom, sziszegő hang. S a legnagyobb ketrecből lassú, puha, kígyózó mozdulatokkal előresiklott egy óriáskígyó. Kecsesen siklott el a hajladozó kígyók és a barnamedve mellett Mary Poppins felé. Amikor odaért, fölemelte hosszú, aranyos testének elülső felét. Fölnyújtotta pikkelyes, aranyos csuklyából kiemelkedő fejét, s gyöngéden megcsókolta előbb egyik arcán, aztán a másikon.

– Szép! – sziszegte lágyan. – Ez igazán kedvesz, igazán kedvesz. A születésznapod régóta nem eszett holdtöltére, szívecském. – Azzal megfordította fejét. – Üljetek le, kedveszeim – mondotta, s kegyesen bólintott a többi kígyó felé, akik e szó hallatára tisztességtudóan visszacsusszantak a padlóra, összegöngyölődtek, s mereven bámultak az óriáskígyóra és Mary Poppinsra.

Az óriáskígyó akkor Jane és Michael felé fordult, s a gyerekek kissé megborzongva vették észre, hogy az arca olyan kicsi, olyan összeaszott, amilyet még sohasem láttak életükben. Előreléptek egyet, mert különös, mély tekintetű szeme mintha vonzotta volna őket. Hosszú és keskeny volt ez a szem, sötét és álmos nézésű, s ennek a sötét álmosságnak a közepén éber fény csillogott, mint a gyémánt.

– Ha szabad kérdeznem, kik ezek? – kérdezte lágy, félelmes hangján, s fürkészően nézett a gyerekekre.

– Jane Banks kisasszony és Michael Banks úrfi, szolgálatjára – mondta nyersen a barnamedve, s érzett a hangján, hogy kissé meg van ijedve. – Az Ő barátai.

– Ó, az Ő barátai? Akkor iszten hozta őket. Üljetek le, kedveszeim.

Jane és Michael valahogy érezték, hogy királlyal állnak szemben – sokkal inkább, mint amikor az oroszlánnal találkoztak –, nagy nehezen elfordították szemüket ettől a parancsoló tekintettől, s körülnéztek, hogy valami ülőalkalmatosságot keressenek. A barnamedve úgy gondoskodott ülőhelyről, hogy letelepedett, s bozontos térdeire ültette őket.

Jane suttogva mondta:

– Ez úgy beszél, mintha valami nagy úr volna.

– Az is. Ő az ura a mi világunknak: a legbölcsebb és legfélelmesebb mindnyájunk között – mondta halkan, mély tisztelettel a barnamedve.

Az óriáskígyó mosolygott – hosszú, titokzatos mosolygással –, és Mary Poppinshoz fordult.

– Kedvesz rokon – szólalt meg barátságos sziszegéssel.

– Igazán rokona? – suttogta Michael.

– Első unokatestvére anyai ágon – súgta a barnamedve, mancsát szája elé tartva. – De most figyeljetek. Át fogja nyújtani a születésnapi emléket.

– Kedvesz rokon – ismételte az óriáskígyó –, régóta nem eszett már a születésznapod holdtöltére, ész rég nem ünnepelhettük eszt az eszeményt úgy, mint ma éjszaka. Így hát ráértem, hogy megfontolász tárgyává tegyem a születésznapi emlék kérdészét. Ész elhatároztam – itt szünetet tartott, s a kígyók házában csak annak nesze hallatszott, hogy a jelenlevő sok mindenféle teremtés visszafojtotta a lélegzetét –, hogy legjobb lesz, ha egyik bőrömet ajándékozom neked.

– Igazán, kedves rokon, túlságosan is jó vagy – szólalt meg Mary Poppins, de az óriáskígyó fölpuffasztotta csuklyáját, s csendre intette.

– Szó szincs róla, szó szincs róla, tudod, hogy időnként vedleni szoktam, egy bőrrel több vagy kevesebb, nem szokat jelent nekem. Avagy nem vagyok-e?… – Ismét szünetet tartott, s körülnézett.

– Az őszerdő ura – sziszegték egy szívvel-lélekkel a kígyók, mintha a kérdés meg a felelet egy jól ismert szertartás része volna.

Az óriáskígyó bólintott.

– Szép – mondta –, hogy amit én helyesznek találok, azt ti isz helyeszlitek. Elég csekély ajándék ez, édesz Mary, de lehet belőle övet vagy cipőt, vagy akár kalapszalagot csináltatni – az ilyeszmi mindig hasznosz lehet.

Azzal csöndesen ringatózni kezdett, s Jane és Michael úgy látták, hogy testén apró hullámok futnak végig, farkától fejéig. Egyszerre csak hosszú, dugóhúzó módjára csavarodó ugrást tett, aranyos külső bőre a padlón hevert, s a helyében új ruhát viselt csillogó ezüstből.

– Várj! – mondta az óriáskígyó, amikor Mary Poppins lehajolt, hogy a bőrt fölemelje. – Köszöntőt isz írok rá. – Azzal a farkát gyorsan végigjártatta levetett bőrén, az aranyszínű lapot ügyesen kör alakba hajlította, átdugta rajta a fejét, mintha korona volna, s kegyesen odanyújtotta Mary Poppinsnak. Az meghajolva vette át.

– Nem is tudom, hogyan köszönjem meg – szólalt meg Mary, s azzal el is hallgatott. Nyilván nagyon tetszett neki az ajándék, mert összevissza forgatta ujjai közt a bőrt, s bámulva nézegette.

– Meg ne próbáld – mondta az óriáskígyó. – Psssszt! – folytatta aztán, s csuklyáját úgy kiterjesztette, mintha fülelne vele. – Nem a nagy körtánc jelét hallom?

Mindenki fülelni kezdett. Csengettyűszó hallatszott, s egy mély, dörgő hang mind közelebbről kiáltotta:

– Nagy körtánc, nagy körtánc! Mindenki középre, következik a nagy körtánc és a befejezés! Gyerünk, gyerünk! Mindenki álljon készen a nagy körtáncra!

– Gondoltam – mondta mosolyogva az óriáskígyó. – Menned kell, édeszem. Várnak rád, hogy foglald el helyedet a középen. Iszten veled a következő születésznapodig. – Azzal fölemelke-dett, mint előbb, s könnyedén megcsókolta Mary Poppins mindkét arcát.

– Sziessz! – mondta az óriáskígyó. – Én majd vigyázok kisz barátaidra.

Jane és Michael észrevették, hogy a barnamedve mozgolódik alattuk, hát felálltak. Érezték, hogy a lábuk mellett valamennyi kígyó csúszva és facsarogva igyekszik kifelé a kígyók házából. Mary Poppins szertartásosan meghajolt az Óriáskígyó felé, s hátra sem pillantva a gyerekekre, a nagy zöld gyepen keresztül rohanni kezdett az állatkert közepére.

– Távozhatsz – szólt az óriáskígyó a barnamedvéhez, az pedig alázatosan meghajolt, és sapkáját mancsában tartva odarohant, ahol a többi állat mind Mary Poppins köré gyülekezett.

– Akartok velem jönni? – kérdezte az óriáskígyó Jane-től és Michaeltól. Válaszra sem várva közéjük csusszant, és csuklyája mozdulatával értésükre adta, hogy induljanak meg mellette. – Megkezdődött – mondotta és sziszegett gyönyörűségében.

S a hangos kiáltásokból, amik most a gyep felől hallatszottak, a gyerekek kitalálhatták, hogy a nagy körtáncot gondolta. Amint közelebb értek, hallották az állatok éneklését, kiáltozását, s egyszerre csak meglátták, hogy leopárdok és oroszlánok, hódok és tevék, medvék, darvak, antilopok s még sok egyéb állat mind körben áll Mary Poppins körül. Aztán mozogni kezdtek az állatok, vadul kiáltozták őserdőből hozott dalaikat; kiugrottak a körből, beugrottak a körbe, s úgy nyújtogatták egymásnak mancsukat vagy szárnyukat, mint a francia négyesben szokás.

Egy csipegő hang messze túlszárnyalta a többit:

Ó, Mary, Mary

szívemet kéri,

nekiadom!

S látták, amint táncolva közeledett a pingvin, libegtette kurta szárnyait, s vígan énekelt.

Meglátta őket, meghajolt az óriáskígyó előtt, s felkiáltott:

– Megvan! Hallották, mit énekeltem? Persze nem tökéletes. A harmadik sor nem rímel. De azért megjárja, megjárja! – Azzal tovább-bukdácsolt, s odanyújtotta szárnyát egy leopárdnak.

Jane és Michael nézték a táncot, az óriáskígyó titokzatosan táncolt, s lehajolt, hogy mancsába fogja egy brazíliai fácán szárnyát; Jane félénken megpróbálta szóba foglalni az érzéseit.

– Azt hittem, felség – szólalt meg, de aztán elakadt, zavarba jött, s nem tudta, kimondja-e vagy se.

– Beszélj, édeszem – mondta az óriáskígyó. – Mit gondoltál?

– Hát azt, hogy oroszlánok és madarak, tigrisek és apró állatok…

Az óriáskígyó kisegítette:

– Azt hitted, hogy ezek természettől fogva ellenszégei egymásznak, hogy az oroszlán okvetlenül megeszi a madarat, ha útjába kerül, a tigrisz a nyulat – ugye?

Jane elpirult és rábólintott.

– Igazad lehet. Lehetszégesz. Csakhogy nem a Születésznapon – mondta az óriáskígyó. – Ma eszte a kicsi nem szolgája a nagynak, és a nagy védelmezi a kicsit. Még én isz – itt kissé elhallgatott, mintha mélyen gondolkozott volna –, még én isz összetalálkozhatom egy libával anélkül, hogy az ebédemre gondolnék – ilyenkor. Ész különben isz – folytatta, beszéd közben egyre nyújtogatva félelmes kis villás nyelvét –, meglehet, hogy végeredményben egyre megy, akár eszik valaki, akár őt eszik meg. Bölcsesszégem azt mondja nekem, hogy valószínűleg így van. Valamennyien ugyanabból az anyagból valók vagyunk: mi, az őszerdő gyermekei ész ti, a városz gyermekei. Ugyanazokból az alkotórészekből vagyunk összetéve – a fa a fejünk fölött, a kő a lábunk alatt, a madár, a vadállat, a csillag –, egyek vagyunk mind, egy cél felé haladunk. Emlékezzél erre, amikor engem már rég elfelejtettél, kedveszem.

– De hogy lehet a fa – kő? A madár – az nem én, Jane nem tigris – mondta csökönyösen Michael.

– Azt hiszed, hogy nem? – szólalt meg újra az óriáskígyó sziszegő hangja. – Nézd csak! – S fejével az előttük mozgó tömeg felé bökött. Madarak és négylábúak együtt ringatództak most, szorosan körülfogva Mary Poppinst, aki csöndesen ingadozott jobbra-balra. Előre meg hátra himbálódzott a tömeg, egy taktusra, mint az óra ingája. Még a fák is szelíden lehajtották és felemelték ágaikat, a hold pedig úgy ringott az égen, mint hajó a tengeren.

– Madár ész vadállat, kő ész csillag – mind egyek vagyunk, mind egyek – suttogta az Óriáskígyó, s csöndesen maga köré csavarta csuklyáját, miközben maga is himbálódzott a gyerekek között. – Gyermek, kígyó, csillag, hegy – minden egy, minden egy.

A sziszegő hang egyre lágyabb lett. A ringatódzó állatok kiáltásai halkabban, homályosabban hallatszottak. Jane és Michael, ahogy hallgatták, érezték, hogy maguk is csöndesen ringatódznak – vagy mintha ringatnák őket…

Szelíd, elárnyékolt fény esett az arcukra.

– Alusznak, álmodnak mind a ketten – mondta egy suttogó hang. Az óriáskígyó hangja volt-e, vagy anyusé, amint megigazgatta a paplanukat, a gyerekszobába tett rendes, éjszakai körútján?

– Jó. – A barnamedve dörmögte ezt vagy Banks papa?

Jane és Michael csak ringatódzott, himbálódzott, de nem tudta megmondani… nem tudta megmondani…

– Olyan furcsát álmodtam az éjszaka – mondta Jane, miközben reggelinél cukrot szórt a zabkására. – Azt álmodtam, hogy az állatkertben vagyunk, és Marynek születésnapja volt, s a ketrecekben állatok helyett emberek voltak, s az állatok mind szabadon jártak…

– De hiszen ez az én álmom! Én is ezt álmodtam – mondta Michael erősen meglepődött arccal.

– Nem álmodhattuk mind a ketten ugyanazt – mondotta Jane. – Bizonyosan tudod? Emlékszel az oroszlánra, aki kigöndörítette a sörényét, meg a fókára, aki azt akarta, hogy…

– Narancshéjért a víz alá bukjunk – mondta Michael. – Hát persze hogy emlékszem! Meg a kisbabákra a ketrecben, meg a pingvinre, aki nem tudott rímet találni, meg az óriáskígyóra…

– Akkor ez egyáltalán nem lehetett álom – mondta nyomatékosan Jane. – Okvetlenül igaz volt. Ha pedig igaz volt… – s kíváncsian nézett Maryre, aki éppen a tejet forralta.

– Mary, kérem – mondotta –, lehet az, hogy Michael meg én ugyanazt álmodtuk?

– Ugyan, eredjetek már az álmaitokkal – mondta Mary, és szippantott egyet. – Tessék megenni a zabkását, különben nem kaptok vajas pirítóst.

De Jane-t nem lehetett lerázni. Mindenáron tudni akarta.

– Mary – szólalt meg újra, s keményen a szemébe nézett –, nem járt maga ma éjjel az állatkertben?

Mary eltátotta a száját.

– Az állatkertben? Én, az állatkertben, éjszaka?! Én?! Egy csendes, rendes lány, aki tudja, mi illik, mi nem?

– Ott volt, vagy nem? – erősködött Jane.

– Persze hogy nem – micsoda gondolat! – mondta Mary Poppins. – Nagyon szeretném, ha megennéd a zabkását, és nem beszélnél szamárságokat.

Jane tejet töltött magának.

– Akkor hát mégiscsak álom lehetett – mondotta.

De Michael tátott szájjal bámult Maryre, aki most éppen kenyeret pirított.

– Jane – mondta éles suttogással –, nézz csak oda! – Maryre mutatott, s Jane is látta, hogy mit mutat rajta.

Mary Poppins derekán aranypikkelyes kígyóbőrből készült öv volt, s azon girbegurba, kígyózó írással: Állatkerti emlék.

XI. KARÁCSONYI VÁSÁRLÁS

– Hószagot érzek – mondta Jane, amint kiszálltak az autóbuszból.

– Én karácsonyfa-szagot – mondta Michael.

– Én sülthal-szagot – mondta Mary Poppins.

Aztán nem értek rá semmiféle szagot érezni, mert az autóbusz a Világ Legnagyobb Boltja előtt állt meg, s mind a hárman beléptek oda, hogy a karácsonyi vásárlásokat elvégezzék.

– Szabad előbb a kirakatokat nézegetni? – kérdezte Michael izgatottan ugrálva fél lábán.

– Nem bánom – felelte meglepő szelídséggel Mary. Azazhogy Jane és Michael nem is lepődtek meg olyan nagyon, mert tudták, hogy Mary Poppins semmit sem szeret annyira, mint kirakatokat nézegetni. Tudták azt is, hogy amíg ők a játékokat, könyveket, magyalfaágakat és szilvatortákat nézegetik, Mary semmi egyebet nem lát, mint saját maga visszatükröződő képét.

– Nézd, repülőgépek! – mondta Michael, amint megálltak egy kirakat előtt, ahol drótra akasztott játék repülőgépek keringtek a levegőben.

– És ide nézz! – mondta Jane. – Két pici fekete baba egy bölcsőben; mit gondolsz, csokoládéból vannak vagy porcelánból?

„Nézd csak magadat” – mondta magában Mary Poppins, akinek feltűnt, hogy milyen szép a prémmel szegett új kesztyűje. Ez volt az első pár ilyen kesztyűje életében, s azt hitte, soha el nem unja a kirakatok üvegében nézegetni, amikor rajta van a kezén. Amint a kesztyű tükörképét alaposan megnézte, gondosan megvizsgálta egész alakját – kabátját, kalapját, kendőjét, cipőjét s benne saját magát –, s azt gondolta, hogy mindent összevéve, sohasem látott még ilyen finom és előkelő teremtést.

De hát tudta, hogy a téli délután rövid, s uzsonnára otthon kell lenniük. Így hát sóhajtva elszakadt gyönyörűséges tükörképétől.

– Most már bemegyünk – mondta, s Jane és Michael nagy bosszúságára sokáig elidőzött a rövidáruosztályon, s hosszas fontolgatás után kiválasztott egy gombolyag fekete pamutot.

– A játékosztály arrafelé van – emlékeztette Michael.

– Köszönöm, tudom, ne mutogass – mondotta, s kétségbeejtő lassúsággal fizette ki a számláját.

De végre is ott voltak Karácsony Apó birodalmában, s nagy fejtörést okoztak neki: hogyan segítsen az ajándékokat kiválogatni.

– Ez nagyon jó volna apusnak – mondta Michael, s kiválasztott egy rugós szerkezetű vonatot, külön jelzőkészülékkel. – Majd én vigyázok rá helyette, amikor bemegy a Citybe.

– Azt hiszem, én ezt veszem meg anyusnak – mondta Jane, s tolni kezdett egy kis babakocsit, amelyről bizonyosan tudta, hogy anyusnak mindig szüksége volt rá –, talán néha kölcsönadja majd nekem.

Aztán Michael kiválasztott a két iker számára egy-egy csomag hajtűt, anyusnak egy fémépítő játékot, Robertson Aynek kis cölöpverőgépet, egy pápaszemet Ellennek, akinek kitűnő szeme volt, s néhány pár cipőfűzőt Brill néninek, aki mindig papucsban járt.

Jane némi habozás után végre elhatározta, hogy apusnak legjobb lesz egy fehér ingelőt venni, s megvette a Robinsont az ikreknek, hogy olvassák, ha majd nagyobbak lesznek.

– Addig én magam olvashatom mondotta –, bizonyosan kölcsönadják nekem.

Aztán Mary Poppins elegyedett nagy vitába Karácsony Apóval egy darab szappan fölött.

– Miért ne venne rózsaszappant? – kérdezte Karácsony Apó, aki igyekezett segítségére lenni, s aggódó arccal nézett Maryre, mert az meglehetős kurtán felelgetett neki.

– Jobb szeretem az ibolyaszappant – mondta gőgösen, s abból vett egy darabot. – Uramisten – kiáltotta, s megsimogatta a prémet a jobb kesztyűjén –, nem mondatnám kétszer, ha valaki egy csésze teával kínálna meg.

– Talán bizony háromszor – mondatná kottyantott közbe Michael.

– Semmi szükség a szellemességedre – mondta Mary olyan hangon, hogy Michael elszégyellte magát. – S különben is, ideje hazamenni.

Tessék! Éppen azt a szót mondta ki, amit legkevésbé vártak tőle. De hát mindig ilyen volt ez a Mary.

– Csak öt percig maradjunk még – könyörgött Jane.

– Igazán, Mary! Olyan jól áll magának az új kesztyű – mondta hízelkedve Michael. De bármennyire is tetszett Marynek ez a hízelgés, nem fogott rajta.

– Nem – mondta, s a kijárat felé kezdett lépkedni.

„Istenem – mondta magában Michael, miközben súlyos csomagjaival botorkálva utána ment –, csak egyszer tudna igent mondani”!

De Mary továbbsietett, kénytelenek voltak vele tartani. Mögöttük integetett Karácsony Apó, s a karácsonyfán a Tündérkirálynő meg a többi baba szomorúan mosolyogva mondta: „Vigyen már haza valaki!” A repülőgépek mind csapkodtak a szárnyukkal, s madárhangon csipogták: „Hadd röpüljek!”

Jane és Michael elsiettek, hallani sem akarták ezeket a varázsos hangokat, s úgy érezték, hogy a játékosztályon eltöltött idő oktalanul és kegyetlenül rövid volt.

Aztán, amikor a kijáratig jutottak, valami csudálatos dolog történt.

Éppen ki akartak lépni a forgó üvegajtón, amikor az utcáról ugrálva rohant arrafelé egy gyermek.

– Nézz oda! – kiáltott fel egyszerre Jane és Michael.

– Istenem uram, ne hagyj el! – kiáltotta Mary, s megállt, mintha földbe gyökeredzett volna a lába.

Nem is csoda, mert a gyermeken úgyszólván semmi ruha nem volt, csak valami könnyű, pókhálószerű kék szövet – olyan, mintha az égről szakította volna le, hogy csupasz teste köré csavarja.

Nyilvánvaló volt, hogy nem sok forgóajtót láthatott életében, mert kerengett, forgott benne, taszította maga előtt, hogy gyorsabban forogjon, s felkacagott, amikor az ajtó szára elkapta, s pörögve vitte körbe-körbe. Aztán hirtelen apró, gyors mozdulattal kiszabadította magát, elugrott az ajtótól, s földet ért a boltban.

Lábujjhegyen állt meg, s erre-arra forgatta a fejét, mintha valakit keresne. Megvillant az arcán az öröm, amikor megpillantotta Jane-t, Michaelt és Maryt, akik félig elrejtőzve álltak egy óriási karácsonyfa mögött. Örvendezve szaladt feléjük.

– Hát itt vagytok! Köszönöm, hogy megvártatok. Félek, hogy elkéstem egy kicsit – mondta a gyermek két ragyogó karját kinyújtva Jane és Michael felé. – No, örültök-e, hogy láttok? – kérdezte fejét félrehajtva. – Mondjátok gyorsan, hogy igen!

– Persze hogy örülünk – mondta Jane mosolyogva, mert úgy érezte, hogy mindenki örülhet egy ilyen ragyogó, boldog teremtés láttára. – De hát ki vagy? – kérdezte kíváncsian.

– Hogy hívnak? – szólalt meg Michael, és rábámult.

– Ki vagyok? Hogy hívnak? Csak nem akarjátok azt mondani, hogy nem ismertek? Ó, igazán, igazán… – A gyermeken meglátszott a meglepetés és csalódás. Hirtelen Mary felé fordult és rámutatott. – Ez bezzeg ismer. Ugye? Tudom, hogy ismersz.

Mary arcára különös kifejezés telepedett. Jane és Michael kék lángokat láttak a szemében, mintha visszatükrözné a gyermek ruhájának kék színét és ragyogását.

– Ugyebár, ugyebár – suttogta –, Mmel kezdődik? A gyermek örvendezve kezdett fél lábon ugrálni.

– Hát persze – tudod te jól. M-A-J-A. Maja vagyok. – Ismét Jane-hez és Michaelhoz fordult: – Most már rám ismertek, ugye? Én vagyok a Fiastyúk második csillaga. Elektra, a legidősebb nem jöhetett, mert Meropét dajkálja. Meropé a kisbaba, s közben vagyunk mi öten – csupa lányok. Anyuskánk eleinte nagyon csalódottnak érezte magát, amiért nem fia született, de most már nem bánja.

A gyermek táncolt néhány lépést, aztán újrakezdte izgatott hangocskáján:

– Ó, Jane, Michael, gyakran figyeltelek benneteket az égből, s most valósággal beszélhetek veletek! Ismerlek ízről ízre. Michael nem szereti, ha kefélik a haját, Jane pedig egy rigótojást őriz egy kis lekvárosüvegben a kandalló párkányán. Apuskátok kopaszodni kezd a feje búbján. Nagyon szeretem. Ő mutatott be egymásnak – nem emlékeztek? Tavaly nyáron azt mondta egy este: „Nézzétek, gyerekek, az ott a Fiastyúk. Összesen hét csillag, a legkisebbek az égen. Van köztük egy, amelyiket látni sem lehet.” Persze ő Meropéra gondolt. Meropé még most is nagyon kicsi, nem maradhat fönn egész éjszaka. Ilyen kisbabát korán kell lefektetni. Odafönt némelyek Kis Nővéreknek hívnak bennünket, néha meg Hét Galambnak, de Orion csak így szólít: „Hé, leányok” – s elvisz magával vadászni.

– De hát mit csinálsz itt? – kérdezte Michael még mindig meglepetten.

Maja elnevette magát.

– Kérdezd meg Maryt, ő bizonyosan tudja.

– Mondja meg, Mary – könyörgött Jane.

– Hát – mondta éles hangon Mary –, gondolom nem ti vagytok az egyetlenek a világon, akik karácsonykor vásárolni akarnak…

– Ez az – sikkantott fel gyönyörűségében Maja. – Tökéletesen igaza van. Azért jöttem le, hogy mindenkinek játékot vegyek odafönt. Tudjátok, nem jöhetünk le valami gyakran, mert sok a dolgunk: mi csináljuk és mi gyűjtjük raktárba a tavaszi esőt. Ez a Fiastyúk csillagainak a feladata. De sorsot húztunk, s én voltam a nyertes. Ugye, nagyszerű?

Boldogan feszítette ki a mellét.

– No, gyerünk. Nem maradhatok soká. Ti pedig gyertek vissza, és segítsetek nekem választani.

Körültáncolta őket, hol egyikhez, hol másikhoz szaladt, s visszaterelte a játékosztályra.

Amerre mentek, a sok vásárló megállt, rájuk bámult, s elejtette a csomagjait csodálkozásában.

– Hogy fázhat ez a gyerek! Mi is járhat az ilyen szülők eszében! – mondták az anyák, hirtelen szelídre, gyöngédre vált hangon.

– Igazán – mondták az apák –, ilyesmit nem volna szabad megengedni. Ezt kiírom az újságba!

– s a hangjuk idegenszerűen nyerssé, csikorgóssá vált.

Különösen viselkedtek a bolti őrök is. Amikor a kis csapat elhaladt mellettük, úgy hajoltak meg Maja előtt, mintha királynő lett volna.

De sem Jane, sem Michael, sem Mary, sem Maja nem látott, nem hallott semmi különöset.

Túlságosan elfoglalta őket különös kalandjuk.

– Itt vagyunk! – kiáltott fel Maja, amint belibbent a játékosztályra. – No, mit válasszunk? Egy segéd összerezzent, s mély tisztelettel meghajolt, amint megpillantotta.

– Szeretnék valamit mindegyik nővéremnek: hatan vagyunk összesen. Kérem, segítsen nekem

– mondta Maja, és rámosolygott.

– Készségesen, nagysád – mondta udvariasan a segéd.

– Először is nénémnek – mondta Maja. – Ő nagyon házias. Mit szólna ehhez a kis tűzhelyhez ezüstserpenyőkkel? Igen, ez jó lesz. Meg ezt a csíkos nyelű seprűt is megveszem. Annyi bajunk van a csillagporral – örülni fog, ha ezzel söpörgetheti.

A segéd elkezdte színes papírba csomagolni a holmikat.

– Na, most Taigetának. Az szeret táncolni. Mit gondolsz, Jane, jó volna neki egy ugrókötél? Kérem, gondosan kötözze össze – szólt a segédhez. – Nagyon messzire viszem.

Tovább röpködött a játékok közt, meg nem állt egy pillanatra sem, s olyan könnyű, kéken sugárzó lépésekkel járt, mintha most is az égen ragyogna.

Mary, Jane meg Michael a szemüket sem tudták levenni róla, amint egyiktől a másikhoz szökkent, hogy tanácsukat kérje.

– Aztán itt van Alcione. Nehéz kérdés. Csöndes, mélázó teremtés, és úgy tesz, mintha sohasem kellene neki semmi. Talán könyvet vegyünk, Mary? Micsoda család ez itt – a Svájci Robinsonok? Azt hiszem, ez tetszeni fog neki. Ha nem, akkor is nézegetheti a képeket. Csomagolja be!

Odanyújtotta a könyvet a segédnek.

– Hogy Celenónak mi kell, azt tudom – folytatta. – Egy karika. Napközben végigkergetheti az égen, éjszaka pedig körben forgathatja maga körül. Ez a piros-kék színű tetszeni fog neki.

A segéd újra meghajolt, s kezdte becsomagolni a karikát.

– No, most már csak a két kicsike van hátra. Mit ajánlanál Steropé számára, Michael?

– Talán egy csigát – mondta Michael komolyan fontolgatva a kérdést.

– Búgócsigát? Nagyszerű gondolat! Örülni fog, ha elnézheti, amint búgva végigforog az égen. S mit ajánlanál Meropének, a kisbabának, Jane?

– Johnnak és Barbarának – mondta félénken Jane – kis gumikacsái vannak.

Maja felsikkantott gyönyörűségében, s nagyot ugrott.

– Ó, milyen okos vagy te, Jane! Erre sohase gondoltam volna. Kérek Meropénak egy gumikacsát: kék legyen és sárga a szeme.

A segéd összekötözte a csomagokat, Maja pedig körülötte szaladgált, segített a papírt összehajtani, megrángatta a zsineget, hogy lássa, erősen össze van-e kötve.

– Jól van – mondta végül. – Nem szeretnék ám semmit elpotyogtatni.

Michael, aki megjelenése pillanatától fogva állandóan rábámult, most megfordult, s félhangon odasúgta Marynek:

– De hiszen nincs erszény nála. Ki fizeti meg ezt a sok játékot?

– Az nem a te dolgod – horkant rá Mary. – És sugdosódni különben is illetlenség. – Azzal buzgón kotorászni kezdett a zsebében.

– Mit mondtál? – kérdezte Maja csodálkozástól kerekre nyílt szemmel. – Fizetni? Senki sem fizet. Itt nem fizetnek semmiért, ugye?

Ragyogó tekintetét a segéd felé fordította.

– Egy pennyt se, nagysád – jelentette ki a segéd udvariasan, azzal kezébe adta a csomagokat, s újra meghajolt.

– Gondoltam is, hogy nem. Látod – mondta Michaelhoz fordulva –, az egész karácsonyban az a fontos, hogy ajándékot adjon az ember. Különben mivel is fizetnék? Nekünk nincs pénzünk odafönn. – És felkacagott erre a puszta gondolatra is. – No, most menjünk el folytatta, s karon fogta Michaelt. – Mindnyájunknak haza kell menni. Későre jár az idő, s hallottam, amikor anyátok azt mondta, hogy uzsonnára otthon legyetek. Mellesleg nekem is vissza kell mennem. Gyertek! – Maga után vonta Michaelt és Jane-t meg Mary Poppinst, végigvezette őket a bolton s ki a forgóajtón.

Odakünn hirtelen megszólalt Jane:

– De neki nincs semmi ajándéka. A többieknek mind vásárolt valamit, magának semmit. Majának nincs karácsonyi ajándéka! – S gyorsan kutatni kezdett a nála levő csomagok között: mit adhatna oda Majának.

Mary Poppins gyors pillantást vetett a mellette levő kirakatüvegbe. Látta csillogva vissza-verődő képét: előkelő volt, érdekes volt, kalapja egyenesen állt, kabátja szépen kivasalva, új kesztyűje tökéletesen kiegészítette a hatást.

– Ne törődj azzal – szólt Jane-hez legélesebb hangján. Közben levetette új kesztyűjét, s felhúzta Maja kezére. – Nesze – mondta nyersen. – Hideg van ma, jó lesz neked.

Maja ránézett a kesztyűre, amely olyan nagy volt neki, hogy szinte üresen lógott a kezén. Nem szólt semmit, csak odalépett Maryhez, kinyújtotta vékony karját, Mary nyaka köré fonta, s megcsókolta az arcát. Hosszú pillantást váltottak egymással; úgy mosolyogtak, ahogy azok szoktak, akik értik egymást. Aztán megfordult Maja, s kezével könnyedén megérintette Jane és Michael arcát. Egy pillanatra körben álltak mindannyian a széles utcasarkon, s úgy néztek egymásra, mint akiket elvarázsoltak.

– Olyan boldog voltam – mondta lágy hangon Maja, elsőnek törve meg a csendet. – Ugye, nem fogtok elfelejteni?

A gyerekek fejüket rázták.

– Isten veletek – mondta Maja.

– Isten veled – mondták ők is, ámbár megfájdította szívüket ez a szó.

Aztán Maja nyugodt egyensúlyban lábujjhegyre állt, fölemelte karját, s a levegőbe ugrott. Elkezdett járni a levegőben, mind magasabbra hágva, mintha a szürke égbe láthatatlan lépcső vezetett volna. Útközben integetett nekik, s ők hárman visszaintegettek.

– No né, mi történik itt? – kérdezte valaki a közelükben.

– Ez lehetetlen! – mondta egy másik hang.

– Szemtelenség! – kiáltotta egy harmadik. Mert már egész tömeg csődült össze, s bámulták a különös látványt: Maja hazatérését.

Egy rendőr utat tört magának a tolongásban, s gumibotjával kergette szét az embereket.

– Nono, mi az? Baleset vagy mi?

Aztán fölnézett ő is arra, amerre a többiek.

– Hé! – kiáltott fel, s haragosan rázta öklét Maja felé. – Jössz le tüstént?! Mit csinálsz odafönn? Feltartóztatod a közlekedést meg mi. Gyere le! Ilyesmit nem lehet tűrni nyilvános helyen. Nem istentől való dolog ez!

Messziről hallották Maja kacagását, s látták, hogy valami fényes dolog kicsusszan a hóna alól.

Az ugrókötél volt. Hát mégiscsak kibomlott a csomag.

Egy percig látták még, amint fölfelé ugrált a levegőlépcsőn, aztán egy felhő eltakarta szemük elől. De azért tudták, hogy ott van mögötte, mert a felhő vastag, sötét szélén világosság tört keresztül.

– Nohát, mehetek a pokolba – mondta a rendőr fölfelé bámulva s fejét vakargatva a sisakja alatt.

– Mehetsz bizony! – mondta Mary Poppins olyan dühös horkantással, hogy mindenki más azt hitte volna: komolyan haragszik a rendőrre. De Jane-t és Michaelt nem tévesztette meg a horkantás. Mert láttak Mary szemében valamit – ha nem Maryről lett volna szó, ezt a valamit könnynek lehetett volna nevezni…

– Ki tudtunk volna mi ilyet találni? – kérdezte Michael, mikor otthon elbeszélték anyjuknak ezt a történetet.

– Talán – mondta Banks mama –, néha különös és szép dolgokat talál ki az ember, szívecském.

– De hát Mary kesztyűje? – mondta Jane. – Láttuk, amint odaadta Majának. Most pedig nem viseli. Hát mégiscsak igaz!

– Micsoda, Mary! – kiáltott fel Banks mama. – A prémmel szegett finom kesztyűjét, azt adta oda?

Mary Poppins szippantott egyet.

– A kesztyűm az enyém, s azt teszek vele, amit akarok – mondta gőgösen. Azzal megigazította a kalapját, s lement a konyhába uzsonnázni…

XII. NYUGATI SZÉL

Tavasz első napja volt.

Jane és Michael tüstént észrevették ezt, mert hallották, amint anyuskájuk énekelt fürdés közben, márpedig ezt minden évben csak ezen az egy napon szokta tenni.

Ezt a reggelt nem felejtették el soha. Azért sem, mert most először volt szabad lejönniük az ebédlőbe reggelizni, meg azért sem, mert Banks papa elvesztette fekete táskáját. Ilyenformán mindjárt két rendkívüli eseménnyel kezdődött a nap.

– Hol a táskám?! – kiáltozta Banks papa, körülszaladgálva az előcsarnokban, mint a farkát kergető kutyus.

Körbeszaladgált az egész ház népe – Ellen, Brill néni meg a gyerekek. Még Robertson Ay is megerőltette magát, s kétszer körüljárta az előcsarnokot. Végül Banks papa maga találta meg a táskát a dolgozószobájában, s magasan lobogtatta a kezében, mikor kirohant vele az előcsarnokba.

– Hát, kérem – szólalt meg, mintha prédikációba fogott volna –, a táskám mindig egy helyen szokott lenni. Itt az esernyőtartón. Ki vitte be a szobámba?! – kiáltotta.

– Te magad, drágám, amikor tegnap este kivetted belőle az adókönyvet – mondta Banks mama.

Banks papa olyan sértődött pillantást vetett rá, hogy a felesége azt kívánta, bárcsak ne lett volna olyan tapintatlan, s mondta volna inkább, hogy ő vitte be oda.

– Hrrrm – mondta Banks papa, keményen kifújva az orrát, s lekapta felöltőjét a fogasról. Már indult is vele a kapu felé.

– Hahó – kiáltott fel jobb hangulatban –, a papagájtulipán bimbózni kezd! – Kiment a kertbe, s beszippantotta a levegőt. – Hm, azt hiszem, nyugatról fúj a szél. – Elnézett Bumm tengernagy háza felé, amelynek tetején a távcső alakú szélkakas forgott. – Gondoltam – mondta. – A nyugati szél hozza ezt az időt. Süt a nap, balzsamos a levegő. Nem is viszek felöltőt.

Azzal felkapta táskáját, keménykalapját, s elsietett a Citybe.

– Hallottad, mit mondott? – kérdezte Michael, és megragadta Jane karját. Jane igenlően bólintott.

– Nyugatról fúj a szél – mondta lassan.

Egyik sem szólt többet, de mindegyiknek fejében motoszkált valami gondolat, melyet nagyon szerettek volna elhessegetni.

Hanem hát el is felejtették hamarosan, mert úgy látszott, mintha nem változott volna semmi, s a tavaszi napsugár olyan szépen ragyogta be a házat, hogy senkinek sem jutott eszébe: milyen jót tenne ennek a háznak egy kis meszelés meg új tapéta. Ellenkezőleg: valamennyien azt gondolták, hogy ez a legkülönb ház az egész Cseresznyefa utcában.

De ebéd után mindjárt megkezdődött a baj.

Jane lement a kertbe dolgozni Robertson Ayjel. Éppen elvetett már egy sor retekmagot, amikor nagy mozgolódást hallott a gyerekszoba felől és siető lépések kopogását a lépcsőn. Egyszerre csak megjelent az ajtóban Michael. Arca erősen kipirult, hangosan lihegett a futástól.

– Nézd, Jane, nézd! – kiáltotta, s kinyújtotta kezét. Mary Poppins iránytűje volt benne, s a lemez őrülten forgott a nyíl körül Michael reszkető kezében.

– Az iránytű? – kérdezte Jane, s kérdő pillantást vetett rá.

Michael egyszerre sírva fakadt.

– Nekem adta – szólt zokogva. – Azt mondta, most már egészen az enyém lehet. Jaj, ebből bizonyosan baj lesz! Itt valami készül! Azelőtt soha semmit sem adott nekem.

– Talán egyszer kedves akart lenni – mondta Jane, hogy megnyugtassa, de szíve mélyén éppoly nyugtalan volt, mint Michael. Igen jól tudta, hogy Mary Poppins sohasem vesztegette idejét kedveskedésre.

Márpedig akármilyen furcsa is, aznap délután Mary Poppins egy haragos szót sem ejtett. Igazában alig szólt egy szót is. Úgy látszott, nagyon mélyen gondolkozik, s ha valamit kérdeztek tőle, révedező hangon válaszolt. Végre Michael nem bírta már tovább.

– Ó, legyen már goromba, Mary! Legyen megint goromba! Egészen megváltozott. Úgy félek!

– És csakugyan, nehéz volt a szíve attól a gondolattól, hogy valami – nem tudta, micsoda –, valami készül a Cseresznyefa utca tizenhetes szám alatt.

– Ha keresed a bajt, meg is találod – vágott vissza Mary Poppins megszokott nyers hangján. Michael tüstént jobban kezdte érezni magát.

– Talán csak afféle érzés ez – mondta Jane-nek. – Lehet, hogy rendben van minden, s én csak képzelődöm; nem gondolod, Jane?

– Bizonyosan – mondta lassan Jane. De erősen gondolkozott, s nehéz volt a szíve.

Estefelé erősebbre vált a szél, s hirtelen rohamokkal támadott neki a háznak. Hangosan fütyörészve szaladgált végig a kéményeken, a repedéseken át besurrant az ablakok alá, s emelgette a szőnyeg sarkát a gyerekszobában. Mary Poppins megvacsoráztatta őket, és leszedte az asztalt, pontosan, rendesen helyre rakott mindent. Aztán rendbe szedte a gyerekszobát, s az állványra tette a vízmelegítő üstöt.

– Így ni! – mondta, s körülnézett a szobában, hogy rendben van-e minden. Egy pillanatig hallgatott. Aztán egyik kezét gyöngéden rátette Michael fejére, a másikat Jane vállára. – Most

– mondta – lemegyek, s leviszem a cipőket Robertson Aynek, hogy kitakarítsa. Viseljétek jól magatokat, amíg visszajövök. – Azzal kiment, és csöndesen behúzta maga után az ajtót.

Amint kilépett a szobából, hirtelen mind a ketten úgy érezték, hogy utána kellene rohanniuk, de valami mintha visszatartotta volna őket. Nyugton maradtak, s az asztalra könyökölve várták, hogy Mary visszajöjjön. Nem beszéltek, de mind a kettő szerette volna megnyugtatni a másikat.

– Milyen buták is vagyunk szólalt meg egyszerre Jane. – Hiszen rendben van minden. – De tudta, hogy ezt inkább Michael megnyugtatására mondta, s nem azért, mintha igaznak hinné.

A gyerekszoba órája hangosan ketyegett a kandalló párkányán. A tűz lobogott, pattogott, és lassan hamvadozni kezdett. Még mindig ott ültek az asztal mellett, és vártak.

Végre félénken megszólalt Michael:

– Ugye, nagyon rég elment már?

A szél fütyült, kiáltozott a házban, mintha válaszolni akart volna neki. Az óra ünnepélyesen ketyegett tovább.

Egyszerre csak megtörte valami a csendet: hangos csattanással becsapódott a ház kapuja.

– Michael! – kiáltott fel összerázkódva Jane.

– Jane! – kiáltott fel Michael, és sápadt arcára kiült az aggodalom. Hallgatóztak. Aztán az ablakhoz rohantak és kinéztek.

Mary Poppins odalent állt éppen a kapu előtt, kabátban, kalapban; egyik kezében táskáját, másikban ernyőjét tartotta. Vadul fújt körülötte a szél, szoknyáját rángatta, kalapját félretaszította. De Jane és Michael úgy vette észre, hogy Mary ezt sem bánja, mert úgy mosolyog, mintha ő meg a szél megértenék egymást.

Egy pillanatra megállt a kapu lépcsőjén, és visszanézett. Aztán gyors mozdulattal kinyitotta az ernyőjét, bár nem esett az eső, s kifeszítette a feje fölött.

A szél vad rikoltozással csusszant be az ernyő alá, s fölfelé nyomta, mintha ki akarná tépni Mary Poppins kezéből. De Mary erősen fogta, s a szél nyilván ezt is kívánta tőle, mert most magasabbra emelte az ernyőt a levegőbe. Maryt pedig fölemelte a földről. Könnyedén libegtette, úgyhogy lábujja éppen csak súrolta a kerti utat. Aztán keresztülemelte a külső kapun, s fölfelé sodorta az utcai cseresznyefák ágai felé.

– Elmegy, Jane, elmegy! – kiáltotta sírva Michael.

– Gyorsan! – kiáltotta Jane. – Az ikreket! Hadd lássák utoljára! – Most már mind a ketten bizonyosan tudták, hogy Mary örökre elment, mert megfordult a szél.

Mindegyik felkapott egy-egy ikret, s visszarohantak az ablakhoz. Mary most már magasan járt a levegőben, ellebegett a cseresznyefák s a háztetők fölött, fél kezével erősen belekapaszkodott az ernyőbe, másikban a táskáját tartotta.

Az ikrek csöndesen sírni kezdtek.

Jane és Michael szabad kezükkel kinyitották az ablakot, s egy utolsó erőfeszítéssel próbálták Mary röpülését megakasztani.

– Mary! – kiáltották. – Jöjjön vissza, Mary!

De Mary vagy nem hallotta, vagy nem akarta hallani. Mert továbbvitorlázott, fel a ködös, szeles levegőbe, míg végre átlibbent a domb túlsó oldalára, s a gyerekek nem láttak már egyebet, csak a vad, nyugati szélben nyögve hajladozó fákat…

– Hát megtette, amit mondott: addig maradt, amíg meg nem fordult a szél – mondta Jane, s szomorú sóhajtással fordult el az ablaktól. Visszavitte Johnt az ágyacskájába. Michael nem szólt semmit, de amikor ő is visszavitte és lefektette Barbarát, vigasztalanul szipogott.

– Kíváncsi vagyok – mondta Jane –, látjuk-e még valaha.

Egyszerre hangok hallatszottak a lépcsőházból.

– Gyerekek, gyerekek! – kiáltotta Banks mama, amint az ajtót rájuk nyitotta. – Gyerekek, nagy bosszúság ért. Mary Poppins elment.

– El – mondta Jane és Michael.

– Hát ti tudtátok? – kérdezte meglepetten Banks mama. – Mondta nektek, hogy el akar menni? Fejüket rázták, s Banks mama így folytatta: – Disznóság! Egyik percben itt van, másikban elmegy. Még csak bocsánatot sem kér. Egyszerűen azt mondja: „megyek” – és elmegy. Ennél szemtelenebb, közömbösebb, udvariatlanabb – no mi az, Michael? – Haragosan elhallgatott, mert Michael megragadta a szoknyáját, és rázni kezdte. – Mi az?!

– Mondta-e, hogy visszajön? – kiáltotta, s majd leverte anyust a lábáról. – Mondta vagy nem?

– Először is ne viselkedj úgy, mint egy vadember – mondta Banks mama, s kiszabadította magát Michael kezéből. – Nem emlékszem, hogy mit mondott, csak arra a szóra, hogy elmegy. De semmi esetre sem fogadom vissza, ha akarná se. Így itthagyni engem faképnél, minden segítség nélkül, felmondás nélkül!

– Ó, anyus! – mondta szemrehányó hangon Jane.

– Kegyetlen asszony vagy – mondta Michael, s ökölbe szorította kezét.

– De gyerekek! Igazán szégyellem magam miattatok! Még visszakívántok valakit, aki így bánt el az édesanyátokkal! Szégyen, gyalázat!

Jane sírva fakadt.

– Nekem senki sem kell ezen a világon, csak Mary! – mondta sírva Michael, s végigvetette magát a padlón.

– De gyerekek, gyerekek! Igazán nem értelek benneteket. Kérlek, viseljétek jól magatokat. Ma este senki sem maradhat veletek. Én vacsorára vagyok meghíva, Ellennek kimenője van, Kénytelen leszek Brill nénit felküldeni. – Azzal szórakozottan megcsókolta őket, elment, s homlokán töprengő ráncocska jelent meg…

– Soha ilyet! Elmegy, s így cserbenhagyja ezeket a szegény gyerekeket – mondta egy perccel később Brill néni, aki becsoszogott, és munkához látott. – Igenis, kőszíve van annak a lánynak, ne legyen Clara Brill a nevem, ha nem igaz. Csak magával törődött mindig, s még csak egy csipkekendőt vagy egy kalaptűt sem hagyott az embernek emlékül. Tessék fölkelni a padlóról, Michael úrfi! – folytatta hangos lihegéssel Brill néni. – Nem is tudom, hogy bírtuk ki ennyi ideig az affektálását meg a kényeskedését. Hű, mennyi gombod van, Jane! No, állj nyugodtan, Michael, hagyd, hogy levetkőztesselek. Csúnya is volt. Nem akadt azon semmi néznivaló. Igazán, ha mindent meggondol az ember, nem tudom, nem jártunk-e jobban. Hol a hálóinged, Jane? Ejnye, mi ez itt a párnád alatt?

És Brill néni kihúzott a párna alól egy csinos kis csomagot.

– Mi az? Adja ide, adja ide! – mondta izgatottságtól remegve Jane, s gyorsan kitépte Brill néni kezéből. Michael odaállt mellé, s leste, amint kibontotta a zsineget, és letépte a csomagoló-papírt. Brill néni nem várta meg, hogy mi kerül ki a csomagból, hanem bement a másik szobába az ikrekhez.

Az utolsó papírréteg is leesett a padlóra, s a csomag tartalma ott volt Jane kezében.

– Az ő képe – mondta suttogva, s közelről megnézte.

Csakugyan az volt.

Kacskaringós kis keretben Mary Poppins képe, s ez volt aláírva: Mary Poppins, festette Berti.

– Ez a gyufásember – mondta Michael, s kezébe vette a képet, hogy jobban láthassa.

Jane egyszerre észrevette, hogy egy levél van hozzátűzve a képhez. Gondosan kibontotta. A levél így szólt:

Kedves Jane!

Michael kapta az iránytűt, a kép a tiéd. Au revoir!

Mary Poppins

Fennhangon olvasta, amíg az érthetetlen szavakhoz nem ért.

– Brill néni! – kiáltott fel. – Mit jelent az „au revoir”?

– Ajre vajre?! – kiáltott át Brill néni a szomszéd szobából. – Várj csak, nem azt jelenti-e, hadd gondolkozzam csak, nem vagyok nagyon járatos ezekben az idegen nyelvekben – nem azt jelenti-e: „Isten áldjon”? Nem. Rosszul mondom. Azt hiszem, drága Jane-em, annyit jelent, hogy viszontlátásra.

Jane és Michael egymásra néztek. Öröm és megértés ragyogott a szemükben. Tudták, mit akart mondani Mary Poppins.

Michael hosszan, megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Rendben van – mondta reszketős hangon. Mary mindig megteszi, amit ígér. – Azzal félrefordult.

– Csak nem sírsz, Michael? – kérdezte Jane. Michael feléje fordult, s mosolyogni próbált.

– Dehogy – mondta. – Csak a szemem…

Jane gyöngéden az ágya felé tolta, s amikor Michael lefeküdt, kezébe csúsztatta Mary Poppins képét – gyorsan, nehogy megbánhassa.

– Ma éjszakára a tiéd, drágám – suttogta Jane, s megigazította Michael takaróját, éppen úgy, ahogy Mary Poppins szokta…

MARY POPPINS VISSZATÉR

I. A SÁRKÁNY

Olyan reggel volt, amikor az egész világ takaros, fényes, ragyogó, mintha éjszaka alaposan kitakarították volna.

A Cseresznyefa utca házai pislogtak, ahogy a redőnyök felszaladtak, s a napfényt feketével csíkozta a cseresznyefák vékony árnyéka. De hang nem hallatszott sehonnan, csak a fagylaltos csengője csilingelt, ahogy fel-alá karikázott kordéjával az utcán.

VEGYÉL ÉS EGYÉL! – hirdette a felirat a kordé elején. S egyszerre felbukkant a Cseresznyefa utca sarkán egy kéményseprő, és kinyújtotta fekete kéményseprőkezét.

A fagylaltos csilingelve odakarikázott hozzá.

– Kérek egy egypennyset – mondta a kéményseprő. S ott állt, szerszámaira támaszkodva, míg nyelve hegyével kinyalogatta az egész fagylaltot. Mikor már egy csepp sem maradt belőle, a kéményseprő óvatosan zsebkendőjébe bugyolálta a tölcsért, és zsebre tette.

– A tölcsért nem eszi meg? – érdeklődött ugyancsak csudálkozva a fagylaltos.

– Nem eszem; gyűjtöm! – jelentette ki a kéményseprő; azzal fogta szerszámait, és belépett Bumm tengernagy utcai bejáratán; udvari bejárata ugyanis nem volt a háznak.

A fagylaltos megint végigkarikázott csilingelő kordéjával az utcán, és ahogy elhaladt, őrá is csíkos árnyékot vetettek a fák.

– Sose volt még ilyen csöndes ez az utca! – motyogta magában a fagylaltos, s közben a tekintete jobbra-balra járt, hátha vevőt talál.

Hanem ebben a pillanatban harsány hang hallatszott a tizenhetes számú házból. A fagylaltos sebesen odakerekezett a kapuhoz, mert azt remélte, vásárló akad a portékájára.

– Nem tűröm! Egyszerűen egy percig sem tűröm tovább! – kiabált Banks papa, és haragosan, nagy léptekkel járkált fel és alá az előszobaajtó és a belső lépcső között.

– Mi történt? – kérdezte aggodalmasan Banks mama, amint kisietett az ebédlőből. – És mi ez, amit itt rugdalsz az előszobában?

Banks papa megint rúgott egyet, és valami feketeség repült fel a lépcsőn, egészen a fordulóig. – A kalapom! – mondta fogcsikorgatva Banks papa. – A legszebb keménykalapom!

Felrohant a lépcsőn, és lerúgta a kalapot. A kalap megperdült a kövön, azután Banks mama lába elé hullott.

– Mi baj van a kalapoddal? – kérdezte idegesen Banks mama. De magában azon tűnődött, vajon nem Banks papával van-e valami baj.

– Nézd csak meg! – ordított Banks papa.

Banks mama reszketve lehajolt, és felemelte a kalapot.

Jókora, fényes, ragacsos foltok borították, és még valami furcsa szaga is volt.

Banks mama megszaglászta a kalap karimáját.

– Olyan szaga van, mint a cipőkrémnek – mondta.

– Mert az! Cipőkrém! – vágta oda Banks papa. – Robertson Ay cipőkefével kefélte le a kalapomat, sőt, még ki is fényesítette!

Banks mamának rémületében tátva maradt a szája.

– Igazán nem tudom, mi van ezzel a házzal! folytatta Banks papa. – Soha semmi nem megy rendben, az idejét sem tudom, mióta! A borotválkozóvizem forró, a reggeli kávém hideg. Most pedig – ez itt!

Kikapta a kalapot Banks mama kezéből, és felemelte táskáját.

– Megyek! – jelentette ki. – És az sem biztos, hogy egyáltalán hazajövök! Valószínűleg hosszabb tengeri útra indulok.

Azzal fejébe csapta a kalapot, bevágta maga mögött az előszobaajtót, és olyan sebesen nyargalt ki a kapun, hogy felborította a fagylaltost, aki nagy érdeklődéssel hallgatta a beszélgetést.

– Maga az oka! – mordult rá Banks papa. – Itt nincs semmi keresnivalója! – Azzal elnyargalt a City felé, és kifényesített kalapja ragyogott a napfényben, akár a drágakő.

A fagylaltos óvatosan feltápászkodott, és miután megállapította, hogy nem tört csontja, letelepedett a járdaszélre, és egy nagy adag fagylalttal vigasztalódott...

– Jaj nekem! – kiáltott Banks mama, amikor meghallotta a kertkapu csapódását. – Nagyon igaz! Csakugyan semmi sem megy rendben mostanában. Mindenféle baj történik. Amióta Mary Poppins felmondás nélkül távozott tőlünk, itt minden a feje tetején áll.

Leült a lépcső aljába, elővette zsebkendőjét, és belezokogott.

És zokogás közben végiggondolta, mi minden történt azóta, hogy Mary Poppins oly hirtelen és titokzatosan eltűnt.

– Este még itt volt, másnap már nem, igazán kétségbeejtő! – szipogott Banks mama.

Hamarosan megérkezett Green kisasszony, a gyereklány, és egy hét múlva már távozott is, mert Michael leköpte.

Utána következett Brown kisasszony, aki egy szép napon sétálni ment, és soha vissza sem tért. És csak később vették észre, hogy valamennyi ezüstkanál eltűnt vele együtt.

És Brown kisasszony után Quigley kisasszony következett, a nevelőnő, akit felkértek, hogy távozzék, mert mindennap három óra hosszat skálázott reggeli előtt, és Banks papa nem volt zenebarát.

– És azután – zokogott a zsebkendőjébe Banks mama –, azután Jane-en kitört a kanyaró, és a fürdőszobában felrobbant a vízmelegítő, és a cseresznyefák elfagytak, és...

– Nagysága kérem! – Banks mama felnézett, és megpillantotta Brill nénit, a szakácsnőt, aki ott állt előtte. – Kéménytűz van a konyhában – közölte borúsan Brill néni.

– Jaj, istenem! Mi jöhet még ezután? – kiáltott fel Banks mama. – Mondja meg, kérem, Robertson Aynek, hogy oltsa el. Hol az a fiú?

– Alszik, nagysága kérem, a seprűszekrényben. És ha az a fiú egyszer elaludt, nincs olyan hatalom, ami felébressze, még ha földrengés van, vagy egy század dobos jön, az sem! – mondta Brill néni, és elindult Banks mama nyomában, lementek a konyhalépcsőn.

Valahogy sikerült eloltaniuk a tüzet, de ezzel még nem szakadt vége Banks mama gondjainak.

Alig fogyasztotta el az ebédjét, amikor zuhanást és csörömpölést hallott odafentről.

– Mi történt már megint? – És Banks mama kirohant, hogy megnézze, mi történt.

– Jaj, a lábam, jaj, a lábam! – siránkozott Ellen, a szobalány.

A lépcsőn ült, körülötte egy csomó törött porcelán, és hangosan nyögött.

– Mi történt a lábával? – kérdezte élesen Banks mama.

– Eltört! – mondta Ellen keservesen, és a korlátnak támaszkodott.

– Csacsiság, Ellen. Megrándította a bokáját, annyi az egész!

De Ellen válaszul csak nyögött megint.

– Eltört a lábam! Mi lesz velem? – jajgatott, aztán kezdte elölről.

Ebben a pillanatban felhangzott az ikrek éles sivítása a gyerekszobából. Összeverekedtek egy kék kaucsukkacsán. Cérnahangjukon túlvisították Jane-t és Michaelt, akik képeket festettek a falra, és azon vitatkoztak, vajon a zöld lónak lila legyen-e a farka vagy piros. És ezt a hangorkánt állandó dobpergésként kísérte Ellen szobalány jajveszékelése: – Eltört a lábam! Mi lesz velem?

– Ez az utolsó csepp! – kiáltott Banks mama, miközben felrohant az emeletre.

Ágyba segítette Ellent, és hideg vizes borogatást tett a bokájára. Azután felment a gyerekszobába. Jane és Michael megrohanta.

– Anyus, ugye, piros legyen a farka? – kérdezte izgatottan Michael.

– Jaj, anyus, ne hagyd, hogy ilyen butaságokat beszéljen! Semmilyen lónak nincs piros farka, igaz?

– Na és melyik lónak van lila farka? Azt mondd meg nekem! – visított Michael.

– Enyém a kacsa! – süvöltött John, és elvette a kacsát Barbarától.

– Enyém, enyém, enyém! – bőgött Barbara, és visszavette Johntól.

– Gyerekek! Gyerekek! – Banks mama kétségbeesésében a kezét tördelte. – Hallgassatok már, mert megbolondulok!

Egy pillanatra csönd lett. Mindannyian nagy érdeklődéssel bámultak a mamájukra. Vajon igazán megbolondul? És ha igen, akkor milyen lesz?

– Most pedig elég volt ebből a viselkedésből – jelentette ki Banks mama. – Szegény Ellennek fáj a lába, úgyhogy nincs senki, aki vigyázzon rátok. Lementek valamennyien a parkba, és ott fogtok játszani vacsoráig. Jane és Michael, ti vigyáztok a kicsikre. John, add oda szépen Barbarának a kacsát, majd lefekvéskor te kapod meg. Michael, te elviheted az új sárkányodat. Most pedig vegyétek fel mind a kalapotokat!

– De én be akarom fejezni a lovamat... – ellenkezett mérgesen Michael.

– Miért kell a parkba mennünk? – nyafogott Jane. – Ott semmit se lehet csinálni!

– Azért – mondta Banks mama –, hogy nekem végre legyen egy kis békességem. És ha szépen lementek, és jók lesztek, kókuszos kalácsot kaptok vacsorára.

És mielőtt még újabb tiltakozásban törhettek volna ki, Banks mama rájuk adta a kalapjukat, és már tuszkolta is őket le a lépcsőn.

– Körülnézni a kocsiúton! – szólt utánuk, amikor kimentek a kapun. Jane tolta az ikrek kocsiját, Michael a sárkányát vitte.

Jobbra néztek.

Nem jött semmi.

Balra néztek. Ott sem volt más, csak a fagylaltos, aki az utca végében csilingelt.

Jane átsietett az úttesten. Michael utána baktatott.

– Utálom ezt az életet! – közölte elkeseredetten a sárkányával. – Minden mindig rosszul sikerül.

Jane egészen a tóig tolta a gyerekkocsit.

– Most pedig – mondta – adjátok ide azt a kacsát!

Az ikrek visítottak, és ketten kétfelől belekapaszkodtak a kacsába. Jane lefejtette róla az ujjaikat.

– Nézzétek! – mondta, és bedobta a kacsát a tóba. – Nézzétek, picikéim, most a kacsa elmegy Indiába!

A kacsa csendesen lebegett a vízen. Az ikrek bámulták és zokogtak.

Jane átfutott a tó túlsó partjára, elkapta a kacsát, és visszaúsztatta.

– Most meg – kiáltott jókedvűen – úszik is már Southamptonba! Az ikreket egyáltalán nem mulattatta a dolog.

– Most pedig New Yorkba!

Az ikrek hangosabban bőgtek, mint valaha.

Jane kétségbeesetten égnek emelte kezét.

– Michael, mondd meg, mit kezdjünk velük! Ha odaadjuk nekik a kacsát, összeverekszenek rajta, ha meg nem, akkor tovább bőgnek.

– Majd én felröpítem nekik a sárkányt – mondta Michael. – Nézzétek csak, gyerekek!

Felemelte a szépséges zöld-sárga sárkányt, és nekiállt, hogy letekerje a zsineget. Az ikrek könnyes szemmel, de minden érdeklődés nélkül nézték. Michael a feje fölé emelte a sárkányt, és néhány lépésnyit futott. A sárkány fellebbent egy pillanatra, de aztán a gyepre hanyatlott.

– Próbáld meg még egyszer! – biztatta Jane.

– Tartsd te, én majd futok – mondta Michael.

Ezúttal már egy kicsit magasabbra emelkedett a sárkány. Ám ahogy lebegett, hosszú, bojtos farka megakadt egy hársfa ágán, és a sárkány ernyedten lifegett a lombok között.

Az ikrek vadul üvöltöttek.

– Jaj, istenkém! – kiáltott Jane. – Mostanában semmi sem megy rendben!

– Hohó, hohó! Mi történik itt? – szólalt meg egy hang a hátuk mögött.

Megfordultak, és megpillantották a parkőrt; igen takaros volt egyenruhájában, ellenzős sapkájában. Elhullajtott papírdarabkákat szedegetett fel szúrós végű botjával.

Jane a hársfára mutatott. A parkőr felnézett. Az arca elkomorodott.

– Ejnye, ejnye, megszegtétek a szabályokat! A parkban tilos a szemetelés, ha nem tudnátok, földön is, fákon is. Micsoda dolog ez!

– De hiszen ez nem szemét. Ez a sárkányom! – mondta Michael.

Szelíd, ellágyult, butuska kifejezés telepedett a parkőr arcára. Közelebb lépett a hársfához.

– Sárkány? Csakugyan? Kölyökkorom óta nem eregettem sárkányt! – Gyorsan felkúszott a fára, és óvatosan, a hóna alatt lehozta a sárkányt. – Most pedig – mondta izgatottan – feltekerjük a zsineget, futunk vele, és felszáll, mint a pinty! – Azzal már nyúlt is a botra tekert zsineg után.

Michael azonban nem eresztette ki a markából.

– Köszönöm szépen, de én magam szeretném fölrepíteni!

– Jó, jó, de azért talán segíthetek, igaz? – kérdezte alázatosan a parkőr. – Hiszen azért én hoztam le a fáról, meg aztán kölyökkorom óta nem eregettem sárkányt.

– Rendben van – mondta Michael, mert nem akart barátságtalan lenni.

– Jaj, köszönöm, nagyon köszönöm! – hálálkodott a parkőr. – No, most én megfogom a sárkányt, tíz lépést megyek vele a füvön, s amikor azt kiáltom: „Rajta!”, te nekiiramodsz! Érted?

A parkőr odébb ment, s közben hangosan számolta a lépést:

– Nyolc, kilenc, tíz!

Sarkon fordult, és a feje fölé emelte a sárkányt.

– Rajta!

Michael nekiiramodott.

A zsineg megrándult, ahogy Michael kezében forgott a bot.

– Száll már! – kiáltott a parkőr.

Michael hátranézett. A sárkány fenn szállt a levegőben, egyre feljebb tört, szállt, szállt a magasba, már csak apró zöld-sárga foszlány volt, ahogy szállt, szállt fel a kékségbe. A parkőr nézte, nézte, majd kiesett a szeme.

– Ilyen sárkányt se láttam még életemben! Még kölyökkoromban se! – motyogta, és csak bámult az égre.

Könnyű felhő gomolygott az égen, eltakarta a napot.

– A sárkány felé megy – suttogta izgatottan Jane.

Szállt feljebb, egyre feljebb a sárkány himbálózó farka, szinte süvített a levegőben, végül már csak távoli kis fekete pötty volt az égen. A felhő meg közeledett feléje, egyre közeledett...

– Eltűnt! – kiáltott Michael, ahogy a vékony szürke fátyol eltakarta a pici pöttyöt.

Jane felsóhajtott. Az ikrek csöndben ültek a kocsijukban. Különös némaság telepedett valamennyiükre. Mintha a Michael kezéből kifutó feszes zsineg mindannyiukat a felhőhöz kötné, a földet meg az éghez. Várták visszafojtott lélegzettel, mikor bukkan elő újra a sárkány.

Egyszer csak Jane nem bírta tovább.

– Michael! – kiáltott. – Húzd meg! Húzd meg!

Michael megforgatta a botot, és hosszan, erőteljesen meghúzta a zsineget. Hanem az feszes maradt, és nem mozdult. Húzott rajta még egyet; csak úgy zihált, szuszogott a nagy erőfeszítéstől.

– Nem megy! – pihegte Michael. – Nem ereszt.

– Segítek! – mondta Jane. – Raj-ta!

Hanem akárhogy húzták, a zsineg nem engedett, és a sárkány egyre csak a felhő mögött rejtőzött.

– Majd én! – mondta öntudatosan a parkőr. – Kölyökkoromban ezt így csináltuk.

Megfogta a zsineget, épp Jane keze fölött, és kurtán, erősen megrántotta. Mintha egy kicsikét engedett volna.

– Most együtt! Raj-ta!

A parkőr ledobta sapkáját, keményen megvetették lábukat a gyepen, és Jane is, Michael is húzta, ahogy csak az erejéből telt.

– Jön már... – pihegte Michael.

A zsineg hirtelen megereszkedett, a szürke felhőn egy kis pörgő figura tört át, és lefelé ereszkedett.

– Tekerd föl! – zihálta a parkőr, és Michaelra pillantott. Hanem a zsineg már magától tekeredett a botra.

Jött, jött lefelé a sárkány, forgott a levegőben, vadul táncolt a meg-megránduló zsineg végén.

Jane ijedten felszisszent.

– Nézd csak! – kiáltott. – Ez nem a mi sárkányunk! Egész más!

Mind rámeredtek a közeledő alakra.

Úgy volt, ahogy Jane mondta.

A sárkány már nem volt zöld-sárga. Hirtelenében megváltozott a színe: most tengerészkék volt. Jött, jött lefelé, kerengve, ugrándozva, szökdécselve.

Michael egyszerre felkiáltott:

– Jane! Jane! Ez nem is sárkány! Pont olyan... jaj, nézd, pont olyan, mint...

– Csavard a zsineget, Michael, csavard gyorsan! – pihegett Jane. – Már alig bírom kivárni!

Mert a legmagasabb fák fölött most már világosan látták a zsineg végén himbálózó alakot. Eltűnt nyomtalanul a zöld-sárga sárkány, de helyette ott táncolt egy figura, ami idegen is volt meg ismerős is, egy alak, ezüstgombos kék kabátban és százszorszépekkel díszített szalmakalapban. Hóna alatt papagájfejű ernyőt szorongatott, fél kezében barna szőnyegtáska fityegett, a másikkal erősen fogta az egyre rövidülő zsineg végét.

– Hűha! – kiáltott fel diadalmasan Jane. – Ez ő!

– Tudtam! – kiáltott Michael, és reszkető kézzel szorongatta a botot.

– Nahát! – mondta a parkőr. Tátva maradt a szája, és szaporán pislogott. – Még ilyet!

És a különös alak egyre csak vitorlázott feléjük; lába ügyesen elkerülte a fák tetejét. Már látták az arcát is, a jól ismert vonásokat – szénfekete haj, ragyogó kék szem, kunkori orr, mint egy holland fababáé.

Végre az egész zsineg a botra tekeredett, s az alak leereszkedett a hársfák közé, és szép szabályosan leszállt a gyepre.

Michael egy pillanat alatt eldobta a botot, és már nyargalt is, Jane meg a nyomában.

– Mary Poppins! Mary Poppins! – kiabáltak, és a nyakába ugrottak.

Mögöttük az ikrek úgy kukorékoltak, mint a kakas hajnalban, és a parkőr szaporán nyitotta-csukta a száját, mintha mondani szeretne valamit, de nem találna szavakat.

– Végre! Végre! Végre! – kiabált vadul Michael, és markolta Mary karját, táskáját, ernyőjét – bármit, csak hozzáérhessen, csak érezhesse, hogy Mary valóságos.

– Tudtuk, hogy visszajön! Megtaláltuk a levelét, amiben azt írja: Au revoir! – kiáltott Jane, és átölelte a kék kabát derekát.

Egy pillanatra elégedett mosoly villant meg Mary Poppins arcán; a szájánál kezdődött, végigfutott kunkori orrán, fel kék szemébe. De aztán éppoly hirtelen el is tűnt.

– Lesztek olyan szívesek nem elfelejteni – mondta, miközben kibontakozott az ölelő karokból –, hogy ez sétatér, nem cirkusz. Micsoda viselkedés! Valósággal az állatkertben érzem magam. És ha szabad kérdeznem, hol a kesztyűtök?

Hátráltak, és a zsebükben kotorásztak.

– Hm! Azonnal húzzátok fel, kérlek!

Csak úgy remegtek izgalmukban, örömükben, de azért Jane is, Michael is felrángatta kesztyűjét, feltette kalapját.

Mary Poppins a gyerekkocsihoz lépett. Az ikrek boldogan gőgicséltek, amikor szorosabbra csatolta a szíjukat, és megigazította a takarójukat. Azután Mary körülpillantott.

– Ki dobta azt a kacsát a tóba? – tudakolta, azon a jól ismert, szigorú, fensőbbséges hangján.

– Én – mondta Jane. – Az ikrek kedvéért. Épp New Yorkba indult.

– Hát akkor vedd is ki! – mondta Mary Poppins. – Senki sem megy New Yorkba, akárhol van is az a New York, hanem haza, vacsorázni!

Azzal a gyerekkocsi fogantyújára akasztotta táskáját, és a kapu felé tolta az ikreket.

A parkőrnek hirtelen megjött a szava. Elállta Mary útját.

– Ide figyeljen! – mondta és rábámult. – Ezt nekem muszáj jelentenem. Maga megszegte a szabályokat! Csak úgy lejönni az égből! És honnan, ha szabad érdeklődnöm, honnan?

Elhallgatott, mert Mary Poppins úgy mérte végig, hogy a parkőr legszívesebben elsüllyedt volna.

– Ha én parkőr volnék – jegyezte meg kimérten Mary Poppins –, feltenném a sapkámat, és begombolnám a kabátomat. Most pedig megengedi?

Azzal gőgösen félretolta az őrt, és továbbcsörtetett a gyerekkocsival.

A parkőr elvörösödött, lehajolt, és felemelte a sapkáját. Amikor megint felnézett, Mary Poppins és a gyerekek már eltűntek a Cseresznyefa utca tizenhetes számú ház kapujában.

Az őr az ösvényre bámult. Azután felbámult az égre, majd megint az ösvényre.

Levette sapkáját, megvakarta a fejét, azután megint feltette a sapkát.

– Még ilyet se láttam! – mondta reszkető hangon. – Nem én, még kölyökkoromban sem!

Azzal odébbállt, de még egyre motyogott, és bizony látszott rajta, hogy nagy megrázkódtatás érte...

– Nicsak, hiszen ez Mary Poppins! – mondta Banks mama, amikor beléptek az előszobába. – Hát maga honnan jön? Csak nem az égből pottyant?...

– De igen – kezdte vidáman Michael –, épp onnan, méghozzá a...

Elakadt a szava, mert Mary Poppins ismert szörnyűséges pillantását szegezte rá.

– A parkban bukkantam a gyerekekre, nagysága, kérem – fordult Banks mama felé –, úgyhogy hazahoztam őket!

– És itt is marad?

– Egyelőre igen, nagysága kérem.

– Igen ám, Mary Poppins, csakhogy legutóbb egyetlen szó nélkül távozott. Honnan tudhatom, hogy nem hagy itt megint ugyanúgy?

– Sehonnan, nagysága, kérem – felelte nyugodtan Mary Poppins.

Banks mama meglehetősen döbbenten bámult rá.

– De hát... de hát megteszi, mit gondol? – kérdezte tétován.

– E pillanatban igazán nem tudom, nagysága, kérem.

– Aha! – mondta Banks mama, mert hirtelenében más nem jutott az eszébe.

És még magához sem tért meglepetéséből, Mary Poppins már fogta is a táskáját, és sebesen fölfelé terelte a gyerekeket.

Banks mama csak nézett utánuk, és hallotta, amint a gyerekszoba ajtaja halkan becsukódik.

Ekkor megkönnyebbülten felsóhajtott, és a telefonhoz szaladt.

– Mary Poppins visszajött! – szólt bele boldogan a kagylóba.

– Csakugyan? – szólt a vonal végén Banks papa. – Akkor talán én is hazamegyek. És letette a kagylót.

Odafönt Mary Poppins levetette a kabátját. Felakasztotta a gyerekszoba ajtaján levő fogasra, azután levette kalapját, és csinosan az egyik ágy sarkára biggyesztette.

Jane és Michael figyelte az ismerős mozdulatokat. Mary mindent úgy csinált, mint mindig.

Szinte el sem hitték, hogy valaha is távol volt.

Mary Poppins lehajolt, és kinyitotta a szőnyegtáskát.

Nem volt benne más, csak egy óriási lázmérő.

– Minek ez? – tudakolta kíváncsian Jane.

– Neked! – mondta kurtán Mary Poppins.

– De hiszen én nem vagyok beteg! – tiltakozott Jane. – Már két hónapja elmúlt a kanyaróm!

– Nyisd ki! – mondta Mary Poppins olyan hangon, hogy Jane gyorsan behunyta a szemét, és kinyitotta a száját. A lázmérő besiklott a szájába.

– Tudni akarom, hogyan viselkedtetek a távollétemben! – közölte szigorúan Mary Poppins. Azzal kivette Jane szájából a hőmérőt, és a világosság felé tartotta.

– Gondatlan, Figyelmetlen, Rendetlen Kislány – olvasta hangosan.

Jane tágra nyílt szemmel bámult.

– Ez egyáltalán nem lep meg! – jelentette ki Mary Poppins, majd Michael szájába dugta a hőmérőt. Michael szorosan összezárta ajkát, míg Mary Poppins ki nem rántotta a hőmérőt, s a következőt olvasta róla: – Nagyon Lármás, Engedetlen, Haszontalan Kisfiú.

– Nem igaz! – mondta mérgesen Michael.

Felelet helyett Mary az orra alá dugta a lázmérőt, és Michael kisilabizálta a vörös nagybetűket:

– N-A-G-Y-O-N-L-Á-R-M...

– Látod? – kérdezte Mary Poppins, és diadalmas pillantást vetett Michaelra. Azután kinyitotta John száját, és beledugta a lázmérőt.

– Nyűgös és Nyafogós. – Ez volt John hőmérséklete.

Amikor pedig a Barbaráét mérte, Mary Poppins ezt a két szót olvasta le:

– Elkényeztetett Kisbaba.

– Hm! – horkant fel. – Épp ideje, hogy visszajöttem!

Azután gyorsan ő is a szájába dugta a lázmérőt, egy pillanatig benne hagyta, majd kivette.

– Igen Kiváló, Érdemes Személy, Minden Tekintetben Tökéletesen Megbízható. Elégedett, hiú mosoly villant fel Mary arcán, míg leolvasta hőmérsékletét.

– Mindjárt gondoltam – jegyezte meg öntelten. – Most pedig vacsora, aztán ágyba!

A gyerekeknek úgy tűnt, egy perc sem telt belé, s már megitták a tejecskéjüket, megették a kókuszos kalácsot, és meg is fürödtek. Mary Poppins most is, mint mindig, sebesen csinált mindent, mintha villanymotor hajtaná. A kapcsok maguktól nyíltak, a gombok fürgén kibújtak a gomblyukból, villámsebesen futkározott fel-alá a szivacs meg a szappan, egy dörzsölés a törülközővel, és máris száraz volt mindenki.

Mary Poppins végigment az ágyak során, és jól betakargatott mindenkit. Keményített fehér köténye suhogott, és finom, friss pirítósillat lengte körül.

Amikor Michael ágyához ért, lehajolt, és egy percig matatott alatta. Azután óvatosan előhúzta összehajtható tábori ágyát; rajta takaros kis halmokban ott volt Mary valamennyi holmija. A nagy darab szappan, a fogkefe, a hajtűcsomag, az illatszeres üveg, a kis összehajtható karosszék és egy skatulya ánizscukor. No meg hét flanell és négy gyapjú hálóing, a papucs, a dominójáték, két fürdőköpeny és a levelezőlap-album.

Jane és Michael felült és bámult.

– Ezek meg honnan kerültek elő? – kérdezte Michael. – Ha százszor nem voltam az ágyam alatt, egyszer sem, és nagyon jól tudom, hogy ez a holmi nem volt ott!

Mary Poppins nem felelt. Vetkőzni kezdett.

Jane és Michael összenéztek. Tudták, hiába is kérdezősködnének, mert Mary Poppins soha-sem magyaráz meg semmit.

Mary levetette keményített fehér gallérját, és a nyaklánca csatjával bíbelődött.

– Abban mi van? – érdeklődött Michael, és a láncon lógó kis arany képtartóra bámult.

– Arckép.

– Kié?

– Majd megtudod, ha eljön az ideje!

– Mikor jön el az ideje?

– Amikor elmegyek!

Döbbenten bámultak rá.

– Igazán, Mary Poppins – kiáltott fel Jane –, ugye, nem megy el soha többé? Jaj, mondja, mondja, hogy nem megy el!

Mary Poppins mérgesen nézett rá.

– Szép kis élet is lenne – jegyezte meg –, ha az egészet veletek tölteném!

– De itt marad? – unszolta makacsul Jane.

Mary Poppins tenyerén méricskélte, nézegette a kis képtartót.

– Itt maradok, míg el nem szakad a lánc! – vetette oda.

Azután fejére borított egy gyapjú hálóinget, és alatta levetkőzött.

– Akkor jó – suttogta Jane-nek Michael. – Megfigyeltem, hogy a lánc jó erős!

Biztatóan bólogatott. Azután összegömbölyödtek ágyukban, feküdtek, és figyelték Mary Poppinst, amint titokzatosan mozog a hálóing-sátor alatt. És arra gondoltak, amikor először jelent meg a Cseresznyefa utcában, és hogy milyen különös, bámulatos dolgok történtek azután; hogy hogyan repült el Mary az esernyőjével, amikor megfordult a szél; hogy azóta milyen lassan, unalmasan teltek nélküle a napok, és hogy most, délután milyen csodálatosan szállt le Mary az égből.

Michaelnak hirtelen az eszébe jutott valami.

– A sárkányom! – szólalt meg és felült. – Egészen elfelejtettem! Hol a sárkány? Mary Poppins feje kibújt a hálóing nyakán.

– A sárkány? – kérdezte haragosan. – Miféle sárkány?

– Az én bojtos farkú, zöld-sárga sárkányom. Amivel maga leszállt a zsineg végén.

Mary Poppins rámeredt. Michael nem tudta megállapítani, mi nagyobb: Mary döbbenete-e vagy a haragja; mindenesetre mind a kettő tükröződött az arcán.

És amikor megszólalt, a hangja túltett a tekintetén is.

– Jól értettem, amit mondtál?! – Lassan, a foga között szűrte a szavakat. – Hogy én leszálltam valahonnan egy zsineg végén?!...

– De hiszen leszállt! – hebegett Michael. – Ma délután. A felhőből. Mi láttuk!

– Egy zsineg végén? Mint egy majom? Vagy mint egy búgócsiga? Én, Michael Banks?

Mary Poppins szörnyű haragjában mintha rendes méretének kétszeresére nőtt volna. Ott imbolygott Michael fölött hálóingben, óriási volt, és iszonyúan haragos, ahogy a választ várta.

Michael segélykérően markolta a paplant.

– Ne mondj semmit, Michael! – suttogta figyelmeztetően Jane az ágyából. De Michael már nem visszakozhatott.

– Akkor hol a sárkányom? – kérdezte halált megvető bátorsággal. – Ha nem szállt le... khm... úgy, ahogy mondtam, akkor hol a sárkányom? Mert nincs a zsinegje végén!

– Ú-ú-úgy? Akkor talán én vagyok a zsineg végén? – tudakolta metsző gúnnyal Mary Poppins.

Michael már látta, hogy nem lesz jó folytatni. Egyszerűen nem tudott kimagyarázkodni.

Kénytelen lesz feladni a dolgot.

– N... nem... – rebegte elhaló hangon. – Nem, Mary Poppins.

Mary Poppins hátat fordított neki, és eloltotta a villanyt.

– A modorod – jegyezte meg élesen – nem javult, amióta elmentem! Még hogy egy zsineg végén! Így még senki meg nem sértett! Senki!

És dühösen, nagy mozdulatokkal kinyitotta az ágyát, belebújt, és a füléig húzta a takarót.

Michael nagyon-nagyon csöndesen feküdt, és egyre csak a paplanját markolta.

– Pedig úgy jött, igaz? Hiszen láttuk – suttogta aztán Jane-nek. De Jane nem válaszolt. Hanem szótlanul az ajtóra mutatott. Michael óvatosan felemelte fejét.

A gyerekszoba ajtaján, a fogason ott lógott Mary Poppins kabátja, ezüstgombjain megvillant az éjszakai lámpa aprócska fénye. És a kabát zsebéből bojtok fityegtek: egy zöld-sárga papírsárkány farka.

Hosszan-hosszan bámultak rá.

Azután némán bólintottak egymásnak. Tudták, hogy itt felesleges minden szó, mert Mary Poppins körül sok dolog van, amit sosem fognak megérteni. De... visszajött, ezenkívül nem számít semmi más.

Lélegzésének egyenletes nesze feléjük lebegett a tábori ágy felől. Boldog békesség töltötte el őket.

– Azt se bánom, Jane, ha lila lesz a farka – suttogta egyszerre Michael.

– Nem, Michael – válaszolt Jane. – Én azt hiszem, sokkal szebb lenne pirossal.

Ezután más hang már nem hallatszott a gyerekszobából, csak ötük halk, egyenletes lélegzete...

– P-p! P-p! – szólt Banks papa pipája.

– Klikk-klikk! Klikk-klikk! – válaszoltak Banks mama kötőtűi.

Banks papa felrakta lábát a dolgozószoba kandallójának párkányára, és elbóbiskolt.

Hamarosan megszólalt Banks mama:

– Foglalkozol még a hosszú tengeri utazás gondolatával?

– Khm... nem hiszem. Nem valami jól bírom a tengert. És már a kalapommal sincs semmi baj. Kifényesíttettem a sarki cipőtisztítóval, és szebb lett, mint újkorában. Különben is visszajött Mary Poppins, és a borotválkozóvizem nem lesz se forró, se hideg.

Banks mama csöndesen mosolygott, és kötött tovább.

Nagyon örült, hogy Banks papa olyan rosszul bírja a tengert, és hogy Mary Poppins visszajött...

Lent a konyhában Brill néni kicserélte Ellen bokáján a borogatást.

– Nem sokra tartottam, amíg itt volt – mondta Brill néni –, de azt meg kell hagyni, hogy ma délután óta mintha kicserélték volna ezt a házat. Csöndes, mintha vasárnap lenne, és tiszta, mint a patyolat. Egyáltalában nem bánom, hogy visszajött.

– De én se ám! – mondta hálásan Ellen.

„Meg én se! – gondolta Robertson Ay, aki a seprűszekrényből hallgatta a beszélgetést. – Most legalább lesz egy kis békességem!”

Kényelmesebben elhelyezkedett a felfordított szeneslapáton, és a seprűre hajtva fejét, újra elszenderedett. Hanem hogy Mary Poppins mit gondolt, azt nem tudta senki, mert ő megtartotta magának a gondolatait, és senkinek nem mondott el soha semmit...

II. ANDREW KISASSZONY PACSIRTÁJA

Szombat délután volt.

A Cseresznyefa utca tizenhetes számú ház előszobájában Banks papa buzgón kocogtatta a barométert, és közölte családjával, milyen időjárásra számíthatnak.

– Mérsékelt déli szél, az évszaknak megfelelő hőmérséklet, távoli mennydörgés, nyugalmas tenger – mondta Banks papa. – További kilátások bizonytalanok. Hohó, hát ez mi?

Abbahagyta beszámolóját, mert odafentről kopogás, ropogás, topogás hallatszott.

A lépcsőfordulón Michael bukkant fel; látszott rajta, amint morcosan dobogott lefelé, hogy igen rossz kedvében van. Mögötte, két karján egy-egy ikerrel, Mary Poppins jött, és a térdével noszogatta Michaelt, aki nagy robajjal ért egyre lejjebb a lépcsőn. A nyomukban Jane következett, kezében a kalapjukkal.

– Jó kezdet fél siker. Lefelé, lefelé! – pattogott Mary Poppins.

Banks papa hátat fordított a barométernek, és felnézett közeledő fiacskájára.

– Hát veled mi baj van? – tudakolta.

– Én nem akarok sétálni menni! Én az új mozdonyommal akarok játszani! – mondta Michael, és elállt a lélegzete, amikor Mary Poppins térde megint egy lépcsővel lejjebb lódította.

– Csacsiság, édesem – mondta Banks mama. – Persze hogy elmész sétálni. A sok sétától szép hosszú és erős lesz a lábad.

– De nekem jobban tetszik a rövid láb – morgott Michael, és nagy robajjal botladozott le a lépcsőn.

– Amikor én kisfiú voltam – mondta Mr. Banks –, rajongtam a hosszú sétákért. Mindennap elsétáltam a nevelőnőmmel egészen a második lámpaoszlopig és vissza. És soha-soha nem morogtam!

Michael megállt a lépcsőn, és kétkedő pillantást vetett Banks papára.

– Hát te is voltál kisfiú? – kérdezte ugyancsak csodálkozva.

– Persze hogy voltam. Édes kisfiú voltam; hosszú, aranyos fürtöket hordtam, csipkegallért, bársony térdnadrágot és gombolós cipőt.

– Ezt nagyon nehéz elhinni – mondta Michael, és most már a maga jószántából sietett le a lépcsőn, aztán felbámult Banks papára.

– Hogy hívták a nevelőnődet? – kérdezte Jane, amint lefutott Michael után a lépcsőn. – Helyes néni volt?

– Miss Andrew-nak hívták, és félelmetes zsarnok volt.

– Csitt! – nézett rá szemrehányóan Banks mama.

– Már persze úgy értem... – Banks papa igyekezett kiköszörülni a csorbát – hogy nagyon...

hogy nagyon szigorú volt. És mindig neki volt igaza. És nagyon szerette mindenki másnak bebizonyítani, hogy nincs igaza, és akkor mindenki más úgy érezte magát, mint egy kukac. Hát ilyen volt Andrew kisasszony.

És Banks papa megtörölte a nevelőnőjének puszta emlékétől is verítékes homlokát.

– Csinn-csinn! – csilingelt az előszobacsengő, s a hangja visszhangzott az egész házban.

Banks papa az ajtóhoz ment és kinyitotta. A lépcsőn egy fölöttébb öntudatos sürgönykihordó állt.

– Sürgős távirat Banks névre. Lesz válasz? – Ezzel átnyújtott egy narancsszínű borítékot.

– Ha jó hírt hozott, kap hat pennyt – mondta Banks papa, majd feltépte a borítékot, és elolvasta a sürgönyt. Aztán elsápadt. – Nincs válasz! – mondta kurtán.

– És nincs hat penny?

– De mennyire hogy nincs! – mondta elkeseredetten Banks papa. A sürgönykihordó szemrehányó pillantást vetett rá, és bánatosan távozott.

– Jaj, mi az? – kérdezte Banks mama. – Csak nem beteg valaki?

– Rosszabb! – mondta keservesen Banks papa.

– Elvesztettük az összes pénzünket? – kérdezte most már ugyancsak sápadtan és igen aggodalmasan Banks mama.

– Még annál is rosszabb! Hát nem megmondta a barométer, hogy távoli mennydörgés várható? Hogy a további kilátások bizonytalanok? Ide hallgass!

És Banks papa kisimította a táviratot, és felolvasta:

EGYHÓNAPOS LÁTOGATÁSRA ÉRKEZEM MA DÉLUTÁN HÁROM ÓRAKOR STOP HÁLÓSZOBÁBAN GYÚJTSANAK BE STOP EUPHEMIA ANDREW

– Andrew? – kérdezte Jane. – Ugyanúgy hívják, mint a nevelőnődet!

– Mert az is! – mondta Banks papa. Fel-alá rohangált, és idegesen beletúrt maradék hajába. – A keresztneve Euphemia. És ma háromkor érkezik!

Hangosan felnyögött.

– De hiszen ez nem is rossz hír – mondta ugyancsak megkönnyebbülten Banks mama. – Persze el kell készíteni a vendégszobát, de nem baj. Igazán örülök, hogy meglátogat az a kedves, aranyos...

– Kedves, aranyos! – hördült fel Banks papa. – Te nem tudod, mit beszélsz! Kedves, aranyos... Szent Kleofás! Várj csak, míg meglátod, többet nem mondok. Csak várj, míg meglátod! – És megragadta kalapját és esőkabátját.

– De kedvesem! – kiáltott fel Banks mama. – Itthon kell lenned, amikor megérkezik! Nem lehetsz ilyen udvariatlan! Hová mész?

– Valahova. Akárhova. Mondd meg neki, hogy meghaltam! – felelt keserűen Banks papa. Azzal fölöttébb idegesen és kétségbeesetten kirohant a házból.

– Jóságos ég, Michael, hát milyen lehet, mit gondolsz? – kérdezte Jane.

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik – mondta Mary Poppins. – Tegyétek fel a kalapotokat, kérlek!

Berakta az ikreket a gyerekkocsiba, és végigtolta őket a kerti ösvényen. Jane és Michael utánuk ment, ki az utcára.

– Hova megyünk ma, Mary Poppins?

– Át a parkon, végig a harminckilences busz útvonalán, azután a Fő utcán, át a hídon és a vasúti aluljárón és végül haza! – vágta oda Mary Poppins.

– Hát ha ezt végigjárjuk, reggelre se érünk haza – suttogta Michael, aki hátramaradt Jane-nel. – És nem fogunk találkozni Andrew kisasszonnyal.

– Itt marad egy hónapig – emlékeztette Jane.

– De én akarom látni, amikor megérkezik! – nyafogott Michael, és csoszogva, kelletlenül baktatott a járdán.

– Szaporábban, kérlek – szólt rájuk Mary Poppins. – Két csigával többre mennék, mint veletek!

De amikor utolérték, teljes öt percig várakoztatta őket a sülthal-bolt előtt, míg ő maga a kirakatban bámulta magát.

Új, piros pöttyös fehér blúza volt rajta, s arcán, ahogy a sült tőkehalhalmokon tükröződő képmását bámulta, jóleső, elégedett kifejezés jelent meg. Kabátját egy kicsit hátratolta, hogy több lássék a blúzából, és azt gondolta, hogy úgy általában Mary Poppins még sosem volt ennyire csinos. Még a sült halak is, ahogy ott feküdtek karikába tekerve és bekapott farokkal, mintha őt bámulnák kerek szemükkel. Mary Poppins öntelten bólintott tükörképének, és továbbsietett. Már végigmentek a Fő utcán, és most a hídon jártak. Hamarosan elérkeztek a vasúti aluljáróhoz, és Jane meg Michael buzgón előreszaladt, megelőzték a gyerekkocsit, és futottak, míg csak be nem fordultak a Cseresznyefa utca sarkán.

– Nézd, ott jön egy taxi! – kiáltott izgatottan Michael. – Biztosan Andrew kisasszonyt hozza! Megálltak a sarkon, várták Mary Poppinst, és lesték Andrew kisasszonyt.

A taxi lassan végiggördült az utcán, és a tizenhetes számú ház előtt megállt. Hörgött, zörgött, azután elcsitult a motor. Ez nem volt meglepő, hiszen a kocsi valósággal roskadozott a tetejére rakott poggyásztól. Jóformán nem is látszott a taxi, annyi láda volt a tetején, a hátulján, mind a két oldalán.

Bőröndök és szatyrok lógtak ki az ablakon. Kalapskatulyákat szíjaztak a kocsi lépcsőjére, és két jókora útitáska mintha magán a vezetőülésen foglalt volna helyet.

Hamarosan előbukkant alóluk maga a vezető. Óvatosan kimászott, mint aki meredek hegyoldalon ereszkedik alá, és kinyitotta a kocsi ajtaját.

Kiugrott egy cipődoboz, a nyomában egy csomagolópapírba burkolt jókora csomag, ezeket madzaggal összekötözött esernyő és sétabot követte. Végezetül pedig egy kis személymérleg repült le a csomagtartóról, és fejbe kólintotta a taxisofőrt.

– Vigyázzon! – trombitált egy öblös hang a kocsi belsejéből. – Csupa értékes holmi!

– Én meg értékes sofőr vagyok! – válaszolta a vezető, amint feltápászkodott, és a bokáját dörzsölgette. – Ezt, úgy látszik, el tetszett felejteni!

– Utat, kérem, utat! Kiszállok! – zendült fel ismét az öblös hang.

S e pillanatban a taxi lépcsőjén megjelent a legnagyobb láb, amit a gyerekek valaha is láttak.

Ezt követte Andrew kisasszony többi része.

Hatalmas, szőrmegalléros kabátba volt bugyolálva, fején férfikalap billegett, a kalapról hosszú szürke fátyol lengedezett. Fél kezével szoknyáját emelte, a másikban kockás kendővel letakart kerek tárgyat lóbált.

A gyerekek óvatosan lopakodtak előre a kerítés mentén, és nagy érdeklődéssel bámulták az idomtalan alakot, horgas orrát, komor száját, szemüveg mögött pislogó apró szemét. Valósággal belesüketültek, míg az öblös hang a taxisofőrrel vitatkozott.

– Négy shilling és három penny! – kiáltott a hang. – Vérlázító! Hisz ennyiért a fél világot megkerülhetem! Nem fizetem meg. És ráadásul feljelentem magát a rendőrségen!

A taxisofőr vállat vont.

– Ennyi a viteldíj – mondta rendíthetetlen nyugalommal. – Ha tud olvasni, leolvashatja a taxióráról. Szerelemből senkit sem kocsikáztatnak taxin, hát még ennyi poggyásszal!

Andrew kisasszony felhorkant, belenyúlt öblös zsebébe, és előhúzott egy icipici erszényt. Azután átnyújtott egy pénzdarabot. A taxisofőr megnézte, s jól megforgatta, mintha valami különlegességet látna. Azután érdesen felnevetett.

– Ez a borravaló? – kérdezte gúnyosan.

– Szó sincs róla. Ez a viteldíj. Én elvből ellenzem a borravalót – jelentette ki Andrew kisasszony.

– Na ne mondja! – szólt a taxisofőr, és rábámult. Azután mintha csak magának mondaná, megjegyezte: – Annyi poggyász, hogy a fél parkot tele lehetne rakni, s ő elvből ellenzi a borravalót... micsoda boszorkány!

De Andrew kisasszony nem hallotta. A gyerekek a kapuhoz értek, és Andrew kisasszony feléjük fordult, hogy üdvözölje őket; lába csak úgy csattogott a járdán, fátyla szállt mögötte.

– Nos? – kérdezte mogorván, és kényszeredetten elmosolyodott. – Ugye, nem tudjátok, ki vagyok?

– Dehogyisnem tudjuk! – mondta Michael. Legbarátságosabb hangján beszélt, mert nagyon örült, hogy megismerheti Andrew kisasszonyt. – A néni a félelmetes zsarnok!

Andrew kisasszony a nyakától a feje búbjáig bíborvörösre pirult.

– Te pedig egy nagyon goromba, nagyon szemtelen kisfiú vagy! Majd beszélek az apáddal! Michael csodálkozva bámult rá.

– Én igazán nem akartam goromba lenni – mentegetőzött. – Hisz éppen apus mondta, hogy...

– Csönd! Velem ne merészelj vitatkozni! – förmedt rá Andrew kisasszony. Majd Jane-hez fordult. – Te pedig bizonyára Jane vagy. Hm... sose tetszett nekem ez a név.

– Jó napot kívánok – mondta udvariasan Jane, de titokban arra gondolt, hogy sose tetszett neki túlságosan az Euphemia név.

– Nagyon rövid a ruhád! – bömbölte Andrew kisasszony. – És miért nincs rajtad harisnya? Az én időmben a kislányok nem szaladgáltak csupasz lábbal. Majd beszélek az anyáddal!

– Nem szeretem a harisnyát – mondta Jane. – Csak télen hordok.

– Ne légy orcátlan! Gyerek csak akkor beszél, ha kérdezik! – förmedt rá Andrew kisasszony. A gyerekkocsi fölé hajolt, és óriási kezével üdvözlésképpen megcsipkedte az ikrek arcát. John és Barbara sírva fakadt.

– Ccc! Micsoda modor! – kiáltott fel Andrew kisasszony. – Csukamájolaj és ricinus, az kell nekik! – fordult Mary Poppinshoz. – Jól nevelt gyerek nem sír így. Csukamájolaj és ricinus. Jó sok. Nehogy elfelejtse!

– Köszönöm, nagysága – mondta jeges udvariassággal Mary Poppins –, de én a magam feje szerint nevelem a gyerekeket, és nem szorulok senki tanácsára.

Andrew kisasszony rámeredt, mintha nem akarna hinni a fülének.

Mary Poppins nyugodtan visszabámult rá, és egy cseppet sem félt.

– Fiam – mondta Andrew kisasszony, és kihúzta magát –, maga nem tudja, kivel beszél. Hogy merészel így feleselni velem?! Tüstént megteszem a megfelelő lépéseket, hogy magát eltávolítsák a háztól! Én figyelmeztettem!

Nagy lendülettel kitárta a kaput, és végigcsörtetett az ösvényen, dühösen lóbálva a kockás kendővel letakart kerek tárgyat, s magában egyre csak azt ismételgette: „Ccc! Ccc!”

Banks mama nagy igyekezettel Andrew kisasszony elé szaladt.

– Isten hozta, Andrew kisasszony, isten hozta! – köszöntötte udvariasan. – Igazán kedves, hogy meglátogat minket. Milyen kellemes meglepetés! Remélem, jól utazott?

– Nagyon is rosszul. Sohasem szerettem utazni – jelentette ki Andrew kisasszony. Mérges, szúrós szemét körüljártatta a kerten. – Szégyenletesen ápolatlan! – jelentette ki undorral. – Fogadja meg a tanácsomat, dobassa ki azt a gyomot – a napraforgókra mutatott –, és ültessen örökzöldet. Sokkal kevesebb vele a gond. Kevesebb időt és kevesebb pénzt igényel. És sokkal rendesebb. Vagy pedig, ami még jobb, nem is kell kert egyáltalán! Csak egy sima betonudvar.

– De én szeretem a virágokat! – próbált meg szelíden ellenkezni Banks mama.

– Nevetséges! Ostoba, meggondolatlan beszéd. Maga igen oktondi teremtés. És a gyerekei nagyon gorombák, kivált a fiú.

– Jaj, Michael, én igazán nagyon csodálkozom! Goromba voltál Andrew kisasszonnyal? Tessék azonnal bocsánatot kérni! – Banks mama már nagyon ideges és zavart volt.

– De anyus, én igazán nem voltam goromba! Én csak... – Michael magyarázkodni kezdett, de Andrew kisasszony trombitáló hangja félbeszakította.

– El sem tudom mondani, mennyire megsértett! – mondta zordul. – Azonnal intézetbe kell küldeni. A lánynak meg nevelőnőre van szüksége. Majd én személyesen keresek valakit. Ami pedig azt a fiatal perszónát illeti, akire bízta őket – Mary Poppins felé biccentett –, hát azt ebben a percben bocsássa el. Orcátlan, alkalmatlan és teljességgel megbízhatatlan!

Banks mama arcán őszinte elszörnyedés tükröződött.

– Ó, Andrew kisasszony, ön bizonyára téved! Mary Poppins valóságos gyöngyszem!

– Maga ehhez nem ért. Én sohasem tévedek. Bocsássa el!

És Andrew kisasszony végigvitorlázott az ösvényen.

Banks mama sietve követte, és nagyon nyugtalannak és szomorúnak látszott.

– Én... khm... remélem, kényelmesen el tudjuk helyezni, Andrew kisasszony – mondta udvariasan. De egyre erősebb kételyek gyötörték.

– Hm. Nem valami nagy a ház – mondta Andrew kisasszony. – És felháborító állapotban van... hullik a vakolat, majd összeroskad az egész. Azonnal hívasson iparosokat. És szabad tudnom, mikor mázolták utoljára ezt a lépcsőt? Nagyon piszkos, mondhatom.

Banks mama az ajkába harapott. Andrew kisasszony szavai nyomán az ő szép, kényelmes háza egyszeriben ócska, rozoga viskóvá változott, és Banks mama ugyancsak elkeseredett.

– Majd holnap megcsináltatom – ígérte szelíden.

– Miért nem ma? – tudakolta Andrew kisasszony. – Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra!

És minek kellett ezt az ajtót fehérre mázolni? Sötétbarna – az az ajtónak való szín. Olcsóbb, és nem olyan kényes. Nézze csak ezeket a foltokat!

Letette a kerek tárgyat, és sorra mutogatta a foltokat az előszobaajtón.

– Itt is! Itt is! Mindenütt! Mondhatom, szép dolog!

– Mindjárt gondoskodom róla – mondta elhaló hangon Banks mama. – Nem lenne szíves talán felfáradni most a szobájába?

Andrew kisasszony Banks mama nyomában betrappogott az előszobába.

– Remélem, befűttetett a szobámban?!

– Természetesen. Alaposan megrakták a kandallót. Erre tessék, Andrew kisasszony. Robertson Ay majd felhozza a poggyászát.

– Mondja meg neki, hogy vigyázzon. A ládákban csupa orvosságos üveg van. Ügyelnem kell az egészségemre!

Andrew kisasszony a lépcső felé indult. Körülnézett az előszobában.

– Ezt a falat újra kell tapétázni. Majd beszélek erről George-dzsal. És ha szabad érdeklődnöm, miért nincs itt George, amikor megérkezem? Igazán neveletlen. Úgy veszem észre, még most sem tudja, mit kíván az illem!

A hang egy kissé elhalkult, amikor Andrew kisasszony követte Banks mamát felfelé a lépcsőn. A gyerekek távolról hallották anyus kedves hangját, amint szelíden helyeselte Andrew kisasszony valamennyi kívánságát.

Michael Jane-hez fordult.

– Ki az a George? – kérdezte.

– Apus.

– De hiszen őt Banks úrnak hívják!

– Igen, de a keresztneve George.

Michael felsóhajtott.

– Egy hónap nagyon hosszú idő, ugye, Jane?

– Bizony... négy hét meg még egy kevés – mondta Jane, és úgy érezte, egy hónap Andrew kisasszony társaságában hosszabb, mint máskor egy esztendő.

Michael közelebb húzódott hozzá.

– Te... – kezdte izgatott suttogással – ugye, nem küldetheti el Mary Poppinst? Ugye, nem?!

– Nem, nem hiszem. De nagyon fura néni. Nem csodálom, hogy apus elment itthonról.

– Fura!

Valósággal pukkant a hátuk mögött ez a szó. Sarkon fordultak. Mary Poppins úgy bámult Andrew kisasszony után, hogy ha pillantással ölni lehetne...

– Fura! – ismételte, és hosszasan szipogott. – Nem valami találó szó! Hüm! Hogy én nem tudok gyereket nevelni, mi? Hogy én orcátlan, alkalmatlan és teljességgel megbízhatatlan vagyok, igen? No, majd meglátjuk!

Jane és Michael hozzászoktak már Mary Poppins fenyegetőzéséhez, de ma valami eddig ismeretlen árnyalat volt a hangjában.

Némán bámultak rá, és azon törték a fejüket, mi lesz most.

Aprócska hang szállt a levegőbe, félig sóhaj, félig fütty.

– Mi volt ez? – kérdezte gyorsan Jane.

Megint hallatszott a hang, most egy kicsit hangosabban. Mary Poppins félrebillentette fejét, úgy figyelt.

Újra halk csipogás, mintha a küszöbről hallatszanék.

– Aha! – kiáltott fel diadalmasan Mary Poppins. Tudhattam volna!

És hirtelen odaugrott a kerek tárgyhoz, amelyet Andrew kisasszony az előszobában hagyott, és lerántotta róla a kendőt.

Alatta rézkalitka volt, igen tiszta, igen ragyogó. És a madárhinta végén ott gubbasztott egy kicsiny, világosbarna madár. Pislogott egy kissé, amikor rázúdult a délutáni fény. Azután ünnepélyesen körülnézett kerek, fekete szemével. Tekintete Mary Poppinsra esett, s a hirtelen felismerés hatására kitátotta csőrét, és mélyről jövő, bánatos kis csipogást hallatott. Jane és Michael még sohasem hallott ilyen szomorú hangot.

– Csakugyan ezt tette veled? Ejnye, ejnye! Ne mondd! – szólt Mary Poppins, és részvétteljesen ingatta fejét.

– Csip-csirip! – mondta a madár, és csüggedten mozgatta szárnyát.

– Micsoda? Két éve? Ebben a kalitkában? Szégyellheti magát az a nőszemély! – mondta Mary Poppins a madárnak, és elvörösödött haragjában.

A gyerekek bámultak. Ők nem értik a madár nyelvét, de Mary Poppins olyan értelmes társalgást folytat vele, mintha ő jól értené.

– Mit mond a... – kezdte Michael.

– Csitt! – szólt rá Jane, és megcsípte a karját, hogy maradjon csendben.

Némán bámulták a madarat. Az egyszer csak egy kicsit odébb ugrált a rúdján, Mary Poppins felé, és halk, kérdő hangon csipogott egyet-kettőt.

Mary Poppins bólintott.

– Igen, ismerem azt a mezőt. Ott fogott el?

A madár biccentett. Azután kérdésnek hangzó gyors trillát vágott ki.

Mary Poppins egy kicsit elgondolkodott.

– Nem – mondta végül –, nincs nagyon messze. Körülbelül egy óra alatt odaérhetsz. Dél felé kell repülnöd.

A madár szemmel láthatóan örült. Kicsit táncolt a rúdján, és izgatottan verdesett a szárnyával. Azután dalra fakadt, csak úgy peregtek a csőréből a telt, tiszta hangok, és könyörögve nézett Mary Poppinsra.

Mary elfordította fejét, és óvatosan felpillantott a lépcsőn.

– Hogy megteszem-e? No, mit gondolsz? Nem hallottad, hogy mit mondott rám? Fiatal perszóna! Még hogy én! – És Mary Poppins undorral szipogott.

A madár megrázkódott, mintha nevetne.

Mary Poppins lehajolt.

– Mit akar csinálni, Mary Poppins?! – kiáltott fel Michael, mert már nem tudta türtőztetni magát. – Milyen madár ez?

– Pacsirta – mondta kurtán Mary Poppins, és elfordította a kalitka kis ajtajának kilincsét. – Életedben először látsz pacsirtát kalitkában – és utoljára!

S ahogy ezt kimondta, feltárult a kalitka ajtaja. A pacsirta meglebbentette szárnyát, éles kiáltással kiröppent, és Mary Poppins vállára szállt.

– Hm! – mondta Mary Poppins, és feléje fordította fejét. – Így már jobb, igaz?

– Csip-csirip – bólintott igenlően a pacsirta.

– Hát akkor jobb lesz, ha indulsz – figyelmeztette Mary Poppins. – Mindjárt visszajön.

A pacsirta erre pergő hangok valóságos áradatában tört ki, Mary felé lebbentette szárnyát, és újra meg újra biccentett.

– Ugyan már! – mondta nyersen Mary Poppins. – Nekem ne hálálkodj. Szívesen csináltam. Nem nézhetem, hogy egy pacsirtát kalitkában tartanak! Különben is hallottad, miket mondott rám!

A pacsirta hátravetette fejét, és megrebbentette szárnyát. Mintha jóízűen hahotázna. Azután félrebillentette fejét, és hallgatózott.

– Ejnye, el is felejtettem! – hangzott fentről egy dörgő hang. – Kint hagytam Carusót. Azon a piszkos lépcsőn. Azonnal lemegyek érte!

Andrew kisasszony nehéz léptei már a lépcsőn dübörögtek.

– Micsoda? – szólt vissza. Nyilván Banks mama kérdezett valamit odafent. – Ő a pacsirtám. A pacsirtám, Caruso. Azért nevezem így, mert régebben nagyon szépen énekelt. Micsoda? Nem, most már egyáltalán nem énekel, azóta, hogy a mezőn elfogtam, és kalitkába tettem. Nem, nem tudom, miért nem énekel.

A hang közeledett, s ahogy közeledett, egyre harsányabb lett.

– Szó sincs róla! – szólt fel Banks mamának. Majd én magam hozom fel. Nem bízom rá azokra az orcátlan gyerekekre. Ezt a lépcsőkorlátot ki kell fényesíteni, mégpedig azonnal.

Trapp-trapp. Trapp-trapp.

Andrew kisasszony léptei már az előszobában dübörögtek.

– Jön! – suttogta Mary Poppins. – Eredj már! – és kicsit megbillentette a vállát.

– Gyorsan! – kiáltott izgatottan Michael.

– Jaj, siess már! – mondta Jane.

A pacsirta fürge mozdulattal lehajtotta fejét, és csőrével kihúzott egy tollat a szárnyából.

– Csip-csirip, csip-csirip! – dalolta, és a tollat Mary Poppins kalapja mellé tűzte. Azután kiterjesztette szárnyát, és felröppent.

Ebben a pillanatban bukkant fel Andrew kisasszony az ajtóban.

– Micsoda?! – kiáltotta, amikor megpillantotta Jane-t, Michaelt és az ikreket. – Még nem vagytok ágyban? Ennek nem lesz jó vége! Minden jól nevelt gyerek... – és baljós tekintetet vetett Mary Poppinsra – öt órakor ágyban van. No, majd beszélek az apátokkal! – Körülnézett.

– Nos, lássuk csak. Hol hagytam a... – Hirtelen elhallgatott. A födetlen kalitka, nyitott ajtajával, ott állt épp a lába előtt. Lebámult rá, mintha nem hinne a szemének.

– Miért? Mikor? Hová? Micsoda? Kicsoda?... – köpködte Andrew kisasszony. Azután visszanyerte szokásos hangját. – Ki vette le a takarót? – mennydörögte.

A gyerekek megremegtek a hangja hallatán.

– Ki nyitotta ki a kalitkát?!

Senki sem felelt.

– Hol van a pacsirtám?!

Még most is csend volt, és Andrew kisasszony egyik gyerekről a másikra bámult. Végül Mary Poppinsra esett vádló tekintete.

– Maga csinálta! – kiáltott fel, és vaskos ujját rászegezte. – Látom az arcán, hogy maga volt! Hogy merészelte! Azonnal gondoskodom róla, hogy kitegyék ebből a házból, még ma este, mindenestül! Maga pimasz, szemtelen, hitvány...

Csip-csirip!

Kacagó kis trilla hangzott a levegőből. Andrew kisasszony felpillantott. A pacsirta könnyedén lebegett, épp a napraforgók fölött.

– Caruso! Hát ott vagy?! – kiáltott fel Andrew kisasszony. – Azonnal gyere vissza! Ne várass! Gyere szépen vissza a gyönyörű, tiszta kalitkádba, Caruso, hadd csukjam be az ajtót!

Hanem a pacsirta csak lebegett, és gyöngyöző kacajt hallatott; fejét hátravetette, szárnyait oldalához csapkodta.

Andrew kisasszony lehajolt, felemelte a kalitkát, és a feje fölé tartotta.

– Caruso! Mit mondtam?! Tessék azonnal visszajönni! – parancsolta Andrew kisasszony, és a madár felé lendítette a kalitkát. De az elszárnyalt mellette, és röptében súrolta Mary Poppins kalapját.

– Csip-csirip! – mondta, míg elszállt.

– Jó! – felelte Mary Poppins, és bólintott.

– Caruso, hallottad, mit mondtam?! – kiáltott Andrew kisasszony. Most már valami elkeseredésféle csendült harsány hangjában. Letette a kalitkát, és megpróbálta elkapni a madarat, de az lebukott, elszállt mellette, azután szárnyának egy rebbenésével a magasba suhant.

Csacsogó hangok szálltak le Mary Poppinshoz.

– Kész! – kiáltott válaszul Mary. És akkor különös dolog történt.

Mary Poppins Andrew kisasszonyra szögezte tekintetét; és Andrew kisasszony, mintha egyszeriben megbénította volna ez a különös, sötét tekintet, álltó helyében megremegett. Meghőkölt, azután bizonytalan léptekkel előrebotorkált, majd vad iramban a kalitka felé száguldott. És aztán... Andrew kisasszony lett kisebb, vagy a kalitka nőtt meg? Jane és Michael nem tudta biztosan. Annyit tudtak csak, hogy a kalitka ajtaja kis kattanással bezárult, és Andrew kisasszony fogoly volt.

– Jaj! Jaj! Jaj! – kiabált Andrew kisasszony, ahogy a pacsirta lecsapott, és megragadta a kalitka fogóját.

– Mi történik velem? Hová visznek? – kiabált Andrew kisasszony, ahogy a kalitka a levegőbe lendült.

– Nincs helyem! Nem tudok mozogni! Nem kapok levegőt! – kiabált Andrew kisasszony.

– Ő sem kapott! – mondta halkan Mary Poppins.

Andrew kisasszony rázta a kalitka rácsát.

– Nyissák ki az ajtót! Eresszenek ki! Hé! Eresszenek ki!

– Hm! Az nem nagyon valószínű – mondta halkan, gúnyosan Mary Poppins.

Szállt, csak szállt a pacsirta, mind magasabbra, s röptében énekelt. És a súlyos kalitka és benne Andrew kisasszony, lóbálózva vele tartott, és veszedelmesen imbolygott, ahogy a madár a karmával lengette.

A pacsirta tiszta éneke sem nyomhatta el Andrew kisasszony dörömbölését, ordítozását:

– Én, aki példás nevelésben részesültem! Én, akinek mindig igaza van! Én, aki sohasem tévedek! Hogy velem történjék ilyesmi!

Mary Poppins kurta-furcsa, halk kis nevetést hallatott.

A pacsirta már alig látszott, de azért csak szállt, szállt, egyre feljebb, s hangosan, diadalmasan dalolt. És Andrew kisasszony a kalitkában egyre csak körözött vele, súlyosan, imbolyogva, mint hajó a viharban.

– Eresszenek ki! Hé! Eresszenek ki! – hangzott fentről a sipítozás.

A pacsirta egyszer csak irányt változtatott. Ahogy oldalt vágódott, hangja egy pillanatra elhalkult. Azután rákezdte megint, vadul, tisztán, s lerázta karmáról a kalitka fogóját, és elszárnyalt dél felé.

– Elrepült! – mondta Mary Poppins.

– Hova? – kiáltott Jane és Michael.

– Haza, a szülőmezejére! – felelte Mary Poppins, s egyre csak az eget kémlelte.

– De a kalitkát ledobta! – mondta bámulva Michael.

Volt is mit bámulnia, mert a kalitka zuhant, zuhant, imbolyogva, bukfencezve, felfordulva. Jól látták Andrew kisasszonyt: egyszer a fején állt, aztán a talpán, ahogy a kalitka bukfencezett a levegőben. És jött, jött lefelé, súlyosan, akár a kő, és hatalmas pottyanással földet ért, pontosan a lépcső tetején.

Andrew kisasszony vadul feltépte a kalitka ajtaját. És ahogy közeledett feléjük, Jane és Michael úgy látták, hogy éppolyan óriási, mint azelőtt, és még sokkal félelmetesebb.

Egy pillanatig csak állt ott, lihegett, egy szót sem tudott kinyögni, és még lilább volt az arca, mint máskor.

– Hogy merészelte! – suttogta rekedten, és reszketeg ujját Mary Poppinsra szegezte.

És Jane és Michael látta, hogy Andrew kisasszony szeme már nem haragos, nem gúnyos, hanem tele van rettegéssel.

– Maga... maga... – hebegte Andrew kisasszony elfulladó hangon – maga kegyetlen, tiszteletlen, rossz, gonosz, akaratos lány... hogy tehetett ilyet?!

Mary Poppins keményen ránézett. Félig lehunyta szemét, és egy hosszú-hosszú pillanatig bosszúvágyó tekintettel mérte végig Andrew kisasszonyt.

– Azt mondta, nem tudok gyereket nevelni – mondta halkan, tisztán Mary Poppins. Andrew kisasszony remegve hátrált.

– Én... én... bocsánatot kérek – nyögte ki nagy nehezen.

– Hogy én orcátlan, alkalmatlan és teljességgel megbízhatatlan vagyok – mondta Mary Poppins.

– Én... én... tévedtem... bocsánatot kérek – nyögte Andrew kisasszony.

– Hogy én „fiatal perszóna” vagyok! – folytatta könyörtelenül Mary Poppins.

– Visszavonom – lihegett Andrew kisasszony. Mindent visszavonok. Csak engedjen már el, nem kérek semmi mást. – Összetett kézzel, könyörögve nézett Mary Poppinsra. – Nem maradhatok itt! – suttogta Andrew kisasszony. – Nem, nem, egy percig sem! Engedjen el!

Mary Poppins csak nézett rá, hosszan, tűnődve. Azután legyintett, és azt mondta:

– Menjen!

Andrew kisasszony megkönnyebbülten felsóhajtott. – Jaj, köszönöm! Nagyon köszönöm! – Szemét nem vette le Mary Poppinsról, ahogy ingatagon hátrált lefelé a lépcsőn. Azután sarkon fordult, és sietősen végigbotladozott a kerti ösvényen.

A taxisofőr, aki mostanáig rakta, egyre rakta kifelé a poggyászt, begyújtotta a motort, és aztán indulni készült.

Andrew kisasszony felemelte reszkető kezét.

– Várjon! – kiáltott elfúló hangon. – Várjon meg! Tíz shilling borravalót kap, ha azonnal elvisz innen!

A sofőr rábámult.

– Komolyan! – mondta rábeszélő hangon Andrew kisasszony. – Nézze csak! – És lázasan kotorászott a zsebében. – Itt van! Vegye el... és induljon azonnal!

Andrew kisasszony bebotorkált a taxiba, és leroskadt az ülésre.

A taxisofőrnek még akkor is tátva volt a szája, amikor becsukta Andrew kisasszony mögött a kocsi ajtaját.

Azután sebesen elkezdte visszarakni a poggyászt. Robertson Ay elaludt egy halom bőrönd tetején, de a taxisofőr nem vesződött azzal, hogy felébressze. Csak lesöpörte az ösvényre, és maga rakott fel mindent.

– Úgy látszik, megijedt valamitől az öreglány! Még így begyulladni senkit se láttam. Nem én!

– motyogta magában a sofőr, miközben elhajtott.

De hogy valójában mitől ijedt meg Andrew kisasszony, azt természetesen nem tudta a taxisofőr, és nem is fogja megtudni, ha száz évig él, akkor sem...

– Hol van Andrew kisasszony? – kérdezte Banks mama, amint a vendég keresésére az előszobaajtóhoz sietett.

– Elment! – mondta Michael.

– Elment?! – nézett rájuk ugyancsak meglepődve Banks mama.

– Úgy látszik, nem akart itt maradni – mondta Jane.

Banks mama összevonta szemöldökét.

– Mit jelentsen ez, Mary Poppins? – tudakolta.

– Én igazán nem tudom, nagysága, kérem – mondta nyugodtan Mary Poppins, mint akit a dolog egyáltalán nem érdekel. Lepillantott új blúzára, és kisimított egy ráncot.

Banks mama tekintete ide-oda járt hármójukon. Azután megrázta a fejét.

– Ez igazán különös! Sehogy sem értem a dolgot.

Ebben a pillanatban kinyílt a kertkapu, és apró kis kattanással mindjárt be is csukódott. Banks papa közeledett lábujjhegyen az ösvényen. Tétovázott, azután idegesen, fél lábon megállt, míg valamennyien feléje fordultak.

– Nos? Megjött? – suttogta aggodalmasan.

– Megjött, és el is ment – felelte Banks mama. Banks papa csak bámult.

– Elment? Úgy érted... úgy érted, hogy igazán elment? Andrew kisasszony? Banks mama bólintott.

– Ó, de jó, de jó! – kiáltotta Banks papa. Azután megragadta esőkabátja két sarkát, magasba emelte, és az ösvény kellős közepén eljárta a skót felföldi kopogóst. Majd hirtelen megtorpant. – De hát hogyan? Mikor? Miért? Miért ment el Andrew kisasszony? – kérdezte.

– Éppen az imént... taxin. Azt hiszem, azért, mert a gyerekek gorombák voltak vele. Panasz-kodott is rájuk. Más okot egyszerűen el sem tudok képzelni. Maga talán igen, Mary Poppins?

– Nem, nagysága, kérem, én sem – mondta Mary Poppins, és igen nagy gonddal lepöccintett egy porszemet a blúzáról.

Banks papa gondterhelt pillantással fordult Jane-hez és Michaelhoz.

– Gorombák voltatok Andrew kisasszonyhoz? Az én drága, egykori nevelőnőmhöz? Igazán szégyellem magam, mélységesen szégyellem! – A hangja szigorú volt, de a szeme sarkában nevetés bujkált. – Igazán nagyon el vagyok keseredve – folytatta Banks papa, és zsebre dugta kezét. – Éjjel-nappal gürcölök, hogy tisztességesen felneveljem a gyermekeimet, és mi a hála? Gorombák Andrew kisasszonyhoz! Szégyen, gyalázat! Nem tudom, hogy valaha is meg tudok-e nektek bocsátani! Hanem – folytatta, és előhúzott a zsebéből két hatpennyst, és ünnepélyesen átnyújtott egyet-egyet a gyerekeknek – azért nagyon igyekszem elfelejteni!

És mosolyogva elfordult.

– Hahó! – kiáltott fel, amikor belebotlott a kalitkába. – Hát ez meg honnan került ide? Kié? Jane, Michael és Mary Poppins hallgatott.

– No, nem baj – mondta Banks papa. – Most már az enyém. Kiteszem a kertbe, és befuttatom szagosbükkönnyel!

Azzal fogta a kalitkát, és boldogan fütyörészve távozott...

– No – mondta szigorúan Mary Poppins, ahogy utánuk ment a gyerekszobába –, szép dolog, mondhatom. Gorombák voltatok apátok vendégével!

– De hiszen mi nem is voltunk gorombák! – tiltakozott Michael. – Én csak annyit mondtam neki, hogy félelmetes zsarnok, és azt is apustól hallottam!

– Így elküldeni valakit, mikor éppen csak hogy megjött... ez talán nem gorombaság? – tudakolta Mary Poppins.

– De hiszen nem is mi küldtük el – mondta Jane. Hiszen maga...

– Én voltam goromba apátok vendégével? – Mary Poppins csípőre tette kezét, és vadul mérte végig Jane-t. – Ezt te a szemembe mered mondani?!

– Nem, dehogy! Nem volt goromba, csak...

– Meghiszem azt! – vágta oda Mary Poppins, miközben levette kalapját, és derekára kötötte kötényét. – Én illő nevelésben részesültem! – tette hozzá, hangosan szippantott, és nekilátott az ikrek vetkőztetésének.

Michael sóhajtott. Tudta jól, Maryvel nem érdemes vitatkozni.

Jane-re pillantott. Az épp a tenyerén méregette a hatpennysét.

– Michael! – szólalt meg. – Gondolkodtam.

– Min?

– Apus azért adta nekünk a pénzt, mert azt hitte, hogy mi küldtük el Andrew kisasszonyt.

– Tudom.

– De nem mi küldtük el. Hanem Mary Poppins!

Michael zavartan topogott.

– Azt hiszed... – kezdte kelletlenül, mert remélte, hogy Jane nem azt gondolja, amit ő.

– Igen, azt hiszem – bólintott Jane.

– De... de én már kigondoltam, mire költöm.

– Én is. De nem volna becsületes. A pénz igazában Mary Poppinsé.

Michael hosszasan eltűnődött. Azután felsóhajtott.

– Hát jó – mondta szomorúan, és elővette a zsebéből a hatpennyst.

Odamentek Mary Poppinshoz.

Jane elébe tartotta a pénzdarabokat.

– Tessék! – mondta izgatottan. – Úgy gondoltuk, ez magának jár.

Mary Poppins elvette a két hatpennyst, jól megforgatta – fej is, írás is. Azután elkapta a gyerekek pillantását, és úgy érezték, mintha Mary Poppins tekintete egyenesen beléjük hatolna, és látná a gondolataikat. Hosszú ideig állt ott Mary, és csak nézte, nézte a gondolataikat.

– Hm! – mondta végül, és köténye zsebébe süllyesztette a két hatpennyst. – Ki a kicsit nem becsüli, az a nagyot nem érdemli.

– Remélem, jó hasznát veszi – mondta Michael, és szomorúan nézte Mary Poppins kötényzsebét.

– Én is remélem – vágta oda Mary, és kiment, hogy megeressze a fürdővizet.

III. SZERENCSÉTLEN SZERDA

Tiktak! Tiktak!

Ide-oda lengett a gyerekszoba órájának ingája, mintha egy öreg néni bólogatna.

Tiktak! Tiktak!

Aztán az óra abbahagyta a tiktakolást, morogni-hörögni kezdett, előbb csak halkan, majd mind hangosabban, mintha fájna valamije. És ahogy morgott, olyan hevesen rázkódott, hogy beleremegett még a kandallópárkány is. Az üres lekvárosköcsög ugrált, borzongott, citerázott; John hajkeféje, amit ottfelejtettek az este, táncot járt a sertéin; az a finom porcelán tál pedig, amelyet Banks mama még keresztelőajándékul kapott Caroline dédnagynénjétől, felbillent, úgyhogy a három festett kisfiú, aki lovacskát játszott rajta, egyszeriben tótágast állt.

Azután amikor már úgy látszott, menten felrobban az óra, elkezdett ütni.

Egy! Kettő! Három! Négy! Öt! Hat! Hét!

Az utolsó ütésre felébredt Jane.

A napfény csak úgy áradt be a függöny résén, és arany csíkokat vetett Jane paplanára. Jane felült, és körülnézett a gyerekszobában. Michael ágya felől egyetlen hang sem hallatszott. Az ikrek az ágyacskájukban a hüvelykujjukat szopták, és hangosan szuszogtak.

„Nincs más ébren, csak én – mondta Jane, és nagyon tetszett neki ez a gondolat. – Itt fekhetem, magamban, és annyit gondolkodhatom, amennyi belém fér.”

Azzal álláig húzta a térdét, és úgy összegömbölyödött az ágyban, mintha fészekbe bújna.

„Én most madár vagyok! – mondta magában. – Éppen az imént raktam hét szép fehér tojást, most ülök rajtuk, kiterjesztem a szárnyamat, és kiköltöm őket. Kot-kot! Kot-kot!”

És halkan kottyant egyet-kettőt.

És nagyon-nagyon sokára, úgy egy félóra múlva, kis csipogás, kis kopogás hallatszik, és megpattan a tojáshéj. Azután kibújik hét fióka, három sárga, kettő barna, kettő meg...

– Felkelni!

Mary Poppins hirtelen előbukkant a semmiből, és lehúzta Jane-ről a paplant.

– Jaj ne, ne, ne! – morgott Jane, és visszahúzta a paplant.

Nagyon haragudott, amiért Mary Poppins így betört, és mindent elrontott.

– Nem akarok felkelni! – mondta Jane, és arcát a párnába temette.

– Igazán? – kérdezte nyugodtan Mary Poppins, mintha ez a megjegyzés egyáltalán nem érdekelné. Fogta és lerántotta az ágyneműt az ágyról, és Jane egyszer csak azon vette észre magát, hogy a padlón áll.

– Jaj, istenkém – zsörtölődött Jane –, miért kell mindig nekem először felkelni?

– Mert te vagy a legidősebb! – És Mary Poppins már tolta is a fürdőszoba felé.

– De én nem akarok legidősebb lenni! Miért nem lehet néha Michael a legidősebb?

– Mert te születtél először.

– De én nem akartam először születni! Unom, hogy én születtem először! Én gondolkodni akartam.

– Gondolkodj fogmosás közben.

– Akkor már nem azon gondolkodom.

– Senki sem akar mindig ugyanarra gondolni.

– De én igen!

Mary Poppins baljós pillantást vetett Jane-re.

– Ebből pedig elég volt! – És a hangjából Jane tudta, hogy Mary Poppins nem tréfál.

Mary Poppins kisietett, hogy felkeltse Michaelt. Jane letette a fogkeféjét, és leült a kád szélére. – Ez nem igazság – morogta, és a lába ujjával rugdosta a linóleumot. – Minden undok dolgot nekem kell csinálnom, csak azért, mert én vagyok a legidősebb. Igenis, nem mosok fogat!

De mindjárt el is csodálkozott magán. Hisz rendszerint nagyon örül, hogy idősebb Michaelnál meg az ikreknél. Ez bizonyos fensőbbséget és fontosságot kölcsönöz az embernek.

Mi a csuda lehet vele ma, hogy ilyen rosszkedvű és nyűgös?

„Ha Michael született volna először, lett volna időm kikölteni a tojásokat!” – morgott magában Jane, és úgy érezte, ez a nap rosszul kezdődött.

És sajnos, ahelyett, hogy javult volna, csak még rosszabb lett.

Reggelinél Mary Poppins észrevette, hogy csak három gyerek számára elegendő a pattogatott rizs.

– Jane majd zabkását eszik – jelentette ki Mary Poppins, szétosztotta a tányérokat, és közben mérgesen szipogott, mert nem szeretett zabkását készíteni; mindig csomósra sikerült.

– De miért? – nyafogott Jane. – Én pattogatott rizst akarok!

Mary Poppins vad tekintetet lövellt rá.

– Mert te vagy a legidősebb!

No tessék! Már megint ez a gyűlöletes szó. Jane az asztal alatt rugdosta a szék lábát, szívből remélte, hogy sikerül lerúgnia róla a fénymázt, és olyan lassan ette a zabkását, amennyire csak merte. Forgatta, forgatta a szájában, és lehetőleg igen-igen aprókat nyelt. Megérdemelnék, hogy éhen haljon. Akkor már sajnálhatnák!

– Milyen nap van ma? – érdeklődött vidáman Michael, és kikotorta a tányérjából az utolsó szem rizst is.

– Szerda – mondta Mary Poppins. – A tányért lehetőleg ne edd meg, kérlek.

– Akkor ma megyünk uzsonnára Lark kisasszonyhoz!

– Csak ha jók lesztek – mondta vészjóslóan Mary Poppins, mint aki maga sem hiszi, hogy ilyesmi egyáltalán lehetséges.

Michaelt azonban nem lehetett kizökkenteni jókedvéből.

– Szerda! – kiabálta, és a kanalával ütögette az asztalt. – Jane is szerdán született! Szerdai gyerek, mindig kesereg! Ezért kapott zabkását pattogatott rizs helyett! – tette hozzá gonoszul.

Jane összeráncolta szemöldökét, és az asztal alatt megrúgta Michaelt. De a fiú elhúzta a lábát, és nevetett.

– Hétfői gyerek, arca szép kerek, keddi kisgyerek, vígan csicsereg! – fújta. – Így is van. Az ikrek is mindig csicseregnek, és kedden születtek. Én meg hétfőn, és nézzétek, milyen szép, kerek az arcom!

Jane gúnyosan felnevetett.

– Igenis szép vagyok – erősködött Michael. – Hallottam, mikor Brill néni mondta. Azt mondta Ellennek, olyan szép vagyok, mint a hajnalcsillag!

– Az nem is olyan szép – mondta Jane. – Különben is kunkori az orrod.

Michael szemrehányó pillantást vetett rá. Jane pedig megint csak elcsodálkozott magán. Máskor mindig egyetértett volna Michaellal, mert nagyon csinos kisfiúnak tartotta. Most azonban kegyetlenül csak ennyit mondott:

– Igen, és a lábad is görbe. Ólábú! Ólábú!

Michael nekirontott.

– Ebből elég volt! – mondta Mary Poppins, és dühösen nézett Jane-re. – Ha ebben a házban valaki is szép, az... – Elhallgatott, és önelégült mosollyal szemlélte tükörképét.

– Kicsoda? – kérdezte kórusban Jane és Michael.

– Azt nem hívják Banksnek! – vetette oda Mary Poppins. – Most pedig elhallgassatok!

Michael sokatmondó pillantást vetett Jane-re, mint mindig, amikor Mary Poppins ilyen különöseket mondott. Jane megérezte ugyan a pillantást, de úgy tett, mintha nem vette volna észre. Elfordult, és a játékosszekrényből elővette a festékesdobozát.

– Nem akarsz vonatozni? – kérdezte Michael, mert békejobbot akart nyújtani Jane-nek.

– Eszem ágában sincs! Egyedül akarok lenni.

– Nos, drágáim, hát hogy vagytok ma reggel?

Banks mama futott be a szobába, és sietősen sorra csókolta a gyerekeit. Mindig annyi dolga volt, hogy egyszerűen nem ért rá lassan járni.

– Michael – mondta Banks mama –, neked új papucs kell, ebből kibújik már a nagyujjad. Mary Poppins, ne haragudjék, de legyen szíves John haját simára kefélni. Barbara, édesem, ne szopd az ujjadat! Jane, szaladj le, és kérd meg Brill nénit, ne tegyen cukormázt a szilvás lepény tetejére, csak simán szeretném.

No tessék, már megint! – mondta magában Jane. Derékba törik a napját! Amint elkezd valamit, abbahagyatják vele, és csinálhat valami mást.

– Jaj, anyus, muszáj nekem mennem? Miért nem mehet Michael? Banks mama meglepetten nézett rá.

– De hiszen te mindig szívesen segítesz! Különben is Michael rendszerint elfelejti, amit rábízok. Meg aztán te vagy a legidősebb! No, szaladj!

Jane olyan lassan ment le a konyhába, ahogy csak tudott. Remélte, hogy elkésik az üzenet, és Brill néni már elkészítette a cukormázt.

És egész idő alatt csodálkozott, hogy hogyan viselkedik. Mintha valahol mélyen még egy személy volna benne: rosszindulatú, csúnya valaki, és az okozná a rosszkedvét.

Átadta az üzenetet Brill néninek, és igen csalódottan vette tudomásul, hogy még nagyon is jókor érkezett.

– No, legalább kevesebb a dolgom – állapította meg Brill néni. – Kedveském – folytatta –, tedd már meg, hogy kifutsz a kertbe, és megmondod Robertsonnak, hogy nem tisztította meg a késeket! Nekem rossz a lábam, jobb meg nem akad.

– Nem érek rá. Dolgom van.

Most aztán Brill nénin volt a csodálkozás sora.

– Ejnye már, hisz olyan kedves kislány vagy, én meg még állni is nehezen tudok, nemhogy járni!

Jane felsóhajtott. Miért nem hagyják már békében? Berúgta maga mögött a konyhaajtót, és kedvetlenül kiballagott a kertbe.

Robertson Ay az ösvényen aludt, fejét az öntözőkannán nyugtatta. Ritkás haja emelkedett-süllyedt horkolásának ütemére. Robertson Ay azzal a különös adottsággal rendelkezett, hogy bárhol és bármikor el tudott aludni. Szívesebben aludt, mint volt ébren. Jane és Michael, amikor csak tehették, falaztak neki, hogy rajta ne kapják. Ma azonban az a gonosz valaki Jane bensejében fikarcnyit sem törődött vele, mi történik Robertson Ayjel.

– Gyűlölök mindenkit! – mondta Jane, és hangosan dörömbölt az öntözőkannán.

Robertson Ay felriadt.

– Segítség! Gyilkos! Ég a ház! – kiáltotta, és vadul hadonászott. Azután megdörzsölte szemét, és megpillantotta Jane-t. – Ja, csak te vagy az! – mondta csalódottan, mintha valami izgalmasabbra számított volna.

– Menjen be, tisztítsa meg a késeket, de rögtön! – parancsolta Jane.

Robertson Ay feltápászkodott és megrázkódott.

– Haj-haj – mondta szomorúan –, mindig kell valami! Vagy ez, vagy az. Nekem pihennem kéne! Soha nincs egy perc nyugtom.

– De igenis van! – mondta gonoszul Jane. – Mása sincs, csak nyugta. Hisz mindig alszik!

Robertson Ay szemrehányó, sértődött tekintetet vetett rá. Jane máskor igazán elszégyellte volna magát. De ma szikráját sem érezte semmiféle sajnálkozásnak.

– Miket nem mondasz! – sóhajtott fel szomorúan Robertson Ay. – Pedig te vagy a legidősebb! Ezt igazán nem gondoltam volna, ha egész életemben gondolkozom, akkor se.

És búbánatos pillantást vetve Jane-re, lassan becsoszogott a konyhába.

Jane azon törte a fejét, vajon megbocsát-e neki valaha Robertson Ay.

És mintegy válaszul, az a durcás teremtés ott a bensejében, azt mondta: „Mit érdekel, ha nem bocsát meg!”

Jane dacosan felszegte fejét, visszakullogott a gyerekszobába, és közben végighúzta ragadós kezét a frissen festett falon, csak azért, mert ez szigorúan tilos volt.

Mary Poppins épp a bútorokat porolta tollseprűvel.

– Temetésre mész? – tudakolta, amikor Jane felbukkant.

Jane durcásan hallgatott.

– Valaki ma nem fér a bőrébe. Márpedig aki bajt keres, meg is találja!

– Nem bánom!

– Nem bánom, nem bánom, aztán jön a sajnálom! – gúnyolódott Mary Poppins, és eltette a tollseprűt.

– Most pedig – nézett figyelmeztetően Jane-re – én lemegyek ebédelni. Te vigyázol a kicsikre, és ha csak egyetlen szót hallok... – Nem fejezte be a mondatot, de hosszan, fenyegetően szipogott, ahogy kiment a szobából.

John és Barbara Jane-hez futott és rácsimpaszkodott. De ő lefejtette magáról az ujjacskáikat, és mérgesen eltolta őket.

– Bárcsak egyetlen gyerek volnék! – mondta Jane keserűen.

– Miért nem szöksz meg? – kérdezte Michael. – Talán valaki örökbe fogad. Jane csodálkozva és ijedten nézett rá. – De hiszen hiányoznék nektek!

– Nekem aztán nem! – mondta dacosan Michael. Ha mindig ilyen undok vagy, akkor nem hiányzol. Különben is, akkor enyém lenne a festékesdobozod.

– Hogyisne! – fortyant fel Jane. – Azt elvinném magammal.

És hogy bizonyítsa, hogy a festékesdoboz csakugyan az övé, és nem Michaelé, kivette az ecseteket meg a vázlatfüzetet, és kiteregette a padlón.

– Fesd le az órát – ajánlotta előzékenyen Michael.

– Nem.

– Hát akkor a porcelán tálat.

Jane felnézett.

A három kisfiú nyargalt a mezőn, a tál zöld szegélyén belül. Máskor igazán szívesen lefestette volna őket, de ma nem lesz sem kedves, sem engedékeny!

– Nem festem. Azt festem, amit én akarok.

Azzal elkezdte festeni saját magát, amint ül a tojáskákon.

Michael, John és Barbara ült a padlón, és nézte.

Jane annyira elmerült a tojáskák festésében, hogy szinte még a rosszkedvérő l is elfeledkezett.

Michael előrehajolt.

– Miért nem festesz egy tyúkot is, mondjuk, ide?!

Egy üres fehér foltra mutatott, és közben meglökte Johnt. John felborult, és a lábával feldöntötte a vizescsészét. A festékes víz kiloccsant, és elöntötte a képet.

Jane felugrott és nagyot kiáltott:

– Jaj, én ezt már nem bírom ki! Te buta, te ügyetlen! Mindent elrontasz!

Azzal nekirohant Michaelnak, és olyan hevesen megöklözte, hogy a kisfiú is felbukott, és ráesett egyenesen Johnra. Az ikrek fájdalmas, rémült visításra fakadtak, de hangjukat túlharsogta Michael jajveszékelése:

– Betört a fejem! Mi lesz velem most? Betört a fejem! – És kezdte megint elölről.

– Nem érdekel! Nem érdekel! – kiabálta Jane. – Miért nem hagytál békén? Mért kellett elrontanod a képemet?! Gyűlöllek, gyűlöllek, gyűlöl...

Felpattant az ajtó.

Mary Poppins dühös tekintettel mérte végig az elébe táruló látványt.

– Mit mondtam neked? – fordult Jane-hez vészjósló nyugalommal. – Hogy csak egyetlen szót halljak... és most ezt nézzék meg! Te aztán ne számíts rá, hogy eljöhetsz Lark kisasszony uzsonnájára, azt megmondhatom! Pista legyek, ha csak a lábadat is kiteheted ma délután ebből a szobából!

– Nem is akarok elmenni! Szívesebben maradok itthon! – Jane hátratette két kezét, és odébb ugrált. Egyáltalán nem szánta-bánta bűneit.

– Úgy is jó.

Mary Poppins halkan beszélt, de azért ugyancsak ijesztő volt a hangja.

Jane nézte, amint a többiek öltözködnek az uzsonnára. Amikor valamennyien elkészültek, Mary Poppins előszedte legszebb kalapját a papírzacskóból, és igen tetszetős szögben fejére illesztette. Nyakába akasztotta aranyláncát, és föléje tekerte piros-fehér kockás sálját, amelyet Banks mamától kapott. Egyik sarkában fehér címkén hatalmas M. P. monogram díszlett, és Mary Poppins a tükörképére mosolygott, miközben a címkét bedugdosta a nyakába.

Azután előszedte a szekrényből papagájfejes ernyőjét, hóna alá csapta, és sietősen leterelte a gyerekeket a lépcsőn.

– No, most aztán lesz időd gondolkodni! – mondta élesen, és harsány szippantással becsukta maga mögött az ajtót.

Jane jó darabig csak ült, és maga elé bámult. Mindenáron a hét tojáskájára akart gondolni, de valahogy már nem érdekelték. Azon tűnődött, vajon mit csinálhatnak most a többiek Lark kisasszonynál? Biztosan játszanak Lark kisasszony kutyáival, és meghallgatják Lark kisasszony elbeszélését, hogy Petinek csodálatos családfája van, de Henrik airedale és borzeb keverék, s méghozzá mindegyik fajtának a rossz tulajdonságait örökölte. És aztán valamennyien, még a kutyák is, csokoládés kalácsot és diótortát kapnak uzsonnára.

– Jaj, istenem!

Jane lelkében kavargott a méreg és a bánat, hogy mi mindent mulaszt, és amikor ráeszmélt, hogy az egészet magának köszönheti, még rosszabb lett a kedve, mint valaha.

Tiktak, tiktak! – ketyegett hangosan az óra.

– Jaj, hallgass már! – kiáltott fel dühösen Jane, felkapta festékesdobozát, és áthajította a szobán.

A doboz az óra üvegének ütközött, elpattant róla, és rázuhant a finom porcelán tálra.

Reccs! A tál felbillent, neki az órának.

Jaj! Jaj! Most mit csinált!

Jane behunyta szemét, nem is mert odanézni.

– Hallod-e... ez fájt!

Tiszta, szemrehányó hang csendült fel a szobában.

– Jane! – szólt a hang. – A térdemet találtad el! Jane felkapta a fejét.

A szobában nem volt senki. Az ajtóhoz szaladt és kinyitotta. Ott sincs senki! Ekkor valaki felnevetett.

– Itt vagyok, te buta! – szólt ugyanaz a hang. – Idefent!

Jane felnézett a kandallópárkányra. Az óra mellett ott hevert a szép porcelán tál, hatalmas repedés futott rajta végig, és Jane nagy meglepetésére azt vette észre, hogy az egyik festett kisfiú elejtette a gyeplőt, lehajolt, és most két kézzel szorongatja a térdét. A másik kettő megfordult, és részvétteljesen nézi.

– De hiszen... – kezdte Jane félig magának, félig az ismeretlen hangnak – én ezt nem értem. – A fiú a tálon felemelte fejét, és Jane-re mosolygott.

– Nem érted? Gondolom. Észrevettem, hogy te meg Michael gyakran a legegyszerűbb dolgokat sem értitek, igaz?

És nevetve a testvéreihez fordult.

– Nem – mondta az egyik fiú –, még azt sem, hogyan kell lecsendesíteni az ikreket!

– Sem pedig azt, hogyan kell szép madártojást rajzolni; csupa girbegurbát csinált – mondta a másik.

– Honnan tudtok az ikrekről meg a tojásokról? – kérdezte Jane, és elpirult.

– Ejha! – kiáltott fel az első kisfiú. – Csak nem gondolod, hogy ilyen régen figyelünk benneteket, és nem tudjuk, mi történik ebben a szobában?! Persze a hálószobába nem látunk be, sem a fürdőszobába. Milyen színű a csempe?

– Rózsaszín – mondta Jane.

– Nálunk kék-fehér. Nem akarod megnézni?

Jane tétovázott. Nem is tudta, mit feleljen, annyira meglepődött.

– Gyere el, igazán! Ha lovacskázni akarsz, te foghatod William és Everard gyeplőjét, én meg az ostorral melletted futok. Az én nevem Valentine, ha esetleg nem tudnád. Hármas ikrek vagyunk. No és természetesen itt van még Christina is.

– Hol van Christina? – Jane fürkésző pillantást vetett a tálra. De csak a zöld mezőt látta meg a kis égerfaerdőt és Valentine-t, Williamet meg Everardot, ahogy ott álltak egymás mellett.

– Gyere, nézd meg! – biztatta Valentine, és feléje nyújtotta kezét. – Miért csak a többiek szórakozzanak? Gyere velünk... be a tálba!

Erre már Jane is elhatározta magát. Majd megmutatja Michaelnak, hogy nemcsak ő meg az ikrek mehetnek el uzsonnára! Majd még irigyelni fogják, és megbánják, hogy olyan csúnyán viselkedtek vele!

– Jól van – mondta Jane, és kinyújtotta kezét. – Megyek!

Valentine keze összezárult Jane csuklóján, és a tál felé húzta a kislányt. És Jane egyszerre csak nem volt már a hűvös gyerekszobában, hanem kint a tágas, napfényes mezőn, és a szakadt gyerekszobaszőnyeg helyett százszorszépekkel pöttyözött, friss, ruganyos, zöld pázsit terült el a lába alatt.

– Hurrá! – kiáltott Valentine, William és Everard, és körültáncolták Jane-t. Jane észrevette, hogy Valentine húzza a lábát.

– Jaj! – kiáltott fel Jane. – El is felejtettem. A térded!

Valentine rámosolygott.

– Semmi baj. Amikor elrepedt a tányér, akkor történt. Tudom, hogy nem akartál bántani. Jane elővette zsebkendőjét, és bekötötte Valentine térdét.

– Így már nem is fáj! – mondta lovagiasan a kisfiú, és Jane kezébe adta a gyeplőt.

William és Everard felvetette fejét, fújt, prüszkölt, azzal nekiiramodtak a mezőn, nyomukban a csilingelő, gyeplőt lobogtató Jane-nel.

Mellette kissé bicegve futott Valentine. És futtában így énekelt:

Kiskertem éke, édesem,

gyönge fehér virág,

keblemre tűzlek kényesen,

örömest pillantok reád.

William és Everard vele énekelte a refrént:

Örömest pi-hil-lantok re-e-ád!

„Milyen régimódi dal” – gondolta Jane. De hiszen az ikreknek mindenük olyan régimódi: hosszú hajuk, fura ruhájuk, udvarias modoruk!

„Milyen furcsa!” – gondolta Jane, de utána azt is, hogy itt sokkal jobb, mint ha Lark kisasszonynál volna, és hogy fogja irigyelni Michael, ha majd mindent elmesél.

Futottak a lovacskák, húzták magukkal Jane-t, egyre távolabb a gyerekszobától.

Jane egyszer csak pihegve megállt és hátranézett; nézte a nyomot, amit a pázsiton hagytak. A mező túloldalán a tál peremét látta. Egészen kicsinek látszott, és nagyon-nagyon távolinak.

És egy benső hang azt suttogta Jane-nek, hogy ideje lenne visszafordulni.

– Most már mennem kell – mondta Jane, és elengedte a csilingelő gyeplőt.

– Ó, nem, dehogy! – kiáltották az ikrek, és körülvették.

És a hangjuk kellemetlen érzést ébresztett Jane-ben.

– Nem tudják otthon, hova lettem. Sajnos, most már mennem kell – mondta gyorsan.

– De hiszen még korán van! – ellenkezett Valentine. – Még biztosan Lark kisasszonynál vannak. Gyere csak! Megmutatom a festékesdobozomat.

Jane kísértést érzett.

– Van benne fedőfehér? – kérdezte, mert az ő festékesdobozából az bizony hiányzott.

– Igen, méghozzá ezüsttubusban. Gyere!

Jane akarata ellenére is hagyta, hogy Valentine magával húzza. Azt gondolta, épp csak megnézi a festékesdobozt, azután gyorsan visszafordul. Még csak meg sem kéri, hogy hadd fessen egy kicsit.

– De hát hol van a házatok? Nincs benne a tálban!

– Dehogyis nincs! Csak azért nem látod, mert az erdő eltakarja. Gyere csak!

Most már az égerfák sűrű lombjának sötétjében húzták magukkal Jane-t. Lábuk alatt zörgött az avar, olykor hangos szárnycsattogással galamb rebbent ágról ágra. William vörösbegyfész-ket mutatott Jane-nek az ágak között, Everard meg letört egy zöld leveles gallyat, és koszorút font Jane feje köré. De akármilyen barátságosak voltak is, Jane félt, remegett, és csak akkor lélegzett fel, amikor kiértek az erdőből.

– Itt van! – mutatta Valentine.

Jane borostyánnal befuttatott hatalmas kőházat pillantott meg. Még soha életében nem látott ilyen régi házat, és úgy érezte, mintha a ház fenyegetően feléje hajolna. A lépcső két oldalán egy-egy kőoroszlán lapult, mintha ugrásra alkalmas pillanatot lesne.

Jane megremegett, amikor a ház árnyéka ráesett.

– Nem maradhatok sokáig – mondta kényelmetlenül. – Késő van már.

– Csak öt percig! – kérlelte Valentine, és magával húzta az előcsarnokba.

Léptük tompán kopogott a kőpadlón. Sehol senki emberfiát nem láttak. Mintha nem is lenne más a házban, csak Jane meg az ikrek. Hideg szél süvített végig a folyosón.

– Christina! Christina! – kiáltott Valentine, és magával húzta Jane-t, fel a lépcsőn. – Elhoztuk! Kiáltása visszhangzott a házban, és mintha minden fal fenyegetően ismételné:

„Elhoztuk!”

Szaladó léptek zaja hangzott, felpattant az ajtó. Egy kisleány – alig magasabb, mint az ikrek, régimódi, virágos ruhában – kirohant, és Jane nyakába ugrott.

– Végre, végre! – kiáltott diadalmasan. – A fiúk már réges-régen figyelnek téged! De eddig nem tudtak megfogni, mindig olyan jókedvű voltál!

– Megfogni? Engem? – kérdezte Jane. – Nem értem...

Most már félt, és azt kívánta, bárcsak ne követte volna Valentine-t a tálba.

– Majd dédapó megmagyarázza – mondta Christina, és furcsán nevetett. Magával húzta Jane-t a lépcsőfordulón és be az ajtón.

– Hehehe! Hát ez meg micsoda? – tudakolta egy vékony, reszketős hang.

Jane elbámult, hátrált, és Christinába kapaszkodott. Mert a szoba túlsó végében, a kandalló előtt ülő alak látványa iszonyú félelemmel töltötte el. A lobogó láng egy nagyon-nagyon öreg embert világított meg; olyan öreg volt, hogy inkább árnyéknak látszott, nem is emberi lénynek. Keskeny szája alatt gyér, ősz szakáll, és bár dohányzósipka volt rajta, Jane mégis látta, hogy az öregember kopasz, mint a tök. Régimódi, hosszú, fakó selyemköntöst viselt, hímzett papucsa lötyögött vézna lábán.

– Aha! – mondta az árnyékalak, és kivette szájából hosszú, görbe pipáját. – Jane végre megérkezett!

Felállt, és rémítő mosollyal közeledett; szeme égett, mint az izzó acél.

– Az égerfaerdőn át jött a fiúkkal, dédapó – mondta Christina.

– Úgy? És hogyan fogták meg?

– Haragudott, mert ő a legidősebb. Mérgében a tálhoz vágta a festékesdobozát, és megsebezte Val térdét.

– Sssz! – sípolt a szörnyű öreg hang. – Tehát mérges volt a kisasszony? Ejnye, ejnye... – És kukorékolva nevetett. – Most aztán te leszel a legfiatalabb, kedvesem! Az én legfiatalabb dédunokám. De itt aztán tilos mindenféle mérgelődés! Hehehe! Úgy bizony! No, gyere szépen, ülj le a kandalló elé. Teát kérsz vagy cseresznyebort?

– Nem, nem! – kiáltott rémülten Jane. – Sajnos, azt hiszem, itt valami tévedés van! Nekem most már haza kell mennem. Én a Cseresznyefa utca tizenhétben lakom!

– Ott laktál, úgy érted – igazította ki diadalmasan Val. – Most már itt laksz, nálunk.

– Nem értitek, mit mondok?! – kiáltott fel kétségbeesetten Jane. – Én nem akarok itt lakni!

Haza akarok menni!

– Ostobaság! – kukorékolt dédapó. – A Cseresznyefa utca tizenhetes szám borzasztó hely, csúnya, zsúfolt, modern. Meg aztán nem is voltál ott boldog. Hehehe! Tudom én, milyen az, ha valaki a legidősebb... mindig csak munka, soha semmi szórakozás. Hehehe! Hanem itt... – és pipájával körülmutatott – itt te leszel az elkényeztetett kedvenc, mindannyiunk szeme fénye, és nem mégy vissza soha többé!

– Soha többé! – visszhangozta William és Everard, és körültáncolták Jane-t.

– De igenis megyek! – kiáltotta Jane, és könnyek szöktek a szemébe.

Dédapó megint elmosolyodott azzal a borzasztó, fogatlan mosolyával.

– Azt hiszed, elengedünk? – kérdezte. – Eltörted a tálunkat. Viselned kell a következményeket. Mit gondolsz, csak így eleresztünk?

– Majd jóváteszem. Nekiadom a festékesdobozomat.

– Neki is van festékesdoboza.

– A karikámat.

– Kinőtt már a karikázásból.

– Hát akkor... – Jane hangja elcsuklott – ha felnövök, hozzámegyek feleségül.

Dédapó kukorékolva nevetett.

Jane könyörgő pillantással fordult Valentine-hoz. A fiú a fejét rázta.

– Sajnos, ezzel már elkéstünk – mondta szomorúan. – Én már rég felnőttem.

– Akkor miért... akkor hogyan?... Jaj, nem értem! Hol vagyok? – kiáltott Jane, és rémülten nézett körül.

– Távol otthonról, gyermekem, távol otthonról – vartyogta dédapó. – Visszakerültél a múltba, abba az időbe, amikor Christina meg a fiúk kicsik voltak: hatvan évvel ezelőtt!

Jane könnyein át is látta, hogy az öreg szempár vad fényben izzik.

– Akkor... hogyan kerülök haza? – suttogta Jane.

– Sehogyan. Itt maradsz. Itt a helyed, nem máshol. Visszakerültél a múltba, ne feledd! Az ikrek és Michael, de még apád és anyád sem született meg; a Cseresznyefa utca tizenhetes számú házat még meg sem építették. Nem mehetsz haza!

– Nem, nem! – sikoltott Jane. – Ez nem igaz! Nem lehet igaz! – Szíve majd kiugrott a helyéből. Hogy sose lássa többé Michaelt, sem az ikreket, sem apust és anyust és Mary Poppinst!

És egyszer csak elkezdett kiabálni, olyan hangosan, hogy csak úgy visszhangzott tőle a folyosó.

– Mary Poppins! Megbántam, hogy mérges voltam! Jaj, Mary Poppins, segítsen, segítsen!

– Gyorsan! Fogjátok meg! Kerítsétek be! – pattogtak dédapó éles vezényszavai. A négy gyerek szorosan körülvette Jane-t.

Erősen behunyta szemét.

– Mary Poppins! – kiáltotta újra. – Mary Poppins!

Egy kéz megmarkolta Jane kezét, és elhúzta Christina, Valentine, William és Everard szoros gyűrűjéből.

– Hehehe!

Dédapó kukorékoló nevetése visszhangzott a szobában. Jane csuklóján szorosabbra zárult a vasmarok, és érezte, hogy valaki húzza. Nem merte kinyitni a szemét, félt az izzó tekintettől, de vadul rángatta kezét a szorításból.

– Hehehe!

Megint felhangzott a nevetés, és a kéz tovább húzta Jane-t, kőlépcsőkön, visszhangos folyosókon.

Most már feladta a reményt. Mögötte elhalt Christina és a három fiú hangja.

Ők nem segítenek.

Kétségbeesetten botorkált a száguldó léptek nyomában, és csukott szemmel is érezte a sötét árnyékot a feje fölött, a nedves földet a talpa alatt.

Mi lesz vele? Hová, jaj, hová viszik? Ó, bárcsak ne lett volna olyan mérges!

Az erős kéz egyre húzta, és Jane napfény melegét érezte az arcán, és egy éles fűszál horzsolta a lábát, ahogy továbbvonszolták. Azután hirtelen két erős kar – mintha vasból volna – zárult össze körülötte, felemelte, és meglendítette a levegőben.

– Segítség! – kiáltott Jane, és vadul vonaglott, forgolódott a két kar szorításában. Nem hagyja magát egykönnyen, ő rúgni fog, rúgni, rúgni...

– Végtelenül örülnék – mondta közvetlen közelről egy ismerős hang –, ha gondolnál arra, hogy ez a legszebb szoknyám, és egész nyáron szükségem lesz rá!

A két kar, amely oly szorosan ölelte, Mary Poppins karja volt, és a láb, amelyet Jane oly dühösen rugdalt, Mary Poppins lába.

– Jaj! – hőkölt vissza Jane. – Maga volt az, Mary Poppins?! Azt gondoltam, nem hallotta, hogy hívtam! Azt gondoltam, örökre ott tartanak. Azt gondoltam...

– Némelyek – jegyezte meg Mary Poppins, és gyengéden talpra állította Jane-t – túlságosan sok mindent gondolnak, annyi bizonyos. Töröld meg a szemedet, kérlek!

Kék zsebkendőjét Jane kezébe nyomta, és nekiállt ágyazni.

Miközben a nagy, kék zsebkendővel törölgette szemét, könnyáztatta arcát, Jane körülnézett a jól ismert szobában. Ott van a foszlott szélű szőnyeg, ott a játékpolc és Mary Poppins karosszéke. Jane-t meleg biztonságérzettel töltötte el és megvigasztalta ez a látvány. Hallgatta az ismerős zörejeket, ahogy Mary Poppins tett-vett, és lassan elült a rémülete. Elöntötte a boldogság.

„Nem is én voltam az, aki olyan dühös – volt mondta magában. – Egészen biztosan valaki más volt!”

És csak ült ott, és azon törte a fejét, ki is lehetett az a Valaki Más...

– Egyszerűen képtelenség! – morgott egy kicsit később Michael, amikor Jane elmesélte kalandját. – Hiszen bele sem férsz a tálba!

Jane elgondolkodott. Amint elmesélte a történetet, valahogy ő is képtelenségnek tartotta.

– Lehet – ismerte be. – De akkor egészen valóságosnak látszott.

– Azt hiszem, csak kigondoltad. Te mindig mindenfélét gondolsz – mondta kissé gőgösen Michael, mert ő aztán sosem gondolkodott.

– Ti meg a gondolataitok! – mondta haragosan Mary Poppins; félretolta őket, és ágyacská-jukba rakta az ikreket. – Most pedig – vetette oda, amikor már jól betakargatta Johnt és Barbarát –, talán nekem is lesz egy-két nyugalmas percem.

Kihúzta kalapjából a tűket, a kalapot pedig visszarakta a papírzacskóba. Kikapcsolta aranyláncát, és gondosan betette a fiókba.

Azután kibújt kabátjából, kirázta, és felakasztotta az ajtó mögötti fogasra.

– Nini, hova lett az új sálja? – kérdezte Jane. – Elvesztette?

– Nem veszthette el! – mondta Michael. – Amikor hazajöttünk, még rajta volt. Láttam! Mary Poppins rájuk förmedt.

– Lennétek szívesek a magatok dolgával törődni?! Az enyémet meg bízzátok rám!

– De hiszen én csak segíteni akartam... – kezdte Jane.

– Tudok én magamon segíteni, nagyon köszönöm! – mondta Mary Poppins, és szipogott.

Jane odafordult Michaelhoz, hogy összenézzenek. De ezúttal Michael volt az, aki ügyet sem vetett rá. Bámult a kandallópárkányra, mintha nem hinne a szemének.

– Mi az, Michael?

– Mégse csak kigondoltad! – suttogta a kisfiú, és odamutatott.

Jane felnézett a kandallópárkányra. Ott hevert a finom porcelán tál, végigfutott rajta a repedés. Ott volt a mező, ott volt az égerfaerdő. És ott volt a három lovacskázó kisfiú is, kettő elöl, egy meg mögöttük futott az ostorral.

Hanem – a kocsis lábára valaki apró, fehér zsebkendőt kötött, a pázsiton meg, mintha valaki futtában vesztette volna el, egy piros-fehér kockás sál hevert. És az egyik végén nagy, fehér címke, rajta pedig a monogram: M. P.

– Hát ott vesztette el! – mondta Michael, és bölcsen bólogatott. – Mondjuk meg neki, hogy megtaláltuk?

Jane körülnézett. Mary Poppins épp a kötényét gombolta, és olyan arccal nézett maga elé, mintha az egész világ megsértette volna.

– Inkább ne – suttogta Jane. – Azt hiszem, tudja.

Jane egy pillanatig csak állt ott, bámulta a repedt tálat, a csomóra kötött zsebkendőt meg a sálat.

Azután vadul átszáguldott a szobán, és a suhogó-ropogó kötényes alak nyakába ugrott.

– Jaj! – kiáltott Jane. – Jaj, Mary Poppins! Sohase leszek rossz többé!

Halvány, hitetlen mosoly villant meg Mary Poppins szája sarkában, ahogy kisimította köténye ráncait.

– Hm! – ennyit mondott összesen.

IV. FELFORDULT VILÁG

– Kérlek, maradjatok mellettem! – mondta Mary Poppins, amikor leszállt az autóbuszról, és kinyitotta ernyőjét, mert úgy zuhogott az eső, mintha dézsából öntötték volna.

Jane és Michael a nyomában lekászálódtak.

– Ha maga mellett maradunk, az esernyőjéről a nyakunkba folyik a víz – panaszkodott Michael.

– De akkor nem én leszek az oka, ha eltévedsz, és rendőrhöz kell fordulnod! – vágta oda Mary Poppins, miközben ügyesen kikerült egy pocsolyát.

A sarki gyógyszertár előtt megállt, hogy jól láthassa magát a kirakat három óriási üvegében. Egyszerre láthatott egy zöld Mary Poppinst, egy kék Mary Poppinst meg egy piros Mary Poppinst. És mind a háromnak vadonatúj, rézgombos bőrtáska volt a kezében.

Mary Poppins nézte a három üvegen tükröződő képét, s ajkán tetszelgő, önelégült mosoly játszott. Néhány pillanatot töltött azzal, hogy jobb kezéből bal kezébe vette át a táskát, és minden lehető helyzetet kipróbált: vajon hogyan érvényesül a legjobban. Azután úgy döntött, mégiscsak úgy a leghatásosabb, ha a táskát a hóna alá veszi. Ezentúl tehát úgy vitte.

Jane és Michael ott állt mellette, nem mertek egy szót sem szólni, de közben össze-összenéz-tek, és magukban nagyokat sóhajtoztak. És közben Mary Poppins papagájfejű ernyőjének két pontjáról egyre csak csurgott a nyakukba az eső, és ez egyáltalán nem volt kellemes.

– No, ne várakoztassatok már! – mondta mérgesen Mary Poppins, és hátat fordított zöld, kék és piros képmásának. Jane és Michael összenézett. Jane jelbeszéddel próbálta rávenni Michaelt, hogy maradjon csöndben, megrázta fejét, és fintorokat vágott. De Michael mégis kitört: – Nem is mi várakoztattuk, maga várakoztatott minket!

– Csönd legyen!

Michaelban benne rekedt a szó. Baktattak Mary Poppins két oldalán, az eső meg szakadt, és az ernyőről egyenesen a kalapjukra zúdult. Jane óvatosan vitte a hóna alatt a finom porcelán tálat, papírba csomagolva.

Mary Poppins unokabátyjához, Bucska úrhoz igyekeztek, akinek az volt a mestersége, mint Mary Poppins elmesélte Banks mamának, hogy mindenfélét megjavított.

– Nos – mondta Banks mama meglehetősen kétkedő hangon –, remélem, rendesen megcsinálja, mert amíg az a tál nincs megjavítva, nem nézhetek Caroline dédnagynéném szemébe.

Caroline dédnagynéni akkor adta Banks mamának a tálat, amikor Banks mama még csak hároméves volt, és mindenki tudta, hogy ha a tál eltörik, Caroline néni bízvást megrendezné híres jeleneteinek egyikét.

– Az én rokonaim, nagysága, kérem – replikázott Mary Poppins, hangos szippantás kíséretében –, mindent rendesen csinálnak.

És olyan mérgesen nézett, hogy Banks mama bizony ugyancsak kényelmetlenül érezte magát, olyannyira, hogy kénytelen volt leülni és egy csésze teáért csöngetni.

Placcs! No tessék: Jane belelépett egy pocsolya kellős közepébe!

– Légy szíves, nézz a lábad elé! – förmedt rá Mary Poppins, esernyőjét rázva, és Jane-re meg Michaelra csak úgy zúdult az esővíz. – Ettől az esőtől megreped az ember szíve!

– És ha megreped, Bucska úr meg tudja ragasztani? – tudakolta Michael. Nagyon kíváncsi volt, vajon Bucska úr mindenféle törött tárgyat meg tud-e javítani, vagy csak bizonyos fajtákat.

– Még egy szó – mondta Mary Poppins –, és már mehetsz is haza!

– Csak úgy kérdeztem – morogta durcásan Michael.

– Te csak ne kérdezősködj!

Azzal Mary Poppins mérgesen szippantott, elegáns ívben befordult a sarkon, kinyitott egy ósdi vaskaput, és bekopogott egy roskatag kis ház ajtaján.

– Kopp-kopp, kopi-kopp! – A kopogtató hangja öblösen visszhangzott a házban.

– Jaj, istenkém – suttogta Michaelnak Jane –, de borzasztó lenne, ha nem volna itthon!

Ám ebben a pillanatban már hallották is, amint súlyos léptek dübörögnek feléjük, és az ajtó nagy zörögve kinyílt.

Egy gömbölyű, vörös képű asszony állt az ajtóban; egyáltalán nem látszott emberi lénynek; olyan volt, mintha két almát biggyesztettek volna egymás tetejébe. Sima haját kontyba fésülte feje búbján, keskeny száján rosszkedvű, nyűgös kifejezés ült.

– Nahát! – mondta, és Mary Poppinsra bámult. – Akármi legyek, ha ez nem maga!

Láthatólag nem örült különösebben, hogy láthatja Mary Poppinst. És Mary Poppins sem örült különösebben, hogy láthatja a gömbölyű nénit.

– Itthon van Bucska úr? – kérdezte Mary Poppins, mintha nem is hallotta volna a gömbölyű néni megjegyzését.

– Nos... – mondta barátságtalanul a gömbölyű néni – ebben nem vagyok egészen bizonyos. Lehet, hogy itthon van, lehet, hogy nincs. Attól függ, hogyan nézzük.

Mary Poppins belépett az ajtón, és körülnézett.

– Ez az ő kalapja, igaz? – kérdezte, és az előszoba fogasán függő öreg filckalapra mutatott.

– Hogyne, természetesen... bizonyos értelemben. – A gömbölyű néni nem szívesen ismerte be ezt a tényt.

– Akkor itthon van – mondta Mary Poppins. – Az én rokonaim sohasem mennek el hazulról födetlen fővel. Sokkalta jólneveltebbek annál.

– Nos, én csak annyit mondhatok, amit ő mondott nekem ma reggel – mondta a gömbölyű néni. – „Kérem, Gombóc kisasszony – azt mondta –, lehet, hogy itthon leszek délután, lehet, hogy nem. Nem tudom biztosan.” Ezt mondta szóról szóra. Jobb lesz, ha felmegy és megnézi. Én nem vagyok hegymászó.

A gömbölyű néni végignézett gömbölyű termetén, és megrázta a fejét. Jane és Michael könnyen megértette, hogy egy ilyen méretű és alakú személy nem szívesen mászik fel nagyon gyakran Bucska úr keskeny, rozoga lépcsőjén.

Mary Poppins szipogott.

– Gyertek utánam, kérlek! – vetette oda Jane-nek és Michaelnak, ők meg utána iramodtak a nyikorgó lépcsőn.

Gombóc kisasszony ott állt az előszobában, és fensőbbséges mosollyal nézett utánuk.

Odafent Mary Poppins megkocogtatta az ajtót az ernyője fejével. Senki sem válaszolt. Megint kopogtatott, ezúttal hangosabban. De most sem válaszolt senki.

– Arthur bátyám! – kiáltott be Mary Poppins a kulcslyukon. – Arthur bátyám, itthon vagy?

– Dehogy vagyok! – hallatszott bentről egy igen-igen távoli hang.

– Hogyne volna itthon? Hiszen hallom a hangját! – súgta Jane-nek Michael.

– Arthur bátyám! – Mary Poppins megrázta a kilincset. – Tudom, hogy idehaza vagy.

– Nem, nem, dehogy vagyok! – hangzott megint az igen-igen távoli hang. – Hányszor mondjam?! Ma második hétfő van!

– Ó, istenkém, elfelejtettem! – mondta Mary Poppins. Dühösen lenyomta a kilincset, és nagy lendülettel kitárta az ajtót.

Jane és Michael először csak egy nagy szobát látott, amiben nem volt más, csak a túlsó végében egy gyalupad. Ezen felhalmozva ugyancsak fura gyűjtemény: orruk vesztett porcelán kutyák, farkatlan falovak, csorba tányérok, törött babák, nyeletlen kések, sánta zsámolyok – vagyis minden a világon, ami egyáltalán javításra szorulhat.

Körös-körül pedig polcok magasodtak egészen a mennyezetig, és ezek is roskadoztak a sok repedt porcelán, törött üveg, rozoga játék alatt.

De emberi lényt nem láttak sehol.

– Ó... – szólalt meg csalódottan Jane. – Úgy látszik, még sincs itthon! Hanem Mary Poppins átvágott a szobán, egyenesen az ablakhoz.

– Azonnal gyere be, Arthur! Ilyen esőben kint lenni, mikor tavaly télen olyan csúnya hörghurutod volt!

És ekkor, nagy meglepetésükre, Jane és Michael azt látták, hogy Mary Poppins megragad egy hosszú lábat, amely az ablakpárkányon túl himbálózik, és behúz a szobába egy hosszú, sovány, gyászos képű, lógó bajszú férfiút.

– Szégyellhetnéd magad – mondta haragosan Mary Poppins, és fél kézzel erősen fogta Bucska urat, a másikkal meg becsukta az ablakot. – Sürgős munkát hoztunk neked, te meg így viselkedsz!

– Igazán nem tehetek róla – mentegetőzött Bucska úr, és megtörölgette szomorú szemét egy óriási zsebkendővel. – Hiszen mondom, hogy ma második hétfő van!

– Mit jelent az? – kérdezte Michael, és nagy érdeklődéssel bámult Bucska úrra.

– Köszönöm a szíves érdeklődést – fordult Michaelhoz Bucska úr, és ernyedten megrázta a kezét. – Nagyon-nagyon kedves, igazán jólesik. – Elhallgatott, és megint megtörölte a szemét.

– A helyzet ugyanis a következő – folytatta azután. – A hónap második hétfőjén nekem semmi sem sikerül.

– Például micsoda? – kérdezte Jane, mert nagyon sajnálta ugyan Bucska urat, de borzasztóan kíváncsi is volt.

– Nézzük például a mai napot! – mondta Bucska úr. – Ma a hónap második hétfője van. És mert szeretnék itthon lenni – hiszen oly rengeteg a dolgom –, mi sem természetesebb, mint hogy elmegyek. Ha pedig el akarnék menni, mondanom sem kell, hogy itthon maradnék.

– Értem – bólintott Jane, bár valójában egyáltalán nem értette. – Vagyis ezért tetszett...

– Ezért – bólintott Bucska úr. – Hallottam, amint jöttök fel a lépcsőn, és annyira szerettem volna itt maradni! Abban a pillanatban tehát, amikor beléptetek, én már kint is voltam! És kint lennék most is, ha Mary Poppins nem fogna ilyen erősen. – Azzal Bucska úr mélyet sóhajtott.

– Persze nincs mindig így. Csak három és hat között, de néha még az is szörnyen kényelmetlen.

– Gondolom – bólogatott mély együttérzéssel Jane.

– És ha csak a kintről meg a bentről lenne szó – folytatta keservesen Bucska úr. – De van ám még más is! Ha fel akarok menni, azon kapom magam, hogy futok lefele. Ha jobbra fordulok, már indulok is balra. És ha történetesen elindulok nyugatnak, nyomban keleten találom magam.

Bucska úr kifújta az orrát.

– És az egészben az a legrosszabb – folytatta, és a szemét megint elfutotta a könny –, hogy ilyenkor még a természetem is megváltozik. Aki most lát, aligha hinné, hogy boldog, elégedett ember vagyok; vagy igen?

Bizony, Bucska úr ugyancsak mélabúsan, elkeseredetten nézett a világba; egészen lehetetlen volt elképzelni, hogy valaha is vidám volt és elégedett.

– De miért? Miért? – kérdezte Michael, és felbámult Bucska úrra. Az szomorúan csóválta a fejét.

– Azért – jelentette ki ünnepélyesen –, mert lánynak kellett volna születnem! Jane és Michael rábámultak, azután egymásra. Hát ez meg mit jelent?

– Anyám ugyanis – magyarázta Bucska úr – lányt szeretett volna, azután, amikor megszülettem, kiderült, hogy fiú vagyok. Úgyhogy kezdettől fogva minden fordítva ment, szinte attól a naptól, hogy megszülettem. Márpedig a hónap második hétfőjén születtem!

És Bucska úr megint sírva fakadt, és halkan belezokogott a zsebkendőjébe.

Jane gyengéden megpaskolta a kezét.

Látszott, hogy ez jólesik Bucska úrnak, de azért nem mosolygott.

– És természetesen – folytatta – a munkámnak is árt. Nézzetek csak oda!

Egy nagy polcra mutatott, amelyen különböző színű és méretű szívek sorakoztak; mindegyik repedt volt vagy csorba, vagy éppenséggel darabokra tört.

– Márpedig ezeket sürgősen meg kellene javítani – magyarázta Bucska úr. – Nem is gondolnátok, mennyire mérges mindenki, ha nem kapja vissza gyorsan a szívét. Semmi mással annyi baj nincs, mint a szívvel. És hat óráig egyszerűen hozzájuk sem merek nyúlni. Tönkremennének, mint amazok ott!

És egy másik polcra mutatott. Jane és Michael odanézett, és meglátták, hogy a polcon csupa rosszul javított holmi halmozódik. Egy porcelán pásztorlánykát elválasztottak párjától, a porcelán pásztorfiútól, és a karját egy rézoroszlán nyaka köré fonták; egy játék matróz, akit valaki letört a hajójáról, egy porcelán tányérra volt ragasztva; a hajón pedig egy szürke posztóelefánt tekerte az ormányát az árboc köré, de még jól oda is erősítették ragtapasszal. Törött tányérokat nem a minta szerint ragasztottak össze, egy falovacska lábát pedig egy ezüst keresztelőkancsóhoz illesztették.

– Látjátok? – kérdezte búbánatosan Bucska úr, és körbemutatott.

Jane és Michael bólintott. Nagyon-nagyon sajnálták Bucska urat.

– Ez most mellékes – vágott közbe türelmetlenül Mary Poppins. – Csak ez a tál fontos. Azért hoztuk, hogy megjavítsd.

Elvette Jane-től a tálat, és fél kézzel egyre csak fogva Bucska urat, a másikkal kibontotta a zsineget.

– Ejnye! – mondta Bucska úr. – Finom, régi darab. Bizony, csúnyán elrepedt. Mintha valaki hozzávágott volna valamit!

Jane fülig vörösödött.

– No de azért – folytatta Bucska úr –, ha nem volna épp második hétfő, meg tudnám javítani. De ma délután... – és elhallgatott.

– Ugyan, hiszen ez egészen egyszerű. Csak meg kell egy kicsit drótozni itt meg itt meg itt! Mary Poppins a repedésre mutatott, és eközben elengedte Bucska urat.

Az meg azon nyomban a levegőbe emelkedett, megpördült, és egyre hányta a cigánykereket.

– Jaj! – kiáltott Bucska úr. – Miért engedtél el? Szegény fejem, kezdődik elölről!

– Gyorsan, csukjátok be az ajtót! – kiáltott Mary Poppins. És Jane meg Michael átrohant a szobán, és becsukta az ajtót, épp mielőtt Bucska úr odaért volna. Nekiütődött az ajtónak, azután elpattant megint, és kecsesen megfordult a levegőben, végtelenül szomorú arckifejezéssel.

Azután, ugyancsak különös helyzetben, egyszerre megállt. Nem a lábán, hanem a fején.

– Ejnye, ejnye – mondta Bucska úr, és rúgott egy jó nagyot. – Ejnye, ejnye!

De a lába sehogy sem akart visszatérni a padlóra. Ott imbolygott tovább is a levegőben.

– Nos – mondta mélabús hangján Bucska úr –, talán még örülhetek is, hogy nem komiszabb a helyzet. Ez mindenesetre jobb – ha nem is sokkal jobb –, mint odakint lógni az esőben, és se egy ülőhely sehol, se kabát nincs rajtam. Látjátok – nézett Jane-re és Michaelra –, szívem vágya, hogy a talpamon álljak, és mi történik? Itt állok a fejemen. No, nem baj. Most már igazán megszokhattam volna, hisz negyvenöt éve csinálom. Kérem csak azt a tálat!

Michael odafutott Mary Poppinshoz, elvette tőle a tálat, és a padlóra állította, Bucska úr feje mellé. És eközben fura dolog történt vele. Mintha a padló ellökné a lábát, fel, a levegőbe!

– Jaj! – kiáltott Michael. – Olyan furán érzem magam. Valami nagyon különös történik velem!

Mert most már ő is hengerbucskázott a levegőben, hányta a cigánykereket, fel-alá röpdösött a szobában, míg végül meg nem állapodott a fején, Bucska úr mellett.

– No de ilyet! – szólt meglepetten Bucska úr, és Michaelra sandított. – Sose tudtam, hogy ez ragályos! Hát te is megkaptad? Nohát, még ilyet se pipáltam. Hé, hé, hallod-e! Nyugalom! Levered a holmit a polcról, ha nem vigyázol, aztán fizethetem a kártérítést! Hallod-e, mit csinálsz?!

Ez Jane-nek szólt, akinek a lába hirtelen felemelkedett a szőnyegről, és ő is a levegőbe szállt, és szédelegve megfordult.

Ő is bukfencezett – először fejre állt a levegőben, azután talpra –, míg végül földet nem ért Bucska úr másik oldalán, és azon nem vette magát észre, hogy ő is tótágast áll.

– Hát ez igazán nagyon furcsa – mondta Bucska úr, és ünnepélyesen Jane-re bámult. – Mással eddig még sosem fordult elő. Szavamra, soha! Remélem, nem bánod.

Jane nevetett, Bucska úr felé fordította fejét, és lábait meglengette a levegőben.

– Köszönöm szépen, egyáltalán nem. Mindig szerettem volna fejen állni, de még sohasem sikerült. Igazán nagyon kellemes.

– Hm – mondta borúsan Bucska úr. – Örülök, hogy valaki élvezi. Mert én ezt nemigen állíthatnám magamról.

– De én igen – mondta Michael. – Bárcsak így maradhatnék egész életemben! Minden egészen más így, és sokkal szebb!

Igen, valóban más volt minden. Fura helyzetükből, a padlóról, Jane és Michael úgy látta, a gyalupadon valamennyi holmi, a sok porcelán kutya, törött baba, sánta zsámoly, mind-mind tótágast áll.

– Oda nézz! – súgta Michaelnak Jane.

Michael amennyire csak tudta, elfordította a fejét. És íme, a faburkolat egy hézagából előbújt egy kisegér. A szoba közepére iramodott, ott tótágast állt, és ügyesen egyensúlyozott az orra hegyén, pontosan előttük.

Egy percig nézték meglepetten. Akkor Michael hirtelen megszólalt:

– Jane, nézz csak ki az ablakon!

Jane óvatosan elfordította a fejét, ami meglehetősen nehezen ment, és legnagyobb meglepetésére azt vette észre, hogy odakint is, akárcsak idebent, minden egészen más. Kint az utcán tótágast álltak a házak, kéményük a járdán, küszöbük a levegőben, és a küszöbökön kis füstbodrok gomolyogtak elő. Távolabb fejre állt egy templom, és meglehetősen nehézkesen egyensúlyozott a tornya gombján.

Az eső meg, ami rendesen az égből hullott, most a földből esett felfelé, ömlött, zuhogott, csak úgy szakadt.

– Nahát, milyen szépségesen fura minden! – kiáltott fel Jane. – Mintha másik világba kerültünk volna! Úgy örülök, hogy éppen ma jöttünk ide!

– Igazán nagyon kedves vagy, meg kell hagyni – mondta gyászosan Bucska úr. – Egészen megvigasztalod az embert. Mos, mi legyen hát ezzel a tállal?

Kinyújtotta kezét, hogy elvegye a tálat, de ebben a pillanatban a tál megcsúszott, és fejre állt. Méghozzá olyan gyorsan és olyan viccesen, hogy Jane és Michael akaratlanul is elnevette magát.

– Nincs ebben semmi nevetséges – mondta elkeseredetten Bucska úr. – Kénytelen leszek a jobb felén összedrótozni, és ha látszik, hát látszik. Nem tehetek róla.

Kivette zsebéből a szerszámait, megjavította a tálat, és munka közben csöndesen sírdogált.

– Hm! – mondta Mary Poppins, és lehajolt a tálért. – Ez megvolna. Most pedig megyünk! Erre Bucska úr hangosan és szánalmasan felzokogott.

– Jól van, jól van, hagyjatok csak itt! – mondta keserűen. – Menjetek csak, ne segítsetek elterelni a figyelmemet nyomorúságos helyzetemről. Ne nyújtsatok felém baráti kezet! Nem érdemlem meg. Azt reméltem, megtiszteltek azzal, hogy elfogadtok egy kis harapnivalót. A legfelső polcon szilvatorta van egy dobozban. De hát miért is számítottam ilyesmire? Ti élitek a magatok életét, és nincs jogom arra kérni benneteket, hogy maradjatok itt, és vidítsátok fel az enyémet. Hiába, szerencsétlen nap ez a mai...

És a zsebében matatott, kereste a zsebkendőjét.

– Nos... – kezdte Mary Poppins, és abbahagyta a kesztyűje gombolását.

– Jaj, igazán, Mary Poppins, maradjunk még, maradjunk! – kiáltott fel egyszerre Jane és Michael, és izgatottan táncoltak a fejükön.

– Ha feláll egy székre, eléri a tortát! – biztatta Jane.

Bucska úr most először nevette el magát. Kissé mélabús nevetés volt ugyan, de azért nevetés.

– Neki aztán nincs szüksége székre! – mondta, és komoran kuncogott. – Ő megszerzi, amit akar, és úgy, ahogy akarja, arra mérget vehettek!

És ebben a pillanatban a gyerekek ámuló szeme előtt Mary Poppins ugyancsak fura dolgot cselekedett. Peckesen lábujjhegyre állt, s egy pillanatig egyensúlyozta magát. Azután igen lassan, igen méltóságteljesen, hét cigánykereket hányt a levegőben. Pörgött, pörgött, és közben a szoknyája takarosan a bokájához simult, a kalapja szép rendesen ült a fején, s így kerekezett fel egészen a legfelső polcig, levette a tortát, s megint lekerekezett, és szépen fejre állt Bucska bácsi és a gyerekek előtt.

– Hurrá! Hurrá! Hurrá! – kiabált boldogan Michael. Hanem Mary Poppins a padlóról olyan tekintettel mérte végig, hogy Michael szívből kívánta, bárcsak ne szólt volna egy szót sem.

– Köszönöm, Mary – mondta szomorúan Bucska úr, és egyáltalán nem látszott meglepettnek.

– Tessék! – vágta oda Mary Poppins. – Ez az utolsó, amit ma még megteszek neked.

És a tortás dobozt Bucska úr orra elé rakta.

A doboz abban a szempillantásban nekilódult és felfordult.

És valahányszor Bucska úr visszafordította, csak tótágast állt megint.

– Gondolhattam volna – sóhajtott szomorúan Bucska úr. – Ma minden fordítva sikerül, még a tortadoboz se fogad szót. Kénytelenek leszünk felvágni az alját. Egy pillanat...

Azzal a fején az ajtóhoz bukdácsolt, és az ajtó és a padló közötti résen kikiabált:

– Gombóc kisasszony! Gombóc kisasszony! Igazán sajnálom, hogy zavarom, de megtenné...

ha nem haragszik... felhozna egy kést?

Messze lentről felhallatszott Gombóc kisasszony mogorva tiltakozása.

– Csitt! – szólalt meg egy hangos, rekedt hang a szobában. – Micsoda butaság! Csitt! Hagyd azt a nőt! Majd Pityuka! Szép Pityuka! Okos Pityuka!

Jane és Michael a hang felé fordult, és nagy meglepetésükre azt látták, hogy a hang Mary Poppins papagájfejű ernyőjétől ered, amely e pillanatban épp a tortadoboz felé hengerbucská-zott. Fejjel lefelé rá is szállt a dobozra, és két pillanat alatt felvágta a csőrével.

– Tessék! – krákogott öntelten a papagáj. – Szép Pityuka! Okos Pityuka! – S a csőre körül boldog, önelégült mosoly bujkált, ahogy fejre állt a padlón, Mary Poppins mellett.

– Nos, ez aztán kedves, nagyon kedves! – mondta borús hangján Bucska úr, ahogy előbukkant a torta sötét máza.

Elővette zsebkését, és kanyarított egy szeletet. Aztán hevesen megrázkódott, és közelebbről is szemügyre vette a tortát. Majd szemrehányó pillantást vetett Mary Poppinsra.

– Ez a te műved, Mary! Ne is tagadd. Legutóbb még szilvatorta volt ebben a dobozban, most pedig...

– A piskótatorta könnyebben emészthető – mondta szigorúan Mary Poppins. – Lassan egyetek, kérlek. Ne úgy, mint a kiéhezett vadak! – mondta ingerülten, és Jane-nek is, Michaelnak is adott egy szeletke tortát.

– Szép, szép – morogta keserűen Bucska úr, és két falásra eltüntette a tortáját. – Csakhogy én szeretem a szilvát, nem is tagadom. No de mit szóljon az ember egy ilyen balszerencsés napon! – Elhallgatott, mert az ajtón hangosan kopogtak.

– Tessék! – szólt ki Bucska úr.

Gombóc kisasszony – ha lehet, még gömbölyűbben, mint az imént, és alaposan kifulladva a lépcsőmászástól – berontott a szobába.

– Itt a kés, Bucska úr... – kezdte komoran. Azután elhallgatott, és csak bámult. – Uramfia! – mondta aztán, és eltátotta a száját, a kést meg elejtette. – Ilyent még az öregapám se látott!

Lépett egyet, és mélységes utálattal vette szemügyre a négy pár lengedező lábat.

– Fejjel lefelé mindannyian, akár a legyek a mennyezeten! S még rendes, tisztességes emberi lénynek tartják magukat! No, mondhatom, magamfajta úrihölgynek semmi keresnivalója ilyen társaságban! Ebben a pillanatban távozom a házából, Bucska úr, ezt vegye tudomásul!

És mérgesen az ajtó felé pattogott.

Hanem akkor bő, dagadozó szoknyája egyszerre csak nekicsapódott a lábának, és Gombóc kisasszonyt mindenestül a levegőbe emelte.

Fájdalmas kétségbeesés terült a derék hölgy arcára. Vadul hadonászva felkiáltott:

– Bucska úr! Bucska úr! Fogjon meg! Tartson vissza! Segítség! Segítség! – kiabált Gombóc kisasszony, ahogy ő is nekilendült a cigánykerekezésnek.

– Ó, jaj nekem, fejre áll a világ! Mit csináljak? Segítség! Segítség! – visítozott, ahogy újabb cigánykereket vágott ki.

Ám miközben fordult, különös változás ment végbe rajta. Kerek arcáról eltűnt a nyűgös kifejezés, és vidám mosolyra derült. És Jane meg Michael ugyancsak meglepetten látta, hogy Gombóc kisasszony egyenes haja sok-sok apró fürtbe bodorodik, ahogy a néni pördül-fordul a szobában. S amikor újra megszólalt, a hangja már nem volt mogorva, hanem édes, akár a méz.

– Mi történik velem?! – kiáltott Gombóc kisasszony új hangja. – Úgy érzem magam, mintha labda volnék! Ruganyos gumilabda! Vagy talán léggömb! Vagy éppenséggel szilvás gombóc!

– Gombóc kisasszony gyöngyöző, vidám kacajt hallatott.

– Hogy énnekem milyen jókedvem van! – dalolta, és közben egyre hengerbucskázott a levegő-ben. – Soha még így nem élveztem az életet! Legszívesebben örökké csak cigánykerekeznék! Csudálatos érzés! Meg is írom haza a nővéremnek, unokatestvéreimnek, bácsikáimnak, nénikéimnek. Megírom nekik, csak úgy élet az élet, hogyha az ember tótágast áll, tótágast áll, tótágast áll...

És Gombóc kisasszony vígan dalolva kerekezett tovább, körbe-karikába. Jane és Michael örvendezve nézte, Bucska úr pedig ugyancsak meglepődött, mert Gombóc kisasszonyt eddig csak nyűgösnek és barátságtalannak ismerte.

– Ez aztán fura! Ez aztán fura! – mondogatta magában Bucska úr, és megcsóválta a fejét, ahogy ott állt rajta.

Megint kopogtattak.

– Lakik itt bizonyos Bucska úr? – kérdezte egy hang, s már fel is bukkant az ajtóban a postás, és egy levelet lobogtatott. Azután ugyancsak elbámult az elébe táruló látványon. – Mi a manó?! – kiáltott fel, és hátratolta sapkáját a tarkójára. – Úgy látszik, rossz helyen járok. Én egy tisztes, békés úriembert keresek, bizonyos Bucska nevezetűt. Levelet hoztam neki. Azonkívül megígértem az asszonynak, hogy idejében otthon leszek, de megszegtem az ígéretemet, úgyhogy azt gondoltam...

– Hohó! – szólt fel a padlóról Bucska úr. – Megszegett ígéretet nem javítok. Nem az én szakmám! Sajnálom!

A postás lebámult rá.

– Álmodom, vagy ébren vagyok? – motyogta. Miféle sürgő-forgó-pörgő kergék társaságába kerültem én?

– Kérem azt a levelet, drága postás bácsi! Amint látja, Bucska úr el van foglalva. Adja csak ide azt a levelet nekem, Henger Gombócnak, és tartson velem egy fordulóra!

Azzal Gombóc kisasszony a postás felé kerekezett, és megfogta a kezét. És íme, amint hozzáért, a postás alól is kicsúszott a lába, és fölemelkedett a földről. És már járták is, kéz a kézben, pörögtek-forogtak, mint két pattogó labda.

– Jaj de finom! – kiáltott boldogan Gombóc kisasszony. – Jaj, drága postás bácsi, most tudjuk csak, mi a jó! Milyen más így mindjárt az élet! Most talpra! Most fejre! Hát nem csudálatos?

– Csudálatos bizony! – kiabált Jane és Michael, és ők is beálltak a körtáncba.

Azután egyszerre csak velük hengergett Bucska úr is, esetlenül kerengve-forogva a levegőben. Utána jött Mary Poppins meg az esernyője; szép simán, takarosan, méltóságtelje-sen fordultak át újra meg újra. Ott pörgött, forgott, kerekezett az egész társaság, odakint is tótágast állt a világ, és a szoba visszhangzott Gombóc kisasszony boldog dalától: Bizony ám, fiú, lány,

tótágast áll valahány!

énekelte, és ugrott és fordult.

És a polcokon a sok repedt, törött szív is pörgött-forgott, mint megannyi búgócsiga; a pásztorlányka meg az oroszlán kecses keringőt járt; a szürke posztóelefánt a csónakban az ormányára állt, és vígan rugdalózott; a tengerész pedig a fűzfás minta közt ügyesen eljárta a matróztáncot, csakhogy nem a lábán, hanem a fején.

– Milyen boldog vagyok! – kiáltott Jane, ahogy végigkerekezett a szobán.

– Hát még én! – kiáltott Michael, és bukfencet vetett a levegőben.

Bucska úr zsebkendőjével törölgette a szemét, miközben elrúgta magát az ablaktábláról.

Mary Poppins meg az esernyője egy szót sem szólt, csak szép simán forogtak körbe-körbe, természetesen fejjel lefelé.

– De boldogok vagyunk valamennyien! – kiáltott Gombóc kisasszony.

Végre megjött a postás hangja is, de bizony ő nem osztotta a többiek véleményét.

– Hé! – kiáltott, miközben megint csak vetett egy cigánykereket. – Segítség! Segítség! Hol vagyok? Ki vagyok? Mi vagyok? Azt se tudom, hol a fejem, hol a lábam! Végem van! Segítség!

De bizony senki sem segített rajta, és Gombóc kisasszony el nem engedte egy pillanatra sem a kezét, és csak pörgette-forgatta tovább.

– Békés ember vagyok én, kérem! – nyögte a postás. – Tisztes honpolgár voltam világ-életemben! Jaj nekem, mit szól majd az asszony! És hogy kerülök haza?! Segítség! Tolvaj! Ég a ház!

És hatalmas erőfeszítéssel kitépte kezét Gombóc kisasszony markából. A levelet belepottyantotta a tortadobozba, kikarikázott az ajtón, lebukfencezett a lépcsőn, és közben egyre csak kiabált:

– Feljelentem mindahányat! Hívom a rendőrséget! Elmegyek, ha kell, a posta-vezérigazgató-hoz is!

Egyre halkabban hallatszott a hangja, ahogy mind lejjebb kerekezett a lépcsőn.

Ping, ping, ping, ping, ping, ping!

Odakint a téren hatott ütött az óra.

És ebben a pillanatban Jane és Michael lába nagy koppanással földet ért, talpra álltak, és bizony meglehetősen szédelegtek.

Mary Poppins kecsesen talpra fordult, s olyan rendes volt, olyan takaros, mintha skatulyából húzták volna ki.

Fordult egyet az esernyő is, és a hegyére állt.

Bucska úr hatalmas kalimpálás után végre talpra vergődött.

Megmerevedtek a szívek a polcon, nem mozdult a pásztorlányka, sem az oroszlán, sem a szürke posztóelefánt, sem a játék matróz. Aki most látta meg őket, el sem hitte volna, hogy az imént még valamennyien a fejükön táncoltak.

Csak Gombóc kisasszony kerengett tovább, körbe-körbe kerekezte a szobát, talpról fejre, fejről talpra, boldogan nevetett, és egyre csak így dalolt: Bizony ám, fiú, lány,

tótágast áll valahány,

fiú, lány,

tótágast áll valahány!

– Gombóc kisasszony! Gombóc kisasszony! – kiáltott Bucska úr, odafutott hozzá, és szemé-ben furcsa fény villant meg. Röptében elkapta Gombóc kisasszony karját, és el sem engedte, míg a derék hölgy végre talpra nem állt.

– Mit mondott az előbb, mi a keresztneve? – pihegett izgatottan Bucska úr. Gombóc kisasszony – ki hitte volna?! – elpirult. Restelkedve pillantott Bucska úrra.

– Hengernek hívnak, Bucska úr. Henger Gombócnak!

Bucska úr megragadta a kezét.

– Hozzám jönne feleségül, Gombóc kisasszony? Akkor Henger Bucska lenne a neve, és boldoggá tenne engem! Hisz kegyed is annyira jókedvű lett, látom, hogy talán még a második hétfőimet is hajlandó lenne elnézni!

– Még hogy elnézni?! Drága Bucska úr, hisz az lesz mindig a legnagyobb örömöm! – kiáltott fel Gombóc kisasszony. – Ma fordítva láttam a világot, és egészen megváltozott róla a véleményem. Higgye el, egész hónapban izgatottan várom ezentúl a második hétfőt!

Szégyellősen nevetett, s a másik kezét is Bucska úrnak nyújtotta.

És Jane és Michael nagy örömmel látta, hogy most már Bucska úr is nevet.

– Elmúlt hat óra, úgy látszik, most már megint a régi – suttogta Michael.

Jane nem válaszolt. Az egeret figyelte. Már nem állt az orrán, hanem az egérlyuk felé igyekezett, szájában egy jókora süteménymorzsával.

Mary Poppins felvette a finom porcelán tálat, és becsomagolta.

– Vegyétek fel a zsebkendőtöket, kérlek, és igazítsátok meg a kalapotokat! – szólt rá szigorúan a gyerekekre. – Most pedig... – Mary fogta az ernyőjét, és hóna alá vette új táskáját.

– Jaj, ugye, még nem megyünk, Mary Poppins? – kérdezte Michael.

– Lehet, hogy te ki szoktál maradni éjszakára, de én nem – vetette oda Mary Poppins, és az ajtó felé terelte Michaelt.

– Csakugyan mennetek kell már? – kérdezte Bucska úr. De látszott, hogy csak udvariasságból kérdi. Le nem vette a szemét Gombóc kisasszonyról.

Ekkor azonban maga Gombóc kisasszony is odalépett hozzájuk sugárzó mosollyal, és megrázta fürtjeit.

– Gyertek el máskor is – mondta, és sorra valamennyiüknek kezet nyújtott. – Igazán örülnék. Bucska úr meg én... – és elpirult – idehaza vagyunk minden második hétfőn... ugye, Arthur?

– Nos – mondta Bucska úr –, idehaza leszünk, ha ugyan nem leszünk máshol, annyi bizonyos!

És Bucska úr meg Gombóc kisasszony ott állt a lépcső tetején, és búcsút intett Mary Poppinsnak és a gyerekeknek; Gombóc kisasszony irult-pirult örömében, és Bucska úr fogta Gombóc kisasszony kezét, és ugyancsak büszkén és tekintélyesen bámult maga elé...

– Nem is tudtam, hogy ilyen könnyű – mondta Jane-nek Michael, amikor már az esőben tocsogtak, Mary Poppins ernyője alatt.

– Mi könnyű? – kérdezte Jane.

– Fejre állni. Majd otthon gyakorolom.

– Bár nálunk is lenne második hétfő! – sóhajtott fel ábrándozva Jane.

– Szálljatok fel, kérlek! – mondta Mary Poppins, becsukta ernyőjét, és feltolta a gyerekeket az autóbusz lépcsőjén.

Egymás mellett ült a két gyerek, Mary Poppins háta mögött, és halkan beszélgettek a délután eseményeiről.

Mary Poppins hátrafordult, és dühösen nézett rájuk.

– Sugdolózni illetlenség – mondta szigorúan. – És tessék egyenesen ülni. Nem vagytok liszteszsákok!

Néhány percig hallgattak. Mary Poppins ültében félig hátrafordult, és haragosan figyelte őket.

– Milyen fura rokonai vannak – jegyezte meg Michael, mert társalogni szeretett volna.

Mary Poppins felkapta a fejét.

– Fura? Mit értesz ezen, ha szabad kérdeznem? Mi az a fura?

– Hát olyan különös... Bucska úr, amint cigánykerekezik, és tótágast áll, és...

Mary Poppins úgy bámult rá, mintha nem hinne a fülének.

– Jól értettem, amit mondtál? – kezdte, és valósággal köpte a szavakat. – Hogy az én unokabá-tyám cigánykerekezik? És hogy tótágast...

– De hiszen úgy volt – ellenkezett Michael. – Mi magunk láttuk.

– Hogy tótágast áll? Az én rokonom? És hogy cigánykereket vet, mint valami csepűrágó?! – Mary Poppinsnak hallhatólag nehezére esett egyáltalán kimondani ezeket a szörnyű szavakat. Iszonyú haragosan nézett Michaelra. – Ez már aztán... – kezdte, és Michael rémülten visszahőkölt a szúrós tekintet elől. – Ez aztán az utolsó csepp! Először velem szemtelenkedsz, azután a rokonaimat sértegeted! Mondhatom, nem sok híja... nagyon-nagyon kevés híja... és felmondok! Én figyelmeztettelek!

Ezzel Mary Poppins dühösen visszafordult, és hátat fordított a gyerekeknek. De még a hátán is látszott, hogy soha életében nem volt ennyire dühös. Michael előrehajolt.

– Khm... bocsánatot kérek... – mondta.

Az előtte levő ülésről egyetlen hang sem hallatszott.

– Igazán megbántam, Mary Poppins!

– Hm!

– Nagyon megbántam!

– Bánhatod is! – vetette oda Mary, és csak bámult maga elé.

Michael Jane-hez hajolt.

– Pedig igazat mondtam, ugye? – suttogta.

Jane megrázta a fejét, és ujját az ajkára tette. Mary Poppins kalapját bámulta. És amikor egészen bizonyos volt benne, hogy Mary Poppins nem figyel oda, a kalap karimájára mutatott.

A fényes, fekete szalmán morzsák szóródtak szét, a piskótatorta sárga morzsái; olyasmi, amit az ember joggal elvárhat valakinek a kalapjától, aki tótágast állva uzsonnázott.

Michael egy pillanatig csak nézte a morzsákat. Azután Jane felé fordult, és sokatmondóan bólintott. Azután csak ültek ott, és zötykölődtek, ahogy a busz hazafelé gördült velük. Mary Poppins merev, mérges háta olyan volt, mint valami néma figyelmeztetés. A két gyerek szólni sem mert. De ahányszor a busz kanyarodott, jól látták, amint a morzsák cigánykereket vetnek Mary Poppins kalapjának fényes karimáján...

V. AZ ÚJ GYEREK

– De miért kell nekünk Ellennel sétálnunk? – morgott Michael, és becsapta a kertkaput. – Nem szeretem Ellent. Mindig vörös az orra.

– Csitt! – szólt rá Jane. – Vigyázz, meghallja!

Ellen, aki a gyerekkocsit tolta, hátrafordult.

– Kegyetlen, gonosz kisfiú maga, Michael úrfi! Én csak a kötelességemet teljesítem. Nem olyan nagy gyönyörűség sétálni ebben a hőségben, nem bizony!

És zöld zsebkendőjébe fújta vörös orrát.

– Akkor miért sétál? – kérdezte Michael.

– Mert Mary Poppins nem ér rá. Hát csak jöjjön szépen, legyen jó kisfiú, és akkor kap tőlem egy pennyért prominclit.

– Nekem nem kell promincli – motyogta Michael. – Nekem Mary Poppins kell.

„Trapp-trapp! Trapp-trapp!” – ballagott Ellen lába, lassan, súlyosan a Cseresznyefa utcán.

– A kalapom szalmafonatai között csupa kis szivárványt látok – mondta Jane.

– Én nem – mondta mérgesen Michael. – Én csak a selyembélést látom. Ellen megállt a sarkon, és aggodalmasan vette szemügyre a forgalmat.

– Segíthetek? – kérdezte a rendőr, és odacsörtetett hozzá.

– Hát... – mondta Ellen és elpirult – ha átsegítene minket az úttesten, igazán hálás lennék. Ilyen csúnyán meghűltem, és négy gyerekkel kell törődnöm, hát igazán azt se tudom, fiú vagyok-e vagy lány! – És újra kifújta az orrát.

– Dehogyisnem tudja! Az nem lehet, hogy az ilyesmit ne tudja valaki! – tódította Michael, és arra gondolt, hogy Ellen igazán szörnyű teremtés.

De a rendőrnek szemmel láthatólag más volt a véleménye, mert már meg is fogta fél kézzel Ellen karját, a másikkal meg a gyerekkocsi fogóját, és oly gyengéden vezette át Ellent az úttesten, mintha a menyasszonya volna.

– Szokott kimenőt kapni? – tudakolta a rendőr, és mély érdeklődéssel szemlélte Ellen vörös arcát.

– Igen – mondta Ellen. – Persze csak délután. Minden második szombaton. – És idegesen kifújta az orrát.

– Különös – mondta a rendőr. – Én is épp akkor vagyok szabadnapos! És délután két óra felé rendszerint erre járok.

– Csakugyan? – kérdezte Ellen, és eltátotta a száját.

– Csakugyan! – mondta a rendőr, és udvariasan biccentett.

– Nos, majd meglátom – mondta Ellen. – Isten vele.

És tovább-baktatott, és olykor-olykor hátrapillantott, hogy vajon nézi-e még a rendőr.

És a rendőr egyre csak nézte.

– Mary Poppinsnak sosincs szüksége rendőrre – panaszolta Michael. – Szeretném tudni, vajon miért nem ér rá?

– Valami fontos történik odahaza – vélte Jane. – Egészen biztos vagyok benne.

– Honnan tudod?

– Olyan üres, várakozó érzésem van, egészen belül.

– Ugyan! – mondta Michael. – Biztosan éhes vagy! Nem mehetnénk gyorsabban, Ellen, hogy végre túl legyünk rajta?

– Ennek a fiúnak – mondta Ellen a park vaskerítésének – kőből van a szíve. Nem mehetünk gyorsabban, Michael úrfi, nem bírja a lábam.

– Miért, mi baja a lábának?

– Csak az, hogy nem tud ennél gyorsabban menni.

– Ó, drága Mary Poppins! – sóhajtott keservesen Michael.

És sóhajtozva követte a gyerekkocsit. Jane ott ment mellette, és számolta a kalapjának szalmafonatai közt látható kis szivárványokat.

Egy-kettő – trappolt kitartóan Ellen lassú lába. Egy-kettő. Trapp-trapp. Trapp-trapp.

Eközben odahaza a Cseresznyefa utcában valóban fontos dolog történt.

Kívülről a tizenhetes számú ház éppolyan békésnek és álmosnak látszott, mint a többi. Hanem a lehúzott redőnyök mögött akkora volt a sürgés-forgás, hogy ha történetesen épp nincs nyár, a járókelők bízvást azt hihették volna, hogy odabent tavaszi nagytakarítás zajlik vagy éppenséggel karácsonyi készülődés.

Maga a ház azonban csak állt a napon, pislogott, és nem vett tudomást semmiről. „Végtére is

– gondolta – láttam én már ilyen sürgölődést, és látok is majd még sokszor, miért is izgatnám magam miatta?”

Ebben a pillanatban Brill néni kitárta az előszobaajtót Simpson doktor előtt, aki sietősen távozott. Brill néni lábujjhegyen állva figyelte, míg végigmegy a kerti úton, barna orvosi táskáját lóbálva. Azután besietett a tálalóba, és izgatottan kiabált:

– Hol van, Robertson? Jöjjön már, ha jönni akar!

És kettesével szedve a fokokat, felszaladt a lépcsőn, Robertson Ay meg ásítozva, nyújtózkodva követte.

– Csitt! – susogta Brill néni. – Csitt!

Ajkára tette ujját, és lábujjhegyen Banks mama ajtaja elé lopózott.

– Ejnye, ejnye! Mást se látni, csak a szekrényt – panaszolta Brill néni, miközben lehajolt, és bekukucskált a kulcslyukon. – A szekrényt meg az ablak sarkát.

A következő pillanatban hevesen összerázkódott.

– Jóságos istenkém! – sikította Brill néni, mert az ajtó hirtelen felpattant, és ő nekiesett

Robertson Aynek.

Az ajtó keretében ugyanis, a világosságban, ott állt Mary Poppins, és igen szigorúan és gyanakodva nézett Brill nénire. A karján pedig, nagyon óvatosan, egy takarókba bugyolált csomagot tartott.

– Nahát! – lihegte Brill néni. – Hisz ez maga! Épp a kilincset fényesítettem... már ugyancsak ráfért...

Mary Poppins a kilincsre nézett. Nagyon piszkos volt.

– Szerintem inkább a kulcslyukat fényesítette! – vágta oda élesen.

Brill néni azonban ügyet sem vetett rá. Gyöngéden szemlélte a batyut, nagy kezével félrehúzta a takaró szélét, és arcára elégedett mosoly terült.

– Nicsak! – gügyögte. – Aranyos, pici jószág! Kis angyalka! Eszem a csöpp szívét! Ilyen szépet se látott még senki emberfia!

Robertson Ay megint csak ásított, és tátott szájjal bámulta a batyut.

– Még egy pár tisztítani való cipő! – állapította meg gyászosan, és támaszt keresve a korlátnak dőlt.

– Vigyázzon, le ne ejtse! – mondta aggodalmasan Brill néni, ahogy Mary Poppins elsietett mellette.

Mary Poppins megvető pillantást vetett kettőjükre.

– Ha én valaki másnak a helyében volnék – jegyezte meg maró gúnnyal –, én a magam dolgával törődnék! És megint ráhajtotta a batyura a takarót, és felment a gyerekszobába...

– Pardon, elnézést! – Banks papa felrohant a lépcsőn, és kis híján feldöntötte Brill nénit, ahogy besietett Banks mama hálószobájába.

– Ejha! – mondta Banks papa, amikor leült az ágy végébe. – Ez aztán módfelett kényelmetlen, módfelett kényelmetlen. Igazán nem tudom, telik-e ilyesmire. Ötről igazán nem volt szó!

– Végtelenül sajnálom! – mondta Banks mama, és boldogan mosolygott Banks papára.

– Dehogyis sajnálod, egy kicsit se. Sőt, nagyon is boldog és büszke vagy. Pedig igazán nincs mire. Hisz egészen kicsike!

– Nekem így tetszik – mondta Banks mama. – Különben is majd megnő.

– Elég baj az! – felelte keserűen Banks papa. – Én meg vehetem neki a cipőt, a ruhát meg a háromkerekű biciklit. Igen, és aztán iskolába kell küldeni és megfelelően útnak indítani az életbe. Mondhatom, ugyancsak költséges eljárás. És aztán a végén, mikor már megöregszem, és ülök a kandallónál, fogja magát, elmegy, és faképnél hagy. Erre persze nem gondoltál, igaz?

– Nem – vallotta be Banks mama, és igyekezett sajnálkozó arcot vágni, de ez nem nagyon sikerült. – Erre csakugyan nem gondoltam.

– No persze. Hát pedig így lesz. És vedd tudomásul, arra már nem telik ezek után, hogy újra-csempéztessük a fürdőszobát!

– Sose törődj azzal – mondta vigasztalóan Banks mama. – Nekem igazán sokkal jobban tetszik a régi csempe.

– Akkor ugyancsak balga nőszemély vagy. Nincs több mondanivalóm!

És Banks papa motyogva, morogva távozott. Ám amikor kiért a házból, kihúzta magát, kidüllesztette a mellét, és egy hatalmas szivart biggyesztett a szájába. És fültanúk állítása szerint hamarosan igen hangosan, büszkén, sőt dicsekedve újságolta el az eseményt Bumm tengernagynak...

Mary Poppins az új bölcső fölé hajolt, amelyet John és Barbara ágyacskája közé állítottak, és óvatosan beletette a takarókba bugyolált csomagot.

– Csakhogy megérkeztél! Csőrömre és tollaimra mondom, már azt hittem, sose jössz meg! Mi lett? – kiáltott az ablakból egy rekedt hang.

Mary Poppins felpillantott.

A kémény tetején lakó seregély izgatottan ugrált az ablakpárkányon.

– Kislány. Annabel – mondta kurtán Mary Poppins. – És nagyon megköszönném, ha nem lármáznál. Károgsz, akár egy sereg varjú.

Hanem a seregély ügyet sem vetett rá. Bukfenceket hányt az ablakpárkányon, s ahányszor a feje felbukkant, vadul csapkodott a szárnyával.

– Nagyszerű! – pihegte, amikor végre talpra állt. – Ez aztán nagyszerű! Legszívesebben énekelnék!

– Ha tudnál! De nem tudsz, ha ítéletnapig próbálod, akkor sem! – gúnyolódott Mary Poppins. Csakhogy a seregély nagy boldogságában nem törődött vele.

– Kislány! – rikácsolta, és lábujjhegyen táncolt. – Három fészekalja fiókám volt az idén, s ha hiszed, ha nem, valamennyi fiú. Annabel majd kárpótol! – Ugrált egy kicsit a párkányon. – Annabel! – kiáltott azután megint. – Micsoda gyönyörű név! Volt egyszer egy Annabel nevű nénikém. Bumm tábornagy kéményében lakott, s egyszer túl sok zöld almát és éretlen szőlőt evett szegény, és belehalt. Pedig én figyelmeztettem! Én figyelmeztettem! De nem hallgatott rám. Így aztán persze...

– Hallgass már! – szólt rá Mary Poppins, és feléje legyintett a kötényével.

– Dehogyis hallgatok! – kiáltott a seregély, és ügyesen kitért a kötény elől. – Ilyenkor nem hallgatni kell! Megyek, hírül adom az eseményt!

És kilibbent az ablakon.

– Öt perc múlva itt leszek! – kiáltott még vissza, és elrepült.

Mary Poppins csöndesen tett-vett a gyerekszobában; szépen összerakta Annabel új ruháit.

A napsugár besurrant az ablakon, átsiklott a szobán, fel a bölcsőre.

– Nyisd ki a szemed – suttogta –, s én fényt varázsolok bele! A bölcső takarója megremegett. Annabel kinyitotta szemét.

– Jó kislány vagy! – mondta a napsugár. – Látom, kék a szemed. A kedvenc színem! Úgy ni! Ennél fényesebb szempár sehol sem ragyog! – Azzal könnyedén kisurrant Annabel szeméből, és lesiklott a bölcső oldalán.

– Köszönöm szépen! – mondta udvariasan Annabel.

Feje fölött langyos szellő lebbentette meg a muszlinfodrokat.

– Fürtöket kérsz vagy sima hajat? – suttogta a szellő, és besuhant Annabel mellé a bölcsőbe.

– Jaj, fürtöket kérek! – mondta halkan Annabel.

– Persze, sokkal könnyebb bánni a fürtös hajjal – helyeselt a szellő. Körülsimogatta Annabel fejét, óvatosan felkunkorította selymes haját, azután kilibbent a szobából.

– Megjöttünk! Megjöttünk! – harsant föl az ablakból egy hang. A seregély visszatért a párkányra. Mögötte pedig, bizonytalanul billegve, leszállt egy nagyon fiatal fióka.

Mary Poppins fenyegetőleg közeledett feléjük.

– Takarodtok innen! – mondta mérgesen. – Szemetelő verébnépségnek semmi keresnivalója a gyerekszobában...

Hanem a seregély, oldalán a fiókájával, gőgösen elszárnyalt Mary Poppins mellett.

– Nagyon leköteleznél, Mary Poppins, ha nem felejtenéd el – mondta metsző hangon –, hogy egész családom felettébb jó nevelésben részesült. Még hogy szemetelünk!

És ügyesen leszállt a bölcső szélére, támogatva bizonytalanul billegő fiókáját.

A kismadár körülbámult nagy, kérdő szemével. A seregély a párnához szökdécselt.

– Annabel, kedves – kezdte fojtott, behízelgő hangon. – Tudod, én nagyon-nagyon szeretem a finom, omlós, ropogós babapiskótát. – Szeme mohón csillogott. – Nincs nálad véletlenül egy darab?

A fürtös fej megmoccant a párnán.

– Nincs? Hát talán még kicsit fiatal vagy a piskótához. Barbara nővéred – kedves kislány volt, nagyon jószívű és barátságos – sose feledkezett meg rólam, tudta, hogy nagyon szeretem a piskótát. Úgyhogy a jövőben, ha esetleg te is félre tudnál tenni öreg barátodnak néhány morzsácskát...

– Persze, majd félreteszem – mondta Annabel a takaró redői közül.

– Rendes lány vagy! – krákogott helyeslően a seregély. Félrebillentette fejét, és kerek, fényes szemével Annabelre bámult. – Remélem – mondta udvariasan –, nem fáradtál el nagyon az utazásban.

Annabel megrázta fejét.

– Honnan jött? – csipogott hirtelen a fióka. – Tojásból?

– Hm! – horkant fel gúnyosan Mary Poppins. – Talán verébnek nézed? A seregély sértett, gőgös pillantást vetett Mary Poppinsra.

– Hát akkor micsoda? És honnan jött? – kiáltott éles hangján a fióka, meglebbentette kurta szárnyát, és a bölcsőre bámult.

– Mondd csak el neki, Annabel! – krákogott a seregély.

Annabel keze megmozdult a takaró alatt.

– Föld vagyok és levegő és tűz és víz – mondta halkan. – A sötétségből jövök, ahol minden kezdődik.

– Ó, milyen sötét van ott! – mondta halkan a seregély, és mellére hajtotta fejét.

– A tojásban is sötét volt – csipogta a fióka.

– A tengerről jövök és a tengerárból – folytatta Annabel. – Az égből és csillagaiból; a napból és ragyogásából...

– Ó, hogy ragyog! – bólogatott a seregély.

– És a föld erdőiből jövök.

Mary Poppins, mintegy álomban, ringatta, ringatta, egyenletesen ringatta a bölcsőt.

– És?... – suttogta a fióka.

– Kezdetben lassan jöttem – mondta Annabel –, mindig csak aludtam, mindig csak álmodtam. Emlékeztem mindarra, ami voltam, és arra gondoltam, ami leszek. És amikor végigálmodtam az álmomat, felébredtem, és gyorsabban jöttem.

Egy pillanatig hallgatott, kék szeme csupa-csupa emlék.

– És aztán? – unszolta a fióka.

– Hallottam utamon a csillagok énekét, és meleg szárnyak rebbentek körülöttem. Eljöttem az őserdő vadjai mellett, átkeltem a sötét, mély vizeken. Hosszú utazás volt.

Annabel hallgatott.

A fióka le nem vette róla fénylő, kérdő tekintetét.

Mary Poppins keze csendesen feküdt a bölcső oldalán. Már nem ringatta Annabelt.

– Bizony, hosszú utazás volt – mondta halkan a seregély, és felemelte fejét. – S ó de hamar elfelejted!

Annabel megmozdult a paplan alatt.

– Nem! – mondta magabiztosan. – Sohasem felejtem el.

– Bolond beszéd! Csupa-csupa csacskaság! Hogyne felejtenéd el! Egy hét sem telik bele, s már egy szóra sem emlékszel; sem arra, hogy ki vagy, sem arra, honnan jöttél!

Annabel dühösen rugdalózott angolpólyájában.

– Dehogyisnem! Dehogyisnem! Hogy felejteném el?

– Úgy, ahogy mindenki más! – mondta élesen, gúnyosan a seregély. – Minden buta emberi lény, csak ő nem! – bökött a fejével Mary Poppins felé. – Ő más, ő a csudabogár, a különlegesség, a...

– Elhallgass, te veréb! – kiáltott Mary Poppins, és a seregély felé csapott.

Hanem az durván nevetett, lesöpörte fiókáját a bölcső széléről, s elröppentek az ablak-párkányra.

– Kifogtam rajtad! – mondta szemtelenül, míg elsuhant Mary Poppins mellett. – Hohó, hát ez meg micsoda?

Odakint a folyosón kiabálás hallatszott, a lépcsőn pedig lábdobogás.

– Nem hiszek neked! Azért sem hiszek neked! – kiabált vadul Annabel. Ebben a pillanatban Jane és Michael és az ikrek rontottak be a szobába.

– Brill néni azt mondja, mutatni akar nekünk valamit, Mary Poppins! – mondta Jane, és ledobta kalapját.

– Mi lehet az? – kérdezte Michael, és körülkémlelt a szobában.

– Nekem is mutassa meg! Nekem is! – visítoztak az ikrek.

Mary Poppins haragosan nézett rájuk.

– Mi ez, gyerekszoba vagy állatkert? – tudakolta mérgesen. – Erre feleljetek!

– Áll... izé... úgy értem... – Michael sürgősen elhallgatott, mert elkapta Mary Poppins pillantását. – Úgy értem, gyerekszoba – fejezte be szárnyaszegetten a mondatot.

– Jaj, nézd, Michael, nézd! – kiabált Jane izgatottan. – Mondtam, hogy valami fontos történik! Új kisbaba! Jaj, Mary Poppins, tarthatom egy kicsit?

Mary Poppins dühös pillantást vetett a gyerekekre, lehajolt, kiemelte Annabelt a bölcsőből, és leült vele a karosszékbe.

– Óvatosan, legyetek szívesek, óvatosan! – figyelmeztette a körülötte tolongó gyerekeket. – Ez kisbaba, nem csatahajó!

– Fiúbaba? – kérdezte Michael.

– Nem, kislány, Annabelnek hívják.

Michael és Annabel egymásra bámultak. Michael odaadta az ujját Annabelnek, és a kisbaba erősen megszorította.

– Az én babám! – mondta John, és nekiszaladt Mary Poppins térdének.

– Az én nyuszikám! – mondta Barbara, és meghúzgálta Annabel takaróját.

– Ó! – sóhajtott Jane, és megérintette Annabel szélbodorította fürtjeit. – Milyen kicsike és milyen édes! Olyan, mint egy csillag! Honnan jöttél, Annabel?

Annabel nagyon megörült a kérdésnek, és elölről kezdte történetét.

– A sötétségből jövök... – mesélte halkan.

Jane felnevetett.

– Milyen fura kis hangokat ad! – kiáltotta. – Bárcsak tudna beszélni, és elmondhatná! Annabel rábámult.

– De hiszen épp most mesélem! – tiltakozott és rugdalózott.

– Haha! – rikácsolt a seregély gorombán az ablakból. – No, mit mondtam? Elnézést, hogy kacagok!

A fióka is kuncogott a seregély szárnya mögül.

– Talán a játékboltból jön – mondta Michael. Annabel dühösen kikapta az ujját Michael kezéből.

– Ugyan, ne butáskodj! – mondta Jane. – Biztosan Simpson doktor bácsi hozta az orvosi táskájában!

– Igazam volt, vagy nem volt igazam? – A seregély öreg, fekete szeme huncutul villogott

Annabelre.

– No mondd csak meg! – kiáltott gúnyosan, és diadalmasan verdesett a szárnyával.

Annabel válasz helyett Mary Poppins kötényébe rejtette arcát, és sírva fakadt. Vékony, magányos első sírása végigzengett az egész házon.

– Ejnye, ejnye! – morgott a seregély. – Nem kell annyira a szívedre venni! Ez már így van. Végtére csak embergyerek vagy. Majd legközelebb talán hiszel az okosabbnak! Az öregebb-nek, az okosabbnak! – kiáltotta, és peckesen billegett az ablakpárkányon.

– Michael, vedd elő, légy szíves, a tollseprűmet, és takarítsd le azokat a madarakat az ablakpárkányról! – mondta vészjósló hangon Mary Poppins.

Elégedett kuncogás hallatszott a seregély felől.

– Takarodunk magunk is, Mary Poppins, köszönjük szépen! Épp indultunk már amúgy is! Gyere, fiacskám!

És hangos, kottyanó kuncogással lependerítette fiókáját az ablakpárkányról, és kisuhantak az ablakon...

Annabel hamarosan beleilleszkedett a Cseresznyefa utca tizenhetes számú ház életébe. Élvezte, hogy minden körülötte forog, és nagyon örült, amikor valaki a bölcsője fölé hajolt és megállapította, milyen szép kis baba, vagy hogy milyen jó és békés természetű.

– Csak csodáljatok! – mondogatta mosolyogva. – Azt nagyon szeretem.

És ilyenkor mindenki gyorsan elmondta neki, hogy milyen fürtös a haja, milyen kék a szeme, és Annabel olyan elégedetten mosolygott, hogy mindenki felkiáltott:

– Milyen okos kisbaba! Az ember azt hinné, hogy érti, amit mondanak neki!

Ez persze mindig bosszantotta Annabelt, és ilyenkor elfordult, mert mérgesítette ez az ostobaság. De hát ez csacsiság volt, mert Annabel akkor volt a legaranyosabb, amikor bosszankodott, és persze ettől mindenki még nagyobb ostobaságokat beszélt.

Egyhetes volt Annabel, amikor a seregély megint meglátogatta. Az éjszakai lámpa halvány fényénél Mary Poppins gyengéden ringatta épp a bölcsőt, amikor a seregély felbukkant.

– Megint itt vagy? – vetette oda Mary Poppins, amint a seregély beszökdécselt az ablakon. – Rossz pénz nem vész el! – És hosszan, megvetően szipogott.

– Nagyon sok dolgom volt! – közölte a seregély. – Nem hanyagolhatom el az ügyeimet. És nem ez az egyetlen gyerekszoba, amellyel törődnöm kell, ha netalán nem tudnád! – Fekete gyöngyszeme gonoszul villogott.

– Hm! – horkant fel Mary Poppins. – Szívből sajnálom a többit!

A seregély kuncogott, és megrázta fejét.

– Mary Poppinsnak nincsen párja! – közölte finnyásan csipogva a függönyzsinórral. – Mary Poppins páratlan! És mindig az övé az utolsó szó! – Fejével a bölcső felé bökött. – No, hát hogy vagytok mostanában? Annabel alszik?

– Ha alszik, nem te ringattad el! – vágta oda Mary Poppins,

A seregély mintha nem is hallotta volna a megjegyzést. Végigszökdécselt az ablakpárkányon.

– Majd én vigyázok rá – suttogta. – Menj csak le, idd meg a teádat. Mary Poppins felállt.

– Csak aztán fel ne zavard!

A seregély szánakozón felkacagott.

– Kedvesem, ha nem tudnád, én legkevesebb húsz fészekalja fiókát fölneveltem. Nekem aztán nem kell magyaráznod, hogyan vigyázzak egy szem embergyerekre!

– Hm! – Mary Poppins a fiókos szekrényhez lépett, tüntetőleg a hóna alá vette a piskótás-dobozt, majd kiment, és becsukta az ajtót.

A seregély fel-alá tipegett az ablakpárkányon, farktolla alá rejtve szárnya csücskét.

A bölcső felől mozgolódás hallatszott. Annabel kinyitotta szemét.

– Nicsak! – mondta. – Épp téged vártalak.

– Aha! – mondta a seregély, és odaszállt hozzá.

– Sehogy sem jut eszembe, mit akartam – mondta Annabel, és a homlokát ráncolta. – Te talán eszembe juttathatnád.

A seregély összerezzent. Fekete szeme megvillant.

– Mi volt az? – kérdezte halkan. – Talán ez?... – És fátyolos suttogással rákezdett: – „Föld vagyok és levegő és tűz és víz...”

– Nem, nem! – vágott közbe türelmetlenül Annabel. – Dehogyis!

– Hát akkor – mondta aggodalmasan a seregély – talán az utazásodra gondoltál? A tengerről jöttél és a tengerárból, az égből jöttél és a...

– Jaj, ne beszélj már annyi csacsiságot! – kiáltott fel Annabel. – Egyetlen utam a parkba vezetett meg haza, ma délelőtt. Nem, nem... valami nagyon fontos dolog volt az. P-vel kezdődik.

Hirtelen felkiáltott:

– Megvan! Piskóta! Ott egy fél piskóta a kandallópárkányon. Michael hagyta ott uzsonna után!

– Ez az egész? – kérdezte szomorúan a seregély.

– Hát persze – mondta nyűgösen Annabel. – Miért, talán nem elég? Azt hittem, örülsz majd, ha kapsz egy szép nagy darab piskótát!

– Örülök, hogyne örülnék! – mondta gyorsan a seregély. – Csak...

Annabel elfordította fejét a párnán, és lehunyta szemét.

– Ne beszélj többet, kérlek! – mondta. – Aludni akarok.

A seregély a kandallópárkányra pillantott, azután megint lenézett Annabelre.

– Piskóta! – mondta, és megcsóválta a fejét. – Hej, Annabel, Annabel! Mary Poppins halkan bejött, és becsukta az ajtót.

– Felébredt? – kérdezte suttogva.

A seregély bólintott.

– Csak egy percre – mondta szomorúan. – De az is elég volt. Mary Poppins kérdő pillantást vetett rá.

– Elfelejtette – mondta a seregély elfúló hangon. – Mindent elfelejtett. Tudtam, hogy így lesz. De azért... ó, mennyire sajnálom!

– Hm!

Mary Poppins csöndesen tett-vett a gyerekszobában, elrakta a játékokat. A seregélyre pillantott. Az ott állt az ablakpárkányon, hátat fordított, pöttyös válla meg-megremegett.

– Tán megint megfáztál? – tudakolta gúnyosan Mary Poppins. A seregély sarkon fordult.

– Dehogyis! Csak... khm... csak az éjszakai levegő... Meglehetősen hűvös van, ha nem tudnád. Az embernek könnyezik a szeme. Hát én most megyek! – Bizonytalanul az ablakpárkány széléig totyogott. – Öregszem – krákogta szomorúan. – Ez itt a baj. Elszállt már az ifjúságunk, igaz-e, Mary Poppins?

– Nem tudom, veled mi a helyzet – és Mary Poppins gőgösen felegyenesedett –, de én éppolyan fiatal vagyok most is, mint mindig!

– Hiába – ingatta fejét a seregély –, te vagy a világ csodája. Az egyetlen, a varázslatos, az utolérhetetlen, a csodálatos csoda! – Kerek szeme gonoszul csillogott. – Ha úgy volna, jó volna! – szólt vissza gorombán, miközben kiröppent az ablakon.

– Szemtelen veréb! – kiáltott utána Mary Poppins, és nagy csattanással becsukta az ablakot...

VI. ROBERTSON AY TÖRTÉNETE

– Igyekezzetek, kérlek! – mondta Mary Poppins, amint a gyerekkocsit tolta – egyik végében az ikrek voltak, a másik végében Annabel – parkbéli kedvenc padja felé. Zöld pad volt, a tó partján állt, és Mary Poppins választása azért esett épp erre a padra, mert ha itt olykor-olykor oldalt hajolt egy kicsit, megpillantotta tükörképét a vízen. És mindig kellemes, jóleső elégedettséggel töltötte el arcának látványa, ahogy ott ragyogott két vízililiom között.

Michael Mary Poppins mögött baktatott.

– Mindig csak igyekszünk – morogta Jane-nek, halkan, óvatosan, nehogy Mary Poppins meghallja –, de sose jutunk el sehová.

Mary Poppins hátrafordult, és szigorú pillantást vetett Michaelra.

– Igazítsd meg a kalapodat!

Michael szemére húzta kalapját. A kalap szalagján az „India csatahajó” név díszlett, és Michael úgy vélte, igen jól illik az arcához.

De Mary Poppins megvető pillantással mérte végig a két gyereket.

– Hm! – horkant fel. – Szép kis látvány vagytok, mondhatom! Kullogtok, mint a teknősbékák, a cipőtök meg nincs kifényesítve.

– Mert Robertson Ay ma kimenős – mondta Jane. – Biztosan nem volt már ideje kitisztítani a cipőket.

– Cc-cc! Henye, lusta naplopó az, semmi más. Mindig az volt, mindig az lesz! – mondta dühösen Mary Poppins, és odatolta a gyerekkocsit kedvenc zöld padjához.

Kiemelte az ikreket, Annabel körül meg jól betűrte a takarót, majd napsütötte tükörképére pillantott a vízen, fensőbbségesen mosolygott, és megigazította nyakán az új szalagcsokrot. Azután elővette kézimunkakosarát a gyerekkocsiból.

– Honnan tudja, hogy Robertson Ay mindig lusta volt? – kérdezte Jane. – Talán ismerte, mielőtt idejött hozzánk?

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik! – mondta tudálékosan Mary Poppins, és a szemeket számolta kötésén: mellénykét készített Johnnak.

– Soha semmit nem mond el nekünk! – morgott Michael.

– Nem bizony! – sóhajtott fel Jane.

Hamarosan azonban megfeledkeztek Robertson Ayről, és papást-mamást játszottak. Azután indiánná vedlettek; John és Barbara volt a két indián asszony. Majd egyszeriben kötél-táncosok lettek; a kötelet a zöld pad támlája helyettesítette.

– Lennétek szívesek vigyázni a kalapomra?! – szólt rájuk Mary Poppins. Barna kalap volt, a szalagjába Mary Poppins galambtollat tűzött.

Michael óvatosan rakosgatta előre a lábát a pad támláján. Amikor a végére ért, levette kalapját, és meglengette.

– Jane! – kiabált. – Én vagyok a híres király, te pedig a...

– Csitt, Michael! – szakította félbe Jane, és a tó túlsó partjára mutatott. – Nézz csak oda!

A tóparti ösvényen egy magas, vékony, különös öltözékű alak közeledett. Sárga csíkos vörös harisnyát viselt, vörös-sárga, cakkos szélű tunikát és magas tetejű, csúcsos, széles karimájú, vörös-sárga kalapot.

Jane és Michael nagy érdeklődéssel figyelte, amint lassú, táncos léptekkel közeledik, zsebre vágott kézzel, szemére húzott kalappal.

Hangosan fütyörészett, s ahogy közelebb ért, meglátták, hogy tunikája minden egyes cakkja és körös-körül a kalapja karimája tele van aggatva kis csengettyűkkel, amelyek minden lépésnél dallamosan csilingelnek. Ilyen fura teremtményt sem láttak még életükben, és mégis

– volt benne valami ismerős.

– Azt hiszem, láttam már valahol – mondta Jane, és homlokát ráncolva töprengett, hogy vajon hol.

– Én is. Csak azt nem tudom, hol. – Michael a pad támláján egyensúlyozott, és bámulta a jövevényt.

A különös alak fütyörészve, csilingelve odaballagott Mary Poppinshoz, és a gyerekkocsinak támaszkodott.

– Jó reggelt, Mary! – mondta, és egy ujjal lustán megbökte a kalapját. – Hát hogy s mint? Mary Poppins felnézett a kötéséből.

– Attól, hogy kérdezed, még csöppet sem jobban – mondta Mary Poppins, és hangosat szipogott.

Jane és Michael nem láthatta a jövevény arcát, mert annyira előrehúzta a kalapját, de a csengettyűk csilingeléséből arra következtettek, hogy nevet.

– Szorgoskodsz, mint mindig! – mondta, és Mary Poppins kötésére pillantott. – Hiába, te már csak ilyen maradsz, ilyen voltál az udvarnál is. Ha épp nem a trónust poroltad, akkor a király ágyát vetetted be, ha meg nem azt, akkor a koronaékszereket fényesítetted. Én még egy ilyen szorgalmas teremtést nem ismerek!

– Rólad aztán nem lehetne elmondani ugyanezt! – mondta mérgesen Mary Poppins.

– Haha! – nevetett az idegen. – Ebben bizony tévedsz! Én sosem érek rá. A semmittevés sok időt igényel! Hidd el, rámegy az egész időm!

Mary Poppins elbiggyesztette száját, de nem szólt semmit.

Az idegen jókedvűen kuncogott.

– No, most már mennem kell – mondta. – Remélem, hamarosan találkozunk! Megint megbökte kalapját, lustán elballagott, és közben fütyörészett.

Jane és Michael szemmel követte, amíg el nem tűnt.

– A léhűtő! – hangzott fel mögöttük Mary Poppins mérges hangja. Hátrafordultak, és meg-látták, hogy Mary Poppins is az idegen után bámul.

– Ki volt ez, Mary Poppins? – kérdezte Michael, és izgatottan ugrált a padon.

– Épp most mondtam – förmedt rá Mary Poppins. – Azt mondtad, te vagy a híres király...

pedig nem vagy az, szó sincs róla! De ez nem más, mint a léhűtő!

– Az, akiről a versike szól? – kérdezte lélegzet-visszafojtva Jane.

– Hiszen a versikék olyanok, mint a mese! – ellenkezett Michael. – De ha igazak, akkor ugyan kicsoda a híres király?

– Csitt! – szólt rá Jane, és megfogta a karját. Mary Poppins letette kötését; pillantása a tó túlsó partjára kalandozott.

Jane és Michael nagyon-nagyon csendesen ült, mert azt remélték, ha egy pisszenést sem hallatnak, Mary Poppins elmeséli az egész történetet. Az ikrek összebújtak a gyerekkocsi egyik végében, és ünnepélyesen bámultak Mary Poppinsra. Annabel, a kocsi másik végében, édesdeden aludt.

– Élt egyszer palotájában egy híres király – kezdte Mary, kezét összekulcsolva a pamutgombolyagon, és valósággal átnézett a gyerekeken, mintha ott sem lennének. – Élt pedig egy olyan távoli országban, hogy a legtöbb ember még csak nem is hallott róla soha. Gondoljatok olyan messzire, amennyire csak tudtok, és még annál is messzebb volt; gondoljatok olyan magasra, amennyire csak tudtok, és még annál is magasabban volt; gondoljatok olyan mélyre, amilyen mélyre csak tudtok, és még annál is mélyebben volt.

És ha azt akarnám nektek elmesélni – folytatta Mary Poppins –, hogy milyen gazdag volt a híres király, itt ülhetnék egy esztendeig, és még akkor is csak a felét soroltam volna el minden kincsének. Iszonyatosan, félelmetesen, hihetetlenül gazdag volt. Mindene megvolt a világon, csak egyetlen dologban látott hiányt.

És ez nem volt más, mint a bölcsesség.

Országában egymást érték az aranybányák; népe jól nevelt volt, jómódú és bőkezű. A királynak derék felesége volt és négy kövér gyereke – de az is lehet, hogy öt. Sosem tudta egészen pontosan mennyi, mert igen gyenge volt az emlékezete.

A király palotája ezüstből és gránitból épült, kincsesládái roskadoztak az aranytól, koronáján kacsatojás nagyságú gyémántok ragyogtak.

Birodalmában csudálatos városok voltak, a tengeren gyönyörű vitorlás hajók. Jobbkeze pedig a fő-fő kancellár volt, aki mindenről tudta, mire való, és azt is, hogy mire nem, és eszerint osztogatta tanácsait a híres királynak.

Mert magába a királyba bizony egy szemernyi bölcsesség nem sok, annyi sem szorult. Szörnyűségesen, véghetetlenül ostoba volt, s mi több, ezt tudta is. Igaz, nehéz is lett volna nem tudnia, hisz minden teremtett lélek, a királynétól meg a fő-fő kancellártól lefelé, szüntelenül csak erre emlékeztette. Még az autóbuszsofőrök, a mozdonyvezetők, a bolti kiszolgálók sem állhatták meg, hogy szüntelenül ne emlékeztessék a királyt: ők is tudják ám, hogy híjával van mindennemű bölcsességnek. Nem lehet azt mondani, hogy nem szerették, csak éppen lenézték.

Pedig a király nem tehetett a butaságáról. Hisz ő gyerekkora óta mindig próbált és próbált és próbált egy kis bölcsességet tanulni. De a lecke kellős közepén – még felnőttkorában is – egyszerre csak sírva fakadt, és hermelin palástjával törölgetve szemét, így kesergett:

– Tudom, hogy soha nem viszem semmire... soha! Hát miért nem hagytok már békén?

Hanem a tanítói csak igyekeztek. Jöttek a professzorok a világ minden tájáról, hogy valamire mégis megtanítsák a híres királyt – ha másra nem, arra, hogy egy meg egy az kettő, meg hogy a B-A-BA összeolvasva: baba. De akárhogy igyekeztek, a király csak nem lett okosabb. Ekkor a királynénak támadt egy ötlete. Így szólt a fő-fő kancellárhoz:

– Tűzzünk ki jutalmat annak a professzornak, aki megtanítja a királyt egy kis bölcsességre. Ha pedig egy hónap elteltével sem jut semmire, feje levágatik, s a bástyafokra tűzetik, figyelmeztetésképpen a többi professzornak, hogy ők is így járnak, ha kudarcot vallanak.

És mivel a professzorok általában igencsak szegények, a kitűzött díj viszont valóságos vagyon volt, sorra jöttek a professzorok, azután sorra kudarcot vallottak, elvesztették a reményt s vele a fejüket. És a bástyafok olyan zsúfolt volt, hogy már alig fért rá valami.

Nemhogy javult volna a helyzet, hanem egyre csak romlott. Végül így szólt a királyné a királyhoz:

– Ethelbert! (Így hívták ugyanis a királyt a magánéletben.) Azt hiszem, okosabb lenne, ha királyságod kormányzását rám meg a fő-fő kancellárra bíznád, hisz mi lényegesen jobban értünk mindenhez!

– No de ez már mégsem volna helyes! – méltatlankodott a király. – Végtére is ez az én birodalmam!

Hanem azért végül mégiscsak kötélnek állt, mert tudta jól, hogy a királyné okosabb nála. De annyira elkeserítette, hogy parancsolgatnak neki a tulajdon palotájában, meg hogy kénytelen az elgörbült jogarát használni – mindig rágta ugyanis az ünneplő jogarának a gombját –, hogy továbbra is csak fogadta a professzorokat, megpróbált egy kis bölcsességet tanulni, és keservesen sírt, amikor nem sikerült. Siratta a professzorokat, és siratta saját magát is, annyira rosszul esett neki, amikor néznie kellett a sok feltűzdelt fejet a bástyafokon.

Valamennyi új professzor reményektől és önbizalomtól dagadó kebellel érkezett, és olyan kérdéssel kezdte, amit az elődje még nem tett fel a királynak.

– Mennyi hat meg hét, uram királyom? – tudakolta egy jóképű fiatal professzor, aki messzi földről érkezett.

A király nagyon-nagyon igyekezett, keményen gondolkozott egy pillanatig, azután buzgón előrehajolt, és úgy felelt:

– Hát mennyi lenne? Tizenkettő!

– Cc-cc-cc! – mondta a fő-fő kancellár, aki ott állt a király trónusa mögött. A professzor felhördült.

– Felséges királyom, életem-halálom, hat meg hét az tizenhárom!

– Ejnye, ejnye, igazán sajnálom! Próbáljon meg mást kérdezni, kedves professzor úr! Egész biztos, hogy másodszorra eltalálom!

– Nos tehát, mennyi öt meg nyolc?

– Ömmm... khm... nézzük csak... Nehogy megmondja, itt van már a nyelvem hegyén! Megvan! Öt meg nyolc az tizenegy!

– Tizenhárom! – kiáltott kétségbeesetten az ifjú professzor.

– No de kedves barátom, hisz épp az imént mondotta, hogy hat meg hét az tizenhárom, hát hogyan lehetne akkor öt meg nyolc is tizenhárom? Hisz csak nincs két tizenhárom?! – kérdezte a király.

Hanem az ifjú professzor csak a fejét rázta, meglazította a gallérját, és már ment is búsan a hóhér után.

– Hát van két tizenhárom? – kérdezte idegesen a király. A fő-fő kancellár undorral elfordult.

– Igazán sajnálom – mondta a király csak úgy magának. – Olyan rokonszenves arca volt. Igazán kár, hogy ő is a bástyafokra kerül.

És ezután még szorgalmasabban bújta a számtankönyvet, és remélte, hogy mire eljön a következő professzor, ő már pontosan tud válaszolni valamennyi kérdésre.

Ült hát a híres király a palota lépcsőjén, a felvonóhíd mellett, ölében a szorzótábla, és mondta, mondta, egyre csak mondta. És amíg nézte a szorzótáblát, jól is ment minden, de mihelyt behunyta a szemét, és megpróbálta emlékezetből elmondani, már nem ment jól semmi.

– Hétszer egy az hét, hétszer kettő harminchárom, hétszer három negyvenöt... – kezdte egy szép napon a király. És amikor rájött, hogy tévedett, undorral elhajította a szorzótáblát, és köpenyébe temette fejét.

– Nem megy, nem megy! Sohasem leszek okos! – sírt-rítt kétségbeesetten.

És mert örökké mégsem sírhatott, megtörölte szemét, és hátradőlt aranyos székében. És eközben olyasmit látott, hogy meglepetésében kővé meredt. A kapuőrséget ugyanis félretolta egy idegen, és most a kastélyhoz vezető ösvényen közeledett.

– Szervusz – mondta a király. – Hát te ki vagy? – Rossz volt ugyanis az arcmemóriája.

– Hát ha már éppen erről van szó – felelte az idegen –, ki vagy te?

– Én vagyok a híres király – mondta a király, felemelte elgörbült jogarát, és igyekezett fontos képet vágni.

– Én pedig a léhűtő – hangzott a válasz.

A királynak meglepetésében tátva maradt a szája.

– Igazán? Nahát, milyen érdekes! Igazán örülök, hogy találkoztunk. Tudod, mennyi hétszer hét?

– Nem én. Minek azt tudni?

Hallván ezt a király, örömében felkiáltott, leszaladt a lépcsőn, és megölelte az idegent.

– Végre! Végre! – kiabált a király. – Végre barátra leltem! Itt maradsz a palotámban! Ami az enyém, az a tiéd! Nem választhat el minket soha többé senki!

– No de Ethelbert – szólt közbe a királyné –, hisz ez csak közönséges halandó! Nem tarthatod itt a palotában!

– Felség – szólt szigorúan a fő-fő kancellár –, ez így nem megy!

Hanem ezúttal a király nem állt kötélnek.

– Megy az bizony, méghozzá nagyon szépen! – jelentette ki felségesen. – Ki itt a király: te vagy én?

– Nos, természetesen bizonyos értelemben, úgy is mondhatnók, felséged az, de...

– Nagyon helyes. Adjatok ennek az embernek csörgősipkát, és ő lesz az udvari bolondom.

– Még egy bolond! – kiáltott fel kezét tördelve a királyné. – Hát nincs még elég bolondunk?

De a király válaszra sem méltatta. Átkarolta az idegen vállát, és kettesben a palota kapujához szökdécseltek.

– Csak utánad! – tessékelte udvariasan a király.

– Nem, nem, parancsolj csak! – mondta az idegen.

– Hát akkor menjünk ketten egyszerre! – mondta nagylelkűen a király, és szépen, kéz a kézben, be is léptek a palotába.

És ettől a naptól kezdve a király már nem is igyekezett megtanulni a leckéjét. Az udvaron halomba rakta könyveit, valamennyit elégette, újdonsült barátjával pedig körültáncolták a máglyát, és így énekeltek: Én vagyok a híres király,

te pedig a léhűtő!

– Más dalt nem tudsz? – kérdezte egyszer a bolond a királyt.

– Sajnos, nemigen – ismerte be szomorúan a király. – Te talán tudsz mást is?

– De még mennyit! – mondta a bolond. És már énekelt is csudaszépen: Fényes, fényes,

méhecske, édes,

mézet, mézet

adj az ebédhez.

És:

Álmatagon át a havon

jár a homár már, csipke-barom,

tudod-e, aranyom?

Meg:

Fiúk, lányok, gyertek,

hívnak a dombok, a kertek,

kinn a birkák, benn a tehenek,

sok bába között elvész a gyerek!

– Jaj de szép! – kiáltott fel a király, és tapsikolt. – No, most ide hallgass! Épp kitaláltam én is egy dalt! Így hangzik: Ej az ebek, seje-haj,

megvetik a verebet, haj, dini-dan!

– Hm... – mondta a bolond. – Nem rossz!

– Várj csak! – kiáltott fel a király. – Kitaláltam még egyet. Azt hiszem, ez még jobb lesz. Hallgasd csak, de jól figyelj!

És imígyen dalolt:

Végy egy virágot,

végy egy csillagot,

vajban puhára párold,

szurokkal tálalhatod.

Tra-la!

Ó, de finom falatok!

– Bravó! – kiáltott a bolond. – Énekeljük el együtt!

És kettesben körültáncolták a palotát, és eldalolták a király dalait, sorra mind a kettőt, egészen különleges dallamra.

És amikor már belefáradtak az éneklésbe, ketten együtt leroskadtak a palota fő-fő folyosóján, és ott helyben elaludtak.

– Napról napra kevésbé lehet vele bírni! – panaszkodott a királyné a fő-fő kancellárnak. – Mit tegyünk?

– Épp most vettem hírét – felelte a fő-fő kancellár – hogy a birodalom legbölcsebb embere, minden professzorok fő-fő professzora holnapra ideér. Ő talán segíthet rajtunk!

Másnap meg is érkezett a fő-fő professzor, ünnepélyesen felsétált az ösvényen a palotáig, kezében kis fekete professzori táskájával. Szemerkélt az eső, de azért az udvar egész népe a lépcső tetejére gyűlt a fő-fő professzor fogadására.

– Gondolod, hogy abban a kis táskában hordja a bölcsességét? – kérdezte suttogva a király. Hanem a bolond, aki ott golyózott a trónus lábánál, csak mosolygott, és gurigálta az üveggolyóit.

– Nos, amennyiben felségednek is úgy tetszik – kezdte hivatalos hangon a fő-fő professzor –, kezdjük talán a számtannal. Tud-e felséged válaszolni a következő kérdésre: Ha két férfi meg egy fiú tol egy taligát a lóherésben, február derekán, hány lábuk van összesen?

A király egy pillanatig maga elé bámult, és állát dörzsölgette a jogarral.

A bolond feldobott és ügyesen elkapott egy üveggolyót.

– Számít ez? – kérdezte nyájas mosollyal a király.

A fő-fő professzor rémülten összerezzent, és döbbenten bámult a királyra.

– Nos, ami azt illeti – válaszolt halkan –, voltaképpen nem számít. Hanem kérdezek mást felségedtől. Milyen mély a tenger?

– Ahhoz elég mély, hogy hajók járjanak rajta.

Megint csak ámult-bámult a fő-fő professzor, azután hosszú szakálla megremegett. A professzor mosolygott.

– Mi a különbség, felséges uram, egy csillag meg egy kő, egy madár meg egy ember között?

– Semmi a világon, professzorom. A kő csillag, ami nem fénylik. Az ember madár, akinek nincs szárnya.

A fő-fő professzor közelebb lépett, és tűnődve nézte a királyt.

– Mi a legjobb a világon? – kérdezte halkan.

– A semmittevés – felelte a király, és meglengette girbegurba jogarát.

– Istenkém, istenkém! – jajgatott a királyné. – Hiszen ez borzasztó!

– Cc-cc-cc! – kontrázott a fő-fő kancellár.

Hanem a fő-fő professzor felszaladt a lépcsőn, és megállt a király trónusa előtt.

– Kitől tanulta ezeket felséged? – kérdezte.

A király jogarával a bolondra mutatott, aki egyre csak gurigázta az üveggolyókat.

– Ettől – mondta nyelvtanilag meglehetősen helytelenül a király.

A fő-fő professzor felvonta bozontos szemöldökét. A bolond felpillantott rá és elmosolyodott.

Elgurított egy golyót, a professzor pedig lehajolt és elfogta.

– Ahá! – kiáltott fel. – Ismerlek! Hiába húzol csörgősipkát, te csak a léhűtő vagy!

– Hahaha! – kacagott a bolond.

– És még mit tanult tőle felséged? – fordult újra a királyhoz a fő-fő professzor.

– Énekelni – felelte a király. Azzal felállt és rázendített:

Tarka tehén

fán kuporog.

Ha ő vagyok én,

én nem én vagyok!

– Így igaz – bólintott a fő-fő professzor. – És még mit?

A király megint csak dalra fakadt, kellemes tenor hangon:

Forog a Föld

türelemmel,

ki ne loccsan-

jon a tenger.

– Bizony – bólintott a fő-fő professzor. – Van még más is?

– Hogyne volna! – kiáltott fel a király boldogan, hogy ilyen sikert aratott. – Hallgassa meg például ezt, professzorom: Ki magol, míg

zúg a feje:

gondolkodni

nincs ideje!

Vagy talán ha ez jobban tetszik:

A világon

körbefutnál?

Ott vagy, ahol elindultál!

A fő-fő professzor tapsolt.

– Volna még egy, ha esetleg meg akarja hallgatni... – mondta a király.

– Kérem felségedet, adja elő!

A király pedig a bolondra kacsintott, és hamiskás mosollyal énekelte:

A főtudóst, valahány van,

megfojtanám a pólyában!

A dal végén a professzor harsány hahotára fakadt, és térdre vetette magát a király előtt.

– Uram királyom! – kiáltott. – Éltessen örökké az ég! Nincs teneked már szükséged sem rám, sem a tudományra!

Azzal a fő-fő professzor lefutott a lépcsőn, ledobta köpenyét, kabátját, mellényét, azután ledobta saját magát is a fűre, és kért egy tányér tejszínhabos szamócát meg egy nagy korsó sört.

– Cc-cc-cc! – mondta elborzadva a fő-fő kancellár. Mert most már valamennyi udvaronc lerohant a lépcsőn, ledobta a kabátját, és hempergett az esőáztatta füvön.

– Szamócát és sört! Szamócát és sört! – kiabálták szomjasan.

– Őt illeti a díj! – mondta a fő-fő professzor, miközben szalmaszálon szopogatta a sörét, és a bolond felé biccentett.

– Piha! – mondta a bolond. – Nem kell nekem semmiféle díj. Mit csináljak én azzal? Talpra kecmergett, zsebre vágta az üveggolyókat, és elbaktatott az ösvényen.

– Hé, hová mégy?! – kiáltott utána aggodalmasan a király.

– Akárhová, mindenhová! – mondta könnyedén a bolond, és végigkocogott az ösvényen.

– Várj meg! Várj meg! – kiabált a király, és belebotlott a palástjába, miközben lerohant a lépcsőn.

– Ethelbert! Mit csinálsz? Megfeledkezel magadról! – kiabált dühösen a királyné.

– Ó, dehogyis, kedvesem! – kiáltott vissza a király. – Épp ellenkezőleg, most gondolok csak magamra igazán!

És végigsietett az ösvényen, utolérte a bolondot, és átölelte.

– Ethelbert! – kiáltott újra a királyné. Ám a király ügyet sem vetett rá.

Az eső elállt, de a levegő még nedvesen csillogott. És egyszer csak szivárvány fakadt a napból, és hatalmas ívben hajlott a királyi palota kertjének ösvényére.

– Gondolom, erre mehetnénk – mutatott a szivárványra a bolond.

– Merre? A szivárványra? Elbír kettőnket?

– Próbáljuk meg!

A király a szivárványra pillantott, nézte a villózó ibolya-, kék, zöld, sárga és narancsszín és vörös sávokat. Azután a bolondra nézett.

– Jól van, mehetünk! – mondta a bolond. – Indulás! – És rálépett a tarka hídra.

– Elbír! – kiáltott boldogan a király, felkapta palástját, és nekiiramodott a szivárványnak.

– Én vagyok a híres király! – dalolta diadalmasan.

– Én pedig a léhűtő! – vágta rá a bolond, és a nyomába eredt.

– De hiszen ez... ez lehetetlen! – kapkodott levegő után a fő-fő kancellár.

– Hogy lehetne lehetetlen valami, ami megtörtént? – tudakolta.

– Márpedig ez lehetetlen! Igenis lehetetlen! Ellenkezik minden törvénnyel! – A fő-fő kancellár arca egészen lila volt haragjában.

– Ethelbert, ó, Ethelbert, gyere vissza! Nem bánom, ha buta vagy is, csak gyere vissza!

A király a válla fölött hátrapillantott, és megrázta fejét. A bolond hangosan kacagott. Mentek, csak mentek, egyre feljebb, feljebb a szivárványon.

Valami girbegurba, fényes holmi pottyant a királyné lába elé. Az elgörbült jogar volt. A következő pillanatban a királyi korona is követte.

A királyné rimánkodva nyújtotta ki a karját.

Hanem a király mindössze egy dallal válaszolt: ezt énekelte éles tenor hangján:

Ég veled, édes,

sose sírj, édes,

okos vagy, édes,

de én is ám, édes!

A bolond megvető mozdulattal ledobott a királynénak egy üveggolyót. Azután megtaszította egy kicsit a királyt, hogy igyekezzék.

A király felkapta palástját, és futott, a bolond meg ott trappolt a nyomában. Mentek, mentek, feljebb, egyre feljebb a fényes, színes hídon, amíg egy felhő el nem takarta őket a királyné fürkész tekintete elől.

Okos vagy, édes,

de én is ám, édes!

Már csak a király dalának visszhangja szállt feléjük; még akkor is hallatszott haloványan, messziről, amikor maga a király már eltűnt.

– Cc-cc-cc! – mondta a fő-fő kancellár. – Ilyesmit egyszerűen nem illik csinálni! A királyné meg leült az üres trónusra, és keservesen zokogott.

– Jaj nekem! – sírta halkan, és tenyerébe temette arcát. – Elment a királyom, vigasztalan vagyok, nem lesz már a régi semmi sem!

Eközben a király meg a bolond elérkezett a szivárvány tetejére.

– Phű, de meredek volt! – pihegett a király, aztán leült, és beburkolózott a palástjába. – Azt hiszem, elüldögélek itt egy darabig... az is lehet, hogy jó sokáig. Te menj csak tovább nyugodtan.

– Nem fogod nagyon egyedül érezni magad? – kérdezte a bolond.

– Ugyan, dehogy, hová gondolsz! Nagyon szép és kellemes idefent. Kedvemre gondolkodha-tom... vagy ami még jobb, kedvemre alhatom. – S e szavakkal a király leheveredett a szivárványra, és feje alá tette párnának a palástját.

A bolond lehajolt és megcsókolta.

– Nos, király, hát isten áldjon! – mondta halkan. Most már nincs többé szükséged énrám. A király békésen elaludt, a bolond meg fütyörészve lesétált a szivárvány túlsó végén.

S odalent újra nyakába vette a világot, mint annak előtte, hogy a király udvarába tévedt; dalol, fütyül, és nincs másra gondja, mint a jelen pillanatra.

Olykor elszegődik egy-egy király vagy főúr szolgálatába, máskor kis utcákban, kis házakban lakó, egyszerű emberek közé vegyül. Van, amikor pompás egyenruhában feszít, máskor meg rongyosabb a legszegényebb koldusnál is. De akárhová vetődik, jó szerencsét és boldogságot visz abba a házba, amely fedelet nyújt neki...

Mary Poppins elhallgatott. Egy pillanatig csak hevert a keze az ölében, és ő semmibe vesző tekintettel bámult messze, a tó túlpartjára.

Azután felsóhajtott, kicsit összerázkódott és felállt. – No, most aztán kilépni! – mondta pattogó hangon. – Indulás hazafelé!

Jane felé fordult, és meglátta, hogy a kislány szeme rászegeződik.

– Talán most látsz először? – kérdezte Mary Poppins élesen. – Te meg, Michael, azonnal szállj le arról a padról! Ki akarod törni a nyakadat, hogy még rendőr után is futhassak?

Beszíjazta az ikreket a kocsiba, és gyorsan, türelmetlenül elindult velük.

Jane és Michael mögötte kocogtak.

– Csak azt szeretném tudni, hova lett a híres király, amikor a szivárvány eltűnt? – morfondíro-zott gondterhelten Michael.

– Biztosan ő is elment vele – mondta Jane. – Én azt szeretném tudni, mi történt a léhűtővel.

Mary Poppins a szilfasétányra fordult be a gyerekkocsival, s amikor a gyerekek is befordultak a nyomában, Michael megragadta Jane kezét.

– Ott van! – kiáltott izgatottan, és a szilfasétány végére, a park kapujára mutatott.

Különös, vörös-sárga ruhás, magas, karcsú alak baktatott a kapu felé. Egy pillanatra megállt, és fütyörészve végignézett a Cseresznyefa utcán, jobbra is, balra is. Azután ráérősen átballa-gott a túloldalra, és lomhán átvetette magát egy kerítésen.

– A mienk! – kiáltott fel Jane, mert ráismert a kerítésre a hiányzó tégláról. – A mi kertünkbe ment! Fussunk, Michael! Érjük utol!

Nyargaltak Mary Poppins és a gyerekkocsi után.

– Ejnye, ejnye! Micsoda viselkedés ez! – szólt rájuk Mary Poppins, és keményen megragadta Michael karját, ahogy elszáguldott mellette.

– De mi most... – kezdte Michael, és igyekezett szabadulni.

– Mit mondtam?! – kérdezte fenyegető hangon Mary Poppins, és olyan haragosan nézett Michaelra, hogy kénytelen-kelletlen szót fogadott. – Tessék szép rendesen mellettem jönni. Te pedig, Jane, segíthetsz tolni a gyerekkocsit!

Jane kelletlenül baktatott Mary Poppins mellett. Mary Poppins általában senkinek sem engedte meg, hogy tolja a gyerekkocsit. De ma Jane úgy vette észre, mintha szándékosan akadályozná meg őket abban, hogy előrefussanak. Hiszen Mary Poppins, aki rendszerint olyan gyorsan járt, hogy alig tudtak lépést tartani vele, most csigalassúsággal haladt a szilfasétányon, minduntalan megállt, körülnézett, és legalább egy fél percig időzött egy szemétkosár előtt.

Végül örökkévalóságnak tűnő idő után elérkezett a park kapujához. Mary maga mellett tartotta őket, míg el nem értek a Cseresznyefa utca tizenhetes számú házhoz. Ott aztán végre elszabadultak, és végigszáguldottak a kerten.

Berohantak az orgonasövény mögé. Senki! Végigkutatták a rododendronbokrokat, benéztek az üvegházba, a szerszámkamrába, a vízaknába. Keresték még a feltekert locsolócső közt is. Hanem a léhűtőt nem találták sehol. Csupán egyetlen személy tartózkodott a kertben: Robertson Ay. Mélyen aludt a pázsit közepén, arcát a fűnyíró gépre hajtva.

– Elszalasztottuk! – mondta Michael. – Biztos átvágott a kerten, és kiment a hátsó ajtón. Most aztán nem láthatjuk soha többé!

Visszafordult a fűnyíró felé.

Jane ott állt a gép mellett, és szeretettel nézte Robertson Ayt. A fiú a szemére húzta öreg filckalapját, a tetejét begyűrte, úgyhogy csúcsos süvegnek látszott.

– Vajon jól telt-e a kimenője? – kérdezte Michael, de csak suttogva, hogy fel ne ébressze Robertson Ayt.

Hanem akármilyen halkan suttogott, Robertson Ay valamit mégis meghallott belőle. Mert álmában hirtelen megmozdult, és kényelmesebben elhelyezkedett a fűnyíró mellett. S ahogy megmozdult, igen-igen halk kis csilingelés hallatszott, mintha valahol, nem messze, apró csengettyűk szólnának.

Jane felkapta fejét, és Michaelra nézett.

– Hallottad? – suttogta. Michael bólintott. Robertson Ay megint megmozdult álmában, és motyogott valamit. Közelebb hajoltak, hogy jobban hallják.

– ... Tarka tehén... – motyogta alig érthetően – ... fán kuporog... zm-zm-zm... én nem én vagyok! Hm-hm-hm...

Jane és Michael tűnődő pillantással nézett össze az alvó Robertson Ay feje fölött.

– Hm! Egyeseknek jó dolguk van, mondhatom! – Mary Poppins ért oda hozzájuk, és ő is lenézett Robertson Ayre. – Lusta, semmirekellő naplopó! – mondta mérgesen.

De azért valójában nem lehetett olyan nagyon mérges, mert elővette a zsebkendőjét, és Robertson Ay arca és a fűnyíró közé csúsztatta.

– Legalább tiszta lesz az arca, amikor felébred – mondta Mary Poppins. – Az lesz csak a meglepetés! – tette hozzá gúnyosan.

De Jane és Michael jól látta, mennyire vigyázott Mary Poppins, hogy ne zavarja fel Robertson Ayt, és milyen lágy pillantás ült a szemében, amikor elfordult.

Lábujjhegyen követték, és sokatmondóan bólogattak. Tudták, hogy mindketten ugyanarra gondolnak.

Mary Poppins feltolta a gyerekkocsit a lépcsőn, be az előszobába. Az ajtó kis kattanással becsukódott. De odakint a kertben Robertson Ay csak aludt tovább...

Aznap este, amikor Jane és Michael bement jó éjszakát kívánni, Banks papát irgalmatlan mérgesen lelték. Épp öltözködött, mert meg volt híva vacsorára, és sehol sem találta a legszebb kézelőgombjait.

– A mennykőbe is, hát nem itt van?! – kiáltott fel egyszerre Banks papa. – Épp a kályhatisztító paszta dobozában! Az öltözőasztalomon! Ez Robertson Ay műve. Egy szép napon kiteszem a szűrét a fickónak! Semmire sem jó az a léhűtő!

És sehogy sem értette, hogy e szavak hallatán miért tör ki gyöngyöző kacagásban Jane és Michael...

VII. ESTI KIMENŐ

– Micsoda? Nincs puding?! – kérdezte Michael, amikor Mary Poppins felhozott egy tele tálca tányért, bögrét, kést, és vacsorához terített a gyerekszobában.

Mary Poppins sarkon fordult, és haragos pillantást vetett Michaelra.

– Ma este kimenőm van – vágta oda –, úgyhogy vajas-eperdzsemes kenyeret kaptok, és megköszönitek. Sok kisfiú boldog lenne, ha ilyet ehetne!

– De én nem vagyok boldog – morgott Michael. – Én rizspudingot akarok mézzel!

– Ezt akarok, azt akarok! Mindig csak akarsz valamit, hol ezt, hol azt, hol amazt. Legközelebb majd a holdat akarod, nem mást!

Michael zsebre dugta kezét, és duzzogva az ablakhoz ballagott. Jane már ott térdelt az ablak előtti padkán, és felbámult a fényes, hideg égre. Michael felmászott melléje, de még most is nagyon rosszkedvűen bámult maga elé.

– Hát jó! Igenis a holdat akarom! – vágta oda Mary Poppinsnak. – De persze úgysem kapom meg. Én soha senkitől nem kapok semmit!

És gyorsan elfordult Mary Poppins haragos tekintete elől.

– Jane – mondta Michael –, nincs puding.

– Ne zavarj, számolok! – mondta Jane, és orrát az ablaktáblára nyomta, hogy egészen ellapult a hegye.

– Mit számolsz? – kérdezte unottan Michael. Nem tudott másra gondolni, csak a rizspudingra, mézzel.

– A hulló csillagokat. Nézd csak, ott is lehullott egy! Ez már a hetedik! Megint egy! Nyolc. Egy meg ott a park fölött – kilenc!

– Nini! Ott hullik egy Bumm tengernagy kéményébe! – kiáltott Michael. Felegyenesedett, és már egészen elfeledkezett a pudingról.

– Ott meg egy kicsike, nézd csak, egyenesen az utcára! Hogy csillognak! – kiáltott fel Jane. – Jaj de szeretnék odakint lenni! Mitől hullanak le a csillagok, Mary Poppins?

Mary Poppins megvetően szipogott.

– Mit gondolsz, mi vagyok én? Lexikon?! A-tól Z-ig minden? – kérdezte mérgesen. – Gyertek vacsorázni! – A székek felé taszigálta a gyerekeket, és lehúzta a redőnyt. – Elég ebből a sok butaságból. Sietek!

És olyan gyorsan diktálta beléjük az ételt, hogy mind a ketten attól féltek, megfulladnak.

– Nem kaphatnék még egy darabot? – kérdezte Michael, és a vajas kenyeres tál felé nyúlt.

– Nem kaphatsz. Máris többet ettél, mint amennyi egészséges. Vegyél egy gyömbéres kekszet, és eredj lefeküdni.

– De...

– Még egy „de”, és nagyon megbánod! – förmedt rá Mary Poppins.

– Elrontom a gyomrom, egészen biztosan! – mondta Jane-nek Michael, de csak suttogva, mert amikor Mary Poppins így nézett, akkor okosabb volt, ha az ember elhallgatta a véleményét.

Jane nem figyelt rá. Lassan rágcsálta a gyömbéres kekszet, és a redőny résén át óvatosan kikukucskált a csillagfényes égre.

– Tizenhárom, tizennégy, tizenöt, tizenhat...

– Nem azt mondtam, hogy eredjetek lefeküdni?! – kérdezte a hátuk mögött egy jól ismert hang.

– De igen! Megyünk már, Mary Poppins!

És sikítozva rohantak a hálószobába, Mary Poppins meg ott volt a sarkukban, és úgy nézett, hogy az már borzasztó.

Félóra sem telt belé, már betakarta mindegyik gyereket, és apró, mérges mozdulatokkal jól betűrködte a takarójukat a matrac széle alá.

– Kész! – sziszegte Mary Poppins. – Mára végeztünk. És ha csak egyetlen szót hallok... – Nem fejezte be a mondatot, de a szeme szavak nélkül is eleget mondott.

– Akkor baj lesz! – fejezte be helyette Michael. De csak épp suttogta, és azt is a takarójába, mert jól tudta, milyen következményekkel járna, ha hangosan mondaná. Mary Poppins kisuhogott a szobából, keményített köténye ripegett-ropogott, ahogy dühös kattanással becsukta az ajtót. Hallották, amint könnyű lépteivel lesiet a lépcsőn – kipp-kopp, kipp-kopp, távolodtak a léptek.

– Elfelejtette meggyújtani az éjjelilámpát – mondta Michael, és a párnája mögé sandított. – Tényleg nagyon sietett. Vajon hová mehet?

– És nem húzta le a redőnyt! – mondta Jane, és felült az ágyában. – Hurrá! Nézhetjük a hulló csillagokat!

Fényesen csillogtak a fagyban a Cseresznyefa utca csúcsos háztetői, a holdfény lesiklott a villogó lankákon, és hangtalanul hullott a házak közötti mély szakadékba. Csillogott-villogott az egész világ, fénylett a föld is, akárcsak az ég.

– Tizenhét, tizennyolc, tizenkilenc, húsz – számolt kitartóan Jane, ahogy sorra hullottak a csillagok. Amint egy eltűnt, másik foglalta el a helyét, míg végül szinte az egész égbolt víg táncot járt a hulló csillagok vakító fényében.

– Olyan, mint a tűzijáték – mondta Michael. – Jaj, nézd csak azt a csillagot! Vagy mint a cirkusz! Gondolod, Jane, hogy az égben is van cirkusz?

– Nem tudom – gondolkozott el Jane. – Ott van persze a Nagymedve meg a Kismedve meg a

Bika meg az Oroszlán... De hogy cirkusz van-e, azt nem tudom.

– Mary Poppins biztosan tudja – bólogatott bölcsen Michael.

– Tudja, de úgyse mondja meg – felelt Jane, és megint az ablak felé fordult. – Hol tartottam? Huszonegy volt? Jaj, Michael, nézd, nézd, milyen gyönyörű... látod? – Izgatottan ugrált az ágyában, és az ablakra mutatott.

Még sohasem láttak ilyen nagy és ennyire ragyogó csillagot, mint amelyik most egyenesen a Cseresznyefa utca tizenhét felé hullott. Ez a csillag más volt, mint a többi, nem süvített át egyenesen a sötétségen, hanem forgott, egyre forgott, nagyon furán pörgött a levegőben.

– Húzd be a fejed, Michael! – kiáltott hirtelen Jane. – Ide jön! – Lebuktak a takaró alá, fejüket a párnába fúrták.

– Gondolod, hogy már elment? – hallatszott tompán Michael hangja. – Mindjárt megfúlok!

– Dehogyis mentem el! – felelt a kérdésre egy vékony, tiszta hang. – Mit gondolsz te rólam?

Jane és Michael döbbenten ledobta a takarót, és felült. És íme, az ablakpárkányon ott billegett fényes csóváján, ott villogott rájuk ragyogón a lehullott csillag!

– Gyertek már, halljátok? Gyorsan! – mondta, és fagyos fényét a szobára sugározta. Michael csak bámult rá.

– Úgy érted... hogy menjünk veled? – kérdezte Jane.

– Persze. Öltözzetek fel jó melegen. Odakint fagy!

A két gyerek kiugrott az ágyból, és futott a kabátjáért.

– Pénzetek van? – kérdezte élesen a csillag.

– A kabátzsebemben van egy kétpennys – mondta kissé bizonytalanul Jane.

– Rézpénz? Az nem jó semmire. Nesze, fogd meg! – És a csillag sistergő hanggal, mintha tűzijáték szikrája pattanna, szikraesőt szórt. Kettő egyenesen átszelte a szobát; az egyik a Jane tenyerére pottyant, a másik a Michaeléra.

– Gyorsan, mert elkésünk!

A csillag átsüvített a szobán, át a csukott ajtón, le a lépcsőn.

Nyomában Jane és Michael, és erősen szorongatták csillagpénzüket.

„Lehet, hogy álmodom?” – kérdezte Jane magában, ahogy átszaladtak a kerten.

– Utánam! – kiáltott a csillag, és az utca végén, ahol a fagyos ég mintha egészen a járdáig ért volna, felugrott a levegőbe, és eltűnt.

– Utánam! Utánam! – hallották a hangját. – Se jobbra, se balra, lépj fel egy csillagra!

Jane kézen fogta Michaelt, s bizonytalanul felemelte lábát a járdáról. Nagy meglepetésére azt tapasztalta, hogy a legalsó csillag az égen egész könnyen elérhető. Fellépett rá, óvatosan egyensúlyozott. A csillag egészen szilárdnak, biztosnak tetszett.

– Gyere, Michael!

Siettek felfelé a fagyos égen, átugrálták a csillagok közt tátongó szakadékot.

– Utánam! – kiáltott messziről a hang. Jane megállt, lepillantott, és elakadt a lélegzete, amikor meglátta, hogy milyen magasan járnak. A Cseresznyefa utca, sőt az egész világ, olyan kicsi volt és úgy ragyogott, mint egy karácsonyfadísz.

– Nem szédülsz, Michael? – kérdezte Jane, és átugrott egy hatalmas, lapos csillagra.

– N-n-nem... Ha fogod a kezemet, akkor nem.

A két gyerek megállt. Mögöttük a hatalmas csillaglépcső levezetett a földre, de előttük már nem látszott semmi más, csak a csupasz ég sűrű kékje.

Michael keze reszketett Jane markában.

– M-m-most mmm-mit csinálunk? – kérdezte, és nagyon igyekezett, hogy ne remegjen a hangja.

– Tessék, hölgyeim és uraim, folyvást-folyvást, tessék besétálni! Csodálatos, rendkívüli látvány! Ilyen még nem volt! Minden pénzt megér! Itt látható a kétfarkú sárkány, itt a szárnyas paripa! Világcsuda! Szenzáció! Tessék, tessék, folyvást, folyvást!

Mintha egyenesen a fülükbe kiabált volna egy harsány hang. Bámulva néztek körül. Sehol senki.

– Csak frissen, csak fürgén, tessék, tessék, hölgyeim és uraim! El ne mulasszák az aranybikát, a jókedvű bohócokat! Itt láthatók a világhírű csillagzsonglőrök! Aki látja, soha el nem felejti! Tessék, kérem, csak a függönyt kell félrehúzni, tessék besétálni!

Megint ott szólt a hang, közvetlen közelben. Jane előrenyúlt. Legnagyobb meglepetésére, amit csupasz, csillagtalan égdarabnak nézett, valójában sűrű, sötét függöny volt. Közelebb lépett, és a függöny engedett. Jane maga után húzta Michaelt, és félrevonta a függönyt.

Vakító világosság kápráztatta el őket.

Amikor megint láttak, fénylő porond szélén találták magukat. A hatalmas kék függöny körülvette a porondot, és fent a magasban sátorformán csúcsosodott.

– Csak frissen, csak fürgén! Aki nem siet, elkésik! Szabad a jegyeket?

Megfordultak. Mellettük különös, fénylő lábú óriás magaslott a porond szélén. Vadász formája volt, mert csillagpettyes párducbőrt viselt a vállára vetve, három hatalmas csillaggal pitykézett övéről pedig fényes kard csüngött.

– Kérem a jegyeket! – nyújtotta elébük kezét az óriás.

– Sajnos, nincs jegyünk. Mi ugyanis nem tudtuk... – kezdte Jane.

– Ejnye, ejnye, micsoda figyelmetlenség! Márpedig jegy nélkül nem engedhetlek be. Hanem mi ez itt a kezedben?

Jane az óriás felé nyújtotta az aranyló szikrát.

– Ej, hát ha ez nem jegy, akkor igazán nem tudom, micsoda! – S az óriás a három jókora csillag közé tűzte a szikrát. – Elkel még egy pityke Orion övére! – tette hozzá nyájasan.

– Te vagy az Orion? – bámult fel rá Jane.

– Hát persze... nem tudtad? Most azonban elnézést kérek, nem hagyhatom őrizetlenül a bejáratot. Fáradjatok beljebb!

A gyerekek kéz a kézben beóvakodtak. Egyik oldalon menetelesen magasodtak a széksorok, a másikon aranykötél választotta el őket a porondtól. És magán a porondon valósággal nyüzsgött a sok furcsánál furcsább állat: mind fényesen ragyogott, akár a színarany. Hatalmas, aranyszárnyú ló vágtázott el mellettük; szikrát vetett a patkója. Egy aranyhal uszonyaival felverte a porond homokját. Három kecskegida vadul rohangászott, de két lábon, nem négyen. S ahogy közelebbről megnézték őket, Jane és Michael észrevette, hogy valamennyi állat csillagból van: a ló szárnya csupa csillag, nem toll; a három gidának csillag villog az orrán, a farkán; és csupa-csupa csillagpikkely borítja a hal testét is.

– Jó estét! – hajolt meg udvariasan Jane előtt a hal, ahogy nagy csapkodással elhaladt mellette.

– Jó időnk van ma az előadáshoz.

Jane azonban még nem is válaszolhatott, a hal már tovasietett.

– Ez aztán fura! – mondta Jane. – Sose láttam még ilyen állatokat!

– Miért lenne fura? – kérdezte mögöttük egy hang.

Két gyerek állt ott mosolyogva; mindkettő fiú volt, valamivel idősebb, mint Jane. Fénylő tunikát viseltek, csúcsos sapkájukon csillag volt a ponpon.

– Elnézést kérek – mondta udvariasan Jane –, de hát tudjátok, mi inkább... khm... szőrt meg tollakat szoktunk látni, ezek az állatok meg mintha csupa-csupa csillagból lennének.

– Hát persze! – mondta az első fiú, és tágra nyitotta szemét. – Hogyne volnának csillagból, hisz ők a csillagképek!

– De itt még a fűrészpor is arany... – kezdte Michael.

A második fiú nevetett.

– Fűrészpor? Csillagpor! Nem voltál még soha cirkuszban?

– Ilyenben még soha.

– Minden cirkusz egyforma – legyintett az első fiú. – Csak épp a mi állataink fényesebbek, ez az egyetlen különbség.

– De kik vagytok ti? – kérdezte Michael.

– Mi vagyunk az ikrek. Ő Pollux, én vagyok Castor. Mindig együtt vagyunk.

– Mint a sziámi ikrek?

– Úgy, vagy még jobban. A sziámi ikrek csak testben nőttek össze, de mi ketten egy szív, egy lélek vagyunk. Egymás gondolatait gondoljuk, egymás álmait álmodjuk. No de most nincs idő beszélgetni. Készülnünk kell, majd később találkozunk! – Az ikrek elfutottak, és eltűntek egy függönnyel borított kijáraton.

– Mondjátok csak! – szólalt meg a porondról egy borús hang. – Nem akad véletlenül nálatok egy kis mazsolás kalács?

Egy sárkány hömpölygött feléjük; két hatalmas, pikkelyes farka volt, orrlyukaiból gőzt lövellt.

– Sajnos, nincs – mondta Jane.

– Hát egy kis keksz? – kérdezte mohón a sárkány. A gyerekek a fejüket rázták.

– Mindjárt gondoltam – morogta a sárkány, és egy-két aranykönnyet hullatott. – Mindig így van ez előadás estéjén. Csak fellépés után kapok enni. Rendszerint egy szépséges hajadon a vacsorám.

Jane gyorsan hátrahúzódott, és magával vonta Michaelt is.

– Ó, nem kell félnetek! – nyugtatta meg őket a sárkány. – Különben is, ti nagyon kicsik vagytok. Meg aztán emberi lények lévén, úgysem ízlenétek. Azért éheztetnek – magyarázta –, hogy jobban csináljam a mutatványt. De előadás után... – Mohó fény szökött a sárkány szemébe; elcsoszogott, nyalogatta ajkát, és halkan, mohón csettintgetett.

– Igazán örülök, hogy emberi lények vagyunk – fordult Michaelhoz Jane. – Rémes lehet, ha valakit felfal egy sárkány!

De Michael már továbbsietett, és hamarosan izgatott beszélgetésbe bonyolódott a három kecskegidával.

– Mondd el! – kérte éppen Michael, amikor Jane odaért.

És a legnagyobb gida, aki nyilvánvalóan verset akart mondani, megköszörülte a torkát, és rákezdett:

Pata és szarv,

szarv és pata...

– Ejnye, gyerekek! – szakította félbe a szavalást Orion harsány hangja. – Majd elmondjátok a verset, ha rátok kerül a sor. Most készülődjetek, mindjárt kezdődik a műsor! Gyertek utánam, legyetek szívesek! – fordult Jane-hez és Michaelhoz.

Engedelmesen baktattak a fénylő alak nyomában, és ahogy elhaladtak az aranyállatok mellett, azok utánuk fordultak, és megbámulták őket. Menet közben elsuttogott mondatfoszlányok ütötték meg a fülüket.

– Kik ezek? – kérdezte a csillagos bika. Már nem kapálta a csillagport, hanem a gyerekekre bámult. Az oroszlán megfordult, és a bika fülébe suttogott. Csak ennyit értettek meg belőle: „Banks” meg „esti kimenő”, a többit nem hallották.

Most már egészen megtöltötték a széksorokat a fénylő csillagos alakok. Csak három hely maradt üresen; ezekhez vezette Orion a gyerekeket.

– Tessék! Fenntartottuk nektek. Épp a királyi páholy alatt. Kitűnően fogtok látni. Nézzétek csak, már kezdődik is az előadás!

Jane és Michael megfordult, és látták, hogy a porond kiürült. Míg őket Orion a helyükre vezette, az állatok kisiettek. A gyerekek kigombolták kabátjukat, és izgatottan előrehajoltak.

Messziről harsonaszó hallatszott. Zene visszhangzott a sátorban és magas hangú, lágy nyerítés.

– Az üstökösök! – mondta Orion, és letelepedett Michael mellé.

Torzonborz, bólogató fej bukkant fel a függöny mögül; aztán sorra bevágtázott a porondra kilenc üstökös, sörényük aranyhímes, fejükön ezüstcsótár.

A zene harsogássá fokozódott, az üstökösök fél térdre ereszkedtek, és meghajtották fejüket.

Meleg légáramlat söpört végig a porondon.

– Milyen meleg lett! – kiáltott Jane.

– Csitt! Itt jön ő! – szólt rájuk Orion.

– Kicsoda? – suttogta Michael.

– Az istállómester!

Orion a túlsó kijárat felé biccentett. Fénysugár tört elő a függöny résén, elhomályosította a csillagképeket, egyre fényesebben ragyogott.

– Itt van! – Orion hangja különösen lágyan csengett.

S szavai közben a függöny mögül előlépett egy óriási aranyalak; feje körül lángfürtök göndörödtek, széles arca sugárzott. Hatalmas meleg áradat követte, végignyaldosta a porondot, s mind jobban táguló körökben szétterjedt, míg el nem érte Jane-t, Michaelt és Oriont. A gyerekek elálmosodtak a melegben, és szinte öntudatlanul kibújtak a kabátjukból.

Orion felugrott, és jobb karját magasra lendítette.

– Üdv néked, Nap, üdv! – kiáltotta. És a széksorokból visszhangzott a kiáltás:

– Üdv!

A Nap végighordozta tekintetét a tágas porondon, a sötét sátron, és válaszul az üdvözlésre, háromszor meglendítette hosszú aranyostorát. Ahogy az ostor kanyarodott a levegőben, rövid, éles pattanást hallottak. Az üstökösök felugrottak és kinyargaltak, befont farkuk vadul csapkodott, csótáros fejüket büszkén felvágták.

– Itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok! – kiáltott egy rekedtes hang. És a porondra beszökdécselt egy mulatságos figura: arcát ezüstre mázolta, széles, vörös szája volt, nyaka körül óriási, ezüstös fodor.

– Ez itt Szaturnusz, a bohóc! – suttogta a tenyere mögül Orion a gyerekeknek.

– Mi az: ha feldobják, fehér, ha leesik, sárga? – kérdezte a bohóc a közönségtől, s közben cigánykereket vetett, és fél kézre állt.

– Tojás! – kiáltotta Jane és Michael.

A bohóc csalódott képet vágott.

– Ja, ha ismeritek!... – mondta szemrehányóan. – Így nem gilt! A Nap megpattintotta ostorát.

– Jó, jó – mondta a bohóc. – Tudok én mást is. Milyen vár az, amiben nincsenek katonák? – kérdezte, és letottyant a csillagporba.

– Lekvár! – kiáltotta kórusban Jane és Michael.

A pattogó ostor a bohóc térde köré kanyarodott.

– Jaj, jaj, jaj! Kegyelem! Ne bántsd szegény Jancsit! Nézd csak, hogy nevetnek odafent! De majd adok én nekik! Ezt hallgassátok meg!

S azzal kettőt fordult a levegőben.

– Mi különbség van a karosszék meg a gombostű között? Erre feleljetek, ha tudtok!

– Ülj bele, majd meglátod! – süvítette Michael és Jane.

– Takarodsz innét?! – kiáltott a Nap, és ostorával a bohóc hátára cserdített; a bohóc meg körbe-körbe bukfencezett a porondon, és közben sírt-rítt:

– Szegény, szegény Jancsi bohóc! Megint pórul járt! Ismerik az összes viccét, szegény Jancsi megjárta... ó, bocsánat, kisasszony, bocsánat!

Abbahagyta, mert nekibukfencezett Pegazusnak, a szárnyas paripának, amely épp bevágtatott a porondra, hátán egy tündöklő, csillámló alakkal.

– Vénusz, az esthajnalcsillag – magyarázta Orion.

Jane és Michael lélegzet-visszafojtva nézte, amint a csillagfényes alak könnyedén körül-lovagol a porondon, s elhaladtában meghajol a Nap előtt: az meg egyszer csak útját állta, és felemelt egy vékony aranypapírral borított jókora karikát.

Vénusz egy pillanatig lábujjhegyen egyensúlyozott.

– Hoppá! – kiáltott a Nap, és Vénusz földöntúli kecsességgel átszökött a karikán, és talpra esett a Pegazus hátán.

– Hurrá! – kiáltott Jane és Michael; és a csillagközönség visszhangozta a kiáltást:

– Hurrááá!

– Csak még egyszer hadd próbáljam! Szegény Jancsi bohóc, csak még egyetlenegyszer! Tán egy macskát még megnevettethetek! – rimánkodott a bohóc. Hanem Vénusz felvetette fejét, kacagott, és kilovagolt a porondról.

Alig tűnt el, amikor beszökdécselt a három gida, szégyellősen körülnéztek, és ügyetlenül meghajoltak a Nap előtt. Azután sorba két lábra álltak, felsorakoztak, és magas, vékony hangjukon előadták a következő dalt:

Pata és szarv,

szarv és pata,

minden éjjel

itt a három kicsi gida,

három orrocska csillog,

három farkinca, hej!

Kék-fekete,

fekete-kék

az esteli ég,

a gidák kifutnak elénk,

három orrocska csillog,

három farkinca, hej!

Három fehér

kisgida boldogan

és fényesen lubickol

a Tejút hullámaiban,

három orrocska csillog,

három farkinca, hej!

Virradatig,

míg tart az éjszaka,

csillagmezőn

legelész három kicsi gida,

három orrocska csillog,

három farkinca, h-e-e-e-j!

Az utolsó sor végén hosszan mekegtek és kitáncoltak.

– Ki jön most? – kérdezte Michael. De Orionnak válaszolnia sem kellett, mert már ott is volt a porondon a sárkány, orrlyukaiból gőz lövellt, két pikkelyes farka felverte a csillagport.

A nyomában jött Castor és Pollux; hatalmas, fehéren tündöklő gömböt cipeltek, amelyen hegyek és folyók halvány rajzolata látszott.

– Olyan, mint a hold! – mondta Jane.

– Mert az! – mondta Orion.

A sárkány hátsó lábára állt, és orrán egyensúlyozta a holdat.

A fehér gömb egy pillanatig bizonytalanul imbolygott, azután megállapodott, és a sárkány keringőbe fogott. Körbe-körbe fordult, nagyon óvatosan, nagyon simán, egyszer, kétszer, háromszor.

– Elég! – mondta a Nap, és megpattintotta ostorát. A sárkány megkönnyebbülten felsóhajtott, megrázta fejét, és átröpítette a Holdat a porondon. Az nagy puffanással egyenesen Michael ölében kötött ki.

– Jóságos ég! – kiáltott fel ijedten Michael. – Mit csináljak vele?

– Ami tetszik – mondta Orion. – Úgy tudom, épp ezt akartad!

És Michaelnak egyszerre eszébe jutott Mary Poppinsszal folytatott esti beszélgetése. A Holdat akarta és tessék, most megkapta! Csak azt tudná, mit csináljon vele! Igazán kínos helyzet...

Nem volt azonban ideje hosszasan töprengeni, mert a Nap megint megpattintotta ostorát. Michael térdére tette a Holdat, összekulcsolta körülötte a karját és megint a porond felé fordult.

– Mennyi kettő meg három? – kérdezte a Nap a sárkányt. A két farok ötször a porba csapódott.

– És hat meg négy? – A sárkány egy percig gondolkodott. Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc... A két farok mozdulatlan maradt.

– Nem jó! – szólt a Nap. – Egészen rossz! Ma este nem kapsz vacsorát!

E szavak hallatára a sárkány sírva fakadt, és zokogva futott ki a porondról.

Brühühű, brühühű, jaj, jaj nekem! – sírt keservesen.

Egy hajadon a vágyam,

fűszeresen,

egy jóízű lány kellene,

a fürtje üstökös,

és csillag a szeme,

s ha két lány volna, ó, de gyönyörű,

üres a gyomrom, brühühühű-hű!

– Nem adhatnának neki legalább egy egészen kicsi hajadont? – kérdezte Michael, mert őszintén megsajnálta a sárkányt.

– Csitt! – mondta Orion, amint egy vakító alak ugrott ki a porondra.

Amikor leülepedett a felvert csillagpor, a gyerekek rémülten hátrahúzódtak. Az oroszlán volt az ugyanis, és vadul morgott.

Michael egy kicsit közelebb húzódott Jane-hez. Az oroszlán lassan, lapulva közeledett, míg el nem ért a Naphoz.

Hosszú, vörös nyelvét veszedelmesen kiöltötte; ám a Nap csak nevetett, felemelte lábát, és icipicit megrúgta az oroszlán aranyos orrát. A csillagszörnyeteg, mintha megégették volna, felordított, és a levegőbe szökött.

A Nap ostora vadul a levegőbe cserdített. Az oroszlán lassan, kelletlenül, fojtottan morogva hátsó lábára emelkedett. A Nap odadobott neki egy ugrókötelet, s az oroszlán mellső mancsába fogta, és a következő dalra gyújtott:

Leó vagyok én, a büszke sörény,

a kényes, a fényes az éj fövenyén,

a csillagos égen a fő tünemény,

az Orion lábánál ragyogok én.

Illog-villog-csillog a képem,

nincsen másom a fenti vidéken!

A dal végeztével meglendítette a kötelet, és körbeugrálta a porondot, vérben forgó szemmel és iszonyú morgással.

– Siess, Leó, most mi jövünk! – mordult fel egy hang a függöny mögül.

– Mozogj, vén macska! – tette hozzá egy éles hang. Az oroszlán ledobta az ugrókötelet, s nagy ordítással a függönyre vetette magát, ám a két újonnan jött teremtmény óvatosan oldalt lépett, úgyhogy az oroszlán elvétette őket.

– A Nagymedve meg a Kismedve! – mondta Orion.

A két medve lomhán bekullogott, mancson fogták egymást, és zeneszóra lassú keringőt jártak. Ünnepélyesen, komoly ábrázattal megkerülték a porondot, táncuk végeztével ügyet-lenül bókoltak a közönség előtt, és így szóltak:

A Nagymedve morog, a Kismedve nyafog,

ó, ti kedves bőkezű csillagok,

egy fölös lépes mézet adjatok,

a Nagymedve morog, a Kismedve nyafog,

kék barlangomba ha kis mézet rakhatok.

Vagy ha...

vagy ha...

vagy ha...

A Nagymedve meg a Kismedve hebegett-habogott és összenézett.

– Nem tudod, mi jön most? – morogta mancsa mögül a Nagymedve.

– Nem én! – A Kismedve megrázta fejét, és aggodalmasan bámult maga elé a csillagporba, mintha ott keresné az elveszett szavakat.

Ám ebben a pillanatban a nézőközönség megmentette a helyzetet.

Mézes lépek záporoztak a porondra, ott pottyantak le a két medve orra előtt. A Nagymedve meg a Kismedve ugyancsak megkönnyebbülten lehajolt, és felszedegette valamennyit.

– Ez a jó! – morogta a Nagymedve, és beledugta az orrát egy lépbe.

– Kitűnő! – nyafogta a Kismedve, és belekóstolt egy másikba. Azután méztől csöpögő orral, ünnepélyesen meghajoltak a Nap előtt, és kicammogtak.

A Nap intett, és a sátrat diadalmas zeneszó töltötte be.

– Ez már jeladás a fináléra – mondta Orion, a porondra pedig betáncolt Castor és Pollux, nyomukban valamennyi csillagképpel.

Visszajöttek a medvék, ügyetlenül keringőzve; Leó, az oroszlán egyre csak dühösen morogva, ott szimatolt a sarkukban. Belebbent a csillaghattyú, és magas, tiszta hangon énekelt.

– A hattyúdal – magyarázta Orion.

A hattyú nyomában az aranyhal következett: ezüstpórázon vezette a három gidát; a nyomuk-ban a sárkány jött, s még most is sírt-rítt keservesen. Egy harsány, szörnyű hang szinte elfojtotta a zenét. Taurus volt az, a bika; becsörtetett a porondra, és igyekezett levetni hátáról Szaturnuszt, a bohócot. Sorra beözönlött mindenki, és szaporán elfoglalta helyét. A porond aranyszarvak, –paták, –sörények és –farkak imbolygó aranytömege volt.

– Ez a vége? – suttogta Jane.

– Majdnem – felelt Orion. – Ma korán befejezik, mert fél tizenegyre haza kell érnie.

– Kinek? – kérdezték egyszerre a gyerekek. De Orion nem hallotta. Felállt és integetett.

– Gyertek már, szaporán, gyorsabban! – kiáltott.

És bejött Vénusz, szárnyas lova hátán; utána a csillagkígyó, farkát szájába dugva, körbe-körbe karikázott a porondon.

A sort az üstökösök zárták; büszkén ügettek be a porondra, befont farkuk csapkodott. A zene hangosabbra, gyorsabbra váltott, aranyfüst szállt fel a csillagporból, ahogy a kiáltozó, daloló, ordító, morgó csillagképek kört alkottak. S a kör közepén, mintha nem mernének egészen a közelébe merészkedni, jókora helyet hagytak a Napnak.

Ott állt a Nap, valamennyiük fölé magasodott, feltekert ostora a karján pihent. Könnyedén bólintott mindegyik állatnak, ahogy lehajtott fejjel elhaladtak előtte. És ekkor Jane és Michael észrevette, hogy a fénylő tekintet felemelkedik a porondról, és körbejár a csillagközönségen, míg el nem ér a királyi páholyig. A gyerekeket mindjobban elöntötte a meleg, ahogy rájuk esett a Nap sugara, s nagy meglepetésükre azt vették észre, hogy feléjük emeli ostorát, és feléjük bólint.

Ahogy az ostor lendült, minden egyes csillag, valamennyi csillagkép sarkon fordult, majd egy ütemre valamennyi meghajolt.

– Lehet, hogy... hogy előttünk hajolnak meg? – suttogta Michael, és erősebben szorította magához a Holdat.

Ismerős nevetés csendült fel mögöttük. Gyorsan megfordultak. És a királyi páholyban, egy-magában ott ült egy jól ismert alak, szalmakalapban, kék kabátban, nyakán aranylánccal.

– Üdv néked, Mary Poppins, üdv! – szállt fel a cirkusz porondjáról a hangáradat.

Jane és Michael összenézett. Hát idejár Mary Poppins, amikor kimenője van! Alig hittek a szemüknek – és mégis, mégis, ez Mary Poppins életnagyságban, s ugyancsak gőgösen néz maga elé.

– Üdv! – szállt fel újra a kiáltás.

Mary Poppins üdvözlésre emelte kezét.

Azután büszkén, öntelten kilépett a páholyból. A legcsekélyebb meglepetést sem tanúsította Jane és Michael láttán, csak szipogott, ahogy elhaladt mellettük.

– Hányszor mondtam már nektek – szólt oda hozzájuk Orion feje fölött –, hányszor mondtam, hogy bámészkodni illetlenség?

Továbbment, le egyenesen a porondra. A Nagymedve felemelte az aranykötelet. A csillag-képek utat nyitottak; a Nap előrelépett. Megszólalt, és hangja csupa meleg volt és csupa fény:

– Mary Poppins, kedvesem, szívből üdvözöllek!

Mary Poppins olyan mélyen bókolt, hogy a térde a földet érte.

– Tisztelegnek előtted a bolygók, üdvözölnek a csillagképek. Emelkedj, gyermekem! Mary Poppins felállt, és tiszteletteljesen fejet hajtott a Nap előtt.

– Éretted gyűltek össze a csillagok a sötétkék sátorban, Mary Poppins – folytatta a Nap –, éretted vonták meg ma a világtól ragyogó fényüket. Remélem tehát, hogy élvezted a mai kimenődet!

– Soha még ilyen jól nem telt el. Soha! – mondta Mary Poppins, felemelte fejét, és mosolygott.

– Köszönöm, gyermekem! – A Nap meghajolt. – De most már lepergett a homokórán az este, és fél tizenegyre haza kell érned. Így hát mielőtt távozol, a régi szép idők emlékére járjuk el valamennyien a forgó ég táncát!

– Indulás lefelé! – bökte meg a csodálkozó gyerekeket Orion. Lebotladoztak a lépcsőn, és kis híján lepottyantak a csillagporondra.

– Micsoda neveletlen viselkedés ez, ha szabad kérdeznem? – sziszegte Jane fülébe egy jól ismert hang.

– Miért, mit kell csinálnom? – hebegte Jane.

Mary Poppins haragosan nézett rá, és apró mozdulattal a Nap felé intett. És Jane egyszer csak megértette. Megragadta Michael karját, letérdelt, és Michaelt is maga mellé vonta. Tüzesen-édesen nyaldosta körül őket a Nap melege.

– Emelkedjetek, gyermekeim – mondta kedvesen. – Szívből üdvözöllek. Jól ismerlek bennete-ket, sok-sok nyári napon néztem le reátok!

Jane talpra vergődött, és a Nap felé közeledett, de a kinyújtott ostor megállásra intette.

– Ne érj hozzám, földi gyermek! – figyelmeztette a Nap, és intett, hogy távolodjék. – Édes az élet, és ember nem közelíthet a Naphoz... hozzám ne érj!

– Igazán te vagy a Nap? – kérdezte Michael, és rábámult.

A Nap kiterjesztette karját.

– Ó, csillagok, csillagképek – szólt –, feleljetek nekem! Ki vagyok én? Ez a gyermek kíváncsi rá.

– A csillagok ura vagy, ó, Nap! – felelte ezernyi csillaghang.

– Ő a Dél és az Észak királya – kiáltott Orion –, s a Kelet és a Nyugat uralkodója! A világ peremén jár, s dicsőségétől elolvad a sarki jég. Ő hívja életre a levelet a magból, ő borítja be édes gyümölccsel a földet. Valóban Ő a Nap!

A Nap Michaelra mosolygott.

– Most már elhiszed? Michael bólintott.

– Akkor zendítsetek rá! Ti pedig, csillagképek, válasszatok párt!

A Nap meglendítette ostorát. Rákezdte megint a muzsika, frissen, fürgén, táncosan. Michael lábával verte az ütemet, két karjával a Holdat ölelte. De úgy látszik, nagyon is szorosan ölelte, mert egyszerre csak hangos pukkanás hallatszott, és a Hold elkezdett zsugorodni.

– Jaj! Nézd csak, mi történt! – kiáltott Michael, és csaknem sírva fakadt.

Kisebb, kisebb, egyre kisebb lett a Hold, a végén akkorka volt már csak, mint egy szappan-buborék, azután már csak egy kis fényfoszlány maradt belőle, és a végén – Michael keze a levegőt markolta.

– Ugye, nem is volt igazi hold? – kérdezte Michael. Jane kérdő pillantást vetett a csillagpor-sávon át a Napra.

Az hátravetette lángkoszorús fejét, és gyengéden Jane-re mosolygott.

– Mi igazi, és mi nem? Te tudod, vagy én tudom? Talán sosem tudunk meg többet ennél: hogyha valamire gondolunk, az már igaz is. Ha Michael azt gondolta, hogy az igazi Holdat tartotta a karjában – nos, akkor úgy is volt valóban.

– Akkor hát – kérdezte tűnődő hangon Jane – igaz-e, hogy itt vagyunk ma este, vagy csak azt hisszük, hogy itt vagyunk?

A Nap megint mosolygott, egy kicsit szomorúan.

– Gyermekem – szólalt meg –, ne firtasd tovább! Amióta a világ világ, minden ember meg-kérdezte ezt. És én, aki az ég ura vagyok, még én sem tudok erre válaszolni. Csak azt tudom bizonyosan, hogy ma van az Esti Kimenő, hogy szemed előtt a csillagképek fénylenek, és ha igaznak hiszed, akkor így igaz...

– Gyertek, Jane és Michael, táncoljatok velünk! – kiáltották az ikrek.

És Jane elfeledkezett a kérdéséről, amikor négyen beálltak a körtáncba, az égi zene ütemére.

De félig sem kerülték még meg a porondot, amikor Jane egyet botlott és megtorpant.

– Nézzétek! Nézzétek! Ott táncol... vele!

Michael követte Jane pillantását, az ő kurta, dundi lába is földbe gyökerezett, és Michael ámult-bámult.

Mary Poppins a Nappal táncolt. De nem úgy, ahogy ő meg Jane az ikrekkel, szorosan össze-fogózkodva. Mary Poppins és a Nap nem is érintették egymást, kiterjesztett karral keringtek, szemben, tökéletesen egy ütemre, a köztük tátongó távolság ellenére is.

Körülöttük keringtek a táncoló csillagképek; Vénusz átkarolta a Pegazus nyakát, kart karba öltve járta a bika az oroszlánnal, összefonódva szökdelt a három gida. Villózó fényük elkápráztatta a gyerekeket; hunyorogva álltak a csillagporban.

Azután lassult a tánc, elhalt a zene. Külön és mégis együtt, megállt a Nap és Mary Poppins. S egy csapásra megállt valamennyi állat, és türelmesen várakozott. Csend borult a porondra.

És ekkor megszólalt a Nap.

– Most pedig – mondta halkan – eljött az idő. Térjetek vissza égi helyetekre, csillagaim, csillagképeim. Haza az ágyba, három kedves, halandó vendégem. Mary Poppins, jó éjszakát! Nem mondok végső búcsút, mert találkozunk még. De most egy időre – isten veled! – Azután széles és kecses mozdulattal áthidalta a távolságot, amely elválasztotta Mary Poppinstól, és igen szertartásosan, óvatosan és könnyen súrolta ajkával Mary Poppins arcát.

– Ó! – sóhajtott fel irigyen valamennyi csillagkép. – A Csók! A Csók!

Ám amikor érintette a Nap, Mary Poppins keze védőn arcára siklott, mintha égetné a csók.

Fájdalom suhant át egy pillanatra az arcán, azután elmosolyodott, és felemelte a fejét.

– Isten veled! – mondta lágyan. Jane és Michael még sohasem hallották ilyen hangon beszélni.

– El innen! – kiáltott a Nap, és kinyújtotta ostorát. És a csillagképek engedelmesen kifutottak a porondról. Castor és Pollux védőn átölelték a gyerekeket, hogy nekik ne ütközzék a Nagy-medve, miközben kicammog; hogy meg ne karcolja őket a bika szarva, s ne tegyen kárt bennük az oroszlán.

Jane és Michael fülében egyre halkult a cirkuszi lárma. Fejük félrebillent, vállukra csuklott.

Más karok ölelték már őket, s mintegy álmukban hallották Vénusz szavát:

– Adjátok őket nekem! Én mutatom az utat hazafelé. Én terelem haza a bárányt a nyájba, a gyermeket anyja karjaiba.

A gyerekek átengedték magukat a karok ölelésének; lágyan ringtak, ringatóztak, mint csónak a víz sodrában.

Ide-oda, ide-oda...

Fény villant a szemükbe. Talán a sárkány haladt el mellettük ragyogón, vagy a hálószoba éjszakai mécsvilága pislogott?

Ide-oda, ide-oda...

Befészkelték magukat az édes, puha melegségbe. Vajon a Nap simogató heve ez? Vagy ágyukon a paplan?

„Én azt hiszem, a Nap” – gondolta Jane álmosan.

„Én azt hiszem, a paplanom” – gondolta Michael.

És egy távoli hang, mint az álom, mint a lehelet, a fülükbe duruzsolt:

– Aminek gondoljátok, az... Isten veletek... Isten veletek...

Michael felkiáltott és felébredt. Hirtelen eszébe jutott valami: „A kabátom! A kabátom! Otthagytam a királyi páholy alatt!”

Kinyitotta a szemét. Megpillantotta ágya lábán a festett kacsát. Megpillantotta a kandalló-párkányt, rajta az órát, a finom porcelán tálat, a lekvárosköcsögöt, benne a zöld lombokat. És meglátta a fogason a kabátját meg a kalapját.

– De hol vannak a csillagok? – kérdezte Michael. Felült az ágyban, és maga elé bámult. – A csillagokat akarom meg a csillagképeket!

– Igazán? – kérdezte Mary Poppins, amint suhogó-ropogó tiszta kötényében belépett a szobába. – Semmi mást? Még szép, hogy a holdat nem akarod!

– Igenis akartam! – emlékeztette szemrehányóan Michael. – És meg is kaptam! Csak nagyon szorítottam, és megpukkadt!

– Kipukkadt!

– Hát akkor kipukkadt!

– Ostobaság! – mondta Mary Poppins, és odadobta Michaelnak a köntösét.

– Már reggel van? – kérdezte Jane. Körülbámult a szobában, és ugyancsak meglepődött, hogy a tulajdon ágyában találja magát. – De hát hogyan kerültünk haza? Én az ikercsillagokkal táncoltam, Castorral meg Polluxszal!

– Ti meg a csillagaitok! – mondta mérgesen Mary Poppins, és lehúzta róluk a takarót. – Majd kaptok tőlem olyat, hogy csillagokat láttok! Egy-kettő, ki az ágyból! Már így is elkéstem!

– Biztosan nagyon sokáig táncolt az éjjel – mondta Michael, miközben kénytelen-kelletlen letottyant a padlóra.

– Hogy táncoltam? Hm, mondhatom, sokat táncolhatok én, mikor a világ legkomiszabb öt gyerekét kell ellátnom!

Mary Poppins szipogott, és szemmel láthatóan nagyon sajnálta magát, mintha nem alhatott volna eleget.

– De hát nem táncolt... a kimenőjén? – kérdezte Jane. Mert eszébe jutott, hogyan keringőzött Mary Poppins meg a Nap a csillagporond közepén.

Mary Poppins tágra nyitotta szemét.

– Szívből remélem – jegyezte meg, és gőgösen kiegyenesedett –, hogy jobb dolgom is van az esti kimenőmön, mint hogy pörögjek, mint valami kerge birka!

– De hiszen én láttam! – erősködött Jane. – Odafent az égen. Leugrott a királyi páholyból, és lement táncolni a porondra!

Jane és Michael visszafojtott lélegzettel bámult Mary Poppinsra, akinek az arca bíborvörösre vált haragjában.

– Teneked lidércnyomásod volt az éjjel – vetette oda. – Ki hallott már ilyet, hogy valaki, az én helyzetemben csak úgy ugráljon le a...

– Akkor nekem is lidércnyomásom volt! – szakította félbe Michael. – Igazán nagyon szép volt. Jane és én láttuk magát!

– Leugrani?!

– Khm... igen! Meg táncolni!

– Az égen? – Michael megremegett, ahogy Mary Poppins közeledett feléje. Arca sötét volt és rettenetes. – Még egy sértés... – mondta fenyegetően – csak egyetlenegy sértő szó, és mindjárt táncolhatsz te magad a sarokban! Én figyelmeztettelek!

Michael gyorsan elkapta a tekintetét, és Mary Poppins, haragosan ropogó köténnyel, pattogó léptekkel átment a szobán, hogy felkeltse az ikreket. Jane ült az ágyán, és Mary Poppinsra bámult, ahogy az ágyacskák fölé hajolt. Michael lassan felhúzta papucsát és felsóhajtott.

– Hát akkor biztos álmodtuk – mondta szomorúan. – Pedig milyen jó lenne, ha igaz lenne!

– Igaz is volt – suttogta Jane óvatosan, és a szemét le nem vette Mary Poppinsról.

– Honnan tudod? Biztos?

– Nézz csak oda! – Mary Poppins feje Barbara ágyacskája fölé hajolt. Jane feléje biccentett. – Nézd csak az arcát! – suttogta Michael fülébe.

Michael alaposan szemügyre vette Mary Poppins arcát. A fekete haj a fül mögé kanyarodott, a szem ismerősen villogott, kék volt, akár egy holland babáé, az orr felfelé kunkorodott, az arc pirosan fénylett.

– Nem látok sem... – kezdte Michael, de mindjárt el is harapta a szót. Mert ahogy Mary Poppins elfordította a fejét, már ő is látta, amit az imént Jane.

Mary Poppins orcájának kellős közepén apró, tűzvörös folt égett. S ahogy közelebbről megnézte, Michael már azt is látta, milyen különös alakú a folt. Kerek volt; apró, fodorodó lángnyelvek vették körül – olyan volt, mint egy aprócska nap.

– Látod? – kérdezte halkan Jane. – Ott csókolta meg. Michael bólintott – egyszer, kétszer, háromszor.

– Igen – mondta, és csak állt mozdulatlanul, és Mary Poppinsra bámult. – Látom bizony. Látom...

VIII. LÉGGÖMB ÉS LÉGGÖMB

– Azon töröm a fejem, Mary Poppins – szólt egy reggel Banks mama, amikor besietett a gyerekszobába –, hogy vajon lesz-e ideje egyet-mást bevásárolni számomra?

És kedves, ideges mosolyt vetett Mary Poppinsra, mintha nem tudná bizonyosan, milyen választ kap. Mary Poppins elfordult a kandallótól, ahol épp Annabel ruháit szárította.

– Talán lesz – jegyezte meg, de nem sok bátorítás csendült a hangjából.

– Ó, igen... – mondta Banks mama, és még idegesebben pillantott rá.

– De az is lehet, hogy nem – folytatta Mary Poppins. Buzgón kirázott egy kötött kabátkát, és a tűz elé akasztotta.

– Nos... abban az esetben, ha lenne ideje, itt van egy lista, itt meg egy egyfontos. És ha marad belőle, azt elköltheti.

Banks mama letette a pénzt a fiókos szekrényre.

Mary Poppins nem szólt semmit. Csak éppen szipogott.

– Ó! – kiáltott fel Banks mama, mert eszébe jutott valami. – Az ikreknek ma gyalog kell menniük, Mary Poppins. Robertson Ay reggel ráült a gyerekkocsira, mert karosszéknek nézte. Úgyhogy meg kell javíttatni. Gondolja, hogy megbirkózik velük, és tudná vinni Annabelt?

Mary Poppins kinyitotta száját, azután keményen összezárta megint.

– Én mindennel megbirkózom, ha akarok, még többel is.

– Tudom... tudom – mondta Banks mama, és az ajtó felé hátrált. – Maga... maga kincs! – valóságos kincs!... Kimondhatatlanul csodálatos, utolérhetetlen ki... – Hangja elhalt, ahogy Banks mama lesietett a lépcsőn.

– És mégis... mégis... néha azt kívánom, bárcsak ne lenne az! – közölte Banks mama a déd-nagyanyja arcképével, miközben port törölgetett a szalonban. – Egészen kicsinek és butának érzem magam mellette, mintha megint kislány lennék. Pedig nem vagyok! – Banks mama felszegte fejét, és lefricskázott egy porszemet a kandallópárkányon álló tarka tehénről. – Én nagyon fontos személy vagyok, öt gyermek anyja! És ő ezt elfelejti!

És Banks mama folytatta ténykedését, és gondolatban elmondott mindent, amit Mary Poppinsnak szeretett volna mondani, de közben nagyon is jól tudta, hogy sohasem lenne hozzá mersze.

Mary Poppins berakta a listát és az egyfontost a táskájába, és egy perc sem telt belé, már feltette és megtűzte kalapját, s karján Annabellel sietett is ki a házból, Jane és Michael pedig, mindegyik egy-egy iker kezét fogva, úgy igyekezett utána, ahogy csak tőle telt.

– Lépjetek ki, legyetek szívesek! – szólt rájuk szigorúan Mary Poppins.

Gyorsabbra fogták hát lépteiket, húzták maguk után a járdán a szegény, csoszogó ikreket. Észre sem vették, hogy kis híján kitépik John és Barbara karját. Csak arra volt gondjuk, hogy lépést tartsanak Mary Poppinsszal, és meglássák, mire költi az egyfontos maradékát.

– Két csomag gyertya, négy font rizs, három font kristálycukor, hat font porcukor, két doboz paradicsomlé és egy kályhatisztító kefe, egy pár szobalánykesztyű, fél rúd pecsétviasz, egy zacskó liszt, egy csomag gyújtós, két doboz gyufa, két karfiol és egy csomó rebarbara!

Mary Poppins besietett a parkon túl az első boltba, és felolvasta a listát.

A kövér, kopasz, szuszogós boltos tőle telhető sebességgel jegyezte a rendelést.

– Egy zacskó szobalánykesztyű... – írta, és idegesen nyalogatta tömpe kis ceruzájának boldo-gabbik végét.

– Lisztet mondtam! – szólt rá szigorúan Mary Poppins. A fűszeres céklavörösre pirult.

– Jaj, igazán sajnálom! Nem akartam megsérteni, higgye el. Szép időnk van, ugyebár? Igen. Elnézést, tévedtem. Egy zacskó szoba... khm... liszt.

Sietősen körmölt, azután azt mondta:

– Két doboz kályhatisztító kefe...

– Gyufa! – förmedt rá Mary Poppins.

A fűszeres keze remegett a jegyzetfüzet fölött.

– Jaj, persze! Biztosan a ceruza az oka, mindig mást ír, mint amit kellene. Újat kell vennem. Gyufa, hát hogyne! S azután ugyebár?...

Idegesen felnézett, aztán le megint a kis ceruzacsonkra.

Mary Poppins széthajtogatta a listát, és haragos, türelmetlen hangon újra felolvasta.

– Bocsánat – mondta a fűszeres, amikor Mary Poppins a lista végére ért –, de a rebarbara kifogyott. Adhatnék talán helyette aszalt szilvát?

– Szó sincs róla. Egy csomag tápiókát.

– Jaj, ne, Mary Poppins, ne vegyen tápiókát! A múlt héten is azt ettünk – figyelmeztette Michael.

Mary Poppins ránézett, azután megint a fűszeresre, és a pillantásából mind a ketten tudták, hogy nincs remény. Tápióka lesz, nem más. A fűszeres vörösebbre pirult, mint valaha, és kiment tápiókáért.

– Ha így folytatja, nem marad semmi pénze – mondta Jane, amint a pulton halmozódó fűszerfélét figyelte.

– Talán három deka savanyúcukorra ha futja, többre semmi esetre sem – mondta gyászosan Michael, miközben Mary Poppins kivette táskájából az egyfontost.

– Köszönöm – mondta Mary Poppins, amikor a fűszeres visszaadta az aprópénzt.

– Én köszönöm – mondta udvariasan a fűszeres, és a pultra könyökölt. Nyájasnak szánt mosolyt vetett Mary Poppinsra, úgy folytatta: – Tartósnak ígérkezik a jó idő, nemdebár? – Büszkén beszélt, mintha egyes-egyedül ő irányítaná az időjárást, és egyenesen Mary Poppins kedvéért csinált volna jó időt.

– Elkelne az eső! – jelentette ki Mary Poppins, és egyszerre csukta be a száját meg a táskáját.

– Úgy is van – mondta gyorsan a fűszeres, mert a világért sem akarta volna megsérteni. – Az eső mindig kellemes.

– Soha! – vágta oda Mary Poppins, és kényelmesebb helyzetbe billentette a karján Annabelt. A fűszeres arca elborult. Akármit mond, mindig melléfog!

– Remélem – jegyezte meg, miközben udvariasan kinyitotta az ajtót Mary Poppins előtt –, hogy továbbra is szerencsélteti üzletemet, nagysád!

– Jó napot! – És Mary Poppins kivitorlázott.

A fűszeres sóhajtott.

– Tessék – mondta, és sietősen belekotort az ajtó mellett álló dobozba. – Fogjátok, ez a tiétek. Nem akartam megbántani, higgyétek el. Jelszavam: mindent a vevőért! Én igazán csak figyelmes akartam lenni.

Jane és Michael kinyújtotta kezét. A fűszeres három szem csokoládét pottyantott Michael tenyerébe, kettőt Jane-ébe.

– Mindegyikőtöknek egyet, egy-egyet a két kicsinek, egyet meg – és Mary Poppins távolodó alakja felé intett – neki!

Megköszönték a fűszeresnek, és a csokoládét szopogatva Mary Poppins után siettek.

– Mit esztek? – kérdezte Mary Poppins, amint megpillantotta Michael szája fölött a barna bajuszt.

– Csokoládét. A fűszerestől kaptuk. Ezt magának küldi. – És Michael odanyújtotta az utolsó szem csokoládét. Ugyancsak ragadós volt.

– Micsoda orcátlanság! – mondta Mary Poppins, de azért elvette a csokoládét, két falásra lenyelte, és láthatólag ugyancsak ízlett neki.

– Maradt pénze? – tudakolta aggodalmasan Michael.

– Majd meglátjuk.

Mary Poppins belibegett a gyógyszertárba, aztán kijött, és egy darab szappant, mustártapaszt meg egy tubus fogkrémet hozott.

Jane és Michael az ikrekkel az ajtó előtt várt; és most mélyen sóhajtottak.

Szélsebesen apadt az az egyfontos!

– Még egy bélyegre sem igen marad, de még ha marad, az sem valami nagyon érdekes – mondta Jane.

– Most pedig a pékhez! – jelentette ki Mary Poppins a listát tanulmányozva, és beszáguldott egy sötét ajtón. A kirakaton át látták, amint egy halom mogyorós csókra mutat. A segéd átnyújtott egy jókora zacskót.

– Legalább egy tucatot vett – állapította meg csüggedten Jane. Máskor, ha bárki mogyorós csókot vett, a puszta látványra öröm töltötte el a szívüket, de ma őszintén kívánták, bárcsak ne is volna mogyorós csók a világon.

– És most hova? – tudakolta Michael, és egyik lábáról a másikra ugrált kíváncsiságában, vajon maradt-e hírmondó az egyfontosból. Egészen bizonyos volt benne, hogy nem maradhatott, de azért – reménykedett.

– Haza – mondta Mary Poppins.

A gyerekeknek leesett az álluk. Nem maradt hát semmi, nem maradt egyetlen penny sem, különben Mary Poppins bizonyára elköltötte volna! Hanem Mary Poppins arcán, ahogy Annabel tetejébe csapta a mogyorócsókos zacskót, s előrecsörtetett, olyan kifejezés honolt, hogy egy szót sem mertek szólni. Csak annyit tudtak, hogy ezúttal kivételesen csalódniuk kellett Mary Poppinsban, s úgy érezték, ezt nem bocsátják meg soha.

– De hiszen... nem erre kell hazamenni! – panaszolta Michael, és úgy húzta a lábát, hogy a cipője orra végigkarcolta a járdát.

– Talán a park nem esik útba hazafelé, azt az egyet szeretném tudni? – kérdezte Mary Poppins, vadul feléje fordulva.

– De igen... csak...

– Több út is vezet a parkon át, nemcsak egy – közölte Mary Poppins, és elvezette őket a parknak egy olyan oldalára, ahol még sohasem jártak.

Melegen sütött le rájuk a nap. A sudár fák hajladoztak a park kerítése fölött; susogott a lomb. Fent az ágon két veréb civakodott egy szalmaszálon. Kövér mókus szökdécselt át a mellvéden, két lábra állt, és mogyorót kért.

De ma mindez nem volt érdekes. Jane és Michael ügyet sem vetett ilyesmire.

Másra sem gondoltak, csak arra, hogy Mary Poppins mindenféle csip-csup dologra költötte az egyfontost, és nem maradt belőle semmi.

Fáradtan, csalódottan vonszolták magukat Mary Poppins nyomában a park bejárata felé.

A kapu fölött – és ezt a kaput sem látták még soha – kőív magasodott, rajta egy gyönyörű, faragott oroszlán meg egy egyszarvú. Az ív alatt pedig egy ősöreg néni ült; az arca szakasztott olyan szürke, akár a kő, és olyan törődött, ráncos, mint a dió. Öreg térdecskéjén tálcát tartott, azon meg keskeny, tarka gumicsíkok halmozódtak; és a néni feje fölött, jól odakötözve a park kerítéséhez, nagy csokor tarka léggömb libegett-lengett-lebegett.

– Léggömb! Léggömb! – kiabált Jane. Kihúzta kezét John ragadós ujjacskái közül, és az öreg néni felé futott. Michael ugrándozva követte, faképnél hagyva Barbarát a járda kellős közepén.

– Nos, lelkecskéim! – mondta öreg, fátyolos hangján a léggömbös néni. – Melyiket szeretnétek? Válasszatok! Csak nyugodtan, el ne hamarkodjátok! – Azzal előrehajolt, és megrázta előttük a tálcáját.

– Mi csak meg szeretnénk nézni... – magyarázta Jane. – Nincs pénzünk.

– Ej, ej, ej! Mi értelme nézni a léggömböt? A léggömböt meg kell tapogatni, a léggömböt meg kell fogni, a léggömböt ismerni kell. Még hogy megnézni! Mi hasznotok volna abból?

Az öregasszony hangja pattogott, akár a szikra. Ide-oda hintázott a zsámolyán.

Jane és Michael tehetetlenül bámult rá. Jól tudták, hogy úgy van, ahogy a néni mondja. De hát mit tehetnének?

– Amikor én kislány voltam – folytatta az öreg néni –, akkor még értettek a népek a léggömb-höz. Nem jöttek oda, hogy csak megnézzék! Vettek, bizony vettek! Nem volt olyan gyerek, aki léggömb nélkül lépett volna át ezen a kapun. Senki meg nem sértette a léggömbös nénit akkoriban azzal, hogy csak megnézte elhaladtában a portékáját!

Hátrahajtotta fejét, és felbámult a fölötte lengő-lebegő léggömbökre.

– Hej, édes galambocskáim! – kiáltotta. – Nem értenek ma már benneteket, nem ért meg más, csak az öreg néni. Kimentetek már a divatból. Nem kelletek senkinek!

– De nekünk igenis kell! – jelentette ki dacosan Michael. – Csakhogy nincs pénzünk. Ő elköltötte az egész egyfontost mindenféle...

– Ki az az ő?! – tudakolta mögötte egy hang.

Michael sarkon fordult és elvörösödött.

– Én úgy értem... hogy tudniillik maga... khm... – kezdte idegesen.

– Udvariasabban beszélj a felnőttekről! – szólt rá Mary Poppins, azután átnyúlt Michael válla fölött, és egy félkoronást tett a léggömbös néni tálcájára.

Michael rábámult az ernyedt, felfúvatlan léggömbök közt fénylő pénzdarabra.

– Hát mégis maradt pénze! – mondta Jane, és szívből kívánta, bárcsak ne gondolt volna olyan mérgesen Mary Poppinsra.

A léggömbös néni öreg szeme csak úgy szikrázott, ahogy felvette a pénzt, és egy hosszú pillanatig bámulta.

– Apád-anyád idejöjjön! – kiáltotta. – Ilyet se láttam kislány korom óta. – Félrebillentette fejét, úgy nézett Mary Poppinsra. – Kelle léggömb, lányom?

– Ha lenne oly szíves! – mondta gőgös udvariassággal Mary Poppins.

– S hány legyen, lelkecském, hány legyen?

– Négy!

Jane és Michael majdhogy a bőréből ki nem bújt; sarkon fordultak, és hevesen átölelték Mary Poppinst.

– Jaj, Mary Poppins, komolyan gondolja? Mindenki kap egyet? Igazán? Igazán?

– Rendszerint komolyan gondolom, amit mondok! – mondta haragosan Mary Poppins, és ugyancsak önelégülten nézett a világba.

A gyerekek odaugrottak a tálcához, és lázasan turkáltak a színes gumidarabkák között.

A léggömbös néni szoknyája zsebébe csúsztatta az ezüstpénzt.

– Ide veled, fényes csillagom! – mondta, és szeretetteljesen megveregette a zsebét. Azután izgatottan, reszkető ujjakkal segített a gyerekeknek válogatni. – Csak óvatosan, lelkecskéim! – intette őket. – Ne felejtsétek el: léggömb és léggömb között nagy a különbség! Válasszatok! Csak nyugodtan, el ne hamarkodjátok! Sok gyerek választott rossz léggömböt, aztán bizony már nem olyan volt az élete, mint annak előtte!

– Én ezt kérem! – mondta Michael, és kiválasztott egy piros mintás sárgát.

– Nos, hadd fújjam föl, aztán majd meglátod, jót választottál-e – mondta a léggömbös néni.

Elvette Michaeltól a léggömböt, s egyetlen nagy lélegzettel felfújta. Huss! Már meg is volt. Az ember nem is gondolta volna, hogy egy ilyen aprócska testbe ennyi szusz szorult. A takaros, piros mintával ékes sárga léggömb már ott is lebegett a madzag végén.

– Nahát! – bámult Michael. – Hiszen az én nevem van rajta!

És valóban, a piros minta a léggömbön nem volt más, mint csupa betű, amelyekből ez a két szó állt össze: MICHAEL BANKS.

– Aha! – kuncogott a léggömbös néni. – No, mit mondtam? Szép nyugodtan keresgéltél, jó léggömböt választottál!

– Vajon én milyet választottam? – kérdezte Jane, és átnyújtott a léggömbös néninek egy kék gumidarabkát.

A néni fújt egyet, a gumidarab kigömbölyödött, és a dundi kék gömbön jókora fehér betűkkel ez a név jelent meg: Jane Caroline Banks.

– Így hívnak, lelkecském? – kérdezte a léggömbös néni. Jane bólintott.

A léggömbös néni öreges, fátyolos nevetéssel kacarászott magában, miközben Jane elvette tőle a léggömböt, és magasra lebbentette.

– Nekem is! Nekem is! – kiabált John és Barbara, és kövér kacsójukkal a léggömbös tálcán turkáltak. John egy rózsaszín léggömböt választott: a néni felfújta és elmosolyodott. A léggömbön jól olvasható szöveg futott körös-körül: John és Barbara Banks – egyet kapnak, mert ikrek.

– Ezt nem értem – mondta Jane. – Honnan tetszett tudni? Hisz a néni sosem látott még minket!

– Hohó, lelkecském, nem megmondtam, hogy léggömb és léggömb közt nagy a különbség, és hogy ez itt csupa-csupa különleges példány?

– És a néni írta rá a nevünket? – kérdezte Michael.

– Hogy én-e? – kuncogott az öregasszony. – Nem bizony!

– Hát akkor kicsoda?

– Ne engem kérdezz, lelkecském! Én csak azt tudom, hogy azok a nevek ott vannak! S hogy a világon minden teremtett embernek megvan a léggömbje, ha el nem hamarkodja, és jót választ.

– Mary Poppinsnak is?

A léggömbös néni félrebillentette fejét, és fura mosollyal nézett Mary Poppinsra.

– Csak próbálja meg ő is! – Ide-oda ringatózott kis zsámolyán. – Válassz, lányom! Csak nyugodtan, el ne hamarkodd! Válassz csak, majd meglátod!

Mary Poppins jelentőségteljesen szipogott. Keze egy pillanatig tétovázott a petyhüdt léggömbök fölött, azután lecsapott egy pirosra. Felemelte, kinyújtott karral tartotta, s a gyerekek ugyancsak meglepetten látták, hogy a léggömb lassan, magától felfúvódik.

Gömbölyödött, gömbölyödött, míg végül akkora nem lett, mint Michaelé. De még akkor is csak duzzadt, míg háromszor akkorára nem nőtt, mint a többi léggömb. És aranybetűkkel ez a két szó állt rajta: Mary Poppins.

Libegett a levegőben a piros léggömb; az öreg néni madzagot kötött rá, s kukorékoló nevetéssel visszaadta Mary Poppinsnak.

Libegett a négy léggömb a lenge levegőben. Rángatták madzagjukat, mintha el akarnának szabadulni. Beléjük kapott a szél, lengette, lebegtette őket, északnak és délnek, keletnek és nyugatnak.

– Léggömb és léggömb, lelkecskéim! Mindenkire vár egy, csak nem mindenki tudja! – kiáltott vidáman a léggömbös néni.

Ebben a pillanatban egy cilinderes idősebb úr fordult be a park kapuján, és meglátta a léggömböket. A gyerekek észrevették, hogy az úr összerezzen. Azután odasietett a léggömbös nénihez.

– Hogy a léggömb? – kérdezte, és zsebében megcsörgette az aprópénzt.

– Hét és fél penny darabja. Válasszon csak! Nyugodtan! El ne hamarkodja!

A cilinderes úr kiválasztott egy barna léggömböt, a néni meg felfújta. Csakhamar felbukkantak rajta zöld betűvel ezek a szavak: Nagyságos William Wetherill Wilkins úr.

– Uramisten! – mondta az idősebb úr. – Uramisten, hisz ez az én nevem!

– Jól választott, lelkecském. Léggömb és léggömb! – mondta az öregasszony. Az idősebb úr csak bámulta a léggömböt, ahogy az a madzagját rángatta.

– Ez aztán különös! – mondta, és hatalmas trombitálással kifújta az orrát. – Negyven évvel ezelőtt, kisfiú koromban, épp itt szerettem volna léggömböt venni. De nem engedték. Azt mondták, nem telik rá. Negyven éve – s azóta egyre csak várt rám! Ez aztán különös!

Azzal elsietett, és nekiütközött a kapuoszlopnak, mert le nem vette a szemét a léggömbjéről.

A gyerekek látták, hogy menet közben olykor-olykor izgatottan felugrik a levegőbe.

– Nézzétek a bácsit! – kiabált Michael, ahogy az idősebb úr mind magasabbra, magasabbra lebbent. De ebben a pillanatban az ő léggömbje is megrántotta a madzagot, és Michael érezte, amint ő is a levegőbe emelkedik.

– Hahó! Hahó! Ez aztán vicces! Az enyém is fölemel!

– Léggömb és léggömb, lelkecskéim! – mondta az öreg néni, és megint csak kukorékoló kacagásban tört ki, ahogy az ikrek, közös léggömbjük közös madzagjába kapaszkodva, felpattantak a földről.

– Repülök! Repülök! – visított Jane, amint ő is a magasba szállt.

– Most pedig hazafelé! – szólt rájuk Mary Poppins.

És a piros léggömb abban a pillanatban felszállt, és maga után húzta Mary Poppinst. Ugrált a levegőben, karján Annabellel és a csomagokkal. Át a kapun, végig az ösvény fölött röpítette a piros léggömb Mary Poppinst, kalapja egyenesen ült a fején, a haja szép rendes volt, lába éppoly szabályosan lépdelt a levegőben, mint máskor a földön. Jane, Michael és az ikrek, akiket föl-le dobált a léggömbjük, a nyomában.

– Juj, juj, juj! – kiabált Jane, miközben elsüvített egy szilfa koronája mellett. – De finom!

– Mintha én is levegőből volnék! – mondta Michael, nekiütközött egy padnak, és újból elrugaszkodott. – De jó így hazamenni!

– Huhuhu! Hihihi! – visítoztak az ikrek, ahogy együtt ugráltak, bukdácsoltak a levegőben.

– Gyertek utánam, kérlek, ne totyogjatok! – szólt Mary Poppins, és szigorúan hátranézett, szakasztott úgy, minthogyha szép nyugodtan sétálna a földön, nem pedig a levegőben cibálnák.

Elhaladtak a parkőr házikója mellett, végig a hársfasétányon. Az idős úriember ott ugrált előttük.

Michael egy pillanatra hátrafordult.

– Nézd, Jane! Nézd csak! Mindenkinek van léggömbje!

Jane hátrafordult. Messzebb egy csapat ember, mind léggömbbel a kezében, fel-alá bukdácsolt a levegőben.

– A fagylaltos is vett egyet! – kiáltotta Jane, és úgy bámult, hogy kis híján nekiütközött egy szobornak. – Igen, és a kéményseprő is! Ott meg, nézd csak, Lark kisasszony!...

A pázsit fölött ismerős alak közeledett ugrándozva, kalapban; kesztyűs kezében léggömb, rajta a név: Lucinda Emily Lark. Végigugrándozott a szilfasétány fölött, szemmel láthatóan igen jóleső érzéssel, méltóságteljesen, s eltűnt a szökőkút mögött.

Most már nyüzsögtek a parkban az emberek, mindnek léggömb a kezében, s mindegyik léggömbön egy név; és mindenki a levegőben ugrált.

– Hahó! Vigyázz! Utat a tengernagynak! Irány a kikötő! Hahó! – kiáltott egy öblös tengerészhang, ahogy Bumm tengernagy meg a felesége átgördült a levegőn. Hatalmas fehér léggömbbe fogózkodtak, rajta nagy kék betűkkel a nevük.

– Ezermilliom kartács és ágyúgolyó! Árbocok és vitorlák! Félre az útból, szárazföldi népség! – harsogott Bumm tengernagy, és ügyesén elmanőverezett egy terebélyes tölgyfa mellett.

Mind jobban sűrűsödött a léggömb- és embertömeg. Már egy tenyérnyi folt sem akadt a park levegőjében, amely ne szivárványlott volna a léggömböktől. Jane és Michael látta, amint Mary Poppins gőgösen utat tör a tömegben, s ők is siettek, ahogy csak tudtak; átvergődtek a tömegen, a sarkukban meg ott ugrándozott John és Barbara.

– Jaj, istenkém, jaj, istenkém! Nem röpít fel a léggömböm! Biztosan rosszat választottam! – siránkozott egy hang Jane könyökénél.

Egy régimódi dáma, tollas kalapban, strucctoll boával, ott állt az ösvényen, épp Jane alatt.

Lábánál lila léggömb hevert, rajta aranybetűkkel ez a szó: Miniszterelnök.

– Mit tegyek? – kiáltott a hölgy. – A léggömbös néni a kapunál azt mondta: „Válassz! Csak nyugodtan, lelkecském, el ne hamarkodd!”, és én szót is fogadtam, de úgy látszik, mégis rosszat választottam. Én nem vagyok miniszterelnök!

– De én igen, szíves engedelmével – szólalt meg mellette egy hang, s egy igen elegáns, magas úr, karján összesodort esernyővel, lépett oda hozzá.

A hölgy feléje fordult.

– Ó, akkor ez az ön léggömbje! Hadd nézzem, hátha az enyém meg önhöz került!

A miniszterelnök, akit éppúgy nem röpített fel a léggömbje, megmutatta a hölgynek. A léggömbön ez a név állt: Muriel Brighton-Jones őméltósága.

– Igen, ez az! Összekeveredtünk! – kiáltott a hölgy, átnyújtotta a miniszterelnöknek a léggömbjét, s megragadta a magáét. Hamarosan fel is emelkedtek a levegőbe, s útközben, ahogy elszálltak a fák között, elbeszélgettek.

– Ön nős? – hallotta Jane és Michael Muriel őméltósága kérdését.

A miniszterelnök pedig így válaszolt:

– Nem. Nem találok megfelelő középkorú hölgyet; ne legyen túlságosan fiatal, de túlságosan öreg sem, és lehetőleg legyen vidám, mert jómagam igen komoly vagyok.

– Én megfelelnék? – kérdezte Muriel Brighton-Jones őméltósága. – Én igazán nagyon derűs kedélyű vagyok.

– Igen, azt hiszem, kegyed kiválóan megfelelne – mondta a miniszterelnök, s azzal kéz a kézben elvegyültek a taszigálódó tömkelegben.

Most már mozdulni is alig lehetett a parkban. Ahogy Jane és Michael a pázsit fölött Mary Poppins után bukdácsolt, állandóan beleütköztek más ugrabugráló alakokba, akik mind vettek léggömböt az öreg nénitől. Egy nagy bajszú, kék egyenruhás, sisakos, magas férfit Rendőr-felügyelő feliratú léggömb vonszolt át a levegőn; a Polgármester felirattal ékeskedő léggömb madzagjába egy gömbölyded férfiú kapaszkodott, háromszögletű kalapban, vörös talárban, nyakában vastag rézlánccal.

– Igyekezzünk, kérem! Ne torlaszoljuk el az utat! Gondoljunk a Szabályzatra! Mindennemű hulladékot kéretik a szemétgyűjtőbe dobni!

A parkőr, kezében F. Smith feliratú apró, cseresznyepiros léggömbbel, kiabálva, dühöngve nyomakodott át a tömegen. Hadonászva hessegetett két kutyát – az egyik bulldog volt, lég-gömbjén a Cu név ékeskedett, a másik egy Albert nevű foxi.

– Hagyja békén a kutyáimat! Mindjárt felírom a számát, és feljelentem! – kiabált egy hölgy, léggömbje tanúsága szerint Mayfield hercegnő.

Hanem a parkőr ügyet sem vetett rá, csak bukdácsolt tovább, és egyre kiabált:

– Kutyák csak pórázzal! Ne torlaszoljuk el az utakat! Tilos a dohányzás! Gondoljunk a Szabályzatra! – Végül egészen be is rekedt.

– Hol van Mary Poppins? – kérdezte Michael, ahogy odasodródott Jane-hez.

– Ott, elöl! – mutatott Jane az egyenes tartású, takaros alakra, aki a legeslegnagyobb léggömb madzagján siklott a park fölött. A nyomába szegődtek, és hazafelé tartottak.

– Léggömb és léggömb, lelkecskéim! – kiáltott mögöttük egy kukorékoló hang.

S ahogy hátranéztek, megpillantották a léggömbös nénit. Tálcája kiürült, még a közelében sem volt egyetlen léggömb, mégis úgy szállt a levegőben, mintha száz láthatatlan léggömb emelné a magasba.

– Elkelt egy szálig! – süvítette, ahogy elszáguldott mellettük. – Mindenkinek megvan a lég-gömbje, csak nem mindenki tudja. Válogathattak szépen nyugodtan! Végeladás! Nincs maradás! Léggömb és léggömb!

Zsebében csilingelt-csörömpölt a sok aprópénz, ahogy elrepült mellettük. Jane és Michael megállt a levegőben, s nézte, amint a pici, fonnyadt nénike elsuhan a fickándozó léggömbök, a miniszterelnök meg a polgármester mellett, el Mary Poppins és Annabel mellett, míg az aprócska alak már csak egy pontnak látszott, s végül a léggömbös néni eltűnt a messzeségben.

– Léggömb és léggömb, lelkecskéim! – szállt hozzájuk a halk visszhang.

– Igyekezzetek, kérlek! – mondta Mary Poppins. Köréje sereglettek mind a négyen. Annabelt elálmosította a léggömb ringatása, elfészkelődött Mary Poppins karjában, és elaludt.

A Cseresznyefa utca tizenhetes számú ház kertkapuja nyitva volt, tárva-nyitva állt az előszobaajtó is. Mary Poppins takarosan ugrabugrálva átrepült a kertkapun, fel a lépcsőn. A gyerekek ugrándozva, fickándozva követték. És amikor elértek a gyerekszoba ajtajáig, négy pár láb koppant zajosan a padlón. Mary Poppins lesiklott, és nesztelenül földet ért.

– Ó, milyen gyönyörű volt! – mondta Jane, Mary Poppinshoz rohant és átölelte.

– Rólad ezt nem lehetne elmondani e pillanatban! Fésülködj meg, légy szíves. Nem állhatom a madárijesztőket! – mondta szigorúan Mary Poppins.

– Úgy érzem magam, mintha én is léggömb volnék! – mondta vidáman Michael. – Elszállok mindjárt, akár a tündér!

– Szép kis tündér az ilyen! – mondta Mary Poppins. – Eredj kezet mosni. Olyan vagy, mint a kéményseprő!

Amikor a gyerekek tisztán, rendesen visszajöttek, a négy léggömb ott lebegett a mennyezeten, madzagjuk erősen megkötve a kandallópárkány fölötti kép mögött.

Michael felbámult a léggömbökre: az ő sárga léggömbjére, Jane kékjére, az ikrek rózsa-színjére, Mary Poppins piros léggömbjére. Egészen mozdulatlan volt mind a négy. Szellő sem rezzentette őket. Könnyen, színesen, nyugodtan és mozdulatlanul támaszkodtak a mennyezetnek.

– Kíváncsi vagyok... – mondta halkan, csak úgy magának Michael.

– Mire vagy kíváncsi? – tudakolta Mary Poppins, miközben szétrakta a csomagokat.

– Hogy akkor is így történt volna minden, ha maga nincs velünk.

Mary Poppins szipogott.

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik! – vetette oda. És Michael kénytelen volt beérni ennyivel...

IX. NELLIE-RUBINA

– Soha el nem áll, soha!

Jane letette a Robinson Crusoe-t, és rosszkedvűen bámult ki az ablakon.

A hó csak hullott, hullott, puha, nagy pelyhekben, betakarta a parkot, a járdát, vastag fehér kabátba bújtatta a Cseresznyefa utca házait. Egy hete havazott szüntelenül, s a gyerekek egy hete az orrukat sem dughatták ki a házból.

– Én ugyan nem bánom – mondta Michael a padlóról, ahol épp Noé bárkájában rendezgette szorgosan az állatait. – Lehetünk eszkimók, és cethalat ehetünk.

– Te buta, hogy foghatnánk cethalat, mikor még ahhoz is túlságosan sűrűn havazik, hogy kimehetnénk köhögőscukrot vásárolni!

– Lehet, hogy idetévednek. Cethalaktól kitelik – válaszolta Michael.

– Honnan tudod?

– Hát tudni éppenséggel nem tudom. De előfordulhat. Jane, hol a másik zsiráf? Aha, megvan, a tigris alatt!

Michael fogta a két zsiráfot, és berakta a bárkába.

Párosával az állatok,

a teve, a tapír bekocog...

– énekelte. De mivel tapírja nem volt, egy antilopot párosított az elefánttal, mögéjük pedig odaállította Noét meg a feleségét, hogy rendet teremtsenek.

– Csak azt nem tudom, miért nincs családjuk? – kérdezte nemsokára Michael.

– Kiknek? – kérdezte mérgesen Jane, mert haragudott a zavarásért.

– Noééknak. Mért nincs velük a lányuk, a fiuk, bácsikájuk, nénikéjük?

– Mert nincs nekik – mondta Jane. – Maradj már csöndben.

– Hát én csak mondtam. Újabban nem szólhatok egy szót sem?

Most már Michael is mérges volt, és nagyon unta, hogy szüntelenül a gyerekszobában kell gubbasztani. Talpra kecmergett, és odaballagott Jane-hez.

– Én csak azt mondtam... – kezdte dühítően, és megbökte Jane-nek a könyvet tartó kezét. Ám erre már Jane is kijött a béketűrésből, és a szoba túlsó sarkába vágta Robinson Crusoe-t.

– Hogy mersz zavarni?! – támadt dühösen Michaelra.

– Hogy mered megtiltani, hogy egy szót szóljak?

– Nem igaz!

– De igaz!

A következő pillanatban Jane vadul rázta Michaelt, Michael meg egy marékkal kitépett Jane hajából.

– Mi történik itt?!

Mary Poppins állt az ajtóban, és félelmetes pillantást lövellt rájuk.

A gyerekek elengedték egymást.

– M-m-megrázott! – siránkozott Michael, de közben bűntudatosan sandított Mary Poppinsra.

– K-k-kkitépte a hajamat! – zokogott Jane, és karjával eltakarta arcát, mert nem állhatta azt a szigorú pillantást.

Mary Poppins öles léptekkel bement a szobába. Nagy halom kabát, sapka, sál volt a karján; sarkában pedig az ikrek botladoztak, tágra nyílt szemmel, nagy érdeklődéssel.

– Szívesebben lennék nevelőnő egy kannibálcsaládnál – jegyezte meg hangos szipogás kíséretében Mary Poppins. – Azok sokkal emberségesebbek!

– De igazán m-m-megrázott!... – kezdte rá újból Michael.

– Árulkodó Júdás, itt egy piros tojás! – gúnyolódott Mary Poppins. Amikor pedig Michael ellenkezni készült, figyelmeztetőleg odavetette: – Egy szót se halljak! – És odadobta neki a télikabátját. – Öltözködjetek, kérlek! Sétálni megyünk!

– Sétálni?!

Nem is akartak hinni a fülüknek! A varázslatos szó hallatára menten elpárolgott a mérgük. Michael felhúzta mackónadrágját, és szánta-bánta, hogy megharagította Jane-t, s amikor ránézett, azt vette észre, hogy nővére felveszi kötött sapkáját, és közben rámosolyog.

– Hurrá! Hurrá! Hurrá! – kiabáltak a gyerekek, toporzékoltak, és gyapjúkesztyűs kezükkel tapsoltak.

– Kannibálok! – mondta vadul Mary Poppins, és maga előtt tolta őket le a lépcsőn.

Már nem esett a hó, de nagy halmokban borította a kertet, a parkban is mindent betakart. Olyan volt, mint egy vastag, fehér pehelydunyha. A Cseresznyefa utca fáinak csupasz ágait villogó hóréteg fedte; a park máskor kecses zöld kerítése most fehér volt és gyapjas.

A kertben, az ösvényen Robertson Ay ernyedten tolta maga előtt a hókotró lapátot, araszon-ként megállt, és hosszasan pihent. Banks papa ócska télikabátja volt rajta, és valósággal elveszett benne. Ahogy az ösvény egy tenyérnyi darabkájáról ellapátolta a havat, az uszályként utána húzódó kabát menten újabb hóhalmot sodort a megtisztított részre.

A gyerekek elrohantak mellette, kifutottak a kapun, kiabáltak, kurjongattak, hadonásztak.

Odakint mintha a Cseresznyefa utca valamennyi lakója épp levegőzött volna.

– Hahó, bajtársak! – bömbölt egy harsány hang, ahogy Bumm tengernagy közeledett, és sorra mindenkivel kezet rázott. Tetőtől talpig vízhatlan köpenybe burkolózott, s az orra vörösebb volt, mint valaha.

– Jó napot kívánok! – köszönt udvariasan Jane és Michael.

– Ezer árboc és horgonykötél! – harsogott a tengernagy. – Még hogy jó nap?! Ehm, krhm! Szárazföldi patkányoknak való csibész egy nap, mondhatom! Miért nem jön már a tavasz, ha szabad kérdeznem?! He? Miért?!

– Ejnye, Peti! Ejnye, Henrik! Maradjatok szépen anyuci mellett!

Lark kisasszony hosszú bundában, teamelegítőhöz hasonlatos kucsmában sétára indult két kutyájával.

– Jó reggelt, jó reggelt! – köszöngetett. – Micsoda idő! Hova tűnt a nap? S vajon miért nem jön már a tavasz?

– Ne engem kérdezzen, nagysád! – harsogta Bumm tengernagy. – Nem az én dolgom. Miért nem száll tengerre? Ott aztán mindig jó az idő. Tengerre, madám!

– Ő, Bumm tengernagy, hogy is tehetném! Nincs nekem arra időm! Most is épp megyek szőrmebundát vásárolni Petinek és Henriknek!

Szégyenkezve, elborzadva nézett össze a két kutya.

– Szőrmebundát! – harsogta a tengernagy. – Milliom ködkürt és vasmacska! Szőrmebundát két nyomorult korcsnak? Vitorlát bonts! Minden ember a fedélzetre! Még hogy szőrmebundát!

– De tengernagy úr, az ég szerelmére! – kiáltott fel Lark kisasszony, és befogta fülét. – Micsoda rémes beszéd! Kérem, ne feledje, hogy én nem ilyen stílushoz szoktam. A kutyáim pedig nem korcsok! Nem, kérem! Az egyiknek terebélyes családfája van, a másiknak pedig arany a szíve! Még hogy korcsok!

És Lark kisasszony tovasietett, és magas, mérges hangján egyre zsörtölődött, Peti és Henrik pedig mögötte oldalogtak, farkukat csóválták, nagyon kényelmetlenül érezték és szégyellték magukat.

Elkerekezett mellettük a fagylaltos, éktelenül gyorsan és vadul csilingelt.

NE VEGYETEK, GYEREKEK,

ODAFAGY A KEZETEK!

Ezúttal ezt hirdette kordéján a felirat.

– Hol marad már az a huncut tavasz? – kiáltott a fagylaltos a kéményseprőnek, aki épp e pillanatban tűnt fel a sarkon. Úgy védekezett a hideg ellen, hogy tetőtől talpig teliaggatta magát söprűkkel, kefékkel, és sündisznóhoz hasonlított inkább, mint emberhez.

– Hrm-böröm, bömm! – Ennyi hallatszott csak a kéményseprő szavából a sok kefe mögül.

– Mit mond? – kérdezte a fagylaltos.

– Börröm! – állapította meg a kéményseprő, és eltűnt Lark kisasszony házának hátsó bejáratán.

A park kapujában ott állt a parkőr, karját lengette, topogott, a körmére fújt.

– Elkelne már egy kis tavasz, igaz-e? – kérdezte vidáman Mary Poppinstól, ahogy a gyerekek-kel belépett a parkba.

– Én így is tökéletesen elégedett vagyok! – válaszolt gőgösen Mary Poppins, és fölszegte fejét.

– Önmagával, gondolom – motyogta a parkőr. De csak úgy a tenyere mögött mondta, úgyhogy csupán Jane és Michael hallotta meg.

Michael hátramaradt. Lehajolt, felszedett egy marék havat, és golyóvá gyúrta.

– Jane édes! – szólt behízelgő hangon. – Nézd csak, mit kapsz tőlem!

Jane hátrafordult, és a süvítő hólabda vállon találta. Nagy visítással belemarkolt ő is a hóba, és a következő pillanatban már sűrűn cikáztak a hólabdák. Mary Poppins azonban éppoly rendesen, éppoly takarosan ment tovább a süvítő, villanó lövedékek között, és arra gondolt, milyen csinos is a gyapjúkesztyűjében, nyúlprémes kabátjában.

Ám ahogy ezt gondolta, egy hatalmas hógolyó a kalapja karimáját súrolta, és épp az orrát találta el.

– Juj! – sikított Michael, és két kezét a szájához kapta. – Igazán nem akartam, Mary Poppins! Higgye el, nem akartam. Jane-nek szántam, nem magának!

Mary Poppins sarkon fordult; s ahogy a szétporlott hógolyó maradványaiból kibukkant az arca, igazán félelmetes volt.

– Mary Poppins – mondta szívhez szólóan Michael –, igazán nagyon sajnálom. Higgye el, véletlen volt!

– Véletlen vagy sem – förmedt rá Mary Poppins –, a hógolyózásnak vége! Szép kis véletlen! Az emberevőknek is jobb modoruk van!

Kihalászta nyakából a hógolyó maradványait, s apró golyócskává gyúrta gyapjúkesztyűs kezével. Azután áthajította a havas gyepen a labdát, és gőgösen utána gázolt.

– Ezt megcsináltad! – suttogta Jane.

– Igazán nem akartam – suttogta vissza Michael. – Persze. De hát tudod, hogy milyen!

Mary Poppins utolérte az apró hólabdát, felvette, és erőteljes mozdulattal messzire hajította.

– Hova megy? – kérdezte hirtelen Michael. Mert a hógolyó gurult, egyre csak gurult a fák alatt, Mary Poppins pedig letért az ösvényről, és a hógolyó után sietett. Olykor-olykor lekapta fejét az ágakról leszakadó, hirtelen hózápor elől.

– Nem bírok lépést tartani! – mondta Michael, és megbotlott a tulajdon lábában.

Mary Poppins még gyorsabbra fogta lépteit. A gyerekek szuszogva csörtettek a nyomában. És amikor végre utolérték a hólabdát, egyszeriben a világ legfurább építménye előtt találták magukat.

– Nem emlékszem erre a házra! – kiáltott Jane, és meglepetésében tágra nyitotta szemét.

– Olyan, mintha bárka lenne, nem is ház – bámult rá Michael.

A ház szilárdan állt a hóban; vastag kötéllel egy fatörzshöz kötötték. Körülötte tornácszerűen keskeny, hosszú fedélzet futott, csúcsos tetejét ragyogó bíborszínűre festették. Hanem a legfurább mégiscsak az volt, hogy számos ablaka volt ugyan, de ajtaja egy sem.

– Hol vagyunk? – kérdezte igen kíváncsian, izgatottan Jane.

Mary Poppins nem felelt. Felment a fedélzetre, és megállt a következő szövegű tábla előtt:

KÉRETIK HÁROM ÉS FÉLSZER KOPOGNI!

– Hogyan kell félszer kopogni? – kérdezte suttogva Jane-től Michael.

– Csitt! – szólt rá Jane, és Mary Poppins felé biccentett. És a biccentés minden szónál ékeseb-ben ezt mondta: – Figyelj, kaland vár ránk! Ne rontsd el kíváncsiskodással!

Mary Poppins megragadta a tábla fölött függő kopogtatót, meglendítette, és háromszor megkoppantotta a falat. Azután igen óvatosan két, gyapjúkesztyűs ujja közé csippentette, és icirit-picirit, halkat, finomat koppintott.

Így:

KOPP! KOPP! KOPP!... kipp!

És íme: mintha csak erre a jelre várt volna, a háztető szétnyílt!

– Jóságos istenség! – Michael nem tudta türtőztetni magát, és felkiáltott, mert a háztető akkora lendülettel nyílt szét, hogy a szele majd levitte a sapkáját.

Mary Poppins végigment a keskeny fedélzeten, és megindult felfelé egy keskeny, meredek lajtorján. Ahogy felért, megfordult; igen fontoskodó és ünnepélyes kifejezéssel hátranézett, és kesztyűs kezével hívón intett:

– Gyertek utánam!

A négy gyerek utána sietett.

– Ugrás! – kiáltotta Mary Poppins, és a létra tetejéről leugrott a házba. Megfordult, és elkapta az ikreket, ahogy lebukdácsoltak, Jane és Michael meg követte őket. Amint valamennyien szerencsésen földet értek odabent, a tető kis kattanással megint összezárult.

A gyerekek ámultak-bámultak. Négy szempár majd kiugrott a helyéből, úgy elcsudálkoztak.

– Micsoda fura szoba! – kiáltott fel Jane.

Valójában több is volt, mint fura. Egészen sajátságos szoba volt. Egyetlen bútordarabja egy hosszú pult, amely végigfutott a szoba egyik oldalán. A fehérre meszelt fal mentén körös-körül faág és fatörzs formájúra faragott, zöldre festett fadarabok halmozódtak. Frissen festett és lakkozott kis falombok hevertek szanaszét a padlón. És a falakon mindenféle tábla lógott, mint például: VIGYÁZAT, MÁZOLVA!

És:

HOZZÁNYÚLNI VESZÉLYES ÉS TILOS!

Meg:

FÛRE LÉPNI NEM SZABAD!

De ez még nem volt minden.

Az egyik sarokban egész nyáj fából faragott barika állt, a gyapjukon még meg sem száradt a festék. A másik sarokban kicsi, merev favirágok zsúfolódtak – sárga gólyahír, kék ibolya, zöld-fehér hóvirág. Mind csak úgy ragyogott és láthatóan ragadt, mintha épp az imént festették volna őket.

Hasonlóképpen a harmadik sarokban takarosan felhalmozott sok-sok famadár meg fapillangó.

Meg a szép rendesen a pultnak támasztott, lapos, fehér fafellegek.

Ám a szoba végében, a polcon álló óriási bödön nem volt befestve; zöld üvegből volt, és színültig tele mindenféle formájú, színű, apró, lapos holmival.

– Igazad van, Jane – mondta Michael bámészkodva. – Ez aztán a fura szoba!

– Fura! – mondta Mary Poppins, és úgy nézett rájuk, mintha személyes sértés érte volna.

– Hát... különös.

– Különös?!

Michael tétovázott. Sehogy sem talált megfelelő szót.

– Én azt gondolom...

– Szerintem gyönyörű ez a szoba, Mary Poppins! – sietett a segítségére Jane.

– Bizony! – helyeselt megkönnyebbülten Michael. – Azonkívül – tette hozzá nagy komolyan – szerintem magának nagyon jól áll ez a kalap.

És figyelmesen nézte Mary Poppinst. Igen, mintha egy kicsit meglágyult volna az arc-kifejezése... mintha még holmi önelégült mosolyféle is játszana a szája körül...

– Hm! – mondta Mary, és a szoba túlsó vége felé fordult. – Nellie-Rubina! – kiáltott. – Hol vagy? Megjöttünk!

– Megyek már! Megyek!

Mintha a pult mögül szólt volna ez a magas, vékony hang, amihez foghatót még nem hallottak soha. S egyszer csak ugyanonnan, ahonnan a hang származott, előbukkant egy fej, a búbján apró, lapos kalap. A fejet gömbölyű, meglehetősen vaskos test követte; fél kezében egy tégely vörös festéket tartott, a másikban egy festetlen fatulipánt.

Nahát – gondolta Jane és Michael –, ilyen fura jószágot se láttak még soha!

Arca és magassága után ítélve egészen fiatal lehetett, de valahogy olyannak tűnt, mintha nem húsból-vérből volna, hanem fából. Merev, fényes fekete haját mintha kifaragták, azután megfestették volna. Szeme pedig akárha az arcába fúrt két fekete lyukacska lenne, és az aztán egészen bizonyos, hogy két orcáján a fényes piros folt nem más, mint festék!

– Ejha, Poppins kisasszony! – mondta ez a sajátságos lény, és fényes, vörös ajka mosolyra húzódott. – Ez aztán a kellemes meglepetés! – Letette a festéket meg a tulipánt, előjött a pult mögül, és kezet fogott Mary Poppinsszal.

És csak ekkor vették észre a gyerekek, hogy a különös teremtésnek egyáltalán nincsen lába! Egy darabból volt deréktól lefelé, és a lába helyén látszó lapos korong segítségével gördült tova.

– Ugyan, Nellie-Rubina – mondta szokatlanul udvariasan Mary Poppins. – Számomra öröm és kitüntetés, hogy eljöhettem!

– Természetesen már vártuk – folytatta Nellie-Rubina –, mert szeretnénk, ha segítene a... – Elhallgatott, mert Mary Poppins figyelmeztető pillantást vetett rá; de ugyanakkor észrevette a gyerekeket is.

– Ejha! – kiáltott magas, nyájas hangján. – Elhozta Jane-t és Michaelt. Meg az ikreket. Milyen kedves meglepetés! – Odagördült, és szögletes mozdulatokkal kezet fogott valamennyi gyerekkel.

– Hát ismersz minket? – bámult rá meglepetten Michael.

– Hogy ismerlek-e?! Hát hogyne ismernélek! – csilingelt a vidám hang. – Apa meg anya számtalanszor meséltek rólatok. Örülök, hogy személyesen is találkozunk! – Nevetett, és újból sorra kezet fogott valamennyiükkel.

– Azt gondoltam, Nellie-Rubina – mondta Mary Poppins –, hogy talán kaphatnánk tőled egykét deka szíves üzenetet.

– Hát hogyne! – kiáltott fel mosolyogva Nellie-Rubina, és már gördült is a pult felé. – A kegyed kedvéért bármit, Poppins kisasszony! Igazán öröm és megtiszteltetés!

– De hát lehet szíves üzenetet dekára mérni? – kérdezte Jane.

– Hogyne lehetne. Akár kilóra is. Vagy ha tetszik, éppenséggel tonnára... – Nellie-Rubina elhallgatott. Felnyúlt a polcon álló hatalmas bödön felé. Csakhogy rövid volt a karja, nem érte el. – Cc-cc-cc. Kicsit rövid. Meg kell toldatnom. De addig is megkérem a bácsikámat, vegye le. Finta bácsi! Fin-ta bá-csi!

Az utolsó szavakat a pult mögötti ajtón kiabálta be, ahonnan csakhamar elő is bukkant egy ugyancsak fura figura.

Kerekded volt ő is, mint Nellie-Rubina, de sokkal idősebb, és az arca igen szomorú. Neki is apró, lapos kalap volt a fején; a Nellie-Rubináéhoz hasonlatosan fából faragottnak tűnő mellkasán szorosra gombolt kabát. És amikor a köténye egy pillanatra meglebbent, Jane és Michael látta, hogy a bácsi is, akárcsak a húga, deréktól lefelé egy darabból van. Szürke festékkel félig bemázolt fakakukkot szorongatott, és az orrán is egy-két csepp festék díszelgett.

– Hívtál, aranyom? – kérdezte meglehetősen tiszteletteljes hangon.

Ekkor megpillantotta Mary Poppinst.

– Ó, csakhogy végre megjött, Poppins kisasszony! Nellie-Rubina biztosan nagyon örül! Már várta kegyedet, hogy segítsen nekünk a...

Észrevette a gyerekeket, és hirtelen elhallgatott.

– Ó, elnézést kérek! Nem tudtam, hogy társasággal van, kedvesem. Megyek is már, befejeze m ezt a madarat, aztán...

– Itt maradsz, Finta bácsi! – szólt rá szigorúan Nellie-Rubina. – Szeretném, ha levennéd a szíves üzeneteket. Lennél olyan kedves?

Bármennyire nyájas és vidám volt az arca, azért a gyerekek észrevették, hogy amikor a bácsikájával beszél, utasítgatja inkább, nem annyira szívességre kéri.

Finta bácsi előreugrott, olyan sebesen, ahogyan csak lábatlan személytől telik.

– Hát hogyne, aranyom, hogyne! – Szaggatott mozdulatokkal felemelte karját, levette a bödönt, és a pultra állította.

– Elém tedd, kérlek! – utasította gőgösen Nellie-Rubina.

Finta bácsi nagy körülményesen odébb tologatta a bödönt.

– Tessék, aranyom, tessék, bocsáss meg!

– Ezek a szíves üzenetek? – mutatott Jane a bödönre. – Inkább süteményhez hasonlítanak.

– Azok is, kisasszonyka! Mézes-szíves üzenetek! – mondta Finta bácsi, és kötényével törölgette a bödönt.

– Meg is lehet enni? – tudakolta Michael.

Finta bácsi óvatosan Nellie-Rubinára sandított, és áthajolt a pulton.

– Van, aki megeszi – suttogta a tenyere mögül –, de én nem, mert én csak beházasodott nagybácsi vagyok. Hanem ő – biccentett tiszteletteljesen a húga felé –, ő a legidősebb leány, és egyenes ági leszármazott!

Jane és Michael egyetlen szavát sem értette, de azért udvariasan bólintottak.

– No, gyerekek – kiáltott vidáman Nellie-Rubina, amint lecsavarta a bödön fedelét. – Ki választ először?

Jane belenyúlt a bödönbe, és kihúzott egy lapos, csillag alakú, mézeskalácsféle süteményt.

– Írás is van rajta! – kiáltott izgatottan.

Nellie-Rubina valósággal visított nevettében.

– Hát hogyne lenne! Hisz azért üzenet! Olvasd csak el!

– Te vagy a kedvencem - olvasta hangosan Jane.

– Milyen aranyos! – csilingelt Nellie-Rubina, és Michael felé tolta a bödönt. Michael kivett egy kagyló alakú piros süteményt.

– Szeretlek! Te is szeretsz? - betűzte a feliratot.

– Hahaha! Ez jó! Szeretlek bizony! – kacagott Nellie-Rubina, és gyors csókot nyomott Michael arcára – s a csók helyén piros festékfolt maradt.

John sárga üzenetének ez volt a felirata: Tente, baba, tente, a Barbaráén pedig ez állt

öklömnyi betűkkel: Édes, kényes, fényes.

– Az is vagy! – kiáltott Nellie-Rubina, és rámosolygott a pult mögül. – Most pedig kegyed következik, Poppins kisasszony! – S ahogy Nellie-Rubina Mary Poppins felé billentette a bödönt, Jane és Michael észrevette, hogy különös, sokatmondó pillantást váltanak.

Mary Poppins lehúzta vastag gyapjúkesztyűjét, lehunyta szemét, belenyúlt a bödönbe, és egy pillanatig keresgélt az üzenetek között. Azután ujjai összezárultak egy félhold alakú fehér sütemény körül, kiemelte, és maga elé tartotta.

– Ma este tízkor - olvasta hangosan Jane a feliratát. Finta bácsi a tenyerét dörzsölgette.

– Úgy is van! Akkor fogjuk a...

– Fin-ta bácsi! – kiáltott figyelmeztető hangon Nellie-Rubina.

Finta bácsi arcáról lehervadt a mosoly, s még szomorúbban nézett a világba, mint eddig.

– Bocsáss meg, aranyom! – mondta alázatosan. – Öregember vagyok én már, butaságokat beszélek... ne haragudj! – Látszott, hogy iszonyúan restelkedik, pedig Jane és Michael nem vette észre, hogy bármi helytelent mondott volna.

– Nos – szólalt meg Mary Poppins, és óvatosan táskájába csúsztatta az üzenetét –, most pedig megbocsáss, Nellie-Rubina, mennünk kell!

– Ó, csakugyan? – Nellie-Rubina ide-oda gurigázott fakorongján. – Igazán olyan kedves meglepetés volt! Persze – nézett ki az ablakon – lehet, hogy megint elered a hó, és aztán itt maradtok szobafogságban! Azt pedig bizonyára nem szeretnétek, ugye, nem? – trillázta a gyerekekhez fordulva.

– Én igen – jelentette ki Michael. – De még mennyire szeretném! Akkor talán azt is meg-tudnám, mire valók ezek. – És a festett ágakra, barikákra, madarakra, virágokra mutatott.

– Ezek? Ó, ez csupa dísz – mondta Nellie-Rubina, és szaggatott mozdulattal legyintett.

– De mire használjátok?

Finta bácsi buzgón áthajolt a pulton.

– Hát tudod, valamennyit kivisszük, és...

– Fin-ta bácsi! – Nellie-Rubinának veszedelmesen elkerekedett a szeme.

– Ejnye, ejnye! Már megint csak fecsegek, fecsegek, mikor pedig senki sem kíváncsi a mondókámra! Öreg vagyok én már, hiába! – állapította meg gyászosan Finta bácsi.

Nellie-Rubina haragos pillantást lövellt rá. Azután mosolyogva fordult a gyerekekhez.

– Isten áldjon – mondta, és szaggatottan kezet rázott velük. – Nem felejtem el az üzeneteinket:

Te vagy a kedvencem, szeretlek, tente baba, és édes-fényes!

– De a Mary Poppinsét elfelejtetted! Az volt rajta: Ma este tízkor! – figyelmeztette Michael.

– Ő úgysem felejti el! – mosolygott elégedetten Finta bácsi.

– Fin-ta bácsi!

– Jaj, szegény fejemnek, bocsáss meg, aranyom!

– Isten áldjon! – mondta Mary Poppins. Jelentőségteljesen megveregette táskáját, és megint csak különös pillantást váltott Nellie-Rubinával.

– Isten áldjon, isten áldjon!

Amikor Jane és Michael később végiggondolta a dolgot, sehogy sem emlékeztek, hogyan is kerültek ki abból a fura szobából. Egyik pillanatban még bent búcsúzkodtak Nellie-Rubinától, a következőben már kint voltak megint a hóban, harapdálták az üzeneteiket, és igyekeztek utolérni Mary Poppinst.

– Tudod, Michael – mondta Jane –, én azt hiszem, az a sütemény igazi üzenet volt!

– Melyik? Az enyém?

– Dehogyis. Az, amit Mary Poppins választott.

– Azt hiszed?...

– Azt hiszem, hogy ma este tízkor történik valami, és én fent maradok, és megnézem, mi lesz az!

– Akkor én is – mondta Michael.

– Gyertek, kérlek! Igyekezzetek! – szólt rájuk Mary Poppins. – Nem óhajtom az egész napomat itt tölteni...

Jane mélyen aludt. Álmában valaki halkan, sürgetőn nevén szólította.

Riadtan összerezzent, és arra ébredt, hogy Michael pizsamában ott áll mellette.

– Nem azt mondtad, hogy fent maradsz? – suttogta vádlón.

– Mi? Hogy? Kicsoda? Jaj, te vagy az, Michael? Mért, te is azt mondtad, hogy fent maradsz!

– Hallgass csak! – mondta Michael.

Mintha a szomszéd szobában lábujjhegyen járkálna valaki.

Jane visszatartotta a lélegzetét.

– Gyorsan! Feküdj le! Tégy úgy, mintha aludnál! Siess!

Az ajtó loppal kinyílt. A keskeny fénysáv szélesedett, élesedett. Egy fej kukkantott be a szobába. Azután valaki besurrant, és halkan becsukta az ajtót.

Mary Poppins prémes kabátjában, cipőjével a kezében átosont a szobán.

A gyerekek némán feküdtek, hallgatóztak, míg Mary Poppins sietős lépteinek nesze el nem halt a lépcsőn. Messze, lent megfordult a kulcs a zárban. Léptek súrló zaja hallatszott a kerti ösvényen, kattant a kertkapu.

És ebben a pillanatban tízet ütött az óra.

A gyerekek kiugrottak az ágyból, átrohantak a gyerekszobába, amelynek a parkra nyílt az ablaka. A fekete éjszakában gyönyörű csillagfény csillogott-villogott. De ma este nem a csillagokat nézték. Ha Mary Poppins üzenete igazi üzenet volt, akkor lesz itt még érdekesebb látnivaló is!

– Oda nézz! – Jane izgatottan nyelt, és a parkra mutatott.

Odaát, épp a kapu mellett, ott állt a különös, bárka formájú ház, lazán egy fatörzshöz kötve.

– De hogy kerülhetett ide? – bámult Michael. – Hisz délelőtt még a park túlsó oldalán állt! Jane nem válaszolt. Nagyon is buzgón figyelt.

A bárka teteje nyitva volt. A lajtorja legfelső fokán ott állt Nellie-Rubina, kerek korongján egyensúlyozva magát. Bentről Finta bácsi kötegszám adogatta a festett faágakat.

– Lehet, Poppins kisasszony? – csilingelt Nellie-Rubina hangja, és egy nyaláb ágat lenyújtott Mary Poppinsnak, aki a fedélzeten állt készenlétben.

Olyan tiszta és csöndes volt az éjszaka, hogy az ablak előtt kuporgó Jane és Michael minden szót hallott.

Hirtelen robaj hallatszott a bárka mélyéről, amint valami faholmi lezuhant.

– Fin-ta bácsi! Vigyázz, légy szíves! Törékeny! – szólott szigorúan Nellie-Rubina. Finta bácsi pedig, miközben kiemelt egy halom festett felhőt, mentegetőzve válaszolt:

– Bocsáss meg, aranyom!

Ezután a merev fabárányok mozdulatlan nyája került sorra. Végül pedig a madarak, a pillangók meg a virágok következtek.

– Itt a vége! – kiáltott Finta bácsi, és maga is kimászott a nyitott tetőn. Hóna alatt hozta a fakakukkot, amit most már egészen befestett, kezében pedig hatalmas, zöld festékescsöbröt lóbált.

– Nagyon helyes – mondta Nellie-Rubina. – Most pedig, ha elkészült, Poppins kisasszony, kezdhetjük.

És ekkor megkezdődött a legeslegfurcsább művelet, amelyet Jane és Michael valaha is látott. Soha – gondolták –, soha el nem felejtik, ha kilencvenesztendősek lesznek, akkor sem!

A festett farakásból Nellie-Rubina is, Mary Poppins is kiemelt egy-egy hosszú, zöld leveles gallyat, felugrott a levegőbe, s a gallyat ügyesen a fák csupasz, fagyos ágaihoz erősítette. A gallyak bizonyára könnyen megragadtak, mert egy pillanatba sem telt az odaillesztésük. S ahogy mindegyik a helyére került, Finta bácsi ugrott fel, és ügyesen egy kis zöld festéket mázolt arra a helyre, ahol a gally a fával érintkezett.

– Istenkém, istenkém! – kiáltott Jane, ahogy Nellie-Rubina könnyedén fellibbent egy magas jegenye csúcsáig, s odaillesztett egy jókora ágat. Michael annyira csodálkozott, hogy egyetlen szót sem tudott kinyögni.

Azok hárman meg végigjárták a parkot, s úgy szökdeltek fel a legmagasabb ágakig, mintha rugóra járnának. És alig telt bele néhány perc, a park valamennyi fája fából faragott lombruhában díszelgett, és valamennyit csinosan kidíszítette Finta bácsi ecsetje.

Jane és Michael olykor-olykor hallotta, amint Nellie-Rubina éles hangja felkiált: – „Fin-ta bácsi! Vigyázz!” Utána pedig Finta bácsi alázatosan bocsánatot kér.

Azután Nellie-Rubina és Mary Poppins felnyalábolta a lapos, fehér fafelhőket. Ezekkel még magasabbra libbentek, mint az imént, föl-föl a fák fölé, és óvatosan az égre biggyesztették valamennyi felhőt.

– Megragadtak! Megragadtak! – kiabált izgatottan Michael, és felugrott az ablak előtt álló padkára. És csakugyan – a csillámló-villámló égen szilárdan megültek a lapos fellegek.

– Ho-o-oppá! – kiáltott Nellie-Rubina, és földet ért. – Most jöhetnek a bárányok!

És egy havas gyepsávra nagy óvatosan letelepítették a fanyájat, szorosan összebújtatva a birkákat meg a merev, fehér barikákat.

– Szépen haladunk! – hallotta Jane és Michael Mary Poppins hangját, amikor lábra állította az utolsó báránykát is.

– Igazán nem tudom, mit csináltunk volna kegyed nélkül, Poppins kisasszony! – mondta behízelgő hangon Nellie-Rubina. Azután egészen más hangon: – A virágokat, Finta bácsi! És jól vigyázz!

– Tessék, aranyom! – Finta bácsi sebesen odagördült a húgához, köténye csak úgy dagadozott a sok hóvirág, ibolya, gólyahír terhétől.

– Jaj, nézd csak! Nézd! – kiáltott Jane, és boldogan összecsapta a kezét. Nellie-Rubina ugyanis az üres virágágy köré tűzködte a favirágokat. Körbe-körbe gördült, plántálta a virágszegélyt, s olykor-olykor újabb virágnyalábért nyúlt Finta bácsi köténye felé.

– Nagyon csinos! – mondta elismerőleg Mary Poppins, és Jane meg Michael ugyancsak elcsudálkozott a nyájas, barátságos hang hallatán.

– Ugye? – csicsergett Nellie-Rubina, és leverte kezéről a havat. – Egészen szép lett. Maradt még valami, Finta bácsi?

– A madarak, aranyom, meg a pillangók! – És feléje nyújtotta kötényét. Nellie-Rubina meg Mary Poppins kimarkolta a maradék fafigurákat, és körülfutotta a parkot; ágakra, fészkekbe ültették a madarakat, a levegőbe röpítették a pilléket. És az volt a legkülönösebb, hogy ott is maradtak, mozdulatlanul a föld fölött, s a csillagos éjben megvillant rajtuk a tarkabarka fényes festék.

– No, azt hiszem, megvagyunk! – mondta Nellie-Rubina.

Megállt mozdulatlanul a korongján, csípőre tett kézzel, és szemügyre vette a művét.

– Még valami, aranyom! – mondta Finta bácsi.

És meglehetős döcögősen, mintha öreg tagjait kimerítette volna az egész éji munka, elbillegett a park kapuja mellett álló kőrisfához. Hóna alól elővette a kakukkot, és a fából faragott levelek közé ültette, egy ágra.

– Úgy, úgy, gyönyörűm! Úgy, úgy, galambom! – bólogatott a madárnak Finta bácsi.

– Fin-ta bácsi!! Hát sose tanulod meg? Nem galamb ez, hanem kakukk!

Finta bácsi alázatosan bólogatott.

– Galambom, kakukkom, úgy értettem. Bocsáss már meg szegény fejemnek, aranyom!

– Nos, Poppins kisasszony, sajnos, már mennünk kell! – mondta Nellie-Rubina; két fakeze közé fogta a rózsás arcot, és megcsókolta. – Viszontlátásra-a-tra-la! – kiáltott vidáman, s végiggördült a bárka fedélzetén, fel a kis lajtorján. A legfelső fokon megfordult, és szaggatott mozdulatokkal integetett Mary Poppinsnak. Azután nagy ropogás-kopogás kíséretében leugrott, és eltűnt a bárka belsejében.

– Fin-ta bácsi! Gyere már! Ne várakoztass! – hallották távoli, éles hangját.

– Megyek, aranyom, megyek! Ne haragudj már! – És Finta bácsi a fedélzet felé gördült, s útközben kezet fogott Mary Poppinsszal. A fakakukk utána bámult a zöld leveles ágról. Finta bácsi szomorú, szeretetteljes búcsúpillantást küldött felé. Azután felemelkedett a lapos korong, és kongva visszhangzott, ahogy odabent földet ért. Helyreszállt a tető, és kattanva becsukódott.

– Indíts! – hallatszott odabentről Nellie-Rubina éles parancsszava. Mary Poppins előrelépett, és letekerte a fáról a horgonykötelet. Nyomban be is húzták a bárka egyik ablakán.

– Utat kérek, utat! – kiáltott Nellie-Rubina. Mary Poppins sietősen hátrált.

Michael izgatottan szorongatta Jane karját.

– Felszálltak! – kiabált, ahogy a bárka felemelkedett a földről, és nehézkesen imbolygott a hó fölött. Részegen dülöngélt a fák között, azután visszanyerte egyensúlyát, könnyedén felemelkedett, föl-föl, a legmagasabb fák koronája fölé.

Szaggatott mozdulatokkal integetett egy kar az egyik ablakból, de Jane és Michael meg sem állapíthatta, hogy Nellie-Rubináé-e vagy Finta bácsié, mert a bárka már fel is szárnyalt a csillagfényes égre, s csakhamar eltűnt a ház sarka mögött.

Mary Poppins egy pillanatig ott maradt még a park kapujában, és gyapjúkesztyűjével integetett.

Azután végigsietett a Cseresznyefa utcán, fel a kerti ösvényen. Megcsikordult a zárban a kulcs, óvatos léptek alatt nyikordult a lépcső.

– Gyorsan vissza az ágyba! – mondta Jane. – Nehogy itt találjon!

Leszálltak a padkáról, s két ugrással már bent is voltak az ágyban. Még épp annyi idejük volt, hogy gyorsan a fejük búbjáig húzták a paplant, és Mary Poppins már nyitotta is az ajtót, és lábujjhegyen átosont a szobán.

Huss! Ez a kabátja volt, amint felakasztotta a fogasra. Csörr! Ez a halapja, amint bedugta a papírzacskóba. De más hangot már nem hallottak. Mert mire Mary Poppins levetkőzött, és bebújt tábori ágyába, Jane és Michael már jól elfészkelődött a paplan alatt, és mélyen aludt...

– Kakukk! Kakukk!

Lágy madárszó lebegett az utca fölött.

– Szent Habakuk! – kiáltott Banks papa, miközben épp az arcát szappanozta borotválkozás-hoz. – Itt a tavasz!

És ledobta a borotválkozóecsetet, és kirohant a kertbe. Csak épp körülnézett, azután hátravetette fejét, markából tölcsért csinált, és felkiabált a gyerekszobaablakba:

– Jane! Michael! John! Barbara! Gyertek le! Eltűnt a hó, itt a tavasz!

Egymás hegyén-hátán bukdácsoltak le a gyerekek a lépcsőn, kifutottak az utcára, amely már telis-tele volt emberekkel.

– Minden ember a fedélzetre! – harsogott Bumm tengernagy, és a sálját lobogtatta. – Fel a horgonyt! Vitorlát bonts! Hahó, legénység! Itt a tavasz! Hahó!

– No végre! – kiáltott Lark kisasszony, amint kisietett a kapuján. – Csakhogy egyszer szép idő van! Azon gondolkodtam, hogy veszek két-két pár bőrcipőt Petinek és Henriknek, de most már nincs rá szükség, hiszen elolvadt a hó!

Amire Peti és Henrik megkönnyebbülten összenézett, és hálásan nyalogatták úrnőjük kezét, hogy megkímélte őket az újabb szégyentől.

Lassan fel-alá kerekezett a fagylaltos, szeme vevők után kutatott. És ma ez a felirat állt a tábláján: Tavaszi fagyi,

haj, la-li, la-li,

vegyen valaki,

tavaszi fagyi!

És a kéményseprő, egyetlenegy szál kefével, végigsétált a Cseresznyefa utcán, s elégedetten pillantgatott jobbra-balra, mintha ő maga seperte volna szép tisztára az eget.

És mindezen izgalom közepén ott állt mozdulatlanul Jane és Michael, és csak ámultak-bámultak. Tavaszi napfényben ragyogott a világ. Egyetlen árva hópehely sem bújt meg sehol.

Minden egyes fa minden áldott ágán kipattantak a zsenge, friss-zöld rügyek. A parkban a virágágyak körül felütötte üde fejecskéjét a fehér hóvirág, a kék ibolya, a sárga gólyahír. Kisvártatva felbukkant a parkőr, szedett egy pici csokorravalót, és óvatosan a gomblyukába tűzte.

Virágról virágra szökelltek a hímes, tarka lepkék, a fákon rigók, cinkék, fecskék, pintyőkék zajos serege rakta csattogva-csivogva a fészkét.

Hangos bégetéssel vonult el a juhnyáj gyapjas, göndör szőrű báránykáival.

És a park kapuja mellett álló kőrisfa ágai közül tisztán, élesen felhangzott:

– Kakukk! Kakukk!

Michael Jane-hez fordult. Ragyogott a szeme.

– Hát ezt csinálta Nellie-Rubina, Finta bácsi meg Mary Poppins! Jane némán bólintott, és tűnődőn körülhordozta pillantását.

Az épp hogy kibukkanó zsenge zöld rügyek között szürke test himbálózott a kőrisfa ágán.

– Kakukk! Kakukk!

– De hiszen... én azt hittem, mind csak festett fából van! – mondta Michael. – Életre keltek vajon az éjjel?

– Talán – mondta Jane.

– Kakukk! Kakukk!

Jane megragadta Michael kezét, Michael meg, mintha kitalálta volna a gondolatát, vele futott a kerten át, végig az utcán, ki a parkba.

– Hát ti meg hova szaladtok? – kiáltott utánuk Banks papa.

– Hahó, víg tengerészeim! – bömbölt rájuk Bumm tengernagy.

– Még eltévedtek! – figyelmeztette őket Lark kisasszony éles hangja.

A fagylaltos vadul rázta csengettyűjét, a kéményseprő meg csak állt, és bámult utánuk.

Hanem a két gyerek se látott, se hallott. Futottak, szaladtak át a parkon, a fák alatt, egészen odáig, ahol tegnap a bárkára bukkantak.

Pihegve megálltak. Itt hideg volt és sötét az ágak sűrűjében, és még el sem olvadt a hó.

Körülkémleltek, kerestek, kutattak. De csak a hótakaró terült el a sötétzöld ágak alatt.

– Hát csakugyan eltűnt! – mondta bámulva Michael. – Gondolod, Jane, hogy csak képzeltük? – kérdezte kétkedő hangon.

Jane hirtelen lehajolt, és felszedett valamit a hóból.

– Nem – mondta lassan. – Egész biztos, hogy nem. – Kinyújtotta tenyerét: kerek, rózsaszín szíves üzenet feküdt rajta. Felolvasta a szövegét: VISZONTLÁTÁSRA JÖVŐ ILYENKOR!

NOÉ NELLIE-RUBINA

Michael mélyet sóhajtott.

– Most már tudom, ki volt! Finta bácsi mondta, hogy ő a legidősebb leány. De mégsem sejtettem, kicsoda ő igazából!

– Ő hozta el a tavaszt! – mondta ábrándosan Jane, és le nem vette szemét az üzenetről.

– Igazán hálás lennék – szólalt meg mögöttük egy hang –, ha kegyeskednétek hazajönni és megreggelizni!

– Mi csak azt gondoltuk... – kezdett magyarázkodni Michael.

– Ti csak ne gondoljatok semmit! – vetette oda Mary Poppins. Áthajolt Jane válla fölött, és elvette tőle az üzenetet.

– Azt hiszem, ez az enyém – közölte, bedugta a köténye zsebébe, és megindult előttük, át a parkon hazafelé.

– Most egészen igazinak látszik – állapította meg végül.

– Talán mindig is az volt – vélte Jane.

És a kőrisfáról ráfelelt egy csúfolódó hang:

– Kakukk! Kakukk! Kakukk!

X. A RINGLISPÍL

Csöndesen telt el a délelőtt. Aki csak elment a Cseresznyefa utca tizenhetes számú ház előtt, mind benézett a kerítésen, és azt mondta:

– Milyen különös! Nem hallatszik egy hang sem!

Még maga a ház is, amely rendszerint nemigen vett észre semmit, még az is megijedt.

– Uramfia! Uramfia! – mondogatta magában, ahogy a csöndet hallgatta. – Csak nincs valami baj?!

Lent a konyhában Brill néni, szemüveggel az orra hegyén, az újság fölött bóbiskolt.

Az emeleten Banks mama és Ellen rendet rakott a fehérneműs szekrényben, és a lepedőket számlálta. A gyerekszobában Mary Poppins csendesen leszedte ebéd után az asztalt.

– Úgy érzem, ma nagyon jó leszek – mondta álmosan Jane, ahogy elnyúlt a padlón a nap besütő fényében.

– Elkel egy kis változatosság! – jegyezte meg Mary Poppins, és szipogott.

Michael kivette az utolsó szem csokoládét abból a dobozból, amelyet Flossie nénitől kapott a múlt héten, a hatodik születésnapjára.

Vajon kínálja meg vele Jane-t? Vagy az ikreket? Vagy Mary Poppinst?

Nem. Végtére is neki volt születésnapja.

– Itt a vége, fuss el véle! – hadarta, és bekapta a csokoládét. – Bárcsak volna még belőle! – tette hozzá bánatosan, és az üres skatulyába bámult.

– Minden jó dolog véget ér – mondta kimérten Mary Poppins. Michael félrebillentette fejét, és felnézett rá.

– Csak maga nem! – mondta merészen. – Pedig maga igazán jó dolog!

Elégedett mosolyféle villant meg Mary Poppins szája sarkában, de amilyen gyorsan jött, el is tűnt azonnal.

– Akár így, akár úgy – vágta oda –, semmi sem tart örökké! Jane ijedten hátranézett.

Ha semmi sem tart örökké, ez azt jelenti, hogy Mary Poppins...

– Semmi? – kérdezte aggodalmasan.

– Semmi a világon! – vetette oda Mary Poppins.

És mintha kitalálta volna Jane gondolatát, odalépett a kandallópárkányhoz, és levette hatalmas hőmérőjét. Azután előhúzta tábori ágya alól a nagy szőnyegtáskát, és belerakta a hőmérőt.

Jane gyorsan felült.

– Ezt miért csinálta, Mary Poppins? Mary Poppins furcsa pillantást vetett rá.

– Azért – mondta azután öntelten –, mert engem rendre szoktattak. – És visszatolta az ágy alá a táskát.

Jane sóhajtott. Érezte, hogy elszorul a szíve.

– Olyan szomorú lettem... valami nyom... – súgta Michaelnak.

– Biztosan túl sok pudingot ettél! – válaszolta Michael.

– Nem, egészen másféle érzés, mintha... – kezdte Jane, de hirtelen elhallgatott, mert kopogtak az ajtón: „Kopp-kopp!”

– Tessék! – szólt Mary Poppins.

Robertson Ay állt a küszöbön, és ásítozott.

– Hallották? – kérdezte álmosan.

– Nem! Mit?

– Ringlispíl van a parkban!

– Ez számomra nem újság! – vetette oda Mary Poppins.

– Búcsú van? – kiáltott izgatottan Michael. – Hajóhinta meg céllövölde?

– Nem – mondta Robertson Ay, és komolyan megrázta a fejét. – Csak a ringlispíl, semmi más. Az este jött. Gondoltam, talán érdekel valakit.

És az ajtóhoz vonszolta magát, és becsukta maga mögött.

Jane felugrott; egészen megfeledkezett aggodalmáról.

– Jaj, Mary Poppins, elmehetünk?

– Menjünk el, Mary Poppins, igazán! – kiáltott Michael, és körültáncolta.

Mary Poppins sarkon fordult, tenyerén egyensúlyozva az edényekkel megrakott tálcát.

– Én elmegyek – jelentette ki nyugodtan. – Mert nekem van miből. Hogy nektek is van-e, azt már nem tudom.

– Van a perselyemben hat penny! – mondta buzgón Jane.

– Jaj, Jane, adj kölcsön két pennyt! – kérlelte Michael. Előző nap az összes pénzét elköltötte árpacukorra.

Aggódva néztek Mary Poppinsra, várták, mit határoz.

– Ebben a gyerekszobában pedig nincs kunyerálás! – jelentette ki. – Mindegyikőtöket befizet-lek egy menetre. Egyetlenegyre!

És kivonult a szobából a teli tálcával. A gyerekek egymásra bámultak.

– Mi lehet a baja? – kérdezte Michael. Most már ő is aggódott. – Soha még semmire be nem fizetett minket!

– Nem érzi jól magát, Mary Poppins? – kérdezte szorongva, amikor Mary Poppins nagy sietve visszajött.

– Soha életemben nem éreztem magam ilyen jól! – felelte Mary Poppins, és felszegte fejét. – És végtelenül örvendenék, ha szíveskednétek nem az utamba állni és bámulni, mint borjú az új kapura! Eredjetek öltözködni!

Olyan szigorú volt a tekintete, olyan hideg-kék a szeme, és olyannyira hasonlított a hangja a mindennapi önmagához, hogy elszállt az aggodalmuk, és kiabálva rohantak a kalapjukért.

A ház csendjét csakhamar ajtócsapkodás, kiáltozás, lábdobogás verte fel.

– Uramfia! Uramfia! Micsoda megkönnyebbülés! Már azt sem tudtam, hová legyek aggodalmamban! – mondta magában a ház, miközben hallgatta, amint Jane és Michael és az ikrek lerobognak-dobognak a lépcsőn.

Mary Poppins megállt egy pillanatra, és az előszoba tükrében szemügyre vette magát.

– Jaj, menjünk már Mary Poppins! Igazán egész rendesen néz ki! – mondta türelmetlenül

Michael.

Mary Poppins megpördült a sarkán. Ugyancsak haragos volt a tekintete és egyidejűleg felháborodott és hitetlen is.

Hogy egész rendesen néz ki! Hát ez szép, igazán. Még hogy egész rendesen?! Az ezüst-gombos kék kabátjában? Egész rendesen?! Nyakán az aranylánccal meg a kis képtartóval? Egész rendesen?! Hóna alatt a papagájfejes ernyővel???!!!

Mary Poppins szipogott.

– Most aztán elég volt! – mondta kurtán. Pedig igazában azt gondolta, nemhogy nem elég – nagyon is kevés!

Csakhogy Michael izgalmában nem törődött ilyesmivel.

– Gyere már, Jane! – kiabált és toporzékolt. – Meddig várjunk még? Gyerünk! Előreszaladtak, míg Mary Poppins beszíjazta kocsijukba az ikreket. Csakhamar becsukódott mögöttük a kertkapu, és elindultak a ringlispíl felé. Halk zeneszó szállt feléjük a park felől, zúgott-búgott, akár a búgócsiga.

– Jó napot! Hogy vagyunk, hogy vagyunk? – üdvözölte őket éles hangján Lark kisasszony, amint a kutyáival végigsietett a Cseresznyefa utcán.

Még nem is válaszolhattak, már folytatta:

– Megyünk a ringlispílhez? Peti, Henrik meg én épp onnan jövünk. Igazán módfelett szín-vonalas szórakozás! Minden nagyon tiszta, nagyon rendes. És milyen udvarias a jegyszedő! – Azzal ellibegett mellettük; két kutyája ott ügetett az oldalán. – Isten vele! Isten vele! – kiáltott még vissza, azután befordult a sarkon.

– Minden ember a szivattyúkhoz! Legénység, hórukk!

Jól ismert hang bömbölt a park irányából. És íme, már ki is lépett a kőkapun Bumm tengernagy, bíborvörös arccal, és tengerésztáncot lejtett.

– Johohó meg egy üveg rum! Ringlispílre szállt a vén tengerész! Hahó! Ezer árboc és vitorla! Felér egy hosszú tengeri úttal! – bömbölte, ahogy üdvözölte a gyerekeket.

– Mi is megyünk! – újságolta izgatottan Michael.

– Micsoda? Ti is mentek?! – csudálkozott a tengernagy.

– Megyünk hát! – felelte Jane.

– De... csak nem véges-végig? – nézett kíváncsian Mary Poppinsra a tengernagy.

– Csak egy menetre, tengernagy úr! – magyarázta Mary Poppins.

– Ahá! Nos, isten áldja! – mondta a tengernagy, rendes hangjához képest szinte gyöngéden.

Azután a gyerekek nagy meglepetésére, kihúzta magát, kezét homlokához emelte, és szabály-szerűen tisztelgett Mary Poppinsnak.

– Hörröm! – trombitált aztán nagy zajjal a zsebkendőjébe. – Vitorlát bonts! Fel a horgonyt! Isten veled, édes, isten veled, kedves!

És integetve, imbolyogva távozott, és elmenőben így dalolt borízű hangján:

Víg a matróz valahány,

szereti őt minden lány!...

– Miért mondta magának, hogy isten áldja? Meg hogy édes meg kedves? – tudakolta Michael, és Mary Poppins oldala mellől a tengernagy után bámult.

– Mert Tökéletesen Tiszteletreméltó Teremtésnek tart! – vetette oda Mary Poppins. De a szemében lágy, ábrándos tekintet ült.

Jane-t megint elfogta az a különös szomorúság, és elszorult a szíve.

„Vajon mi vár ránk?” – gondolta aggodalmasan. Kezét Mary Poppinsnak a gyerekkocsi fogóján nyugvó kezére tette. Meleg, biztonságos, megnyugtató érzés volt.

– Milyen buta is vagyok! – mondta halkan Jane. – Hisz nem lehet semmi baj!

És sietősebbre fogta lépteit a gyerekkocsi mellett, ahogy az a park felé gördült.

– Egy pillanatra! Egy pillanatra! – pihegett mögöttük egy hang.

Michael megfordult és felkiáltott:

– Nini! Hiszen ez Gombóc kisasszony!

– Ó, nem, dehogy – zihálta Gombóc kisasszony. – Hanem Bucska asszony!

És irulva-pirulva fordult Bucska úr felé. Az ott állt mellette, és meglehetősen félszegen mosolygott.

– Ma második hétfő van? – kérdezte csodálkozva Jane. Mivel azonban Bucska úr a talpán állt,

Jane azt gondolta, ez nem nagyon valószínű.

– Ó, dehogy! Hál’ istennek nincs! – mondta gyorsan Bucska úr. – Mi csak azért jöttünk, hogy el... khm... hogy köszönjünk Marynek!

– Üdvözöllek, Arthur bátyám! – És valamennyien kezet fogtak.

– Azon törtem a fejem, vajon felszállsz-e a ringlispílre – szólt Bucska úr.

– Fel bizony. Felszállunk valamennyien.

– Valamennyien?! – Bucska úr szemöldöke felszaladt egészen a feje búbjáig. Ugyancsak meglepődött.

– Minden gyerek egy menetre! – magyarázta Mary Poppins. – Maradjatok nyugton! – szólt rá az ikrekre, akik izgatottan fészkelődtek. – Úgy izegtek-mozogtok, mint a sajtkukac!

– Aha, értem. És azután... leszállnak? Hát... Isten veled, Mary, bon voyage! – És Bucska úr felettébb ünnepélyesen magasra emelte kalapját.

– Isten veletek – köszönöm, hogy eljöttetek! – mondta Mary Poppins, és kecsesen meghajolt Bucska úr és Bucska asszony előtt.

– Mit jelent az, hogy bon voyage? – kérdezte Michael, és hátrasandított a távolodó házaspárra. Bucska asszony igen gömbölyű volt és dimbes-dombos, Bucska úr meg egyenes és vékony, akár a deszka.

– Jó utat! Amiben neked nem lesz részed, ha nem szeded a lábadat! – förmedt rá Mary Poppins. Michael szedte a lábát.

A zene most már hangosabban szólt, zengett-zúgott, valósággal vonzotta őket.

Mary Poppins szinte futva kanyarodott a gyerekkocsival a park kapuja felé. Hanem ekkor egy sor képet vett észre, amit a járdára pingáltak, és hirtelen megállt.

– Most meg miért áll meg? – suttogta Michael mérgesen Jane-nek. – Ha így haladunk, sose érünk oda!

A járdaművész épp most készült el egy színes krétával alkotott gyümölcssorozattal: volt ott alma, körte, szilva meg banán.

Alájuk firkantotta krétával nagy buzgón e szavakat:

TESSÉK MEGKÓSTOLNI!

– Khm! – köhintett előkelően Mary Poppins.

A járdaművész felugrott, és Jane és Michael látta, hogy nem más az, mint Mary Poppins jó barátja, a Gyufaárus.

– Mary! Végre! Egész nap vártalak!

A Gyufaárus megragadta Mary mindkét kezét, és hódolattal bámult az arcába.

Mary Poppins szemérmesen lesütötte szemét, de látszott, hogy örül.

– Nos, Berti, éppen a ringlispílhez megyünk – mondta pirulva. A Gyufaárus bólintott.

– Gondoltam. Ők is veled mennek? – tette hozzá, és hüvelykujjával a gyerekek felé bökött.

Mary Poppins titokzatosan megrázta fejét.

– Csak felülnek egy menetre – mondta gyorsan.

– Aha... – A Gyufaárus a száját csücsörítette. Értem...

Michael bámult. Miért, mire való a körhinta, ha nem arra, hogy felüljenek rá egy menetre?

– Milyen szépek a képeid! – mondta elismerően Mary Poppins, ahogy lenézett a gyümölcsök-re.

– Kóstold meg! – mondta könnyedén a Gyufaárus.

Mary Poppins nem kérette magát, hanem a gyerekek bámuló szeme láttára lehajolt, a festett szilvát felemelte a járdáról, és beleharapott.

– Megkóstolod te is? – fordult Jane-hez a Gyufaárus. Jane rábámult.

– Hát lehet? – Egészen képtelen gondolatnak hangzott.

– Próbáld meg!

Jane az alma felé nyúlt, s az már a kezébe is ugrott. Jane beleharapott a piros felébe. Édes volt, mint a méz.

– De hát hogyan csinálja? – kérdezte bámulva Michael.

– Nem én csinálom – mondta a Gyufaárus –, hanem ő! – Mary Poppins felé biccentett, aki ott állt rátartian a gyerekkocsi mellett. – Csak akkor történik ez, ha ő is itt van!

Lehajolt, leszakította a járdáról a körtét, és Michaelnak nyújtotta.

– És magának mi marad? – kérdezte Michael, mert szívesen megette volna ugyan a körtét, de nem akart udvariatlan lenni.

– Sose törődj velem! – mondta a Gyufaárus. – Bármikor festhetek másikat! – Azzal leszakította a banánt, meghámozta, kettétörte, és odaadta az ikreknek.

Tiszta, édes dallam szállt hívogatóan feléjük.

– Most már csakugyan mennünk kell, Berti! – mondta gyorsan Mary Poppins, és ügyesen a park kerítésének két léce közé dugta a szilvamagot.

– Igazán, Mary? – kérdezte nagyon szomorúan a Gyufaárus. – Hát isten veled, kedvesem. És jó szerencsét!

– De hiszen találkoznak még, nem? – kérdezte Michael, ahogy Mary Poppins nyomában bement a kapun.

– Talán igen, talán nem! – mondta kurtán Mary Poppins. – De ez semmiképpen sem tartozik rád!

Jane megfordult és hátranézett. A Gyufaárus ott állt a krétásdoboza mellett, és tágra nyílt szemmel bámult Mary Poppins után.

– Micsoda különös nap van ma – mondta elgondolkodva Jane.

Mary Poppins haragosan nézett rá.

– Ha szabad kérdeznem, mi bajod vele?

– Hát... mindenki azt mondja: isten vele. És olyan furcsán néznek magára.

– A szó elrepül! – vetette oda Mary Poppins. – Nézni meg a királyra is nézhet akárki!

Jane hallgatott. Tudta, hiába is mondana bármit Mary Poppinsnak, hiszen Mary Poppins soha semmit nem magyaráz meg.

Jane felsóhajtott. És mert maga sem tudta egészen bizonyosan, hogy miért sóhajtott, hát neki-iramodott, elszáguldott Michael és Mary Poppins és a gyerekkocsi mellett, egyenesen a dübörgő zeneszó felé.

– Várj meg! Várj meg! – rohant utána visítva Michael. Mögötte pedig zakatolt a gyerekkocsi, ahogy Mary Poppins sietősen tolta utánuk.

Ott állt a ringlispíl a hársfák között, egy kis pázsitos tisztáson. Vadonatúj körhinta volt, csillogott, ragyogott; vígan hintáztak villogó rézrúdjukon a lovak. A középső oszlopon csíkos zászló lengett, s az egész körhinta gyönyörűségesen ki volt cifrázva aranycikornyákkal, ezüstlevelekkel, tarka madarakkal, fénylő csillagokkal.

Éppolyan volt, amilyennek Lark kisasszony mondta, vagy még annál is szebb.

A ringlispíl lassított, azután, épp amikor odaértek, megállt. A parkőr nagy buzgón odasietett, és belekapaszkodott az egyik rézrúdba.

– Igyekezzünk, igyekezzünk! Három penny egy menet! – kiáltott fontoskodva.

– Én már tudom, melyik lóra szállok! – kiabált Michael, és egyenesen odarohant egy kék-vörös lóhoz, amelynek aranygallérján a Ficánka név díszelgett. Felmászott a lóra, és megragadta a rézrudat.

– Szemetelni tilos! Gondoljunk a Szabályzatra! – kiáltozott izgatottan a parkőr, ahogy Jane elszáguldott mellette.

– Én Szikrára szállok! – kiáltott Jane, és felmászott egy tüzes, fehér ló hátára, amely vörös galléron viselte nevét.

Mary Poppins kiemelte az ikreket a kocsijukból, és Barbarát Michael elé, Johnt meg Jane mögé ültette.

– Egypennys, kétpennys, hárompennys, négypennys vagy ötpennys lesz a menet? – kérdezte a körhinta jegyszedője.

– Hatpennys! – mondta rá Mary Poppins, és négy hatpennyst nyújtott át.

A gyerekek ámultak-bámultak. Soha még hat penny árát nem lovagoltak a körhintán!

– Tilos a szemetelés! – kiáltott a parkőr, és ádáz tekintettel figyelte, mit csinál Mary Poppins a jegyekkel.

– De hát maga nem jön? – kiáltott le Michael Mary Poppinsnak.

– Fogózkodjatok! Szorosan! Én a következővel megyek! – válaszolt éles hangon Mary

Poppins.

A ringlispíl kéményéből kürtszó tört elő. Felhangzott megint a zene. És lassan, igen lassan megindultak a lovak.

– Kapaszkodjatok! – szólt szigorúan Mary Poppins.

Kapaszkodtak. Szaladtak mellettük a fák. Emelkedtek-süllyedtek a lovak hátán a rézrudak.

Vakító fénnyel búcsúzott a nyugvó nap.

– Fogózkodjatok! – hallatszott megint Mary Poppins hangja.

Fogózkodtak.

Most már valósággal száguldottak a fák, keringtek körülöttük, ahogy a ringlispíl irama egyre gyorsult. Michael szorosabban ölelte Barbara derekát. Jane hátranyúlt, és jó erősen tartotta Johnt. Száguldottak, forogtak, egyre sebesebben, hajuk szállt utánuk, arcukat csípte a szél. Körbe-körbe nyargalt Ficánka meg Szikra, hátukon a gyerekekkel, és emelkedett, süllyedt, hullámzott és keringett, pörgött-forgott velük az egész park.

Úgy érezték, sosem állnak meg, mintha megszűnt volna maga az idő is, mintha az egész világ nem volna más, mint egy fénykorong meg egy istállóra való festett faló.

A nap nyugaton kihunyt, puha szárnyon leszállt az alkony. De ők csak forogtak, pörögtek, gyorsabban, egyre gyorsabban, míg végül egybeolvadt a park meg az ég. Pörgött velük az egész föld, és zúgott-búgott, mély, zümmögő hangon, akár a búgócsiga.

Soha többé nem lesz olyan közel a világ központjához Jane és Michael és John és Barbara, mint ebben a pörgő forgószélben. És valahogy mintha ezt tudták volna ők maguk is, mert: „Soha többé! Soha többé! Soha többé!” – ez a gondolat élt valamennyiük szívében, ahogy forgott velük a föld, s ők száguldottak át a szürkülő alkonyon.

De hamarosan már nemcsak kerek zöld paca volt valamennyi fa, hanem látszott megint a törzsük is. Az ég elvált a földtől, és az örvénylő park elpihent. Lassabban, lassabban kocogtak a falovak. És nagy sokára megállt a ringlispíl.

– Igyekezzünk, igyekezzünk! Három penny egy menet! – hallatszott a parkőr távoli kiáltása.

A négy gyerek keze-lába elgémberedett a hosszú úton, alig tudtak lekászálódni. Hanem a szemük ragyogott, és a hangjukban izgalom reszketett.

– Gyönyörű volt, gyönyörű, gyönyörű! – kiáltott Jane, és csillogó szemmel tekintett Mary Poppinsra, ahogy visszatette Johnt a gyerekkocsiba.

– Bárcsak örökké ringlispílezhetnénk! – kiáltott fel Michael, és beemelte Barbarát a helyére.

Mary Poppins lenézett rájuk. Sajátságosan lágy és gyöngéd volt a pillantása a sűrűsödő félhomályban.

– Minden jó dolog véget ér – mondta aznap már másodszor. Azután felvetette fejét, és a ringlispílre nézett.

– Most én jövök! – kiáltott vidáman, azután lehajolt, és kivett valamit a gyerekkocsiból.

És akkor felegyenesedett, és egy percig csak nézte a gyerekeket – azzal a különös tekintettel, amely mintha egyenesen beléjük hatolna, és látná, mit gondolnak.

– Michael! – mondta Mary Poppins, és könnyedén megérintette a fiú arcát. – Légy jó! Michael riadtan bámult fel rá. Vajon ezt miért csinálta? Vajon mi lehet a baj?

– Jane! Vigyázz Michaelra meg az ikrekre! – mondta Mary Poppins. És megfogta Jane kezét, és gyöngéden a gyerekkocsi fogójára helyezte.

– Beszállás! Beszállás! – kiáltott a jegyszedő.

Kigyúltak a ringlispíl ragyogó fényei.

Mary Poppins sarkon fordult.

– Megyek! – kiáltotta, és papagájfejű ernyőjével integetett.

Átfutott azon a kis feketeségen, amely elválasztotta a gyerekeket a körhintától.

– Mary Poppins! – kiáltott Jane. Remegett a hangja. Mert egyszerre – maga sem tudta, miért – elfogta a félelem.

– Mary Poppins! – kiabált Michael is. Jane félelme átragadt rá.

Mary Poppins azonban nem figyelt rájuk. Kecsesen felugrott a ringlispíl padlójára, felmászott egy Karamella nevű almásderesre, és rendesen, takarosan letelepedett.

– Csak oda vagy oda-vissza? – kérdezte a jegyszedő.

Mary Poppins fontolóra vette a kérdést. A gyerekekre nézett, azután vissza a jegyszedőre.

– Sosem lehet tudni – mondta elgondolkozva. – Még hasznát vehetem... Oda-vissza.

A jegyszedő kilyukasztott egy zöld jegyet, és átnyújtotta Mary Poppinsnak. Jane és Michael észrevette, hogy Mary Poppins nem fizetett a jegyért.

És akkor újra felcsendült a zene, halkan, azután mind hangosabban, vadul, diadalittasan. És lassan megindultak a festett lovak.

Mary Poppins egyenesen maga elé nézett, ahogy elhaladt a gyerekek mellett. Hóna alól kikandikált az ernyő papagájfeje. Makulátlan, kesztyűs keze átkulcsolta a rézrudat. És előtte, a ló nyakán...

– Michael! – kiáltott fel Jane, és megragadta öccse karját. – Látod? Biztos a kocsiban dugta el! A szőnyegtáskája!

Michael csak bámult.

– Gondolod?... – kezdte azután suttogva. Jane bólintott.

– De hiszen... de hiszen rajta van a lánc! Nem szakadt el! A tulajdon szememmel láttam!

Mögöttük nyafogni kezdtek az ikrek, de Jane és Michael meg sem hallotta. Aggódva bámulták a lovak fénylő körét.

Most már sebesen szállt a körhinta, és a gyerekek kisvártatva azt sem tudták, melyik Szikra, melyik Ficánka.

Száguldó fényfolt kerengett a szemük előtt, csak egyetlen sötét figura látszott, takarosan, egyenesen, amely közeledett feléjük, elszáguldott mellettük, aztán eltűnt megint.

Vadul, egyre vadabbul harsogott a zene. Gyorsan, egyre gyorsabban száguldott a ringlispíl. Megint közeledett feléjük a sötét figura az almásderes lovon. És ezúttal, ahogy elhaladt mellettük, valami csillogó-villogó kis holmi szakadt le a nyakáról, szelte át a levegőt, s egyenesen a lábuk elé pottyant.

Jane lehajolt és felemelte. Az arany képtartó volt, az elszakadt aranyláncon.

– Hát igaz, mégis igaz! – tört ki Michaelból a kiáltás. – Jaj, nyisd ki, Jane!

Jane reszkető ujjal nyomta meg a rugót, és a képtartó kitárult. A villogó fény az üvegre hullt, s íme: a tulajdon arcuk nézett rájuk a képről; valamennyien egy alak köré tömörültek, akinek sima, fekete haja volt, szigorú kék szeme, rózsás arca és kunkori orra, mint egy holland fababának.

JANE, MICHAEL, JOHN, BARBARA
és ANNABEL BANKS
és
MARY POPPINS

olvasta Jane a kép alatti táblácskáról.

– Hát ez volt benne! – mondta elkeseredetten Michael, ahogy Jane becsukta és zsebre tette a képtartót. Tudta, hogy most már nincsen remény...

Megint a körhinta felé fordultak. Elkápráztatta, elszédítette őket a kerengő fény, s alig láttak a könnyeik sűrű fátyolán át. Most még sebesebben szálltak a lovak, és még harsányabban zengett a zene.

És ekkor különös dolog történt. Kürtszó harsant, s a ringlispíl, egyre kerengve, a levegőbe emelkedett. Körbe-körbe, mind magasabbra száguldottak a tarka lovak, élükön Karamella és a nyergében Mary Poppins. És a forgó fénykorong a fák fölé emelkedett, és fénye bearanyozta lombkoronájukat.

– Elmegy! – szólalt meg Michael.

– Ó, Mary Poppins, Mary Poppins! Jöjjön vissza, jöjjön vissza! – kiáltoztak a gyerekek, és feléje nyújtották karjukat.

De Mary Poppins nem pillantott rájuk, komolyan nézett előre, a ló feje fölött, és semmi jelét nem adta, hogy meghallotta volna a kiáltásukat.

– Mary Poppins! – Ez már a végső elkeseredés jajszava volt. De nem érkezett rá válasz a levegőből.

Magasan a fák fölött szállt már a ringlispíl, pörgött mind feljebb, a csillagok felé. Messze szállt, egyre messzebb, kisebb lett, egyre kisebb, míg Mary Poppins alakja kicsi fekete ponttá nem zsugorodott a fénykarika közepén.

Felfel, süvített át az égen a ringlispíl, és vitte Mary Poppinst, vitte. Végül már csak piciny, hunyorgó fénypontot láttak; nagyobb volt valamelyest, de különben szakasztott olyan, mint a csillagok.

Michael szipogott, és zsebkendőt keresgélt a zsebében.

– Beleállt a görcs a nyakamba – mondta, hogy magyarázza, miért szipog. Ám amikor Jane nem nézett oda, lopva megtörölte a szemét.

Jane nézte, nézte a kerengő fénypontot, aztán felsóhajtott.

És aztán elfordult.

– Haza kell mennünk – mondta színtelen hangon, mert eszébe jutott, hogy Mary Poppins azt mondta, vigyázzon Michaelra meg az ikrekre.

– Igyekezzünk, igyekezzünk! Három penny egy menet!

A parkőr pedig, aki közben összeszedegette és a szemétgyűjtőbe dobta a hulladékot, most visszatért a színre.

A körhinta hűlt helyére bámult, összerázkódott, körülnézett, és tátva maradt a szája. Azután felpillantott, és majd kiesett a szeme.

– Hé, maguk! – kiabált. – Micsoda dolog ez! Egyik percben itt vannak, a következőben meg sehol?! Ez kérem a Szabályzat megszegése! Rögtön rendőrt hívok! – Vadul rázta öklét az üres levegő felé. – Ilyet se láttam még életemben! Még kölyökkoromban se! Ezt én bejelentem, be én! Megyek egyenesen a polgármesterhez!

A gyerekek csöndben elfordultak. A körhinta nem hagyott nyomot a gyepen, egyetlen szál lóhere sem hajlott meg alatta. Csak a parkőr állt ott kiabálva, hadonászva, különben egy lélek sem járt a zöld pázsiton.

– Oda-vissza jegyet kért – mondta Michael, amint lassan baktatott a gyerekkocsi mellett. – Mit gondolsz, ez azt jelenti, hogy visszajön?

Jane elgondolkodott.

– Talán... ha elég erősen akarjuk, akkor visszajön... – mondta lassan.

– Igen, talán... – ismételte Michael, sóhajtott egy picikét, aztán már nem szólt többet, míg haza nem értek a gyerekszobába...

– Ide hallgassatok! Ide hallgassatok!

Banks papa közeledett futva az ösvényen, és berontott az előszobába.

– Hahó! Hova lettetek? – kiabált, és hármasával véve a lépcsőfokokat, felszaladt az emeletre.

– Mi történt, az istenért?! – szaladt eléje Banks mama.

– Egészen csodálatos dolog! – kiáltott Banks papa, és kitárta a gyerekszoba ajtaját. – Új csillag jelent meg az égen! Hazafelé hallottam. Ilyen nagy csillagot még soha senki sem látott! Kölcsönkértem Bumm tengernagy távcsövét, hogy megnézzük. Gyertek valamennyien!

Az ablakhoz szaladt, és szeméhez emelte a távcsövet.

– Igen! Igen! – kiabált Banks papa, és fél lábon ugrált izgalmában. – Ott van! Valóságos csoda! Szépség! Varázslat! Drágakő! Nézzétek csak meg ti is!

Odaadta Banks mamának a távcsövet.

– Gyerekek! – kiabált Banks papa. – Nézzétek! Új csillag van az égen!

– Tudom... – kezdte Michael. – De nem igazi csillag, hanem...

– Honnan tudod? Hogyhogy nem igazi? Hogy érted ezt?!

– Ne törődj vele, csacsiságokat beszél – mondta Banks mama. – Nos, hát hol van az a csillag? Aha, látom! Valóban csinos! Talán nincs is nála fényesebb csillag az égen! Vajon honnan jöhetett? Nézzétek meg ti is, gyerekek!

Odaadta a távcsövet Jane-nek, azután Michaelnak, s ahogy belenéztek, világosan látták a festett lovak karéját, a rézrudakat meg a sötét foltot, amely pillanatonként feltűnt meg eltűnt a szemük előtt.

Összenéztek, bólintottak. Ők tudják, mi az a fekete folt – egy takaros, rendes alak, ezüst-gombos kék kabátban, merev szalmakalapban, hóna alatt papagájfejes ernyővel. Az égből jött, és az égbe szállt vissza. És Jane meg Michael nem magyarázza meg senkinek, mert tudják, hogy több dolog van Mary Poppins körül, mint amit az ember felfogni képes.

Kopogtak az ajtón.

– Bocsánat, nagysága – sietett be Brill néni. Pulykavörös volt az arca. – Gondoltam, csak megmondom, hogy az a Mary Poppins már megint elment!

– Elment?! – kiáltott hitetlenül Banks mama.

– El ám, mindenestül! – jelentette diadalmasan Brill néni. – Annyit se mondott, jó napot. Szakasztott, mint a múltkor! Még a tábori ágya meg a szőnyegtáskája, még az is eltűnt! Még a levelezőlap-albumját se hagyta itt emlékbe! Nem bizony!

– Ejnye, ejnye! – mondta Banks mama. – Milyen kellemetlen! Igazán nem szép tőle... George!

– fordult Banks papához. – George, Mary Poppins megint elment!

– Kicsoda? Micsoda? Mary Poppins? Annyi baj legyen! Van helyette új csillagunk!

– Csakhogy az új csillag nem fogja mosdatni, öltöztetni a gyerekeket! – mondta rosszkedvűen

Banks mama.

– De minden este benéz hozzájuk az ablakon! kiáltott boldogan Banks papa. – Az többet ér, mint a mosdatás, öltöztetés! – Visszafordult a távcsőhöz. – Ugye, csillagom? Ugye, gyémán-tom? Ugye, szépségem? – kérdezte, és le nem vette szemét a csillagról.

Jane és Michael közelebb húzódott, hozzábújt, és bámultak ki az ablakon, az esti levegőbe.

És fent, magasan keringett a távoli fénypont, ragyogón keringett a fekete égen, és megőrizte titkát, örökre, örökre...

MARY POPPINS KINYITJA AZ AJTÓT

I. TŰZIJÁTÉK

Amolyan komor, sivár reggel volt, amitől az embernek eszébe jut, hogy nemsokára itt a tél. A Cseresznyefa utca hallgatott. Mint az árnyék, lebegett a park fölött a pára. Szakasztott egyforma volt valamennyi ház, ahogy bebugyolálta őket a szürke köd. Bumm tengernagy zászlórúdja, tetején a messzelátóval, eltűnt nyomtalanul.

A tejes befordult az utcába, de az orráig is alig látott.

– Itt a te-e-e-e-j! – kiáltotta el magát a tengernagy kapuja előtt. Olyan furán, tompán kongott a hangja, hogy maga is megijedt tőle.

„Fogom magam s hazamegyek, míg fel nem száll a köd” – mondta magában.

– Hé! Nézzen az orra elé! – folytatta, amikor a ködből hirtelen kibontakozott egy alak, és jól megtaszította.

– Örröm, börröm, böm-böm-böm – mondta egy halk, fojtott hang.

– Ja, maga az! – sóhajtott fel megkönnyebbülten a tejes.

– Börröm! – ismételte a kéményseprő. Arca elé tartotta a seprűit, hogy vizes ne legyen a bajsza.

– Jó korán felkelt! – mondta a tejes.

A kéményseprő fekete hüvelykujjával Lark kisasszony háza felé bökött.

– Ki köllött pucoválni a kéményt, mire a kutyák reggeliznek. Merthogy a korom a torkukra megy – magyarázta.

A tejes gorombán felnevetett. Mint mindenki, ahányszor csak Lark kisasszony két kutyájáról esett szó.

A pára kavargott a levegőben. Az utcán egyetlen hang sem hallatszott.

– Brr! – rázkódott meg a tejes. – Az embert kileli a hideg ettől a csendtől!

De alighogy megszólalt, felébredt az utca. Az egyik házból hirtelen üvöltés hallatszott, amit toporzékolás követett.

– Ez a tizenhetes szám! – mondta a kéményseprő. – Elnézést, öregem. Alighanem szükség van rám. – Óvatosan a kapuhoz tapogatózott, és megindult a kerti ösvényen…

Bent a házban Banks papa fel-alá nyargalászott, és az előszobabútort rugdosta.

– Elég volt! Ezt már nem tűröm tovább! – kiabálta, és vadul hadonászott.

– Mindig csak ezt hajtogatod! – kiáltott fel Banks mama. – De sose mondod meg, mi a baj! – És aggódó pillantást vetett Banks papára.

– Hogy mi a baj? Minden! – bömbölte Banks papa. – Ezt nézd meg! – S Banks mama orra alá dugta a jobb lábát. – Meg ezt! – folytatta, és az orra alá dugta a bal lábát.

Banks mama alaposan szemügyre vette a két lábat. Meglehetősen rövidlátó volt, és a köd még az előszobába is beszüremlett.

– Én… khm… nem látom, hogy valami baj lenne… – kezdte félénken.

– Hát persze, hogy nem látod! – mondta gunyorosan Banks papa. – Biztosan csak úgy képzelem, hogy Robertson Ay egy fekete cipőt adott ide meg egy barnát! – És megint meglengette lábát a levegőben.

– Ó! – mondta sietősen Banks mama. Mert most már látta ő is, mi a baj.

– De „ó” ám! Azt mondja majd Robertson Ay is ma este, amikor kiadom az útját!

– Nem ő tehet róla, apa! – kiáltott a lépcsőről Jane. – Nem látott jól a köd miatt! Különben is gyenge a szervezete.

– De ahhoz elég erős, hogy tönkretegye az életemet! – vetette oda dühösen Banks papa.

– Robertson Aynek pihenésre van szüksége, papa! – emlékeztette apját Michael, aki Jane nyomában lesietett a lépcsőn.

– Azt meg is kaphatja – ígérte Banks papa, és fölkapta a táskáját. – Ha csak arra gondolok, mi mindent csinálhattam volna, ha nem nősülök meg! Élhettem volna akár egymagamban egy barlangban! Vagy megkerülhettem volna az egész világot!

– És mit csináltunk volna akkor mi? – tudakolta Michael.

– Megálltatok volna a magatok lábán! Majd megtanultátok volna, milyen az. Hol a kabátom?

– Rajtad van, George – mondta félénken Banks mama.

– Igen! – vágta oda Banks papa. – És csak egyetlenegy gomb van rajta! De hát persze nekem jó így is. Hisz ki vagyok én? Aki a számlákat fizeti. Vacsorára pedig nem jövök haza!

Tiltakozó siránkozásra fakadtak a gyerekek.

– De hiszen ma van a tűzijáték! – fogta kérlelőre Banks mama. – És náladnál jobban senki sem tud rakétát eregetni!

– Köszönöm, nem kérek semmiféle rakétából! – kiabálta Banks papa. – Reggeltől estig más sincs, csak baj, baj, baj! – Lerázta karjáról Banks mama kezét, és kirohant a házból.

– A kezét, uram! – szólalt meg a kéményseprő barátságos hangján, amikor Banks papa belé ütközött. – Kéményseprővel kezet fogni szerencsét hoz!

– Félre az utamból! – kiabált dühösen Banks papa. – Nekem ma nincs szerencsés napom!

A kéményseprő egy pillanatig utána nézett. Azután elmosolyodott a bajsza alatt, és megnyomta a csengőt…

– Ugye, papa nem gondolta komolyan, anya? Ugye, hazajön a tűzijátékra? – rohant anyjának Jane és Michael, és a szoknyáját rángatták.

– Jaj, gyerekek, nem ígérhetek semmit! – sóhajtott Banks mama, s közben az előszobatükörben nézegette magát.

Magában pedig ezt gondolta: „Bizony egyre soványabb leszek. Az egyik gödröcske már el is tűnt az arcomról, és hamarosan eltűnik a másik is. Senki rám se néz többé. És mindenről ő tehet!”

Ő nem volt más, mint Mary Poppins, a régi gyereklány. Amíg Mary Poppins ott volt a házban, minden szép simán ment. Hanem amióta otthagyta őket – csak úgy hirtelen, felmondás nélkül –, a család sorsa egyre keservesebb lett.

„Tessék – gondolta elkeseredve Banks mama –, itt állok öt haszontalan gyerekkel, és senki sincs, aki segítene rajtam. Már hirdetést is tettem közzé. Megkérdeztem valamennyi barátnőmet. És mégsem történt semmi. És George napról napra mérgesebb, és Annabelnek a foga jön, és Jane meg Michael meg az ikrek olyan haszontalanok, arról a szörnyű jövedelmi adóról nem is beszélve.”

És nézte, nézte a tükörben, amint az egykori gödröcske helyén végiggördül egy könnycsepp.

– Hiába – mondta hirtelen elhatározással Banks mama. – Nincs más hátra, el kell hívnom Andrew kisasszonyt.

A négy gyerek egyszerre sikoltott fel. Annabel is rázendített a gyerekszobában. Andrew kisasszony valamikor réges-régen Banks papa nevelőnője volt, és ők is nagyon jól tudták, milyen félelmetes zsarnok.

– Én ugyan szóba sem állok vele! – kiabált dühösen Jane.

– Ha ide mer jönni, leköpöm a cipőjét! – fenyegetőzött Michael.

– Nem, nem! – jajongtak keservesen John és Barbara.

– Gyerekek, az isten szerelmére! – kiáltott kétségbeesetten.

– Bocsánat, nagysága kérem – mondta Ellen, a szobalány, és Banks mama vállára koppintott.

– Itt a kéményseprő, a szalon kéményét akarja kipucoválni. De azt megmondom, nagysága kérem, hogy nekem ma kimenőm van! Én nem tudok utána föltakarítani. Hát erre tessék gondolni! – És harsányan trombitálva kifújta az orrát.

– Elnézést – mondta vidáman a kéményseprő, amint bevonszolta zsákjait és seprűit.

– Hát ez meg kicsoda?! – hallatszott Brill néni hangja, míg felszaladt a konyhából. – Kéményseprő? Mikor én kalácsot sütök?! Azt már nem! Sajnálom, nagysága kérem, de én felmondok. Ha ez a hottentotta bemászik a kéménybe, én már megyek is kifelé az ajtón!

Banks mama kétségbeesetten nézett körül.

– Én nem hívtam ide! – jelentette ki. – Azt sem tudom, ki kelle egyáltalán tisztítani azt a kéményt.

– A kémény szereti a söprűt! – A kéményseprő nagy nyugodtan belépett a szalonba, és szétteregette a ponyváját.

Banks mama ideges pillantást vetett Brill nénire.

– Talán Robertson Ay segíthetne… – kezdte.

– Robertson a kamrában alszik, és a nagysága legszebb csipkekendőjével takarózik. És föl nem ébreszti más – közölte Brill néni –, csak az utolsó ítélet harsonája. Úgyhogy én, kérem, megyek is pakolni. Juj! Eresszen már, maga indus!

A kéményseprő ugyanis megragadta Brill néni kezét, és hevesen rázogatta. Brill néni arcán lassan mosoly terült szét.

– Na, nem bánom… most az egyszer! – mondta derűsen. És már ment is le a konyhába.

A kéményseprő széles mosollyal fordult Ellenhez.

– Hozzám ne érjen, maga fekete pogány! – visított rémülten a szobalány.

Hanem a kéményseprő már meg is ragadta a kezét, és most Ellen is elmosolyodott.

– Na, csak a szőnyegemet össze ne maszatolja! – figyelmeztette, és sietett a dolgára.

– Kezet! – fordult a kéményseprő a gyerekekhez. – Hogy nektek is szerencsétek legyen! – A tenyerük kormos maradt, és egyszeriben jókedvük kerekedett.

A kéményseprő akkor Banks mamának nyújtott kezet. Amikor Banks mama megszorította a meleg, fekete mancsot, egyszeriben megint bátorságra kapott.

– Majd csak elboldogulunk valahogyan, drágáim – mondta. – Hirdetek megint, keresünk új gyereklányt. És talán történik végre valami jó.

Jane és Michael megkönnyebbülten felsóhajtott. Csak hogy anya nem akarja elhívatni

Andrew kisasszonyt!

– És maga mit csinál, ha szerencsére van szüksége? – kérdezte Jane, amíg bekísérte a szalonba a kéményseprőt.

– Hogy mit? Hát kezet fogok magammal – mondta az nagy vidáman, és felnyomta a seprűjét a kéménybe.

A gyerekek egész nap nem tágítottak mellőle, nézték, mit csinál, és összevesztek azon, hogy ki adogassa fel a seprűket. Egyszer-egyszer bejött a szobába Banks mama is, hogy panaszkodjék egy kicsit a lárma miatt, és siettesse a kéményseprőt.

És odakint, az ablakok előtt a köd egész nap kúszott-mászott az utcán. Elfojtott minden hangot. Eltűntek a madarak. Csak egy öreg, vedlett seregély pillantgatott be minduntalan a redőny hasadékán, mintha keresne valakit.

Nagy sokára lemászott a kéményből a kéményseprő, és mosolyogva szemlélte keze munkáját.

– Igazán nagyon köszönöm – mondta sietősen Banks mama. – De most már bizonyára sietne is haza…

– Engem aztán semmi se sürget – jelentette ki a kéményseprő. – Csak hat órakor vacsorázom, s még addig agyon kell csapnom egy jó órát…

– De nem itt! – sivított fel Banks mama. – Nekem ezt a szobát ki is kell takarítanom, mire a férjem hazajön!

– Mondok én valamit – kezdte nyugodtan a kéményseprő. – Ha akad a háznál egy-két rakéta, elvinném a gyerekeket a parkba, s rendeznék nekik egy kis tűzijátékot. A nagysága pihen, én meg jól szórakozok. Mindig is szerettem a rakétákat, már ekkorka kölyök koromba is meg még azelőtt is!

A gyerekek örömükben elkurjantották magukat. Michael az ablakhoz futott, és felhúzta a redőnyt.

– Odanézzetek, mi történt! – kiabált diadalmasan.

Mert a Cseresznyefa utca bizony megváltozott. A hideg, szürke pára felszállt. Meleg fény világította meg a házakat. S messze nyugaton még ragyogott a leszálló nap, rózsásan, tisztán, fényesen.

– Ne felejtsétek itt a kabátotokat! – kiabált Banks mama, amikor a gyerekek kirohantak. Aztán a lépcső alatti szekrényhez futott, és előszedett egy göcsörtös csomagot.

– Tessék! – nyomta lélekszakadva a kéményseprő kezébe. – De vigyázzon ám a szikrákkal!

– Hogy a szikrákkal? – mondta a kéményseprő. – Hisz a szikra a kedvenc mulatságom. Meg a nyomában a korom!

A gyerekek körülugrándozták, akár a kiskutyák, amíg kifelé tartott a kerti ösvényen. Banks mama két percre leült megpihenni a ponyvával borított székre. A seregély bekukkantott egy pillanatra. Azután csalódottan megrázta a fejét, és megint elrepült…

Szürkült már, mire átmentek az úton. A park kerítésénél Berti, a Gyufaárus kirakta portékáját. Egy szál gyufával gyertyát gyújtott, és képeket festett a járdára. Vígan biccentett a gyerekeknek, amint beszaladtak a park kapuján.

– Most aztán már nem is kell más – mondta nagy buzgón a kéményseprő –, csak egy szép darab gyep.

– Abból ugyan nem esznek! – szólt mögöttük egy hang. – A parkot fél hatkor bezárjuk. És az árnyékból előlépett a parkőr, és fölöttébb harciasan méregette őket.

– De hiszen ma van a tűzijáték napja: november ötödike! – vágták rá a gyerekek.

– A szabály, az szabály! – jelentette ki a parkőr. – Nekem az egyik nap éppolyan, mint a másik.

– Hát akkor hol rendezhetünk tűzijátékot? – kérdezte türelmetlenül Michael.

A parkőr szemébe mohó pillantás költözött.

– Tűzijátékotok van? – kérdezte izgatottan. – Hát miért nem mondtátok mindjárt?! – Azzal kiragadta a csomagot a kéményseprő kezéből, és már bontogatta is a madzagot. – Gyufa… az kell ide! – folytatta. Izgalmában alig jutott lélegzethez.

– Tessék – szólt a Gyufaárus nyugodt hangja. Bement a gyerekek nyomában a parkba, és megállt mögöttük; égő gyertyát tartott a kezében.

A parkőr kibontott egy csomag petárdát.

– De ez a miénk ám! – figyelmeztette Michael.

– Jaj, hadd segítsek, igazán! – kérlelte a parkőr. – Kölyökkorom óta soha sincsen semmi mulatságom november ötödikén.

Azzal nem is várt engedélyre, hanem a Gyufaárus gyertyáján meggyújtogatta a petárdákat. Sziszegve surrantak elő a tűzkígyók; puff, puff, puff – durrogtak a petárdák. A parkőr megfogott egy Katalin-kereket, és feltűzte egy faágra. Csillogott-villogott, perdült-fordult a fénykerék a levegőben. Ettől aztán olyan izgalomba jött a parkőr, hogy most már meg sem lehetett fékezni. Vadul gyújtogatta a zsinórokat, akár a tébolyodott.

Fénylő bokréták záporoztak a harmatos fű fölött, aranyeső zuhogott a sötétségben. Egyetlen ragyogó pillanatra felvillantak a cilinderek; gömbök szálldostak az ágak között; tűzkígyók cikáztak az árnyékban. A gyerekek ugráltak, visítoztak, kacagtak. A parkőr meg úgy rohangált köztük, mint valami megkergült kiskutya. És az eszeveszett lárma és a cikázó, szikrázó fénycsóvák közepette a Gyufaárus csak várt és hallgatott. Gyertyájának lángja meg se rebbent, ahogy sorra fellobbantották a gyújtózsinórokat.

– Rajta! – kiabált a parkőr, de már egész rekedten. – Most jönnek a rakéták!

A többit már mind elgyújtogatták. A nagy csomagból nem maradt más, csak három hosszú, fekete bot.

– Azt már nem! – jelentette ki a kéményseprő, amikor a parkőr azokat is megmarkolta. – Kinek-kinek egyet. Úgy igazságos. – Egy rakétát adott a parkőrnek, a többit pedig megtartotta magának és a gyerekeknek.

– Utat, utat! – fontoskodott a parkőr, ahogy a gyertyalángon meggyújtotta a rakéta zsinórját, és a botot leszúrta a földbe.

Sziszegve, gyöngyözve futott rajta végig a szikra, mint valami aranyfonal. Aztán – huss! – fölszállt a rakéta. S fentről, a magasból messzi kis pukkanást hallottak a gyerekek. Aztán millió és millió kék-piros csillag freccsent szét és záporozott a parkra.

– Ejha! – kiáltották a gyerekek.

– Ejha! – kiáltotta a kéményseprő is. Mert hiszen mi mást is mondhatna az ember, amikor a rakéta szétszórja milliónyi csillagát?!

Most a kéményseprőn volt a sor. A gyertyafény megvilágította fekete arcát, amíg meggyújtotta a rakéta zsinórját. Megint jött a – huss! – megint a messzi pukkanás, és most zöld-fehér csillagok milliói nyíltak ki az égen, mint valami óriás esernyő. És a nézők megint csak felkiáltottak: – Ejha! – És örömükben mélyet sóhajtottak.

– Most rajtunk a sor! – kiáltott Jane és Michael. Reszkető kézzel gyújtották meg a zsinórt. Lenyomták a földbe a botot, hátraléptek és vártak. Az aranytűz végigfutott a gyújtózsinóron. Hu-hu-hu-huss! Repült a rakéta, szinte énekelt, fel-fel egészen az ég tetejére.

Jane és Michael visszafojtott lélegzettel várta, mikor robban.

Nagy sokára, nagyon messziről, nagyon halkan meghallották az icipici pukkanást. És most jönnek a csillagok – gondolta a két gyerek.

Hanem sajnos ezúttal nem történt semmi.

– Ejha! – mondta megint mindenki, de ezúttal nem örömében, hanem csalódottan. Mert a harmadik rakéta egy fia csillagot sem eregetett. Nem volt odafönt más, csak sötétség és csillagtalan éj.

– Hamis jószágok ezek! – mondta a kéményseprő. – Akad, amelyik nem pukkan szét. Na, mehetünk is haza. Hiába bámészkodnak, most már ugyan nem lesz ebből semmi!

– Záróra! Mindenki hagyja el a parkot! – kiabált fontoskodva a parkőr.

Hanem Jane és Michael ügyet sem vetett rá. Csak álltak ott, és bámultak fölfelé, és közben fogták egymás kezét. Mert bizakodó szemük valami olyasmit vett észre, amit senki más. Fent, fent az égen egy icipici szikra pislákolt a sötétségben Vajon mi lehet? Nem a rakéta, hiszen az már réges-régen kiégett. De csillag se – gondolták –, hiszen a kis szikra mozog!

– Talán valami különleges rakéta, amelynek egyetlenegy szikrája van csak – vélte Michael.

– Talán – bólintott csendesen Jane, és le nem vette szemét az apró fénypontról.

Álltak, álltak, és bámultak felfele. Ha csak egyetlenegy icipici szikrát is látnak, akkor is megvárják, míg ki nem alszik. Hanem a szikra, akármilyen fura, sehogy sem akart kialudni. Sőt növekedett.

– Gyerünk már! – nógatta őket a kéményseprő. A parkőr pedig megint elkurjantotta magát:

– Záróra!

Hanem a gyerekek egyre csak vártak. És a szikra nőttön-nőtt, és egyre fényesedett. Jane visszatartotta a lélegzetét. Michael meg fojtottan felkiáltott. Jaj, vajon lehetséges?… Lehet, hogy ez?… – néztek némán egymásra a gyerekek.

És jött, jött a szikra, és most már egyre hosszabb lett, és egyre szélesebb. S ahogy közeledett, egyszeriben alakot öltött, ami idegen is volt meg ismerős is. Az izzó fénymagból különös alak bontakozott ki – fekete szalmakalapban, ezüstgombos kék kabátban, és az egyik kezében valamit szorongatott, ami szakasztott olyan volt, mint egy szőnyegtáska, a másikban meg – jaj, lehetséges volna? – papagájfejű ernyőt!

Hátuk mögött a Gyufaárus felkiáltott, és berohant a park kapuján.

A különös alak most már a csupasz fák fölött lebegett. Lába megérintette egy tölgyfa koronáját, és vigyázva lelépdelt az ágak között.

Egy pillanatig megállt a legalsó ágon, és óvatosan egyensúlyozott.

Jane és Michael nekiiramodott, boldog kiáltás szakadt ki belőlük.

– Mary Poppins! Mary Poppins! – És sírva-nevetve vetették rá magukat.

– Hát v-v-visszajött v-vvégre! – hebegett izgatottan Michael, miközben a takaros cipellőbe bújtatott lábat szorongatta. A láb meleg volt, csontos volt, és egészen valóságos, és cipőkrémszaga volt.

– Tudtuk, hogy visszajön. Bíztunk magában! – Jane megragadta Mary Poppins másik lábát, és pamutharisnyáját rángatta.

Mary Poppins ajkán mosoly árnyéka rebbent. Azután vad pillantást lövellt a gyerekekre.

– Lesztek olyan szívesek elereszteni a cipőmet! – förmedt rájuk. – Mi vagyok én? Alkalmi vétel?

Lerázta magáról a kezüket, és lelépett a fáról, John és Barbara meg nyivákolva, akár a kismacskák, feléje rohantak a füvön.

– Hiénák! – nézett rájuk dühösen, ahogy lefejtette magáról a szorongató ujjakat. – Ha szabad kérdeznem, mit csináltok itt? Éjnek éjszakáján rohangáltok a parkban, fekete képpel, akár a szerecsenek!

Gyorsan előkapták zsebkendőjüket, és jól megdörzsölték az arcukat.

– Én tehetek róla, Poppins kisasszony – mentegetőzött a kéményseprő. – A szalonban pucoltam a kéményt.

– Majd elpucolja magát mindjárt valaki, ha magától el nem tisztul! – vágta oda Mary.

– De-de-de… mi-mi-mi… Höm-höm!… Köh-köh! – A parkőr döbbenetében szólni sem tudott, csak az útjukat állta el.

– Lesz szíves utat engedni! – mondta Mary Poppins, gőgösen félretolta a parkőrt, a gyerekeket meg terelte maga előtt.

– Most már másodszor történik ilyesmi! – zihálta felháborodottan a parkőr, aki közben visszanyerte a hangját. – Először a sárkány, most meg ez a… ilyesmit, kérem, nem lehet csinálni! Ez, kérem, szabályellenes! Mi több: természetellenes!

Vadul hadonászott, Mary Poppins meg ügyesen belepottyantott a tenyerébe egy kis darab kartonpapírt.

– Emmeg mi? – kérdezte a parkőr, és megforgatta a papírdarabkát.

– A visszatérő jegyem – felelte tökéletes lelki nyugalommal Mary Poppins.

– Jegy? Miféle jegy? Buszra köll jegy meg vonatra. De maga isten tudja, micsodán jött le! Honnan jött? És hogyan? Ezt szeretném én tudni, kérem!

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik! – jelentette ki fensőbbségesen Mary Poppins. Félretolta a parkőrt, az meg ott állt, és úgy bámulta a markában a kis zöld jegyet, mintha kísértetet látna.

A gyerekek körülugrándozták Maryt, amikor a park kapujához értek.

– Menjetek rendesen, kérlek – szólt rájuk bosszúsan. – Mi ez itt, delfiniskola? És ha szabad kérdeznem, melyikőtök játszott égő gyertyával?

A térdelő Gyufaárus feltápászkodott.

– Én gyújtottam meg, Mary – mondta buzgón. – Épp neked írtam ezt… – És kinyújtotta kezét. És a járdán meglátták a befejezetlen feliratot:

ISTEN HOZOT…

Mary Poppins a tarka betűkre mosolygott.

– Igazán nagyon szép fogadtatás, Berti – mondta halkan.

A Gyufaárus megragadta Mary Poppins fekete kesztyűs kezét, és mohón nézett a szemébe.

– Ugye, találkozunk csütörtökön, Mary? – kérdezte. Mary Poppins bólintott.

– Igen, Berti, csütörtökön – mondta. Aztán lesújtó pillantást vetett a gyerekekre. – Ne totyogjatok, kérlek! – parancsolta, és gyorsan végigterelte őket a Cseresznyefa utcán, egészen a tizenhetes számú házig.

Odafent a gyerekszobában Annabel úgy bőgött, hogy belekékült. Banks mama végigfutott a folyosón, és hangosan csitítgatta a kisbabát. Ahogy a gyerekek kinyitották az előszobaajtót, Banks mama megpillantotta Mary Poppinsot, és leroskadt a lépcsőre.

– Lehetséges, hogy maga az, Mary Poppins? – ámuldozott.

– Lehetséges, nagysága kérem – mondta Mary Poppins tökéletes lelki nyugalommal.

– De hát… honnan pottyant ide? – kiáltott fel Banks mama.

– Hogy honnan pottyant le? Egyenesen a… – Michael már magyarázta volna, de megérezte, hogy Mary Poppins ránéz. Nagyon is tudta, mit jelent az a pillantás. Hebegett, aztán elhallgatott.

– A parkból jövök, nagysága kérem – mondta Mary Poppins egy szenvedő mártír arckifejezésével.

– Hála az égnek! – tört fel Banks mama szíve mélyéből. Aztán eszébe jutott, mi minden történt, amióta Mary Poppins otthagyta őket. „Nem szabad túlságosan elégedettnek látszanom

– gondolta. – Különben fölényesebb lesz, mint valaha!”

– Egyetlen szó nélkül hagyott itt, Mary Poppins – mondta Banks mama méltóságteljesen. – Igazán megmondhatná, mikor jön, mikor megy. Sose tudom, hányadán állok.

– Senki se tudja, nagysága kérem – mondta Mary Poppins, és zavartalan nyugalommal kigombolta a kesztyűjét.

– Maga se tudja, Mary Poppins? – kérdezte nagyon reménykedve Banks mama.

– Ő bizony tudja – felelt vakmerően Michael. Mary Poppins dühös pillantást vetett rá.

– Nos, akárhogyan is, most itt van! – kiáltott Banks mama. Végtelenül megkönnyebbült. Hiszen most már nem kell hirdetést közzétennie, és Andrew kisasszonyt sem kell elhívatnia.

– Igenis, nagysága. Bocsánat – mondta Mary Poppins.

És ügyesen megkerülte Banks mamát, és a szőnyegtáskáját, a korlátra tette. A táska szisszenő hangot hallatva felcsúszott a korláton, és beugrált a gyerekszobába. Mary Poppins ezután kicsikét megtaszította az ernyőjét. Az kiterjesztette fekete szárnyát, mint a madár, és papagájrikoltással felröppent a táska után.

A gyerekeknek meglepetésükben elállt d lélegzetük. Hátrafordultak, hogy vajon anyjuk látta-e a dolgot.

Banks mamának azonban csak arra volt gondja, hogy hogyan jut minél hamarabb a telefonhoz.

– A szalon kéményét kitisztították. Vacsorára báránysült lesz zöldborsóval. És Mary Poppins visszajött! – hadarta egy szuszra.

– Nem hiszem! – krákogott Banks papa hangja. – Hazamegyek, hogy a tulajdon szememmel győződjem meg róla!

Banks mama boldog mosollyal tette le a kagylót.

Mary Poppins emelt fővel felment a lépcsőn, a gyerekek meg elrohantak mellette, be egyenesen a gyerekszobába. És a kandallón ott hevert a szőnyegtáska. És szokásos helyén ott állt a papagájfejű ernyő. Olyan nyugodtan, békésen, mintha évek óta el sem mozdultak vo lna onnan.

Annabel a bölcsőben már lilára bőgte magát, csak úgy tekergőzött, kígyózott. Most meglepetten bámult Mary Poppinsra, és fogatlan szája széles mosolyra húzódott. Azután felöltötte ártatlan kisangyalképét, és a lábujjain zongorázgatott.

– Hm! – horkant fel komoran Mary Poppins, miközben szalmakalapját beletette egy papírzacskóba. Levetette kabátját, és felakasztotta az ajtón levő fogasra. Azután egy pillantást vetett magára a gyerekszobatükörben, majd a szőnyegtáskához lépett és kinyitotta.

Nem volt benne más, csak egy föltekert mérőszalag.

– Minek ez, Mary Poppins? – tudakolta Jane.

– Hogy megmérjelek – vágta rá Mary Poppins. – Hogy lássam, mennyit nőttél.

– Kár a fáradságért – közölte bizalmasan Michael. – Mindannyian öt centivel lettünk nagyobbak. Apa megmért minket.

– Állj egyenesen, kérlek! – szólt rá nyugodtan Mary Poppins, mintha nem is hallotta volna a megjegyzést. Megmérte tetőtől talpig, azután hangosan szipogott egyet.

– Tudhattam volna! – mondta és felhorkant. – Sokkal rosszabb lettél.

– De hiszen a mérőszalagon nincs betű, csak centiméter! – tiltakozott.

– Vajon mióta? – tudakolta gőgösen Mary Poppins, és Michael orra alá dugta a mérőszalagot. Ott álltak bizony hatalmas kék betűkkel az áruló szavak:

S-O-K-K-A-L R-O-S-S-Z-A-B-B

– Hűha! – suttogta rémülten Michael.

– Emeld fel a fejedet, légy szíves! – mondta Mary Poppins, és már mérte is Jane-t a szalaggal.

– Jane pedig AKARATOS, LUSTA, IRIGY gyerek lett – olvasta le Mary Poppins diadalmasan.

Jane szemébe csípős könnyek szöktek.

– Jaj, Mary Poppins, igazán nem! – kiáltotta. Mert érdekes módon csakis azokra az alkalmakra emlékezett, amikor jó kislány volt.

Mary Poppins az ikrek derekára kanyarította a mérőszalagot. VESZEKEDŐSEK – mondta a felirat. Annabelé pedig így szólt: NYŰGÖS ÉS NYAFOGÓS.

– Gondoltam! – mondta Mary Poppins diadalmasan. – Elég, ha hátat fordítok, már valóságos állatsereglet lesz belőletek!

Azután a maga derekára kanyarította a mérőszalagot, és elégedett mosoly terült szét az arcán.

JOBB, MINT VALAHA, SZINTE TÖKÉLETES – hirdette a mérőszalag.

– Ezt el is vártam! – emelte az égnek az orrát Mary Poppins. Aztán dühös pillantással hozzátette: – Most pedig egy-kettő, gyerünk a fürdőszobába!

Szaporán engedelmeskedtek. Amióta Mary Poppins visszajött, úgy ment minden, mint a karikacsapás. Egy szempillantás, és már levetkőztek, megfürödtek. Senkit sem kellett biztatni vacsoránál, senki egy morzsát a tányérján, egy csöppet a bögréjében nem hagyott. Betolták a széküket, összehajtogatták asztalkendőjüket, és iszkoltak az ágyba.

Mary Poppins pedig sorra járta az ágyacskákat, és betakargatta valamennyi gyereket. Érezték a régi, ismerős szagot: a pirítós meg a friss, ropogósra vasalt kötény illatát. És megtapogathatták régi, ismerős alakját – valóságos volt a ruha alatt. Néma imádattal csüngtek rajta, valósággal felfalták a szemükkel.

Amikor Mary betakarta Michaelt is, a kisfiú gyorsan átkukkantott az ágy szélén, és bekukucskált alája is. Nem volt ott más, csak por meg a papucsa. Azután Jane ágya alá kukkantott. Ott sem volt semmi.

– De hát hol alszik, Mary Poppins? – tudakolta kíváncsian Michael. S még el sem hallgatott, Mary Poppins megérintette a ruhásszekrény ajtaját. Az nagy robajjal felpattant, és íme: kecsesen kisiklott belőle a régi tábori ágy. Már meg is volt vetve, csak bele kellett feküdni. És az ágy tetején takaros halomban ott volt Mary Poppins valamennyi holmija. A nagy darab szappan meg a hajtűk, az illatszeres üveg, a kis összehajtható karosszék, a fogkefe meg egy skatulya ánizscukor. A flanell meg a gyapjú hálóingek szép rendesen összehajtogatva ott voltak a párnán. És mellettük a papucs, a dominó, a két fürdőköpeny meg a levelezőlap-album.

A gyerekek mind fölültek, és eltátották a szájukat.

– De hát hogy került oda? – kérdezte Michael. – Ma reggel még nyoma sem volt! Tudom, mert a szekrénybe bújtam Ellen elől!

Hanem aztán nem mert tovább kérdezősködni, mert Mary Poppins olyan gőgös pillantást vetett rá, hogy valósággal beléfagyasztotta a szót. Elfordult Michaeltől, és széthajtogatta az egyik flanell hálóinget.

Jane és Michael összenézett. És a szemük elmondta, amit a szájuk nem mondhatott el: hiába is várnának Mary Poppinstól magyarázatot – ezt fejezte ki pillantásuk.

Figyelték Mary Poppins muris madárijesztő-mozdulatait a hálóing leple alatt. Plik-plik – szélsebesen nyíltak a gombok. Huss-huss – repült le az alsószoknya. Béke és nyugalom lopózott a gyerekek szívébe. És tudták, hogy ennek Mary Poppins a forrása. Álmosan nézték a titokzatosan mozgó hálóinget, és arra gondoltak, mi minden történt. Hogyan érkezett meg annak idején Mary Poppins a keleti szél szárnyán. Hogyan vitte el az esernyője, amikor megfordult a szél. Arra gondoltak, hogyan tért vissza hozzájuk, amikor sárkányt eregettek, és hogyan szállt el megint, és hagyta őket ismét magukra, és hogy mennyire hiányzott nekik megnyugtató jelenléte.

No de most – sóhajtottak boldogan – Mary Poppins itt van megint, és most is ugyanolyan, mint rég! Itt van, beköltözött a gyerekszobába, tökéletes nyugalommal, mintha el se ment volna soha. Michael gondolatai úgy szálltak felfele, mint szódavízben a buborék. És mielőtt még megfékezhette volna őket, egyszeriben kirobbantak.

– Jaj, Mary Poppins – kiáltott hevesen Michael –, egyszerűen borzasztó volt maga nélkül!

Mary Poppins ajka megremegett. Már-már úgy látszott, mintha mosoly akarna előbukkanni.

De aztán a mosoly meggondolta magát, és nem bújt elő.

– Talán inkább ti voltatok borzasztóak! Ez a ház már szakasztott olyan, mint az állatkert! Csudálom, hogy akad, aki megmarad benne!

– De maga itt marad, ugye? – kérincsélt behízelgő hangon Michael.

– Olyan jók leszünk, mint a kisangyalok, ha itt marad! – fogadkozott ünnepélyesen Jane. Mary Poppins nyugodtan nézett előbb Jane-re, azután Michaelre, és egyenesen belelátott a szívükbe, és mindent megértett.

– Itt maradok… – mondta némi hallgatás után. – Itt maradok, míg ki nem nyílik az ajtó. – És beszéd közben elgondolkodva nézte a gyerekszoba ajtaját.

Jane aggodalmasan felkiáltott.

– Jaj, ne mondja ezt, Mary Poppins! Hiszen az az ajtó minden percben kinyílik! – siránkozott.

Mary Poppins haragosan mérte végig.

– Én a Másik Ajtóról beszélek – mondta, míg begombolta a hálóingét.

– Vajon mire gondol? – súgta Jane Michaelnak.

– Én tudom – bólogatott bölcsen Michael. – Másik ajtó nincsen. És az az ajtó, ami nincs, nem is tud kinyílni. Úgyhogy Mary Poppins örökre itt marad! – És boldogan összefonta a karját.

Hanem Jane nem volt annyira bizonyos a dologban. Hogy is lehet ez?… – töprengett. Michael azonban vidáman fecsegett tovább.

– Örülök, hogy kezet fogtam a kéményseprővel – mondta. – Csudálatos szerencsét hozott! Legközelebb talán a gyerekszoba kéményét tisztítja ki, és akkor majd magával is kezet fog,

Mary Poppins!

– Piha! – felelte erre Mary Poppins, és felvetette a fejét. – Nekem aztán nincs szükségem szerencsére, köszönöm alássan!

– Hát nem – mondta elgondolkodva Michael. – Magának tényleg nincs rá szüksége. Aki csak úgy kijön a rakétából, mint maga ma este, az szerencsésnek született. Mármint… khm… jaj, ne nézzen így rám!

Esedező kiáltást hallatott, mert Mary Poppins úgy meredt rá, hogy Michael hátán végigfutott a hideg. Ahogy Mary Poppins ott állt a flanell hálóingében, mintha Michaelt egyenesen belefagyasztotta volna a jó kis puha ágyába.

– Vajon jól hallottalak? – tudakolta dermesztő hangon Mary Poppins. – Vajon jól hallottam-e, hogy engem, ENGEM holmi rakétával kapcsolatban emlegettél?! – És ezt a szót: rakéta, olyan hangon mondta, mintha valami nagyon csúnyát emlegetne.

Michael vad rémülettel nézett körül. De a többi gyerek nem segíthetett rajta. Tudta, hogy ezt neki egyedül kell végigcsinálnia.

– Pedig úgy volt, Mary Poppins! – erősködött hősiesen. – A rakéta pukkant egyet, úgy, hogy „pukk!”, maga meg egyszeriben lejött az égből!

Mary Poppins mintha megnőtt volna, ahogy közeledett feléje.

– Pukk?! – ismételte dühösen. – Hogy én pukkantam egyet, és előjöttem a rakétából? Michael hátrahúzódott, egészen bele a párnájába.

– Hát… úgy látszott… igaz, Jane?

– Csitt! – suttogta Jane, és megrázta a fejét. Tudta, hogy úgyis hiába vitatkoznának.

– De muszáj elmondanom, Mary Poppins! Hiszen valamennyien láttuk! – siránkozott Michael. – És ha nem maga jött ki a rakétából, hát akkor micsoda? Hisz nem szórt egyet len csillagot sem!

– Pukk! – ismételte Mary Poppins. – Egy rakétából, úgy, hogy pukk! Nem először sértettél meg, Michael Banks, de ez mindennek a teteje! Ha még egy pukkot hallok, ha még egyszer meghallom azt a szót, hogy rakéta… – Nem mondta meg, mit csinál, de Michael jól tudta, hogy valami iszonyút.

– Tuvi-tuvi! Tuvi-tuvi!

Picike hang szólt az ablakpárkányról. Egy vén seregély kukkantott a gyerekszobába, és izgatottan verdesett a szárnyával.

Mary Poppins nagy léptekkel az ablakhoz ment.

– Takarodj innen, te veréb! – mondta vadul. És amikor a seregély felrebbent, Mary Poppins eloltotta a villanyt, és beugrott az ágyba. Még hallották, amint mérgesen maga elé motyogja: „Pukk!”, miközben álláig húzza a takarót.

Úgy burkolta be a gyerekeket a csönd, mint valami puha, vigasztaló felhő. Már majdnem álomba ringatta őket, amikor Jane ágyából igen-igen halk susogás hallatszott.

– Michael! – suttogta óvatosan.

Michael óvakodva felült, és abba az irányba nézett, amerre Jane mutatott.

A kandalló melletti sarokból egy pici fénypont világított. És akkor meglátták, hogy a papagájfejű ernyő redői telis-tele vannak színes csillaggal – olyan csillaggal, amilyet a szétpukkanó rakéta lövell az égre.

Szemük elkerekedett meglepetésükben, amikor észrevették, hogy a papagájfej lehajol. Azután a csőr sorjában kicsipegette a redők közül a sok csillagot, és a padlóra szórta. Egy pillanatra felvillantak arany-ezüst fénnyel, azután elhalványultak, kihunytak. A papagájfej ekkor felegyenesedett, és Mary Poppins fekete esernyője megint mereven, némán állt a sarokban.

A gyerekek összenéztek és elmosolyodtak. De nem szóltak egy szót sem. Csak csodálkoztak és hallgattak. Tudták, hogy az egész nagyszótárban nincsen annyi szó, amennyi elmondhatná, mi minden történt Mary Poppinsszal.

– Tik-tak! – szólt az óra a kandallópárkányon. – Aludni, gyerekek! Tik-tak, tik-tak!

És a gyerekek a boldog nap végén lehunyták szemüket, és az óra egy ütemre ketyegett nyugodt lélegzetükkel.

Banks papa dolgozószobájában ült, és az arcára borított újság alatt horkolt.

Banks mama új fekete gombokat varrt Banks papa öreg felöltőjére.

– Még most is azon jár az eszed, mit csinálhattál volna, ha nem házasodsz meg? – kérdezte

Banks mama.

– Hogy micsoda?! – riadt fel Banks papa. – Nem, dehogy. Nagyon is sok gonddal járna. És most, hogy Mary Poppins visszajött, nem is kell semmire gondolnom.

– Akkor jó – mondta Banks mama, és fürgén varrogatott tovább. – Én pedig majd megpróbálom megtanítani Robertson Ayt.

– Mire? – kérdezte álmosan Banks papa.

– Hát arra, hogy ne adjon neked egy barna cipőt meg egy feketét!

– Hogyisne! – tiltakozott Banks papa. – Az összeállításnak csodájára jártak a hivatalban. Ezentúl mindig így viselem: egy barnát, egy feketét.

– Igazán? – kérdezte boldogan mosolyogva Banks mama. Valójában nagyon örült, hogy Banks papa megházasodott. És most, hogy Mary Poppins visszatért, ezt gyakrabban fogja majd mondogatni neki…

Brill néni lent üldögélt a konyhában. A rendőr épp hazakísérte Ellent, és elfogadott egy csésze teát.

– Ez a Mary Poppins! – mondta, miközben a teáját szürcsölte. – Eccer itt, másszor meg sehol! Csak úgy eltűnik mint a lidérc!

– Jaj, ne is mondjon ilyet! – szipogott Ellen. – Azt hittem, most már örökre itt marad. A rendőr átnyújtotta neki a zsebkendőjét.

– Talán itt is marad! – mondta gyengéden. – Sose lehet tudni, hiszen tudja!

– Hát remélem, marad is – sóhajtott Brill néni. – Ez ám a mintaháztartás, ha Mary Poppins itt van!

– Én is remélem – mondta Robertson Ay a seprűknek. – Rám fér egy kis pihenés. – És kényelmesen beburkolózott Banks mama kendőjébe, és megint elaludt.

Hanem azt, hogy Mary Poppins mit remélt, azt nem sejtette senki. Hiszen azt mindenki tudja, hogy Mary Poppins sohasem mond meg semmit senkinek…

II. TRILLA BÁCSI HÉT KÍVÁNSÁGA

– Jaj, jöjjön már, Mary Poppins! – türelmetlenkedett Michael, és táncot járt a járdán.

Mary Poppins ügyet sem vetett rá. Csak állt a Cseresznyefa utcán, és tükörképét csodálta dr.

Simpson kapuján a réztáblában.

– Igazán egész rendesen néz ki! – nyugtatta meg Jane.

– Rendesen! – horkant fel Mary Poppins. Rendesen! Az új, kék szalagos, fekete kalapjában? Még hogy rendesen! Csinosan – gondolta –, igen, ez sokkal találóbb kifejezés. Felszegte fejét, és olyan gyorsan indult tovább, hogy a gyerekek jóformán futva tudtak csak lépést tartani vele.

Hármasban indultak el a szép májusi délutánon, hogy felkeressék Trilla bácsit. A szalonban ugyanis lehangolódott a zongora, és Banks mama megkérte Mary Poppinsot, keressen zongorahangolót.

– Az unokabátyám, Trilla úr zongorahangoló, nagysága kérem. Háromsaroknyira lakik innen

– jelentette ki Mary Poppins.

Amikor erre Banks mama azt mondta, sosem hallott róla, Mary Poppins szokásos szipákolásával emlékeztette Banks mamát, hogy az ő rokonai valamennyien jobb emberek.

Most pedig Jane és Michael, aki már régebben megismerkedett Mary Poppins családjának két tagjával, azon törte a fejét, vajon milyen lesz Trilla bácsi.

– Én azt gondolom, magas lesz és sovány, mint Bucska úr – mondta Michael.

– Én meg azt gondolom, hogy kerek lesz és kövér, mint Wigg bácsi – mondta Jane.

– Micsoda két gondolkodó! – mondta Mary Poppins. – Vigyázzatok, mert még elkoptatjátok az agyatokat! Itt pedig most befordulunk.

Szedték a lábukat, befordultak, és egyszer csak egy keskeny utcácskában találták magukat, amelyet ódivatú házikók szegélyeztek.

– Nini, hát ez meg milyen utca? Még sohasem láttam! Pedig már rengetegszer jártam erre! – kiáltott fel Jane.

– Arról nem én tehetek! – förmedt rá Mary Poppins: – Vagy tán azt hiszed, én varázsoltam ide?!

– Azon sem csodálkoznék! – mondta Michael, amint a fura házikókra bámult. Majd lefegyverző mosollyal hozzátette: – Hiszen maga olyan okos!

– Hm! – mondta Mary mérgesen, de a szája öntelt mosolyra húzódott. – Okos, aki okosan él. Amit rólatok aligha lehetne elmondani! – És gőgösen végigvezette őket az utcán, azután becsöngetett az egyik házikóba.

– Peng! – szólt hangosan a csengő. S ugyanabban a pillanatban felpattant egy emeleti ablak, és akár a keljfeljancsi, úgy bukkant elő belőle egy jókora fej, a búbján konttyal.

– Most meg mi a baj?! – rikácsolta egy hang. Azután a hang gazdája lenézett, és megpillantotta Mary Poppinsot. – Maga az? Vagy úgy! – mondta mérgesen. – Már fordulhat is vissza, és mehet, ahonnan jött. Mert akit keres, nincs itt! – Az ablak bevágódott, a fej eltűnt. A gyerekek csalódottan összenéztek.

– Talán holnap megint eljöhetünk – mondta aggodalmasan Jane.

– Most vagy soha, ez az én jelszavam! – vágta oda Mary Poppins, és megint csöngetett.

Ez alkalommal az ajtó pattant fel. Az iménti fej tulajdonosa állt előttük, és csak úgy szikrázott a szeme. Otromba fekete fűzős cipő volt rajta, kék-fehér kockás kötény, a vállán fekete kendő. Jane és Michael még soha ilyen csúnya nénit nem láttak életükben. És nagyon megszánták szegény Trilla bácsit.

– Micsoda?! Már megint maga az?! – kiabált a termetes asszonyság. – Megmondtam, hogy nincs itt. És nincs is, ez úgy igaz, mint ahogy a nevem Tuskó Sára.

– Akkor a néni nem Trilla néni! – kiáltott fel megkönnyebbülten Michael.

– Még nem – jelentette ki vészjósló mosollyal az asszonyság. – Hahó! Jöjjenek csak le onnan! – tette hozzá, mert Mary Poppins kígyófürgeséggel besurrant az ajtón, és már rángatta is felfele a gyerekeket a lépcsőn. – Hallja! Mindjárt rendőrt hívok! Csak úgy betörnek egy tisztes hölgy házába, mint egy sereg vérszopó vámpír!

– Tisztes hölgy! – horkant föl Mary Poppins. – Ha maga tisztes hölgy, akkor én vagyok a római pápa! – Azután hármat koppintott a jobb oldali ajtón.

– Ki az? – hallatszott odabentről egy aggodalmas hang. Jane és Michael csak úgy reszketett izgalmában. Lehet, hogy Trilla bácsi mégis itthon van?

– Én vagyok az, Fred bátyám! Nyisd ki, kérlek, az ajtót!

Egy pillanatig csönd volt. Majd kulcs fordult a zárban. Az ajtó kinyílt, Mary Poppins maga után húzta a gyerekeket, azután becsukta az ajtót, és a kulcsot is ráfordította.

– Eresszen be… maga kalóz! – üvöltött Tuskó néne, és dühösen rázta a kilincset.

Mary Poppins halkan nevetett. A gyerekek körülnéztek. Jókora padláson voltak, ahol csupa-csupa fadarab, festékesdoboz, enyvesüveg hevert szanaszét. Ezenkívül pedig minden talpalatnyi hely telis-tele volt hangszerekkel. Az egyik sarokban hárfa állt, a másikban egy halom dob hevert. Trombiták és hegedűk lógtak a gerendákról; fuvoláktól meg bádogsípoktól roskadozott a polc. Az ablak alatt álló porlepte ácspadon csupa-csupa ácsszerszám. És a pad végében egy icipici, fényezett dobozka állt, mellette meg pirinyó csavarhúzó hevert.

És a szoba közepén öt darab félig kész zenélődoboz sorakozott. Csillogott-villogott rajtuk a friss festék, köréjük a padlóra hatalmas fehér krétabetűkkel ezeket a szavakat rótta valaki:

VIGYÁZAT MÁZOLVA!

Az egész padlásnak finom faforgács-, festék- és enyvszaga volt. És nem is hiányzott belőle semmi más, csak egy: méghozzá maga Trilla bácsi.

– Beenged, vagy rendőrt hívjak? – ordibálta Tuskó néne, és vadul dörömbölt. Mary Poppins mintha meg sem hallotta volna. Nemsokára pedig súlyos léptek dübörögtek lefelé a lépcsőn, és Tuskó néne távozás közben dühödten motyogott.

– Elment? – kukorékolta aggodalmasan egy vékonyka hang.

– Elment, én pedig bezártam az ajtót. Nos, Fred, mit csináltál már megint, ha szabad kérdeznem? – És Mary Poppins türelmetlenül szipákolt.

– Kívántam, Mary! – hangzott az iménti vékonyka hang.

Jane és Michael körülbámult a poros padláson. Vajon hol lehet Trilla bácsi?

– Ejnye, Fred! Csak nem azt akarod mondani, hogy már megint… Nos, akkor kívánj gyorsan még egyet, légy szíves, akárhol vagy is! Nem fecsérelhetem el az egész napot!

– Jól van, jól van! Megyek már! Csak semmi izgalom!

A hegedűk elénekeltek egy ütemet. S egyszercsak – a gyerekek legalábbis úgy látták – a levegőből előbukkant két, buggyos nadrágba bújtatott kurta láb. A lábakat pedig ócska szalonkabátba bújtatott test követte. Végezetül pedig megérkezett egy hosszú fehér szakáll, egy ráncos arc, orrára biggyesztett pápaszemmel, meg egy dohányzósipkás kopasz fej.

– Nahát, Fred bátyó! – mondta haragosan Mary Poppins. – A te korodban már igazán okosabb dolgokon is járhatna az eszed!

– Csacsiság, Mary! – mondta széles mosollyal Trilla bácsi. – Senki sincs abban a korban, hogy okosabb dolgokon járjon az esze! Bizonyára egyetért velem, ifiúr, ugyebár? – és

Michaelra kacsintott. Michael akaratlanul is visszakacsintott.

– De hát hol bújt el? – kérdezte. – Nem jöhetett elő csak úgy a levegőből!

– Dehogyisnem! – vágta rá Trilla bácsi. – Ha egyszer azt kívántam – tette hozzá, és körülugrándozta a szobát.

– Úgy érti, hogy csak kívánnia kellett, és eltűnt?

– Kénytelen voltam, hogy elszabaduljak tőle!

– Miért? – kérdezte Jane. – Mit akar csinálni Trilla bácsival?

– Hogy mit? Hozzám akar jönni feleségül! Meg akarja kaparintani a kívánságaimat!

– Trilla bácsi mindent megkap, amit csak kíván? – tudakolta sóváran Michael.

– Ó, igen! Mármint ha a május harmadikát követő második esős vasárnap utáni első újholdkor kívánok valamit. Ő pedig… – intett az ajtó felé Trilla bácsi – ő azt akarja, hogy kívánjak egy aranypalotát és ebédre mindennap pávapástétomot. Mihez is kezdenék én egy aranypalotával? Nem kívánok én semmi mást, csak…

– Vigyázz, Fred! – figyelmeztette Mary Poppins.

– Ejnye, ejnye! Már megint elfelejtettem! Pedig már két kívánságot elhasználtam!

– Hány van összesen? – kérdezte Jane.

– Hét! – sóhajtott Trilla bácsi. – Keresztanyám úgy vélte, ennyi éppen elegendő. Tudom, hogy az idős hölgy jót akart. De én nem bántam volna, ha inkább ezüstpoharat kapok tőle. Sokkal több hasznát venném. És kevesebb bajom volna vele.

– Én jobban örülnék a kívánságoknak! – jelentette ki dacosan Michael.

– Ó, nehogy azt hidd! – kiáltott Trilla bácsi. – Fortélyos jószág ám a kívánság. Nehéz vele bánni. Kigondolod a legeslegszebb dolgot, hogy majd azt kéred, aztán eljön a vacsora ideje, megéhezel, és egyszeriben azon kapod magad, hogy virslit kívánsz krumplipürével!

– És az a kettő, amit már elhasználtál? Jó kívánságok voltak? – érdeklődött Michael.

– Hát éppenséggel lehettek volna rosszabbak is. Épp a madárkámon dolgozgattam, ott ni – Trilla bácsi fejével a pad felé bökött –, amikor hallom ám, hogy ő jön fölfele a lépcsőn. „Uramisten, bárcsak eltűnhetnék!” És mire körülnéztem, már ott se voltam! Bizony, első pillanatban ugyancsak megrémültem. Nem csoda, ha azt mondta nektek, hogy nem vagyok itt!

És Trilla bácsi boldog, kotyogó nevetést hallatott, vidáman a gyerekekre pislantott, és meglebbentette a kabátja szárnyát. Még soha ilyen kacsingatós emberrel nem volt dolguk. Úgy pislákolt, mintha nem is ember volna, hanem csillag.

– És aztán persze – folytatta kijózanodva Trilla bácsi – kénytelen voltam visszakívánni magam, hogy fogadhassam Mary Poppinsot! Nos, Mary, miben lehetek szolgálatodra?

– Banksné szeretné felhangoltatni a zongoráját, Fred. Cseresznyefa utca tizenhét, szemben a parkkal – közölte kimérten Mary Poppins.

– Banksné asszony? Ahá… Akkor tehát ezek itt… – És Trilla bácsi a gyerekek felé pislantott.

– Jane és Michael Banks – magyarázta Mary Poppins, és helytelenítő pillantást vetett rájuk.

– Módfelett örvendek a szerencsének! Micsoda megtiszteltetés! – Trilla bácsi meghajolt, és kitárta karját. – Bárcsak megkínálhatnálak valamivel, de sajnos ma akkora felfordulás van itt…

A padláson víg fuvolaszó hangzott fel.

– Hát ez mi? – tántorodott hátra Trilla bácsi. Mindkét kinyújtott tenyerében egy-egy tányér tejszínhabos őszibarack pompázott.

Trilla bácsi csak bámult. Aztán óvatosan megszaglászta az őszibarackot.

– No, elsütöttem a harmadik kívánságomat! – ingatta bánatosán a fejét, amint átnyújtotta a gyerekeknek a tányérokat. – Hát most már nem segíthetünk a dolgon. Azért négy kívánságom még maradt. De most aztán nagyon kell vigyáznom!

– Én meg azt kívánom, Fred bátyó, ha mindenképpen elvesztegeted a kívánságaidat, inkább vajas kenyérre vesztegetnéd! Vacsorára nem fognak egy falatot sem enni!

Jane és Michael sietősen kanalazta a tejszínhabos őszibarackot. Hogyisne, hogy Trilla bácsi még meggondolja magát és visszakívánja!

– Most pedig – szólt rájuk Mary Poppins, amint az utolsó kanál finomságot is eltüntették – köszönjétek meg szépen Trilla bácsinak a vendéglátást, és indulás haza.

– Ó, ne menjetek még, Mary! Hiszen csak most jöttetek! – Trilla bácsi rémületében kivételesen mozdulatlanná dermedt.

– Igazán, maradjunk még egy kicsit, Mary Poppins! – rimánkodott Jane és Michael. Nem bírták volna elviselni a gondolatot, hogy itt hagyják Trilla bácsit a kívánságaival.

Trilla bácsi megragadta Mary Poppins kezét. – Ha itt vagy, Mary, biztonságban érzem magam! Különben is már egy örökkévalóság óta nem találkoztunk! Igazán ne menjetek még; bárcsak maradnátok!

– Pitty, pitty, pitty, pitty!

Madárcsicsergés záporozott a levegőből. És ugyanabban a pillanatban Mary Poppins eltökélt arckifejezése udvarias mosollyá változott. Levette kalapját és az ácspadra tette, az enyvesüveg mellé.

– Uramisten! – hüledezett rémülten Trilla bácsi. – Hát nem elkívántam még egyet!

– Eddig már négy! – kiáltott vidáman Jane és Michael, és harsogva hahotáztak, olyan meglepett képet vágott Trilla bácsi.

– Négy, négy, négy, négy! – visszhangozta a madárhang.

– Ejnye, ejnye! Micsoda gondatlanság! Igazán szégyellem magam! – Trilla bácsi egy pillanatra egészen elszontyolodott. Azután szeme, egész arca megint pislákolni-kacsingatni kezdett. – No, hiába, késő bánat ebgondolat. Vigyázzunk, hogy el ne kívánjuk a maradékot is. Megyek már, galambom! Mindjárt, mindjárt, tubicám! – gügyögte a madárhangok irányába.

Aztán átbukdácsolt a szobán az ácspadhoz, és felemelte a picurka, ragyogó dobozt. Ujja rejtett rugót érintett meg. A dobozka fedele felpattant, és aranyfészkéből olyan picike, olyan fényességes kismadár szökkent ki, amilyet a gyerekek még soha életükben nem láttak. Csudálatosan szép muzsika gyöngyözött a csőréből. Pici torkán lüktetve folyt végig a hangok áradata.

– Pitty, pitty, pitty, pitty, trilió! – dalolta a kismadár. És amikor túláradó éneke elapadt, a madár visszabújt aranyfészkébe.

– Jaj, Trilla bácsi, ez meg micsoda madár?! – bámulta ragyogó szemmel a dobozt Jane.

– Fülemile – mondta Trilla bácsi. – Épp rajta dolgozgattam, amikor jöttetek. Még ma este be kell ugyanis fejeznem. Pompás az idő, ezt szereti a fülemile.

– De hát miért nem kívánja egyszerűen? ajánlotta Michael. – Akkor nem is kellene dolgoznia!

– Micsoda? Hogy a madárkámat kívánjam? Hogyisne! Hisz láttátok, mi történik, ha elkezdek kívángatni! Még utóbb kétfejű sas lesz belőle!

– Megtartja magának a madarat, hogy mindig itt énekeljen? – kérdezte sóváran Jane. Azt kívánta, bárcsak neki is lenne ilyen madárkája.

– Hogy megtartom-e? Még mit nem! Szabadon engedem! Nincs énnekem helyem a kész munkához! Van jobb dolgom is, mint hogy madarat tartsak. Figurákat kell például raknom azokra ott… – És a félig kész zenélődobozok felé biccentett. – Meg aztán van egy sürgős rendelésem, amivel el kell készülnöm: egy zenélődoboz, amelyik azt játssza: „Egy nap a parkban.”

– „Egy nap a parkban”? – bámultak a gyerekek.

– A térzene, hiszen tudjátok – magyarázta Trilla bácsi. – Meg a szökőkútcsobogás. Varjú károg, gyerekek nevetnek, no meg aztán ott van az a halk, finom susogás, ahogy a fák nőnek. Trilla bácsi szeme ragyogott pápaszeme mögött, míg arra a sok szépséges dologra gondolt, amit mind beleépít a zenélődobozba.

– De hiszen a fák növése nem is hallatszik ellenkezett Michael. – Annak nincsen muzsikája!

– Ejnye! – mondta türelmetlenül Trilla bácsi. – Már hogyisne volna! Mindennek van muzsikája! Hát talán még sosem hallottátok, mikor a föld forog? Olyan a hangja, mint a búgócsigáé. A királyi palota azt játssza: „Isten, óvd meg a királyt!”, a Temze folyó meg álmosítón fuvolázik. Hát hogyne! A világon mindennek, fának, sziklának, embernek, csillagnak megvan a maga igazi, szívből jövő muzsikája.

És Trilla bácsi még a mondat közben átbukdácsolt a szobán, és felhúzta az egyik zenélődobozt. A doboz tetején levő kis lemez nyomban forgásba lendült, s a belsejéből pedig tiszta, magas hangú fütyölés hangzott, mint a krajcáros bádogsíp hangja.

– Ez az én muzsikám! – jelentette ki büszkén Trilla bácsi, és félrebillent fejjel hallgatta. Azután felhúzott egy másik zenélődobozt, és a levegőt új zene töltötte el.

– De hiszen ez a London-híd! Az én kedvenc dalom! – kiáltott fel Michael.

– No, mit mondtam? – mosolygott Trilla bácsi, és már tekerte is a következő doboz fogantyúját. És a doboz mélyéből vidám zene tört elő.

– Ez meg az enyém! – sikoltott fel boldogan Jane. – Alma, piros alma!

– Mi volna más! – kacsintott Trilla bácsi. Azzal vígan megragadta a gyerekek kezét, és magával sodorta őket körbe a padláson. A három kicsi kerek lemez pörgött-forgott, és a három dallam elvegyült a levegőben.

Leszakadt a London-híd!

Ropjad fölötte, grófnő!

– énekelte Michael.

Alma, piros alma!

Három piros alma!

– énekelte Jane.

Trilla bácsi pedig vígan fütyörészett, mint valami jókedvű rigó.

Repült a gyerekek lába, mintha szárnya nőtt volna, ahogy az ő igazi, szívbéli muzsikájukra táncoltak. Soha-soha – mondogatták magukban – nem voltak még ilyen könnyűek és boldogok!

Bumm! A bejárati ajtó úgy becsapódott, hogy a ház is beleremegett. Trilla bácsi fél lábon megállt és hallgatózott. Puff! Puff! Nehéz léptek közeledtek felfelé a lépcsőn. Öblös hang harsant a folyosón.

Trilla bácsi megdermedt rémületében. Aztán fülére csapta a kabátja két szárnyát.

– Jön! – visította. – Istenkém, istenkém! Bárcsak valami finom jó biztonságos helyen lennék! Trombitaszó harsant. És ekkor különös dolog történt.

Trilla bácsit mintha láthatatlan kéz ragadta volna fel a padlóról. Már süvöltött is el a gyerekek mellett, mint a pitypang szélfútta termése. Aztán hápogva, zihálva, reszketve, rázkódva földet ért – illetve nem földet, hanem a zenélődoboz tetejét. Pedig látszólag ő sem lett kisebb, a doboz sem nagyobb. És valahogy mégis tökéletesen összeillettek.

Forgott-forgott, pörgött-pörgött Trilla bácsi; arcára diadalmas mosoly terült.

– Megmenekültem! – sipította, és integetett a gyerekeknek. – Most aztán nem foghat el!

– Hurrá! – kiáltották volna a gyerekek, de torkukon akadt a szó, mint a savanyúcukor. Mert az ő hajukat is megmarkolta valami, és már repítette is át a padláson. Karjuk-lábuk vadul kalimpált, aztán ők is leszálltak egy-egy zenélődobozra. Csak egy icipicit inogtak meg, de nemsokára már ők is szép egyenletesen forogtak-pörögtek.

– Nahát! – kapkodott levegő után Jane. – Ez aztán az aranyos meglepetés!

– Olyan vagyok, mint a búgócsiga! – kiabált Michael.

– Ezt én csináltam volna? Uramfia! Már egész ügyesen tudok kívánni.

– Ügyesen? – szipákolt Mary Poppins. – Talán nevetségesen!

– No, akárhogyan is, biztonságban vagyunk – mondta Trilla bácsi. – És igazán nagyon kellemes itt. Nem akarod te is kipróbálni, Mary?

– No, kívánja! – biztatta Michael, még integetett is hozzá.

– Ó, neki arra nincs szüksége! – mondta Trillá bácsi, és különös pillantást vetett Mary

Poppinsra.

– Hát ha mindenáron ragaszkodtok hozzá… – szipákolt megint Mary Poppins. Aztán takarosan összeillesztette két lábát, s már emelkedett is fel a padlóról, és elsuhant a gerendák irányába. Aztán egyetlen mosoly, egyetlen icipici ingás nélkül leszállt egy zenélődobozra. Az meg, noha fel sem húzta senki, nyomban víg dalra fakadt:

A macskát kergette a róka,

futott a macska, abba se hagyta,

mondta a róka, micsoda móka,

és kipukkadt a macska.

És forgott-forgott, pörgött-pörgött Mary Poppins, olyan tökéletes nyugalommal, mintha azóta így pörgött-forgott volna, amióta a világ világ.

– Jaj de jó! Együtt vagyunk mindannyian! – kiabált boldogan Jane. Az ablakra pillantott, és intett Michaelnak, nézzen ki ő is.

Odakint az utcán a házikók mind forogtak-pörögtek. Fent az égen két fehér felhő pörgött. S maga a padlás is körbe-körbe forgott, akárcsak a zenélődobozok.

De akármilyen harsányan zengett a négyféle dallam, egy hang túlharsogta valamennyit. Puff! Puff! Közeledtek a súlyos léptek.

És a következő pillanatban már meg is döngette valaki az ajtót. – Nyissák ki, a törvény nevében! – kiáltott egy hang. Méghozzá ismerős hang.

Erős kéz rántotta meg a rozoga zárat. És az ajtó egyszerre csak nagy robajjal felpattant. A küszöbön ott állt Tuskó néne meg a rendőr. És mind a kettőjüknek tátva maradt a szájuk. A szemük kidülledt. Ámultak-bámultak, de hang nem jött ki a torkukon.

– Nahát! – kiáltott fel nagy sokára Tuskó néne. – Ezt a gyalázatot! Azt aztán sohasem gondoltam volna, hogy ebből a házból egyszer vidám park lesz! – Mary Poppinsra nézett, és megrázta az öklét. – Ezért még megfizet, maga nőszemély! A biztos úr majd ellátja a baját! Ami pedig magát illeti, Trilla úr, tessék azonnal lemászni arról a pörgettyűről, rendbe szedni magát, aztán aló mars, megyünk házasodni!

Trilla bácsi megborzongott. De azért csak vidáman lobogtatta a kabátja két szárnyát.

Ne toporzékoljon, kérem kérve,

ne sivalkodjon, Tuskó néne,

az isten szerelmére!

– dalolta, és forgott-pörgött körbe-körbe. A rendőr előszedte jegyzőkönyvét, ceruzáját.

– Felszólítom önöket, azonnal hagyják abba a pörgést! Már velem is úgy forog a világ, mint a ringlispíl. Azonkívül magyarázatot követelek!

Trilla bácsi vidáman kuncogott.

– Akkor rossz helyen kopogtat, biztos úr! Én ugyan még életemben senkinek semmit meg nem magyaráztam. Mi több, ahogy mindig mondtam volt Matuzsálem fiacskámnak, véleményem szerint nem is lehet semmit megmagyarázni!

– Ejnye, ejnye, ne tessék, kérem, tréfálkozni! Az csak súlyosbítja a ténykörülményeket. Csak nem akarja azt mondani, hogy ön Matuzsálem apja?!

– Nem is, mert a nagyapja vagyok! – vágta rá Trilla bácsi, és közben kecsesen forgott-pörgött tovább.

– No ebből elég volt! Tessék azonnal leszállni! Ez a forgás-pörgés ártalmas az egészségre! Meg aztán magánháznál nincs is engedélyezve! Hó! Hó! Hát ez meg micsoda? Ki huzigál itt engem! Azonnal eresszenek el! – kiáltotta el magát rémülten a rendőr, amikor őt is elragadta valami, és már süvített is át a padláson. Egy zenélődoboz harsány dalra fakadt, amikor a rendőr súlyosan, akár a kőszikla, rázuhant.

Ó, Daisy, válaszolj nekem,

bolondulok utánad, édesem!

– bömbölte a doboz.

– Segítség! Segítség! Itt Jack XXXIII. Jones őrmester! Segítség! – A rendőr vadul előkapta sípját, és valóságos riadót fújt rajta.

– Biztos úr! – rikoltotta Tuskó néne. – Teljesítse kötelességét, mert magát is feljelentem! Vaskos mutatóujjával megfenyegette Mary Poppinsot. – Magát meg becsukatom, orcátlan nőszemély! Majd elmegy a kedve a… Hó! Hó! Hagyják abba! Engem ne forgassanak! – Dühében, meglepetésében elkerekedett a szeme. Mert igen különös dolog történt.

Tuskó néne azon a szent helyen, ahol állt, egyszer csak forogni kezdett. Se zenélődoboz, se emelvény, csak forgott, forgott körbe-körbe a padlón. A deszka panaszosan felnyögött, ahogy az irdatlan alak forgott rajta.

– Na, most megkapta! – kiáltott Trilla bácsi.

– Csak ugorjon nagyot, hogyha tud, ugorjon, Tuskó néne! – ajánlotta, és vidáman kacagott.

Tuskó néne beleborzongott a rémületbe, ahogy megpróbálta megmozdítani ormótlan fekete cipőjét. Akárhogy erőlködött, akárhogy húzgálta a lábát, tekergette a derekát – hiába! A lábát mintha a padlóhoz ragasztották volna.

– Ügyes vagy, Mary! Nekem sose jutott volna az eszembe! – Trilla bácsi büszkén és bámulattal mosolygott Mary Poppinsra.

– Ez a maga műve, maga undok, gonosz, rideg bestia! – És Tuskó néne dühösen felkiáltott, mert hiába kapkodott Mary Poppins után. – De ezért még megfizet, vagy ne legyen Tuskó Sára a nevem!

– Akármi lesz a neve, Trilláné nem lesz, annyi szent! – sipította boldogan Trilla bácsi.

– Haza akarok menni! A rendőrőrsre akarok menni! – nyafogott a rendőr, és forgott, mint valami bolond búgócsiga.

– Tudtommal senki sem tartóztatja – mondta Mary Poppins, és szipogott egyet. Alig szólalt meg, a rendőr doboza egyszer csak megállt, ő meg nagy lihegve lekecmergett róla.

– A rendőr-főkapitányság!… – kiáltotta, míg az ajtóhoz botladozott. – Már megyek is a fő-fő kapitányhoz! Jelentést teszek! – Azzal vad riadót fújt a sípján, leszáguldott a földszintre, és már kint is volt a házból.

– Jöjjön vissza, maga csirkefogó! – visította Tuskó néne. – Elment! – állapította meg, amikor odalent becsapódott az ajtó. – Jaj, jaj, mit csináljak! Segítség! Gyilkosok! Ég a ház!

Már lila volt az arca nagy igyekezetében, hogy kiszabaduljon, Mindhiába. Lába mintha a padlóba gyökerezett volna. Kétségbeesett kiáltással tárta szét a karját.

– Trilla úr! – rimánkodott. – Nagyon kérem, segítsen rajtam! Mindig jó ebédet, jó vacsorát főztem! Mostam, vasaltam magára! Nem kell, hogy feleségül vegyen, becsületszavamra! Csak kívánjon már valamit, hogy kiszabaduljak!

– Vigyázz, Fred! – figyelmeztette Trilla bácsit Mary Poppins, míg méltóságteljesen kerengett, forgott.

– Kétszer kíván, aki gyorsan kíván! Hadd töröm csak a fejem egy kicsikét! – motyogta Trilla bácsi.

Szemére nyomta tenyerét. Jane és Michael jól látta, hogy ugyancsak töri a fejét: hogyan kívánhatna valami nagyon hasznosat. Trilla bácsi egy pillanatig még pördült-fordult mélyen elgondolkodva. Aztán mosolyogva felnézett, és és összecsapta a tenyerét.

– Tuskó néne! – kiáltott fel nagy vidáman. – Megszabadul! Kívánok magának egy aranypalotát és ebédre mindennap pávapástétomot! Hanem… – és Mary Poppinsra kacsintott – az a palota az én gusztusom szerint való palota lesz ám! De még a pástétom is!

Dobpergés visszhangzott a padláson.

Tuskó néne Mary Poppinsra pillantott, szája diadalmas mosolyra húzódott.

– Ahá! – szólt öntelten. – No, mit mondtam én magának?

De még el sem hagyták a szavak a száját, már lehervadt arcáról a mosoly. Helyébe iszonyatos rémület költözött.

Mert Tuskó néne nem volt már hatalmas, terebélyes asszonyság. Jól megtermett alakja rohamosan zsugorodott. Lába, ahogy ott pörgött-forgott a nyikorgó padlón, minden fordulatra kisebb lett.

– Hát ez mi? – pihegte Tuskó néne. – Jaj, istenem, mi történik velem?! – Karjalába egyre vékonyabb, egyre kisebb lett, és hamarosan már felére zsugorodott az egész alak.

– Rendőrség! Ég a ház! Gyilkos! Segítség! – És ahogy zsugorodott, hangja is egyre vékonyabb lett.

– Jaj, Trilla úr! Mit csinált velem?! Rendőrség! Segítség! – sipította a vékonyka hang.

S ennek hallatára a padló mérgesen meglódult, és elröpítette Tuskó nénét. Ott pörgött máris a levegőben, azután eszeveszett sikollyal lepottyant, és végigbukdácsolt a szobán, mintha dróton rángatnák. Közben egyre zsugorodott. Az előbb még akkora volt, mint a kiscica, a következő pillanatban már akkora, mint a kisegér. És csak tipegett, csoszogott, bukdácsolt, míg a padlás túlsó végén oda nem ért egy icipici aranypalotához, ami időközben csudálatosképpen ott termett – annak aztán besurrant a kapuján.

– Jaj, miért is szóltam hozzá! Most mit csinált velem! – kiáltott Tuskó néne bádoghangon. A gyerekek bekukkantottak az egyik pirinyó aranyablakon, s meglátták, amint Tuskó néne leroskad egy székre, az icipici bádogpástétom mellé. Aztán szaggatott mozdulatokkal, mintha dróton rángatnák, nekilátott a pástétom szeletelésének, a palota kapuja meg egy kattanással becsukódott.

Ebben a pillanatban megállt valamennyi zenélődoboz. Nem forogtak, s a zene is elhallgatott.

Csend borult a padlásra.

Trilla bácsi leugrott a dobozáról, és az aranypalotához futott. Boldogan felkiáltott, felkapta, és rábámult az elébe táruló képre.

– Ez aztán ügyes! Ezt igazán jól csináltam. Büszke vagyok magamra! Most már nem is kell rá más, csak egy kis pénzbedobós automata, és már vihetem is mutogatni a tengerparti búcsúba! Csak egy penny, emberek! Egy pennyért látható a pástétomfaló asszonyság! Csak sorjában, hölgyeim és uraira! Egy penny a belépődíj! Tessék, tessék, csak sorjában! Gyerekek és katonák a felét fizetik!

És Trilla bácsi, kezében a palotával, körbekeringőzte a szobát. Jane és Michael leugrott a dobozáról, utána futott, és belecsimpaszkodott a kabátja két szárnyába. Bekukkantottak az icipici ablakon: Tuskó néne automata-képén rémület ült, miközben gépiesen szeletelte a bádogpástétomot.

– Ez már a hatodik kívánság volt! – figyelmeztette Trilla bácsit Michael.

– Bizony! – bólogatott Trilla bácsi. – Ezúttal igazán hasznos volt. Merthogy kívánni tudni kell, gyermekeim! Persze ha ő itt van, egyszeriben minden másképpen megy! – és Mary Poppins felé biccentett, aki lehető legfenségesebb modorában lépett le a zenélődobozáról.

– Vegyétek a kalapotokat, kérlek! – szólt szigorúan a gyerekekre. – Szeretnék már végre otthon lenni és meginni a teámat! Elvégre nem vagyunk a Szaharában!

– Még egy percig hadd maradjunk, Mary Poppins! Trilla bácsinak maradt még egy kívánsága!

Jane és Michael egymás szavába vágva rángatta ide-oda Mary Poppinsot.

– Nahát! Csakugyan! Egészen elfelejtettem! Ej, hát mit is…

– Cseresznyefa utca tizenhét, Fred bátyó, el ne feledd! – Mary Poppins hangja figyelmeztetően csengett.

– Ó, de jó, hogy figyelmeztetsz! Egy pillanatra! – Trilla bácsi homlokára szorította a kezét, és a padláson felcsendült a muzsika.

– Mit kívánt? – kérdezte Jane és Michael. Hanem Trilla bácsi egyszeriben mintha megsüketült volna. Sietősen kezet fogott velük, mintha most, hogy elkívánta a kívánságait, alig várná, hogy magára maradjon.

– Már mennetek kell? Ejnye, ejnye! Igazán sajnálom. Ez a te kalapod, kedveském? Nagyon köszönöm a kedves látogatást. Remélem… Ugye, ez a te kesztyűd, Mary kedves?… Remélem, amikor legközelebb sor kerül a kívánságaimra, megint megtisztelitek házamat!

– Mikor lesz az? – tudakolta Michael.

– Ó, körülbelül kilencven év múlva – felelte könnyedén Trilla bácsi.

– De hiszen akkor már öregek leszünk! – kiáltott fel Jane.

– Lehet, de én még sokkal öregebb leszek!

Aztán kétfelől arcon csókolta Mary Poppinsot, és kiterelte vendégeit a padlásról.

Még látták, amint diadalmas mosollyal elkezdi barkácsolni a pénzbedobós automatát a Tuskó néne aranypalotájához…

Akármennyit törte a fejét később Jane és Michael, sehogy sem emlékeztek, hogyan kerültek ki Trilla bácsi házából, és hogyan jutottak vissza a Cseresznyefa utcába. Úgy tetszett, egyik pillanatban még a poros lépcsőn voltak, a következőben pedig már engedelmesen baktattak Mary Poppins nyomában a gyöngyházszínű alkonyi fényben. Jane hátranézett, hogy még egy búcsúpillantást vessen a házikóra.

– Michael! – suttogta meglepetten. – Eltűnt! Minden eltűnt!

Michael is hátranézett. Bizony! Jane-nek igaza van. A kis utca a régimódi házikókkal – eltűnt nyomtalanul. Nem volt ott más, csak az árnyas park meg az ismerősen kanyargó Cseresznyefa utca.

– Hát akkor hol voltunk egész délután? – kérdezte Michael, és csak bámult körös-körül. Hanem erre a kérdésre Jane-nél okosabb ember sem tudott volna válaszolni.

– Annyi biztos, hogy valahol voltunk – mondta józanul Jane.

Michael azonban nem érte be ennyivel. Odarohant Mary Poppinshoz, és megrángatta legszebb kék szoknyáját.

– Mary Poppins, hol voltunk ma délután? Mi történt Trilla bácsival?

– Honnan tudnám? – förmedt rá Mary Poppins. – Nem vagyok én lexikon!

– De hiszen eltűnt! Ő is meg az utca is! És biztosan eltűnt a zenélődoboz is, amelyiknek a tetején egész délután pörgött!

Mary Poppins megtorpant a járdán, és rámeredt.

– Az én unokabátyám! Egy zenélődoboz tetején? Micsoda eszeveszett dolgokat hordasz te össze, Michael Banks!

– Igenis úgy volt! – kiáltott Jane és Michael. – Valamennyien körbe-körbe forogtunk zenélődobozok tetején. Mindenki a maga szívbéli muzsikájára! A magáé az volt, hogy „Kipukkadt a macska”!

Mary Poppins szeme valósággal tüzelt a sötétben. Mintha megnőtt volna, ahogy ott állt, és ádázul meredt rájuk.

– Mindenki a… macska?! Körbekörbe? – Amikor Maryt elfogta a méreg, jóformán beszélni is alig tudott haragjában.

– Egy zenélődoboz tetején, azt mondjátok? Hát ezt érdemlem én a fáradságomért? Az egész délutánt jól nevelt, tisztességtudó emberek társaságában töltitek, mint az unokabátyám és jómagam. És utána az az első dolgotok, hogy kigúnyoltok? Körbe-körbe, mint a macska! Nahát! Két krajcárért itt hagynálak benneteket, itt, helyben, és vissza se jönnék soha! Hát azért mondom! Egy zenélő macska tetején! – füstölgött Mary Poppins, amint nagy léptekkel haladt a mind sűrűbb sötétségben.

Dirr-durr – csattant a sarka a járdán. Még a hátán is látszott, hogy haragszik.

Jane és Michael szedték a lábukat Mary Poppins nyomában. Nem, hiába is vitatkoznának vele, kivált amikor ilyen mérges. Legjobb, ha az ember egy szót sem szól. Még örülhetnek, hogy az egész utcán nem jár senki, aki két krajcárt kínálna neki. Némán baktattak mellette, a délutáni kalandra gondoltak, olykor-olykor összenéztek, és törték a fejüket…

– Jaj, Mary Poppins – mondta nagy vidáman Banks mama, amikor ajtót nyitott nekik –, igazán sajnálom, de végül még sincs szükségünk az unokabátyjára. Épp most próbáltam ki a zongorát: tökéletes a hangja.

– Ennek igazán örülök, nagysága – mondta Mary Poppins, és lopva a tükörképére pillantott.

– Az unokabátyám nem számít fel semmit.

– Még szép! – kiáltott méltatlankodva Banks mama. – Hiszen itt se volt!

– Pontosan, nagysága kérem – mondta Mary Poppins. Felszegte fejét, aztán a lépcső felé indult. Jane és Michael titokban összenézett.

– Biztosan ez volt a hetedik kívánsága! – suttogta Michael. És Jane feleletül rábólintott.

– Pitty, pitty, pitty, pitty, tilió!

– Vajon mi lehet ez?! – kiáltott fel Banks mama, és az ajtóhoz futott, hogy onnan hallgassa meg. – Uramisten, hiszen ez fülemile!

Odakint úgy peregtek az ágak közül a hangok, mint a szilva a fáról. A madárdal átforrósította az esti levegőt. Lüktetett a fülelő sötétben.

– Ez aztán a különös! – mondta Banks mama. – Városban sosem szokott dalolni!

A gyerekek bólintottak a háta mögött, és sokatmondó pillantásokat váltottak.

– Trilla bácsi madara – suttogta Jane.

– Szabadon engedte! – felelte halkan Michael.

És ahogy hallgatták a forró dalt, tudták, hogy valahol, valahogyan Trilla bácsi – valóság volt, szakasztott olyan valóság, mint az a pici aranymadár, amely most odakint dalol a fák között.

A fülemile trillázott még egy sort, azután elhallgatott.

Banks mama sóhajtott egyet, és becsukta az ajtót.

– Bárcsak tudnám, honnan került ide! – mondta ábrándosan.

Jane és Michael azonban, akik megmondhatták volna, már felfele mentek a lépcsőn. Így hát nem is mondtak semmit. Tudták, hogy van, amit meg lehet magyarázni, de van sok minden, amit nem.

Meg aztán mazsolás kalács lesz uzsonnára, és azt is nagyon jól tudták, mit mondana Mary Poppins, ha megvárakoztatnák…

III. A MACSKA, AKI A KIRÁLYRA NÉZETT

Michaelnek fájt a foga. Feküdt az ágyban, nagyokat nyögött, és olykor-olykor Mary Poppinsra sandított, vajon meghallotta-e.

Mary ott ült az öreg karosszékben, és fürge kézzel pamutot gombolyított. Jane előtte térdelt,

őtartotta a motringot. A kertből felhallatszott az ikrek sivalkodása. Ellennel és Annabellel játszottak. A gyerekszobában csend és békesség honolt. Mary Poppins pamutgombolyagja nőtt, növekedett. Az óra elégedetten ketyegett-kotyogott, mint tyúkanyó, mikor lerakta a tojást.

– Mért pont az én fogam fáj, mért nem a Jane-é? – panaszkodott Michael. És még szorosabbra húzta az arcán Mary Poppins meleg sálját.

– Mert te etted agyon magad édességgel tegnap – pergett a válasz Mary Poppins szájából.

– De mikor nekem volt születésnapom! – méltatlankodott Michael.

– Születésnap ide, születésnap oda, az még nem ok arra, hogy tömd magad, mint a szecskavágót! Nekem sosem fáj a fogam a születésnapom másnapján!

Michael mogorván bámult rá. Néha bizony azt szerette volna, ha Mary Poppins nem olyan tökéletesen tökéletes. Mondani persze ki nem mondta volna semmiért.

– Ha meghalok – mondta ehelyett –, majd még megbánja. Majd akkor azt kívánja, bárcsak lett volna hozzám kedvesebb!

Mary Poppins megvetően szipákolt, és csak gombolyított tovább.

Michael két kézzel fogta az arcát, és körülnézett a gyerekszobában: hátha valami vigasztaló látványra lel. Ebben a szobában csupa-csupa régi jó barát lakott: a tapéta, a hintaló, az elnyűtt piros szőnyeg. Michael szeme a kandallópárkányra vándorolt.

Ott feküdt az iránytű, ott állt a finom porcelán tál, a lekvárosköcsög tele százszorszéppel; ott hevert egykori sárkányának botja és Mary Poppins mérőszalagja. No és ott volt Flossie néni születésnapi ajándéka – a zöld leveles, kék virágfüzérrel díszített fehér porcelán macska. Ott ült, két mancsa összezárva, farkát Takarosan a lába köré kanyarította. A napfény megcsillant porcelán hátán, zöld szeme komolyan nézett felé a szoba másik végéből. Michael barátságosan rámosolygott. Szerette Flossie nénit, és tetszett az ajándék, amit a születésnapjára kapott tőle.

Egyszer csak megint csúnyán belenyilallt a fogába.

– Auuu! – visított Michael. – Mindjárt kilyukad a fejem! – Szenvedő pillantást vetett Mary Poppinsra. – És nem törődik velem senki – tette hozzá elkeseredve.

Mary Poppins gúnyos mosolyt röpített feléje.

– Ne nézzen így rám! – nyafogott Michael, és még jobban szorongatta fájós képét.

– Már miért ne? Hisz még a macska is ránézhet a királyra, nem?

– De én nem vagyok király… – morogta mérgesen Michael. – Maga meg nem macska, Mary Poppins! – Azt remélte, hogy Mary Poppins ezen majd felháborodik, veszekszik vele, és akkor ő megfeledkezik a fogfájásáról.

– Igazán úgy van, hogy minden macska ránézhet a királyra? Például Michael macskája is? – érdeklődött Jane.

Mary Poppins felpillantott. Kék szeme a macska zöld szemét kutatta, és a macska viszonozta a pillantását.

Csönd volt a szobában.

– Minden macska – szólalt meg nagy sokára Mary Poppins. – De ez a macska kiváltképpen!

Magában mosolygott, felvette megint a pamutgombolyagot, és a kandallópárkányon moccant valami. A porcelán macska megrebbentette porcelán bajszát, felemelte a fejét, és ásított. A gyerekek láthatták villogó fogát, hosszú, rózsaszín cicanyelvét. Aztán a macska felpúposította virágos hátát, és lustán nyújtózkodott. Ezután pedig meglendítette farkát, és leugrott a kandallópárkányról.

Puff! – dobbant a négy mancs a szőnyegen. – Dorromb! – szólt a macska, míg átvágott a kandallóelőtéten. Egy pillanatra megállt Mary Poppins mellett, és biccentett. Azután felugrott az ablakpárkányra, kivetette magát a fénylő napsütésbe, és eltűnt.

Michael feledte fogfájását, és tátott szájjal bámult.

Jane elejtette a pamutot, és ámult.

– De hát… – dadogták mind a ketten. – Hogyan? Miért? Hová?

– A királynéhoz – felelte Mary Poppins. – Minden második pénteken vendégül látja a barátait. Ne bámulj, Jane, még megfordul a szél, és beleesik a szádba az eső! Csukd be a szád, Michael! Meghűtöd a fogad.

Michael gyorsan becsukta a száját. De rögtön ki is nyitotta megint.

– De én tudni akarom, mi történt! – kiáltotta. – Hiszen porcelánból van! Nem igazi! És mégis… leugrott! A saját szememmel láttam!

– Miért akarja meglátogatni a királynét? – kérdezte Jane.

– Az egerek miatt – felelte magától értetődően Mary Poppins. – Meg aztán elbeszélgetnek a régi szép időkről.

Szemébe tűnődő tekintet költözött, keze lehullott a pamutgombolyagról. Jane figyelmeztető pillantást vetett Michaelra. A kisfiú óvatosan kibújt az ágyból, és átsettenkedett a szobán. A karosszék megnyikordult, amikor nekitámaszkodott, de Mary Poppins észre sem vette. Elgondolkodva nézett ki az ablakon, szemében ott ült az a távoli, merengő tekintet.

– Hol volt, hol nem volt… – kezdte lassan, mintha a napfény lapjáról olvasná.

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy király, aki azt hitte magáról, hogy mindent tud. Évekig tartana csak felsorolni is, mi mindenről hitte, hogy tudja. A fejében úgy nyüzsögtek a számok meg az adatok, mint cseresznyében a kukac. És ettől aztán a király roppantul szórakozott volt. Ez a nagyeszű ember annyi mindent felejtett el, mint ahány csillag van az égen, fűszál a réten. El sem hinnétek, pedig úgy volt, ahogy mondom: még a tulajdon nevét is elfelejtette, ami nem volt más, mint Bendegúz. A főminiszterének szerencsére kitűnő emlékezőtehetsége volt, és olykor-olykor emlékeztette felséges urát a nevére.

Nos, ez a bizonyos király legnagyobb gyönyörűségét a gondolkodásban lelte. Gondolkodott éjjel, gondolkodott nappal. Gondolkodott ebéd közben, gondolkodott a fürdőben. Hogy az orra előtt mi történik, azt természetesen észre sem vette, mert mindig épp máson járt az esze.

Hogy min törte a fejét? Talán a népe jólétén, meg hogy hogyan lehet minden egyes alattvalóját boldoggá tenni? Eszében sem volt. Az ő esze egészen máson járt. Azon például, hogy hány cerkófmajom él Indiában, s hogy vajon az Északi-sark laposabb-e, mint a Déli, meg hogy megtanulhat-e énekelni a disznó.

Igen ám, de mindezeken nemcsak ő maga gondolkodott. Ahány ember élt az udvarában, mindet rákényszerítené, hogy ilyesmin törje a fejét. Mindenkit, csak a főminisztert nem, aki nem volt gondolkodó fajta, csak egy öregember, aki szeretett a napon elüldögélni és egyáltalán semmit sem csinálni. Persze vigyázott, hogy ezt a király meg ne tudja, mert félt, hogy akkor menten lecsapatná a fejét.

A király egy csupa-csupa kristálypalotában lakott. Uralkodása kezdetén a palota úgy csillogott-villogott, hogy aki csak elment előtte, eltakarta a szemét, hogy el ne vakítsa a nagy ragyogás. A kristály azonban idővel megfakult, és csillogását belepte a hosszú évek pora. Nem akadt, aki kifényesítette volna, mert mindenki buzgón segédkezett a királynak a gondolkodásban – még a szakácsok, a konyhalányok, de még a kiskukták is. Bármelyik pillanatban elszólíthatták őket a munkájuktól, hogy siessenek a király szolgálatára. Némelyiket Kínába szalajtották, hogy számolja meg a selyemhernyókat. Mást a Salamon-szigetekre, megtudakolni, hogy ott vajon Sába királynője uralkodik-e. Amikor aztán ki-ki visszatért az adatokkal, a király meg az udvaroncai mindent beleróttak hatalmas, bőrbe kötött vaskos könyvekbe. És ha bárki válasz nélkül tért vissza, menten lecsapták a fejét.

Csak egyvalaki volt az egész palotában, akinek nem volt semmi dolga: a királyné. Egész nap csak ült aranyos trónusán, csavargatta zöld leveles, kék virágokból fűzött, több soros nyakláncát, és néha elkiáltotta magát ijedtében, és szorosan maga köré kerítette hermelin szegélyes szoknyáját. Mert ahogy a palota mind piszkosabb és piszkosabb lett, egyre jobban elszaporodtak benne az egerek. Márpedig azt mindenki tudja, hogy egyetlen királyné sem állhatja az egereket.

– Ju-u-uj! – sikoltott fel olykor-olykor a királyné, és felugrott a trónus párnájára. Valahányszor a királyné felsikoltott, a király összevonta szemöldökét.

– Csendet kérek! – mondta ilyenkor ingerülten, mert a legcsekélyebb zaj is zavarta a gondolkodásban. Akkor az egerek egy időre visszavonultak, és a teremben nem hallatszott egy pisszenés sem. Csak a lúdtollak percegtek, ahogy a király és udvaroncai rótták az újabb és újabb adatokat a bőrkötésű könyvekbe.

A királyné sohasem parancsolt senkinek, még az udvarhölgyeknek sem. Hiszen a király úgyis csak meghiúsítaná a parancsok végrehajtását.

– Megfoltozni a királyné alsószoknyáját?! – mondta például mérgesen a király. – Miféle alsószoknyát? Minek alsószoknyára fecsérelni az időt? Fogjon tollat, és írja le az adatokat a főnixmadárról!

És az udvarhölgy kénytelen volt engedelmeskedni, a királyné meg vagy megfoltozta maga az alsószoknyáját, vagy viselte rongyosan.

Szörnyű állapotok, ugye? Bizony, én is csak azt mondom. De ne higgyétek, hogy ez öröktől fogva így volt. A királyné, ahogy magányosan üldögélt trónusán, gyakran gondolt azokra a szép napokra, amikor hozzáment a királyhoz. Milyen magas volt a király, milyen daliás az alakja, fehér a bőre, piros az orcája, fürtös haja pedig úgy koszorúzta a fejét, mint megannyi kaméliavirág!

– Ó! – sóhajtott a királyné, amikor mindez eszébe jutott. Hogy etette az ifjú király mézes csókkal, hogy adogatta a szájába a saját tányérjáról a vajaskenyér-darabkákat! Arcáról csak úgy sugárzott a szeretet, hogy az ifjú királyné szíve túlcsordult boldogságában, és el kellett fordulnia, hogy a király ne lássa örömkönnyeit.

De aztán hamarosan eljött az a végzetes este…

– A szemed fényesebb, mint a csillag – mondta a király, miközben ifjú asszonya arcáról a csillagos égboltra pillantott. Ezúttal azonban nem fordult vissza mindjárt a királynéhoz, hanem továbbra is csak bámult felfelé.

– Vajon hány csillag lehet az égen? – tűnődött ábrándosan. – Hiszen meg is számolhatom! Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét… – És számolt, számolt, míg a királyné el nem bóbiskolt mellette. – …Ezerkétszáznegyvenkilenc… – mondta éppen a király, amikor a királyné felébredt, s ebből mindjárt tudta, hogy hites ura még akkor is számol.

Ezután a király nem nyughatott, míg fel nem zavarta legédesebb álmából valamennyi udvaroncát, és nekiállította őket csillagot számlálni. S mivel kettő sem jutott azonos eredményre, a király éktelen haragra gerjedt.

Hát így kezdődött az egész. Másnap a király felkiáltott:

– Olyan az orcád, drágaságom, mint a feslő rózsa!

A királyné pedig igen-igen boldog volt, de csak amíg a király hozzá nem tette:

– Igen, igen, de miért éppen rózsa? Miért nem káposzta? Miért piros az orca, miért zöld a káposzta? És fordítva? Ez aztán a komoly kérdés! Hadd gondolkodom rajta egy sort!

Harmadnap pedig azt mondta élete párjának, hogy olyan a foga, akár a gyöngy. De a királyné még csak el sem mosolyodhatott, a király máris folytatta: – No és ha olyan is? Végtére mindenkinek van bizonyos számú foga, s többnyire olyan, mint a gyöngy. Maga a gyöngy azonban igen-igen ritka. Sokkal fontosabb lenne a gyöngyökön gondolkodni!

S legott magához rendelte birodalma legjobb búvárait, és leküldte valamennyit a tenger mélyére.

S ettől a naptól fogva a király szüntelenül gondolkodott. Más sem érdekelte, mint hogy hogyan tehetne szert nagyobb tudományra, és a királynéra ezután már rá sem pillantott. De még ha rápillant is, aligha látja meg, mert annyira belemerült könyveibe, irataiba, hogy nemsokára már egészen rövidlátó lett. Kerek, pirospozsgás képe megnyúlt, csupa ránc lett, haja időnap előtt őszbe vegyült. Jóformán nem is evett – csak épp egy sajtos szendvicset kapott be, amikor fő-fő minisztere figyelmeztette, hogy feltálalták az ebédet.

Nos, ezek után nem nehéz elképzelni, milyen magányos volt a királyné. A fő-fő miniszter néha óvatosan odacsoszogott a trónushoz, gyengéden megpaskolta a királyné kezét. Olykor meg a kis apród, aki a tintatartókat töltögette, felpillantott, és a király háta mögött a királynéra mosolygott. De sem az öregembernek, sem a kisfiúnak nemigen jutott ideje a királyné szórakoztatására, különben is féltették mindketten a nyakukat.

Ne gondoljátok, hogy a király rosszindulatú volt! Dehogyis. Mi több: szentül hitte, hogy az ő alattvalói sokkal boldogabbak bárki emberfiánál, hisz jóformán mindentudó király uralkodik felettük. Míg ő buzgón gyűjtögette azonban a tudományt, népe mindjobban elszegényedett. Roskadoztak a házak, gaz verte fel a földeket, mert a királynak minden emberre szüksége volt, hogy segítsen neki a gondolkodásban.

Namármost az asszonyok ugyancsak haragudtak. Úgy vélekedtek, hogy a király nagy tudománya – üres szalma. Mert vajon lehete a gyereket adatokkal jóllakatni, vagy a lakbért gondolkodással kifizetni? Még a libapásztorlánykák meg a kiskondások is elégedetlenkedtek. Mivel pedig köztudomásúlag ezek a világ legboldogabb teremtményei (hisz voltaképpen nem más egyik sem, mint megannyi álruhás királyfi és királykisasszony), nos, ebből nagyjából elképzelhetitek Bendegúz király birodalmának állapotát.

Végül aztán elérkezett egy nap, amikor a király és udvaroncai, mint mindig, most is a nagy tanácskozóteremben ültek – ki-ki az íróasztalánál. A királyné meg csak üldögélt, hallgatta a tollak percegését meg az egerek cincogását a faburkolatban. És egyszer csak, mivel olyan csöndesen üldögélt, egy kalandortermészetű egér egyenesen átsurrant a padlón, és épp a trónus lábánál kezdte nyalogatni a bajszát. A királyné riadtan felsikoltott. De mindjárt a szájára is csapta a tenyerét, mert félt, hogy zavarni találja a királyt. Akkor aztán maga köré kanyarította hermelin palástját, és csak ült és reszketett. És ekkor a száját takaró keze fölött, ijedt szeme átpillantott a szoba túlsó végébe, s a küszöbön megpillantott – egy macskát.

Nem volt nagy macska, a szőre pelyhes, akár a százszorszép, és a farka hegyétől a bajsza csücskéig patyolatfehér. Lustán ringatózó léptekkel közeledett, mintha az égvilágon semmi dolga sem volna, s hozzá végtelen sok ideje. Zöld szeme csak úgy villogott, ahogy beballagott az ajtón. A szőnyeg szélénél egy pillanatra megállt; kíváncsi pillantást vetett a királyra meg az udvaroncaira, amint a könyvek fölé görnyedtek. A zöld szempár ezután a királyné felé fordult. A macska meghőkölt, egész testében megmerevedett. Aztán úgy felpúposította a hátát, hogy egyszeriben tevéhez hasonlított. Bajsza megannyi acélfonallá hegyesedéit. Aztán átszökött a tanácstermen, és már bent is volt a trónus alatt. Rekedt macskanyávogás hallatszott. Aztán elfulladó cincogás. Aztán: volt egér – nincs egér.

– Csöndet kérek! Ne hallass ilyen sajátos hangokat, kedvesem. Zavarsz a gondolkodásban! – szólt ingerülten a király.

– Nem én voltam – mondta félénken a királyné. – Hanem egy macska.

– Macska? – ismételte szórakozottan a király, de még csak fel sem nézett. – A macska négylábú állat, testét szőr borítja. Mind vad, mind szelíd válfaja a föld felszínén mindenhol honos, a sarkköri zónák kivételével. Tápláléka: egér, hal, máj és madarak, közlési módja, hangulatától függően, dorombolás avagy nyávogás. Természete zárkózott; a néphit szerint kilenc élete van. További adatokat lásd: Macska, VII. kötet, 2. oldal, az 5. számú könyvtárszoba D polcán, a bejárattól balra. Hohó! Hát ez meg micsoda?…

És a király riadtan felkapta a fejét a könyvből. Mert a macska ott ült előtte az íróasztalon.

– Légy szíves, vigyázz! – mondta mérgesen a király. – Épp a legfrissebb adataimon ülsz. Pedig igen fontos témával foglalkozom. Hogy a kanári valóban a Kanári-szigetekről származik-e, és ha nem, miért nem. Nos, mit akarsz? Beszélj, kérlek! Ne motyogj! Nem valami éles a hallásom!

– Meg akarlak nézni – jelentette ki nyugodtan a macska, és farkát a tintatartó köré kanyarította.

– Haha! Csakugyan? Nos, mint mondani szokás, macska is nézhet a királyra. Nincs ellenvetésem. Tessék!

A király hátradőlt székében, és lassan jobbról balra fordította fejét, hogy a macska jól szemügyre vehesse az arcélét.

A macska elgondolkodva nézte a királyt, az udvaroncok meg letették a tollúkat, és csak bámultak.

Jó darabig csend volt.

– Nos? – szólalt meg végül elnéző mosollyal a király. – Megkérdezhetem, hogy mi a véleményed rólam?

– Semmi különös – mondta csak úgy félvállról a macska, és megnyalogatta jobb elülső mancsát.

Az udvaroncok megremegtek, és megragadták a tollúkat.

– Micsoda?! – kiáltott fel a király. – Még hogy semmi különös?! Te szerencsétlen, tudatlan állat, hisz teneked fogalmad sincs, miféle királyra nézel!

– Akármelyik király, egyre megy – mondta erre a macska.

– Szó sincs róla! – csattant fel mérgesen a király. – Azonnal mondj nekem egy, csak egyetlenegy királyt, aki annyit tud, mint én. Hisz a föld túlsó végéről is tódulnak hozzám a professzorok, hogy csak egy félórácskát elvitatkozzam velük! Adatgyűjteményem a legnagyobb a világon! Udvaromban csak a legjobb embereket láthatod. Kertészem Erős János. Disznaimat maga a mesebeli kiskondás őrzi. Udvaromban még a kutyaól is kacsalábon forog. Még hogy semmi különös, piha! Ha szabad kérdeznem, ki vagy te, hogy így mersz beszélni egy királlyal?

– Ó, csak egy macska vagyok – felelte a macska.

– Négy lábam van, farkam és bajuszom.

– Köszönöm, ezt látom magam is! – fortyant fel a király. – A legkevésbé sem érdekel a külsőd! Az ellenben annál inkább, hogy mit tudsz!

– Hogy mit? Mindent – válaszolt tökéletes lelki nyugalommal a macska, és megnyalogatta a farka hegyét.

– Micsodaaaa?! – A király valósággal köpködött mérgében. – Még ilyen öntelt, elbizakodott teremtést! Legszívesebben lecsapnám a fejét.

– Meg is fogod tenni – mondta erre a macska. – De majd csak ha itt lesz az ideje.

– Még hogy mindent tud! Te felháborító bestia! Hisz az egész világon nincs olyan élőlény, engem magamat is beleértve, aki mindent tudna!

– Kivéve a macskákat – mondta erre a macska. – Közölhetem veled, hogy minden macska mindent tud.

– Rendben van – morogta a király. – Akkor bizonyítsd be! Ha olyan nagyokos vagy, hármat kérdezek tőled. Aztán majd meglátjuk, amit meglátunk!

Fölényesen mosolygott. Ha már ez a nyomorult, pöffeszkedő macska nem enged az igazából, ám viselje a következményeket!

– Nos – szólalt meg a király. Hátradőlt a székében, és összeillesztette ujjai hegyét. – Első kérdésem a következő…

– Egy pillanatra kérlek – vágott közbe tökéletes nyugalommal a macska. – Csak akkor vállalkozhatom rá, hogy felelek a kérdéseidre, ha előzőleg megállapodunk a feltételekben. Nincs egy teremtett macska sem, aki ilyen könnyelműségbe bocsátkoznék. Hajlandó vagyok alkut kötni veled. Feltételeim pedig a következők: megállapodunk, hogy hármat kérdezel tőlem. Ezután pedig úgy kívánja a méltányosság, hogy én is kérdezzek tőled. És amelyikünk megnyeri a versenyt, azé lesz a királyságod.

Az udvaroncok meglepetésükben kiejtették a tollat a kezükből. A király szeme kigúvadt megdöbbenésében.

Mindamellett visszafojtotta a nyelvére kívánkozó szavakat, és megvetően felkacagott.

– Nagyon helyes – mondta gőgösen. – Persze óriási időpocsékolás, de hát a végén te bánod meg, nem én. Rendben van, áll az alku!

– Akkor vedd le a koronádat! – rendelkezett a macska. – Tedd ide kettőnk közé az asztalra. A király úgy lerántotta kócos fejéről a koronát, hogy villogtak a drágakövek a napsütésben.

– Végezzünk már ezzel az ostobasággal! Nekem dolgom van! – mondta mérgesen. – Felkészültél? Nos, halld tehát első kérdésemet. Ha szép rendesen, egymás után lefekteted őket, hány száznyolcvanhárom centi magas férfi érné körül az Egyenlítőt?

– Mi sem könnyebb ennél – mosolygott a macska. – Egyszerűen el kell osztani a hosszát száznyolcvanhárommal.

– Aha! – kiáltott fel ravaszul a király. – Ez mind nagyon szép… de mennyi a hossza?

– Mindegy – mondta könnyedén a macska. – Akármennyi. Ugyanis valójában nem létezik. Az Egyenlítő képzeletbeli vonal.

Az udvaroncok elszörnyedve összenéztek. Ilyen beszédet még soha életükben nem hallottak. A király arca fenyegetően elsötétült.

– No – mondta durcásan –, akkor felelj a következő kérdésre! Mi különbség van a királyi trónus és egy gombostű között?

– Ülj bele, majd megtudod! – vágta rá a macska.

– No de… no de… ez már mégis… – hebegett a király. – Én nem ilyen választ várok! Légy szíves, vedd egy kicsit komolyabban a dolgot!

– Hogy te mit vársz, az engem nem érdekel – mondta a macska. – A kérdéseidre annak rendje és módja szerint megfeleltem, ezt bármelyik macska megmondhatja.

A király mérgesen csettintett a nyelvével.

– Ennek már a fele sem tréfa! Micsoda kétkrajcáros komédia ez? Hiszen ez csak üres fecsegés! No nem bánom, halld hát a harmadik kérdést, ha ugyan meg tudsz felelni rá!

És a király mosolyából ki lehetett olvasni, hogy ezúttal aztán sarokba szorítja a pimasz macskáját!

Ünnepélyesen felemelte a kezét, aztán megszólalt:

– Ha tizenkét férfi napi nyolc óra munkával tíz és fél mérföld mély lyukat akar ásni, a vasárnapokat is beleszámítva, mennyi idő múlva teszik le az ásót?

Ravasz diadallal csillogott a király szeme. Győzelme biztos tudatában nézett a macskára. Az most sem késlekedett a válasszal.

– Két másodperc múlva – vágta rá, és icipicit meglendítette a farkát.

– Két másodperc múlva? Te megháborodtál? Hisz a válasz csak esztendőkben kifejezhető! – És a király boldogan dörzsölte össze tenyerét; örült a macska felsülésének.

– Ismétlem – mondta erre a macska –, két másodperc múlva. Ilyen mély lyukat ásni tisztára eszeveszettség! „Tíz és fél mérföld? – kérdezné a tizenkét férfi. – De hát mi a csudának?”

– Nem ez a lényeg! – mondta haragosan a király.

– Márpedig minden kérdésnek van lényege. Épp a lényeget akarjuk megtudni kérdések révén. Most pedig – tette hozzá a macska –, ugyebár én következem?!

A király mérgesen megrándította a vállát. Honnan szalajtották ezt a közönséges macskát, hogy itt üldögél az íróasztalán, és kérdéseket tesz föl – neki?!

– Hát csak szaporán! Már épp elég időmet elvesztegetted!

– Három kérdésem rövid és módfelett egyszerű – nyugtatta meg a macska. – Bárki macska egy farklegyintés alatt megfelelne rá. Reméljük, a király sem lesz butább. Nos, halld tehát az első kérdést. Milyen magas az ég?

A király elégedetten felmordult. Pontosan az ilyen kérdéseket szerette, és mindentudó mosoly terült szét az arcán.

– Nos, természetesen – kezdte – a dolog viszonylagos. Ha síkságon mérjük, mondjuk a magassága A. Ha hegytetőről, nevezzük a nyert magasságot B-nek. Mindezek figyelembevételével továbbá meg kell határoznunk a hosszúságot, szélességet, bőséget, mélységet, sokaságot, szem előtt tartva természetesen az aritmetikát, matematikát, akrobatikát, hiszterikát, a légköri túlkapást, kilengést és áthallást, valamint a…

– Elnézést – szakította félbe a macska. – De nem ez a felelet. Próbálkozz újra, légy szíves. Milyen magas az ég?

A király szeme kidülledt dühében és megdöbbenésében. Eddig még soha senki sem merészelt a szavába vágni.

– Az ég – harsogott –, az ég… khm… izé… Nos, természetesen mérföldben nem tudom kifejezni. Más sem tudná, hidd el. Minden valószínűség szerint…

– Pontos választ kérek – mondta a macska. A királyról a tátott szájjal bámészkodó udvaroncokra siklott a tekintete. – Vajon a tudomány e csarnokában meg tud-e felelni valaki a kérdésemre?

A fő-fő miniszter idegesen a királyra pillantott, majd felemelte reszkető kezét.

– Én mindig úgy véltem – motyogta szégyenlősen –, hogy az ég épp csak egy picivel magasabb, mint ameddig a sas száll. Én persze öregember vagyok, és bizonyára tévedek, de…

A macska összecsattintotta hófehér mancsát.

– Dehogy, dehogy! Pontosan úgy van! – mondta szelíden. És a zöld szempár egy pillanatig a fő-fő miniszter rémült szemébe mélyedt.

A király mogorván felmordult:

– Micsoda bolhacirkusz! Értelmetlen zagyvaság!

– Légy szíves, felelj most második kérdésemre! Hol a legédesebb a tej? A király arca nyomban felderült; öntelt mosoly játszott a szája körül.

– Egyszerű, mint a kétszerkettő – mondta gőgösen. – A felelet természetesen nem más: Szardínia szigetén. Ott ugyanis a tehenek mézet és rózsát legelnek, és a tejük is olyan édes, akár a pergetett méz. Vagy mondjuk netán, hogy az Elegáns Szigeteken, ahol a takarmányuk tiszta cukornád? Avagy netán Görögországban, ahol a vattacukor virágán élnek? Nos, tekintetbe véve a…

– Nem vehetek tekintetbe semmit – mondta a macska –, mindössze azt, hogy erre a kérdésemre sem tudtál válaszolni. Hol található tehát a legédesebb tej? Nos, halljam, ó, király!

– Én tudom! – kiáltott a kis apród, s egy pillanatra megállt a keze egy félig töltött tintatartó fölött. – A tűzhely mellett, a kistányérban!

A macska helyeslőén bólintott a gyerek felé, aztán a király képébe ásított.

– Hiszen mindig azt hallottam, milyen okos vagy! – mondta alattomosan. – Nos, meglehet, te vagy minden királyok legbölcsebbike, de a kérdéseimre eddig mindig más felelt! Nos, azért ne nézz olyan csúnyán – mert a király épp gyilkos pillantást vetett az apródra –, hisz még nyerhetsz, van még egy kérdésem. Mi a világon a legerősebb?

A király szeme felcsillant. Ösztövér ujjaival öntelten simogatta szakállát. Ezúttal bizonyos volt benne, hogy tudja a helyes választ.

– A tigris – mondta elgondolkodva. – Az igazán nagyon erős. Bár természetesen erős a ló is, no meg az oroszlán. Ne feledkezzünk meg persze a tengerárról sem. Valamint a hegyek grániteréről. Hatalmas a tűzhányó ereje is meg a sarkok jégtakarója. Nos, nem hagyhatjuk ki a számításból a Kínai Nagy Falat sem…

– Valamint ezt, azt és amazt! – vágott közbe a macska. – Meg tudná valaki mondani nekem, mi a legerősebb a világon?

Megint körülhordozta tekintetét a tanácstermen. És ezúttal a királyné szólalt meg.

– Azt hiszem – mondta szelíden –, a türelem lehet a legerősebb. Mert a türelem idővel mindent legyőz.

A zöld szempár tekintete egy hosszú percig megpihent a királynén.

– Valóban – mondta csöndesen a macska. Azután megfordult, és a koronára tette a mancsát.

– Ó, minden uralkodók legbölcsebbike! – kiáltotta el magát. – Senki sem kételkedik benne, hogy te nagy tudós vagy, én meg csak egy közönséges házimacska. Mégis megfeleltem három kérdésedre, te pedig egyetlenegy kérdésemre sem tudtál válaszolni. A párviadal eredménye, úgy gondolom, nyilvánvaló. A korona engem illet.

A király kurtán, megvetően felkacagott.

– Ne beszélj szamárságokat! Mihez kezdenél vele? Nem értesz a törvényalkotáshoz, a kormányzáshoz! Még csak írni-olvasni sem tudsz! Hogy odaadjam királyságomat egy macskának? Itt csapjon belém a mennykő, ha megteszem!

A macska szélesen elvigyorodott.

– Látom, tudományod nem terjed ki a tündérmesék ismeretére. Ellenkező esetben ugyanis nagyon jól tudnád, hogy csak a fejemet kell lecsapnod, és máris visszaváltozom királyfivá!

– Tündérmesék?! Piha! Mit nekem tündérmesék?! Én a királyságomról beszélek!

– Már megbocsáss – szólt a macska –, a királyság már nem rád tartozik. Most nincs is más dolgod, csak gyorsan csapd le a fejemet. A többit bátran rám bízhatod. Továbbá mivel nyilvánvalóan nincs már rájuk szükséged, szolgálatomba fogadom ezt a bölcs embert, a fő-fő miniszteredet, e megértő asszonyt, a feleségedet, valamint e jóeszű gyermeket, az apródodat. Már vehetik is a kalapjukat, és jöhetnek velem, majd négyesben szépen elkormányozzuk a királyságot.

– És velem mi lesz?! – kiabált a király. – Én hova menjek? Miből éljek?

– Erre hamarabb kellett volna gondolnod. Máskor majd jobban megfontolod, mielőtt alkuba bocsátkozol egy macskával. Nos, ki azzal a karddal, tudós férfiú! Remélem, éles a penge.

– Állj! – kiáltott a fő-fő miniszter, és a király kardmarkolatára tette a kezét. Azután a macskához fordult, és tiszteletteljesen meghajolt. – Uram – mondta csöndesen –, hallgass meg engem! Igaz, elnyerted a koronát, igazságos és tiszta küzdelemben. Talán az is igaz, hogy elvarázsolt királyfi vagy. Az ajánlatodat azonban nem fogadhatom el. Hűségesen szolgálom a királyt, amióta csak az édesapja udvarába kerültem apródnak. S koronát visel-e vagy sem, birodalom ura vagy a magányos utak vándora, én szeretem őt, neki pedig szüksége van rám. Én nem megyek veled.

– Én sem – mondta a királyné, és felállt aranyos trónusáról: – A király oldalán állok, amióta ifjú volt és szemrevaló. Némán vártam rá hosszú, magányos esztendők során. Ha bölcs, ha balga, ha gazdag, ha nincstelen, én szeretem őt, és szükségem van rá. Én sem megyek el veled.

– Sem én – mondta a kis apród, miközben bedugaszolta a tintásüveget. – Amióta az eszemet tudom, mindig ez volt az otthonom. A király az én királyom, és szívemből szánom őt. Azonkívül szívesen töltögetem a tintatartókat. Én sem megyek veled.

Erre a macska mosolygott, és zöld szeme a három emberre villant, aki sorra megtagadta őt.

– Mit mondasz erre, ó, király? – kérdezte a macska, és az íróasztal felé fordult. Kérdésére azonban egyetlen szó választ sem kapott. Mert a király – sírt.

A fő-fő miniszter gyorsan a király kezébe nyomta tulajdon zsebkendőjét. A királyné meg odalépett mellé, és szívére szorította kezét.

– Miért sírsz, ó, bölcs férfiú? – kérdezte a macska.

– Mert úgy szégyellem magam! – zokogott a király. – Mindig csak a nagy eszemmel hencegtem! Azt hittem, mindent tudok, legalábbis majdnem mindent. És most azt kell látnom, hogy egy öregember, egy asszony meg egy fityfiritty kölyök mind okosabb nálam! Ne is próbáljatok vigasztalni! – hüppögte, amint a királyné és a fő-fő miniszter a kezét paskolta. – Nem érdemlem meg! Nem tudok én az égvilágon semmit! Még azt sem, hogy ki vagyok én!

Karjára borult, és elfedte arcát.

– Ó, igen, azt tudom, hogy király vagyok – zokogta. – A nevemet meg a címemet is tudom persze. De ennyi év után nem tudom, hogy valójában ki vagyok én!

– Nézz rám, és megtudod – mondta csöndesen a macska.

– De hiszen már ráháhád néztem! – bőgte a király a zsebkendőbe.

– Nem igaz – rázta a fejét a macska. – Csak hébe-hóba rám pillantottál. Macska is nézhet a királyra, azt mondod. Hanem a király is nézhet a macskára! S ha megteszed, megtudod, ki vagy. Nézz a szemembe, és láss!

A király felnézett a zsebkendőből, és könnyein át a macskára bámult. Pillantása végigvándorolt a nyugodt, fehér arcon, és végül a macska zöld szeméhez érkezett. És a tündöklő, átható tekintetben meglátta a tükörképét.

– Közelebb! Közelebb! – parancsolta a macska.

A király engedelmesen előrehajolt.

És ahogy a kifürkészhetetlen szempárba bámult, egyszerre megváltozott a férfi, akit látott benne. Keskeny, aszott arca lassan kitelt. Sápadt orcája gömbölyded lett, piros és pufók, homlokán kisimultak a ráncok. Feje körül fényes barna fürtök göndörödtek, őszülő álláról barna szakáll fakadt. Szeme megcsillant, felizzott, fénye áthatotta megváltozott arcát. A király meglepetésében felkiáltott, azután elmosolyodott. És a macska tükörszeméből hatalmas, derék, szép szál, rózsás képű férfi mosolygott rá vissza.

– Teringettét! Hisz ez én vagyok! – kiáltott fel.

– Most már végre tudom, ki vagyok én igazában! Dehogyis vagyok én a világ legokosabb embere! – És harsányan hahotázva hátravetette fejét. – Hahaha! Hohoho! Látom már! Nem is vagyok én gondolkodó ember. Nem vagyok más, mint a derék, nagy szakállú, mesebeli Bendegúz király! Széles mozdulattal intett a szájtátva bámészkodó udvaroncoknak.

– Halljátok, mindenki! Tegyétek le a tollat, papírt! Tépjétek el a jegyzetfüzeteket! S ha ezentúl bárki egyetlen adattal mer nekem előhozakodni, ezzel a két kezemmel csapom le a fejét!

És a király megint csak harsány hahotára fakadt, és úgy megölelte a fő-fő minisztert, hogy majd belefojtotta a szuszt.

– Bocsáss meg, hűséges barátom! – kiáltotta a király. – Most pedig ételt-italt ide, és hívjátok udvari muzsikusaimat! Te pedig, angyalom, kincsem, galambom – fordult kitárt karral a királyné felé –, ó, fogd meg újra a kezemet, én legdrágább szerelmem, és ne is ereszd el többé soha!

A királyné arcán a boldogság könnyei gördültek végig, és a király gyengéden letörölgette valamennyit.

– Mit nekem az égbolt minden csillaga – suttogta lágyan. – Hisz itt a világ legfényesebb két csillaga, a te szépséges szemedben!

– Elnézést, hogy közbeszólok. Hát velem mi lesz? – érdeklődött a macska.

– Mit akarsz még? Tiéd a királyságom! Tiéd a koronám! – mondta a király.

– Piha! – legyintett a macska. – Mi hasznát venném? Kérlek, fogadd el tőlem szerény baráti ajándékul. De mivel macska még semmit sem adott semmiért, cserébe két apró kívánságom volna.

– Kívánj csak, kívánj, amit akarsz – mondta nagyvonalúan legyintve a király.

– Szeretnék néhanapján eljönni a palotába – mondta a macska –, meglátogatni…

– Engem? Hát persze, persze! Mindig szívesen látlak! – vágott közbe elégedett mosollyal a király.

– …a királynét – folytatta a macska, mintha nem is hallotta volna a közbeszólást.

– Vagy úgy! A királynét… Hogyne, hogyne. Amikor csak jólesik. Legalább segítsz kordában tartani az egereket.

– Második kérésem – folytatta a macska – az a zöld levelű kék virágokból fűzött lánc, amelyet a királyné visel.

– Vidd csak, vidd, viseld egészséggel! – mondta nagyvonalúan a király. – Hisz úgyis csak olcsó bazáráru!

A királyné a nyakához nyúlt, és lassan kikapcsolta a láncot. Azután a macskára tekerte, áthurkolta prémes testén, át a farka alatt. Majd egy hosszú pillanatig a macska zöld szemébe nézett, és a macska viszonozta a pillantását. És ebben a pillantásban benne foglaltatott valamennyi titok, amely királynék és macskák szívében rejlik, és mindenki más előtt örökre rejtve marad.

– Minden második pénteken fogadom a barátaimat – mondta a királyné, és a macskára mosolygott.

– Eljövök – bólintott a macska.

Majd sarkon fordult, és rá sem nézett senkire, úgy vonult ki a tanácsteremből. A zöld levelű kék virágokból fűzött nyaklánc csillogott a szőrén, farkát ide-oda lengette, mint valami zászlót.

– Halló! – szólt utána a király. – Most jut eszembe: végül is csakugyan elvarázsolt királyfi vagy? Biztos, hogy lecsaphattam volna a fejedet?

A macska hátranézett, komolyan végigmérte a királyt. Azután gúnyosan elmosolyodott.

– Mi biztos ezen a világon? Isten veled! – mondta a zöld szemű macska. Átugrott a napsütötte küszöbön, és lesurrant a palota lépcsőjén.

A palota kertjében egy vörös tehén bámult az aranyhalas medencébe, és a tükörképében gyönyörködött.

– Hát te ki vagy? – kérdezte, mikor a macska odaért hozzá.

– Én vagyok a macska, aki a királyra nézett – felelte amaz.

– Én meg – vetette fel büszkén a fejét a tehén – a tehén, aki átugrotta a holdat!

– Csakugyan? – kérdezte a macska. – És ha szabad érdeklődnöm: minek?

A tehén csak bámult. Soha senki még ilyet nem kérdezett tőle. És egyszeriben eszébe jutott, hogy talán más dolga is lehetne a világon, mint átugrálni a holdat. Életében először bizony meglehetősen nagy ostobaságnak látta az egészet.

– Most, hogy így mondod… – kezdte lassan – igazában nem is tudom. – És elballagott a gyepen, hogy egy kicsit utánagondoljon a dolognak.

A kerti ösvényen jókora kendermagos tyúk kotkodácsolt, verdesett a szárnyával.

– Én vagyok a tyúk, aki aranytojást tojt! – kotyogta nagy büszkén.

– Igazán? – kérdezte a macska. – Hát a kiscsibéid hol vannak?

– A kiscsibéim? – A kendermagos mintha elszürkült volna. – Hát most, hogy így mondod, tulajdonképpen nincs is csibém. Persze, hisz éreztem is mindig, mintha hiányozna valami! – És eltotyogott a fészkére, hogy végre rakjon egy közönséges tojást.

– Cirip! – Fekete pötty szökkent a macska elé.

– Én vagyok a tücsök, aki házasodik! – közölte fontoskodva.

– Igazán? – kérdezte komolyan a macska. – És ha szabad kérdeznem, jól sikerült a házasság?

– Khm… most, hogy így mondod… nem éppen. Szó, ami szó, pocsékul! – vallotta be a tücsök.

– Ejnye! – csóválta fejét a macska. – Hát nem megmondta anyád, hogy kár volt épp a szúnyog lányát kérni?

A tücsök még csak nem is cirpelhetett, a macska már ment is tovább. Végigballagott a kerti ösvényen, bajsza meg-megrebbent a szép napsütésben, zöld levelű kék virágokból fűzött nyakláncán megvillant a napsugár, fehér farka lengett utána, akár a zászló.

S hogy kilépett a palota kapuján, és eltűnt a messziségben, aki csak meglátta, mind gazdagnak és boldognak érezte magát. Csak rájuk nézett fényes zöld szemével, és az életük máris értelmet kapott.

A tehén meg a tyúk meg a tücsök boldog volt, mert nem kellett csupa szamárságot csinálniuk, ami szöges ellentétben áll a természetükkel. Az udvaroncok is egytől egyig boldogok voltak; nappal az udvari muzsikusok húzták a talpalávalót, éjjel folyt az evés-ivás, lakomázás. És boldog volt maga a király is, mert végre nem kellett semmin sem törnie a fejét. A királyné pedig nagyon is alapos okkal volt boldog: azért, mert a király boldog volt. Nem volt híja a kis apród boldogságának sem. Most aztán töltögethette kedvére a tintatartókat, ha pedig mindet megtöltötte, visszaöntötte belőlük a tintát a nagy üvegbe, és nem dorgálta meg senki. Hanem mindőjük között a fő-fő miniszter volt a legboldogabb.

Tudjátok-e, miért?

Mivelhogy kiáltványt bocsátott ki.

A király megparancsolta alattvalóinak – adta hírül a kiáltvány –, hogy emeljenek májusfákat, és táncolják körül; hogy állítsák fel a körhintákat, és éjjel-nappal száguldjanak rajta, hogy táncoljanak, mulassanak, lakomázzanak, gömbölyödjenek, és szeressék egymást nagyon. Mi több – ez is ott állt nagy betűkkel, mindenki olvashatta –, ha bárki megszegné eme törvényeket, a király menten lecsapatja a fejét!

S dolgavégeztével a fő-fő miniszter úgy érezte, eleget tett minden kötelességének. Élete hátralevő napjait semmittevéssel töltötte – csak üldögélt hintaszékében a napon, és pálmalevéllel legyezgette magát.

No és a macskával mi lett? Hát az megjárta a nagyvilág útjait, a királyné csillogó nyakláncával felékesítve. És ami az útjába került, jól megnézte átható zöld szemével.

És vándorol mind a mai napig, mesélik, és nem ismer közelt, és nem ismer távolt. És ahogy megy, mindent megfigyel, legfőképpen azt, aki viszonozza a pillantását. Lehet, hogy király lesz az illető, lehet, hogy pásztor, vagy épp városlakó. Ha ilyen emberrel találkozik, azzal elidőzik egy keveset. Nem sokáig, de azért elegendő ideig. Hiszen csak egy pillanat, míg az ember belenéz abba a mély zöld szempárba, és nyomban meglátja, kicsoda-micsoda ő igazában…

Az álmatag hang elhalkult, elhallgatott. A napfény odébb kúszott az ablakról, lassan alkonyodott. Nem hallatszott más hang a gyerekszobában csak az óra ketyegése. Azután hirtelen, mintha messziről érkezne vissza, Mary Poppins a gyerekekhez fordult. Mérges pillantást vetett rájuk.

– Szabad kérdeznem, mit keresel itt, Michael? Miért nem vagy ágyban? Ha jól tudom, úgy fáj a fogad, hogy majd belepusztulsz! Te meg mit bámulsz rám, Jane? Nem vagyok én idomított fóka!

Azzal felragadta a pamutgombolyagot, és ismét a régi szélvész Mary Poppins lett belőle. Michael visítva végigrohant a szobán, és bevágódott az ágyba. Jane azonban nem mozdult.

– Vajon ki lehetek én?… – kérdezte halkan, félig magától, félig Michaeltől.

– Én tudom, ki vagyok – jelentette ki büszkén Michael. – Michael Banks, Cseresznyefa utca tizenhét szám alatti lakos. Nem kell nekem semmiféle macska, tudom én magamtól is.

– Persze, nagyokos úrfi mindent a legjobban tud a világon! – vetett rá gúnyos mosolyt Mary Poppins.

– Ha visszajön – suttogta Jane –, egyenesen belenézek a mély zöld szemébe!

– Te meg a mély zöld szemed! Na szép! Nézz inkább a tulajdon szurtos képedbe, és gondoskodj róla, hogy vacsorára tiszta legyen! – És Mary Poppins szipákolt, mint rendesen.

– Talán vissza se jön! – vélte Michael. A macska, aki a királyra nézhet, gondolta, aligha akar élete végéig a kandallópárkányon üldögélni.

– Jaj, dehogyisnem, ugye, visszajön, Mary Poppins? – Jane hangja csupa-csupa aggodalom volt.

– Honnan tudnám? – vetette oda Mary Poppins. – Mi vagyok én: kölcsönkönyvtár?

– De hiszen Michael macskája… – kezdett vitatkozni Jane, ekkor azonban Banks mama hangja félbeszakította.

– Mary Poppins! – kiáltott fel odalentről. – Lejönne egy percre?

A gyerekek kérdő pillantást vetettek egymásra. Anyjuk hangjában félelem csengett. Mary Poppins kisietett. Michael megint ledobta a takarót, és Jane-nel együtt a lépcsőhöz lopakodott.

Lent az előszobában Banks papa egy széken ült összeroskadva. Banks mama aggodalmasan simogatta a fejét, és óvatosan itatgatta vízzel.

– Nagy megrázkódtatás érhette… – magyarázta Mary Poppinsnak Banks mama. – Meg tudnád mondani, George, mi történt? Vajon mi lehet a baj?

Banks papa felemelte mészfehér arcát.

– Idegösszeroppanás… az a baj. Az az iszonyúan sok munka az oka. Látomásaim vannak!

– Látomásaid? – kérdezte Banks mama. – Miért, mit láttál?

– Épp befordultam a sarkon, amikor… – Megrázkódott, és lehunyta a szemét. – Ott állt épp a kapunk előtt… Láttam…

– Mit láttál? Mi állt ott? – kiabált rémülten Banks mama.

– Valami fehér. Azt hiszem, párduc lehetett. És a szőrében csupa nefelejcs nyílt. És amikor a kertkapuhoz értem… rám nézett. Vad, zöld szeme volt, és egyenesen a szemembe nézett. Azután bólintott, és azt mondta: „Jó estét, Banks!” – és végigsietett a kerti ösvényen, be a házba.

– De hiszen… – Banks mama ellenkezni próbált.

– Tudom, mit akarsz mondani. Ne is folytasd. A párducokat ketrecben tartják az állatkertben. És különben sem nő a szőrükben nefelejcs. Ezt én is nagyon jól tudom. Sőt azt is tudom, hogy az az izé egyáltalán nem is volt ott. Mindez csak azt bizonyítja, hogy nagyon súlyos beteg vagyok. Legjobb lesz, ha mindjárt el is hívod Simpson doktort.

Banks mama már futott is a telefonhoz. Fentről, a lépcső tetejéről elfojtott kuncogás hallatszott.

– Ti meg mit műveltek odafent? – kérdezte elhaló hangon Banks papa.

Jane és Michael azonban válaszolni sem tudott, annyira elfogta őket a derültség. Visongva hemperegtek a padlón, és pukkadoztak, fulladoztak nevettükben.

Míg ugyanis Banks papa elmesélte rémisztő élményét, a gyerekszoba ablakában felbukkant egy fehér alak. Könnyedén beugrott a párkányról a padlóra, onnan meg fel a helyére, a kandallópárkányra. És most ott ült, farkát szépen a lába köré kanyarítva, szelíden lesimított bajusszal. Fehér bundáját apró, fényes, kék virágok pettyezték, zöld szeme a szobába bámult, s csak ült némán, mozdulatlanul a kandallópárkányon Michael porcelán macskája.

– Nahát, még ilyen kegyetlen, érzéketlen gyerekeket!… – Banks papa döbbenten bámult rájuk. Vérig volt sértve.

De erre csak még harsányabban hahotáztak. Vihogtak és köhögtek, fulladoztak, pukkadoztak, míg Mary Poppins is fel nem nézett, és rájuk nem szögezte legeslegszigorúbb tekintetét.

Akkor aztán csönd lett. Egyetlen kuncogás sem hallatszott. Mert Jane és Michael nagyon is jól tudta, hogy az a pillantás mindenkibe belefagyasztaná a nevetést…

IV. A MÁRVÁNYFIÚ

– És el ne felejtsetek venni egy esti újságot! – figyelmeztette a gyerekeket Banks mama. Búcsúzóul megcsókolta Jane-t, és a kezébe nyomott két pennyt. Michael szemrehányó pillantást vetett anyjára.

– Ennyit adsz csak? – kérdezte. – És mi lesz, ha találkozunk a fagylaltossal?

– Hát jó – mondta kissé vonakodva Banks mama. – Itt van még egy hatpennys. De szerintem ti egy kicsit sok nyalánkságot kaptok. Annyi bizonyos, hogy én nem kaptam mindennap fagylaltot kislány koromban.

Michael kíváncsi pillantást vetett anyjára. Sehogysem hitte, hogy valaha is kislány volt. Mrs. George Banks kurta szoknyában, a hajában masnival? Képtelenség!

– Biztosan azért – mondta önelégülten –, mert nem érdemelted meg.

És gondosan matrózöltönye zsebébe dugta a hatpennyst.

– A fagylalt négy penny – mondta Jane. – És a maradékból megvesszük a Csupa mókát.

– Utat kérek, kisasszony, ha meg nem sértem! – hallatszott mögötte egy gőgös hang. Takarosan, csinosan, mintha divatlapból lépett volna elő, jött lefelé a lépcsőn Mary Poppins,

Annabellel a karján. A kicsit bepottyantotta a gyerekkocsiba, és eltolta a gyerekek mellett.

– Most pedig futólépés a parkba! – förmedt rájuk. – Semmi bámészkodás!

Jane és Michael végigbaktatott a kerti ösvényen, sarkukban ott botladozott John és Barbara. A nap úgy terült a Cseresznyefa utca fölé, mint valami óriási, fényes ernyő. Csíz és rigó dalolt a lombok között. A sarkon Bumm tengernagy buzgón nyírta kertjében a füvet.

Távolból katonazene hallatszott. A park túlsó végében szólt a térzene. A park útjain virágos napernyők sétáltak, alattuk fecsegő hölgyek váltogatták a legfrissebb híreket.

A parkőr kék nyári egyenruhájában, kabátujján piros csíkkal, mindenkit szemmel tartott, ahogy átcsörtetett a gyepen.

– Ügyeljünk a szabályokra! Fűre lépni tilos! Ne szemeteljünk! – kiabálta. Jane elnézte a napos, álombéli képet.

– Szakasztott, mint Trilla bácsi zenélődoboza! – sóhajtott fel boldogan. Michael egy tölgyfa törzséhez hajolt, hallgatózott.

– Azt hiszem, hallom, ahogy nő! – kiáltott fel.

– Olyan fura kis hang, mintha mászna…

– Mászol ám magad, de rögtön, haza, ha nem szeded a lábad! – figyelmeztette Mary Poppins.

– Szemétnek nincs helye a parkban! – kiabált a parkőr, ahogy Mary Poppins végigvonult a hársfasoron.

– Szemét, aki mondja! – vágott vissza Mary, és gőgösen felvetette a fejét.

A parkőr levetette sapkáját, és legyezgette izzadt arcát, úgy bámult Mary Poppins távolodó háta után. És aki Mary Poppins mosolyát látta, tudhatta: nagyon is tudja, hogy a parkőr utána bámul. Hogyne bámulna – gondolta Mary Poppins. Hisz ő az új fehér kabátját vette fel, piros gallérral, piros övvel és négy piros gombbal!

– Merre megyünk ma? – kérdezte Michael.

– Majd kiderül – válaszolta fölényesen Mary Poppins.

– Én csak azért kérdem… – vitatkozott volna Michael.

– Te csak ne kérdezd! – ajánlotta Mary Poppins, és vészjóslóan szipákolt.

– Soha nem hagy szóhoz jutni! – morogta a bajsza alatt Michael Jane-nek. – Egy szép napon megnémulok, és akkor majd megbánja!

Szótlanul baktattak mellette, lágyan simogatta őket a nap. Mary Poppins úgy tolta a gyerekkocsit, mintha akadályversenyen venne részt.

– Erre! – pattant a parancs, és már kanyarodott is jobbra a gyerekkocsi.

És akkor már tudták a gyerekek, merre mennek. Mert a hársfasorról elkanyarodó kis ösvény a tó felé vezetett.

És ott, az árnyas lombok alagútján túl, terült el a fénylő víztükör. Szikrázott, táncolt a napfény hálójában, és a gyerekek érezték, hogy gyorsabban ver a szívük, ahogy az árnyékból a tó felé futottak.

– Vitorlást csinálok, és elküldöm Afrikába! – kiáltott Michael, feledve haragját.

– Én meg horgászom! – kiáltott Jane, amint elnyargalt mellette.

Nevettek, ugráltak, kalapjukat lengették, ahogy a fénylő vízhez értek. A tó partján a poros zöld padok türelmesen várták, hogy valaki rájuk telepedjen. És a kacsák odaúsztak egészen a parthoz, és mohón hápogva várták a kenyérhéjat.

A víz túlsó végén állt a fiú meg a delfin szobra. Vakító fehéren tündöklőit víz és ég között. A fiú orrából letört egy kis darab, és a bokája körül egy vonal húzódott, mint valami fekete cérna. És bal kezének egyik ujjperecé is letört. És repedezett volt valamennyi lábujja.

Ott állott magas talapzatán, könnyedén ölelve a delfin nyakát. Feje márványfürtjeivel a víz fölé hajolt. Elgondolkodva nézte tágra nyílt márványszemével.

Kopott aranyozott betűk hirdették a talapzat tövén a fiú nevét: NELEUS.

– Milyen szép fényes ma! – suttogta Jane, és hunyorogva bámult a csillogó márványra. És ebben a szempillantásban látta meg az idős urat.

Az idős úr a szobor lábánál ült, és nagyítóüveggel olvasott. Kopasz fejét megcsomózott zsebkendő védte a tűző naptól, fekete cilindere a padon hevert mellette.

A gyerekek megkövültén bámulták a különös alakot.

– De hiszen ez Mary Poppins kedvenc helye! Biztosan mérges lesz! – kiáltott fel Michael.

– Igazán? Ha szabad tudnom, mikor voltam én valaha is mérges? – tudakolta a háta mögött a jól ismert hang.

Michaelt megdöbbentette a kérdés.

– De hiszen nagyon gyakran mérges, Mary Poppins! – mondta. – Napjában legalább ötvenszer!

– Soha! – csattant a mérges válasz. – Türelmesebb vagyok még az óriáskígyónál is! Csak ami a szívemen, az a számon!

Azzal sarkon fordult, és odavonult a szoborral szemközt álló padhoz. Leült, aztán vad pillantást vetett a tó túlsó partjára, az idős úrra. Az ilyen pillantással ölni lehet. Hanem az idős úrról egyszerűen lepattant. Se látott, se hallott, csak bújta, bújta a könyvét. Mary Poppins dühödten szipákolt, azután kivette kézimunkakosarát a gyerekkocsiból, s nekilátott a harisnyastoppolásnak.

A gyerekek szétszóródtak a csillogó víz partján.

– Itt a hajóm! – visított Michael, és kiragadott a szemétgyűjtőből egy darab színes papírt.

– Én meg horgászom – mondta Jane, amint hason feküdt, és kezét a víz fölé nyújtotta. Képzeletbeli horgászbotot tartott, szinte látta a lefutó zsinórt, végén a horoggal, azon meg a kukaccal. Tudta, hogy hamarosan nagy kényelmesen odaúszik a horoghoz egy hal, és bekapja a kukacot, ő pedig megrántja a zsinórt, ügyesen kihorgássza a halat, és hazaviszi a kalapjában. „Nahát! – mondja majd Brill néni. – Hisz ez éppen jó lesz vacsorára!”

Jane mellett vígan paskolták a vizet az ikrek. Michael szörnyű viharban kormányozta hajóját. Mary Poppins egyenes derékkal ült a padon, és fél lábbal ringatta a gyerekkocsit. Ezüst tűje villogott a napfényben. Békés nyugalomban álmodozott a park.

Puff!

Az idős úr becsapta könyvét, és a zaj darabokra törte a csöndet.

– Ejnye! – tiltakozott egy éles, csengő hang. – Igazán megvárhattad volna, míg végigolvasom.

Jane és Michael meglepetten felpillantott. Aztán elnyílt szemük-szájuk. Aztán pislogtak. Aztán bámultak megint. Mert előttük ott állt a füvön a kis márványszobor. A márványdelfint karjában tartotta – és a talapzat üresen maradt.

Az idős úr kinyitotta a száját. Aztán becsukta, de rögtön ki is nyitotta megint.

– Ehm… mondtál valamit? – szólalt meg nagy sokára, és szemöldöke felszaladt a feje búbjára.

– Persze, hogy mondtam – felelt a fiú. – Épp olvastam a könyvedet a vállad fölött, onnan – és az üres talapzatra mutatott –, erre te az utolsó percben becsukod! Még végig akartam olvasni az elefántmesét, mert szeretném tudni, hogyan lett ormánya.

– Ó, elnézésedet kérem – mentegetőzött az idős úr –, nem is sejtettem, hogy… ehm… szóval nem is sejtettem. Ugyanis mindig pontosan négykor hagyom abba az olvasást. Haza kell érnem uzsonnára.

Felállt, összehajtogatta a zsebkendőt, és felemelte a fekete cilindert.

– Nos, mivel befejezted – mondta a fiú nyugodtan –, nekem adhatod a könyvet!

– Azt sajnos nem lehet – mondta. – Tudod, csak most vettem. Fiatalkoromban szerettem volna elolvasni, de a felnőttek mindig megkaparintották. És most, hogy végre van saját példányom, igazán meg kell tartanom.

A szeme sarkából a szoborra sandított, mintha attól tartana, hogy egyszer csak kikapja a kezéből a könyvet.

– Én éppenséggel elmesélhetem neked az elefántkölyköt… – suttogta szégyenlősen Jane a fiúnak.

Az úgy, ahogy volt, halastul, sarkon fordult.

– Jaj, Jane… igazán elmesélnéd?! – kiáltotta meglepetten. Márványarca ragyogott örömében.

– Én meg elmesélem a Sárga dingókutyát – mondta Michael – meg a Pillangót, aki toppantott.

– Nem! – szólalt meg hirtelen az idős úr. – Itt állok talpig felöltözve, kalappal, cipővel, ő meg egészen pucér. Én nekiadom a könyvet. Biztosan úgy volt megírva a csillagokban – tette hozzá bánatos sóhajjal –, hogy ne legyen az enyém soha.

Hosszú búcsúpillantást vetett a könyvre, azután a márványgyerek kezébe nyomta, és gyorsan elfordult. De a delfin úgy tekergett, hogy az idős úr észrevette, és megint a fiúhoz fordult.

– Csak még azt az egyet szeretném tudni – mondta kíváncsian –, hogyan fogtad ezt a delfint: horoggal vagy hálóval?

– Sehogy – válaszolt mosolyogva a fiú. – Akkor kaptam, amikor születtem.

– Aha – bólintott az idős úr, habár az arca most is valóságos kérdőjel volt. – No de most már igazán mennem kell. Viszontlátásra! – Udvariasan megemelte fekete cilinderét, és elsietett az ösvényen.

– Köszönöm! – kiabált utána a márványfiú, és nagy kíváncsian kinyitotta a könyvet. Az előzéklapján hosszú lábú betűkkel ez állt: William Weatherall Wilkins.

– Kihúzom a nevét, és beírom helyette a magamét – mosolygott vidáman Jane-re és Michaelra a fiú.

– De hát mi a neved? És hogyhogy tudsz olvasni?! – kiáltotta ugyancsak meglepetten

Michael.

– A nevem Neleus – mondta nevetve a fiú –, és hogy hogyan olvasok? Hát a szememmel természetesen!

– De hiszen te csak szobor vagy! – vitatkozott Jane. – És a szobrok általában nem járkálnak és beszélnek. Hogy jöttél le onnan?

– Leugrottam – felelte Neleus, és mosolyogva megrázta márványfürtjeit. – Annyira elszomorított, amiért nem olvashatom végig azt a mesét, hogy valami történt a lábammal. Először csak mocorgott, aztán már ugrott, és egyszer csak azon vettem észre magam, hogy lent állok a füvön! – Megmozgatta kis márvány lábujjait, és márványlábával toporzékolt. – Jaj de jó az embereknek, hogy mindig ezt csinálhatják! Annyiszor néztelek benneteket, Jane és Michael, és úgy kívántam, hogy bárcsak én is veletek játszhatnék! És most végre teljesült a kívánságom. Ugye, ti. is örültök nekem?

Márványujjaival megérintette arcukat, és örömében kukorékolva körül táncolta őket. És mielőtt még egyetlen kedves szót is kinyöghettek volna, a tóhoz futott, mint a nyúl, és márványkezével belepaskolt a vízbe.

– Hát ilyen a víz! – kiáltott fel. – Mély és kék, és könnyű, mint a levegő! – A szikrázó tó fölé hajolt, a delfin pedig megrebbentette farkát, kiugrott a fiú keze közül, és nagy csobbanással a vízbe vetette magát.

– Fogd meg! Elsüllyed! – kiáltotta rémülten Michael.

A delfint azonban nem kellett félteni. Körülúszott a tóban, csak úgy csépelte a vizet; lebukott, azután szájába kapta farkát, felugrott a levegőbe, majd alábukott megint. Szakasztott, mint a cirkuszban! S ahogy végül csuromvizesen egyenest a gazdája karjába szökkent, a gyerekek akaratlanul is megtapsolták.

– Jó volt? – kérdezte sóváran Neleus. És a delfin vigyorogva bólintott.

– Hogy jó-e? – kiáltott mögöttük egy jól ismert hang. – Énszerintem haszontalanság! Mary Poppins a tó partján állt, és a szeme éppúgy villogott, mint a stoppolótű. Neleus felkiáltott, talpraugrott, és lesunyta Mary Poppins előtt a fejét. Egyszeriben nagyon fiatal és pici és szégyellős volt, ahogy ott állt, és várta, mit mond majd Mary Poppins.

– Ki mondta, hogy lejöhetsz, ha szabad kérdeznem? – Mary Poppins szemébe a jól ismert vészjósló tekintet költözött. Neleus bűntudatosan rázta meg a fejét.

– Senki – motyogta. – Csak úgy magától leugrott a lábam, Mary Poppins.

– Hát akkor azt ajánlom, ugorjon is mindjárt vissza, egy-kettő! Nincs jogod leszállni a talapzatodról!

Neleus hátravetette márványfejét, és a napfény táncra perdült pici, csorba orrán.

– Jaj, nem maradhatnék lent egy kicsit, Mary Poppins? – rimánkodott. – Igazán engedd meg, hogy egy kicsit játsszam Jane-nel és Michaellel! Nem is tudod, milyen magányos vagyok odafent, nem beszélhetek mással, csak a madarakkal. – A márványszem komoly tekintete könyörgött. – Igazán, Mary Poppins, nagyon kérlek – suttogta lágyan Neleus, és összekulcsolta márványkezét.

Mary Poppins elgondolkozva nézett le egy pillanatig, mintha, azon tűnődnék, mitévő legyen. Azután ellágyult a pillantása. Szájára mosoly szökött, és kis gödröcskét vésett az arcára.

– Nem bánom, de csak ma délután! – mondta. – Most az egyszer, Neleus! Soha többé!

– Soha többé… ígérem, Mary Poppins! – És hamiskásan rámosolygott.

– Ismered Mary Poppinsot? – kérdezte Michael. – Hol találkoztál vele? – tudakolta. Cseppnyi féltékenységet érzett.

– Hogyne ismerném! – nevetett fel Neleus. – Hisz apámnak régi barátja!

– Ki az apád? Hol van? – Jane-t majd szétvetette a kíváncsiság.

– Nagyon messze. A görög szigeteken, ő a Tenger királya. – E szavak közben Neleus márványszemét lassan ellepte a szomorúság.

– És mit csinál? – kérdezte Michael. – Ő is irodába jár, mint apa?

– Ó, dehogy! Nem jár sehova. Magasan a tenger felett áll egy sziklán, háromágú szigonyát tartja, és fújja a kürtjét. Mellette ül anyám, és haját fésüli. És az öcsém, Pelias, a lábuk előtt játszik egy márványkagylóval. És egész nap ott köröznek fölöttük a sirályok, fekete árnyat vetnek márványtestükre, és elmondják, mi újság a kikötőben. Nappal a vörös vitorlás hajókat nézik, amint az öböl vizén siklanak. Éjjel pedig hallgatják, mint törik meg alant a parton a borvörös víz.

– Jaj de szép lehet! – kiáltott Jane. – De hát te miért hagytad el őket?

Arra gondolt, hogy ő bizony sosem hagyná ott Banks papát és Banks mamát és Michaelt egymagukban a görög szirteken.

– Nem én akartam – mondta a márványfiú. – De hát mit tehet egy szobor emberek ellen? Mindig csak jöttek, bámultak bennünket, leselkedtek, kémkedtek, fogdostak. Azt mondták, valamikor régen egy híres művész alkotott bennünket. És egyszer csak azt mondta valaki: „Őt elviszem!” – és rám mutatott, így el kellett jönnöm. Egy pillanatra a delfin uszonya mögé rejtette arcát.

– És aztán mi történt? – kíváncsiskodott Jane. – Hogy kerültél ide a parkba?

– Ládában – mondta Neleus nyugodtan, és meglepetésük láttán elnevette magát. – Ó, hisz mi mindig ládában utazunk! A családom nagyon népszerű. Parkokba, múzeumokba meg kertekbe kérnek bennünket. Úgyhogy megvesznek, és feladnak, csomagpostával. Az még senkinek sem jutott eszébe, hogy valamelyikünk talán… egyedül érzi magát. – Hangja elfulladt egy kicsit.

De aztán fenséges mozdulattal felszegte fejét. – No de ne gondoljunk erre! – kiáltotta. – Sokkal jobban érzem magam, amióta ti ketten ide jártok. Jaj, Jane és Michael, olyan jól ismerlek már benneteket, mintha ti is a rokonaim volnátok! Tudok Michael sárkányáról meg az iránytűjéről meg a finom porcelán tálról meg Robertson Ayről, és tudom, mit szoktatok vacsorázni. Még sose vettétek észre, hogy hallgatózom? És hogy a vállatok fölött belekukucskálok a mesekönyvetekbe?

Jane és Michael a fejét rázta.

– Kívülről tudom az Alice Csodaországban meséjét – folytatta a márványfiú. – Meg a Robinson Crusoe-t is majdnem végig. Meg Amit az előkelő hölgynek tudnia kell, mert az Mary Poppins kedvenc olvasmánya. De legeslegjobban a képregényeket szeretem, kivált a Csupa mókát. Mi történt ezen a héten Tigris Timmel? Megmenekült Morcos bácsitól?

– Még csak ma jelenik meg az új szám – mondta Jane. - Majd együtt elolvassuk!

– Jaj de jó! Milyen boldog vagyok! – kiáltotta Neleus. – Az Elefántkölyök, az új Csupa móka, és ráadásul a lábam olyan, mint a madár szárnya! Nem tudom, mikor van a születésnapom, de fogadni mernék, hogy ma! – Magához szorította a delfint meg a könyvet, és vidáman ugrándozott a füvön.

– Hohó, hohó! Csingiling! Lábad elé nézz! – hangzott a fagylaltos figyelmeztető kiáltása. Épp a tó partján kerekezett a kiskocsijával. A felirat ezúttal így szólt:

MEGJÖTT A JÓ IDŐ, NAHÁT,

VEGYÉL EPRET, VEGYÉL VANÍLIÁT!

– Fagyi, fagyi, fagyi! – kiabálták vadul a gyerekek, és a kocsi felé rohantak.

– Epret kérek! – mondta Michael.

– Én meg vaníliát! – kiabálta Jane. És a dundi kis ikrek kinyújtották kezüket, és boldogan elfogadták, amit kaptak.

– Hát te mit kérsz? – kérdezte a fagylaltos, amikor Neleus odaért, és szégyenlősen megállt mellette.

– Nem is tudom, mit válasszak – mondta Neleus. – Még sosem ettem ilyet.

– Micsoda? Sose ettél fagyit? Ej, hát mi a baj? Nem bírja a hasikád? Ekkora fiúgyerek, és nem ismeri a fagylaltot! Nesze! – Azzal belekotort a tartályába, és kihalászott egy óriási jégrudat. – Ezt kóstold meg, ha jót akarsz!

Neleus márványujjaival kettétörte a jégrudat. Felét a delfin szájába dugta, másik felét maga kezdte nyalogatni.

– Finom – mondta. – Sokkal jobb, mint a hínár.

– Hínár? Meghiszem azt! Hogy jön ide a hínár? No de ha már a hínárról került szó, ez aztán szép kövér csuka! – És a fagylaltos a delfin felé intett. – Szaladj csak el a halárushoz, jó pénzt kapsz érte!

A delfin megrebbentette farkát, és ugyancsak méltatlankodó kifejezés tűnt föl az ábrázatán.

– Ó, nem akarom én eladni! – mondta gyorsan Neleus. – Ő nemcsak hal, hanem jó barát.

– No, ugyancsak hidegvérű barát lehet! – csóválta fejét a fagylaltos. – Ha olyan jó barát, miért nem mondja, hogy végy magadra valamit? Hisz holtra fázol így pucéron! Már elnézést a szóért! Csingiling, csingiling! – És fütyörészve, csilingelve tovakarikázott.

Neleus szeme sarkából a gyerekekre sandított, és mind a hárman harsány nevetésre fakadtak.

– Jaj nekem! – kapkodott levegő után Neleus. – Azt hitte, ember vagyok! Szaladjak utána, s mondjam meg, hogy tévedett? Hogy kétezer esztendeje nincs rajtam ruha, és még csak náthás sem vagyok soha?

Épp a fagylaltos után akart iramodni, amikor Michael elkurjantotta magát:

– Vigyázz! Ott jön Henrik! – És a maradék fagylaltot egyben lenyelte.

Mert Lark kisasszony Henrik kutyájának az volt a szokása, hogy felugrott a gyerekekre, és kikapta az ennivalót a kezükből. Nyers, hirtelen, faragatlan modora volt, nem tisztelt se istent, se embert. De hát mi mást várhat az ember egy olyan kutyától, aki félig kuvasz, félig komondor, s mind a kettőnek a rosszabbik fele?

Már jött is cammogva a füvön, és vigyorgott, és kilógatta a nyelvét. Peti, aki éppoly előkelő származású volt, amennyire Henrik közönséges, kecsesen tipegett a nyomában. Maga Lark kisasszony pedig lélekszakadva csörtetett utánuk.

– Járunk egyet uzsonna előtt – csicseregte. – Micsoda gyönyörű idő! A kutyuskáim mindenáron ki akartak jönni… Uramisten, mit látnak szemeim?

Megállt, lihegett, és Neleusra bámult. Arca már eddig is vörös volt, de most még jobban elvörösödött, és látszott, hogy Lark kisasszony iszonyúan méltatlankodik.

– Haszontalan, komisz gyerek! – kiáltotta. – Mit csinálsz azzal a szerencsétlen hallal? Nem tudod, hogy elpusztul a szárazon?

Neleus felvonta márvány szemöldökét. A delfin meg szájára csapta farkát, hogy leplezze márványmosolyát.

– Látod? – tódította Lark kisasszony. – Ez már a végvonaglás! Ebben a percben tessék visszadobni a vízbe!

– Ó, azt sajnos nem lehet – mondta gyorsan Neleus. – Nagyon magányos lenne nélkülem. – Megpróbált udvarias lenni Lark kisasszonnyal, a delfin azonban kevésbé. Csapkodott a farkával, vonaglott, és merőben udvariatlanul vigyorgott.

– Ne feleselj! A halak sosem magányosak! Ez csak amolyan buta kifogás.

– Igazán, Mary Poppins, törődhetne egy kicsit a gyerekekkel! Ez a haszontalan fiú, akárki legyen is az, azonnal vigye vissza a halat oda, ahonnan hozta!

Mary Poppins lesújtó pillantásban részesítette Lark kisasszonyt.

– Sajnos, kisasszony, az lehetetlen. Nagyon messzire kellene mennie.

– Messzire vagy sem, egyre megy! Ebben a pillanatban tessék visszavinni! Ez állatkínzás, és szigorúan tilos! Peti, Henrik, gyertek azonnal velem! Máris megyek, és bejelentem a polgármesternek!

És már szaporázta is a lépteit, sarkában a kutyákkal. Henrik elhaladtában még neveletlenül a delfinre kacsintott.

– És mondja meg neki, hogy öltözzön fel! Leégeti a nap, ha így szaladgál! – sivította Lark kisasszony, és elsietett.

Neleus kurtán felkacagott, és ledobta magát a fűbe.

– Leéget a nap! – fuldoklott. – Jaj, Mary Poppins, hát senki sem veszi észre, hogy márványból vagyok?

– Hrmm! – horkant föl Mary Poppins. És Neleus huncut mosolyt küldött feléje.

– Ezt mondja a fóka is! – mondta Neleus. – Csak ül a sziklán az alkonyaiban, és azt mondja: „Hrmm!”

– Igazán? – kérdezte éles hangon Mary Poppins.

Jane meg Michael reszketve várta az elkerülhetetlent. De nem történt semmi. Mary Poppins arcán válaszul ugyanolyan huncut kifejezés tűnt föl, és a kék szempár szelíden összemosolygott a márvány szempárral.

– Neleus – mondta halkan Mary Poppins –, tíz perced van még. Eljöhetsz velünk a könyvesbódéhoz meg vissza.

– És aztán?… – vetett rá kérdő pillantást Neleus, és szorosan ölelte a delfint.

Mary Poppins nem felelt. Átnézett a csillogó tó túlsó partjára, és a talapzat felé biccentett.

– Jaj, igazán, Mary Poppins, hadd maradjon még! – fogták kérlelőre a gyerekek. De a szó elhalt az ajkukon, mert Mary Poppins ádáz pillantást vetett rájuk.

– Azt mondtam: tíz perc – jelentette ki. – És ha azt mondom, úgy is gondolom. Egészen fölösleges, hogy így nézzetek rám. Nem vagyok én emberszabású majom!

– Jaj, ne vitatkozzunk! – kiáltott fel Neleus. – Minden másodperc drága! – Felugrott, és megragadta Jane kezét. – Gyere, mutasd meg, hol van a könyvesbódé! – És már húzta is magával Jane-t a szétterülő napfényben, át a pázsiton.

Mögöttük Mary Poppins beemelte az ikreket a gyerekkocsiba, és Michaellel együtt utánuk sietett.

Jane és a márványfiú könnyed léptekkel futott a nyári füvön. Neleus haja lobogott a szélben csakúgy, mint Jane-é, és Jane forró lehelete melegítette a fiú márványorcáját, puha, élő keze szorításában egyre melegebb lett a márványkéz.

– Erre – kiáltotta Jane, és karjánál fogva a hársfasorba húzta magával a márványfiút.

A hársfasor végén, a túlsó kapunál állt a tarkabarka könyvesbódé. Fölötte nagy, tarka betűk hirdették:

FOLLY BÁCSI

KÖNYV, HÍRLAP, KÉPES ÚJSÁG,

AMIT KERESEL,

NÁLAM MEGLELED

Színes képes újságok fodra lógott a könyvesbódé körül, s ahogy a gyerekek odaszáguldottak, Folly bácsi kidugta fejét a fodor egy hasadékán. Kerek, nyugalmas, lustaképe volt, mintha széles e világon semmi, de semmi sem tudná kihozni a béketűrésből.

– Nézzenek csak, kit látnak szemeim! Akármi legyek, ha nem Jane Banks ez meg a pajtása!

– mondta szelíden. – Sőt még azt is kitalálom, miért jöttök!

– Az Esti Újságért meg a Csupa mókáért – pihegett Jane, és leszámolta a pennyket.

Neleus már meg is ragadta a tarkabarka képes újságot, és gyorsan végigpergette a lapokat.

– Megmenekül Tigris Tim? – pihegett Michael, amint lélekszakadva odaért mögéjük.

– De meg ám! – kiáltotta Neleus. – Ide hallgassatok! Tigris Tim kiszabadul Morcos bácsi karmaiból! Új kalandja Bulldog kapitánnyal! Folytatása következő heti számunkban!

– Hurrá! – kiabált Michael, és a delfin válla fölött igyekezett belekukkantani a képregénybe. Folly bácsi kíváncsian méregette Neleust.

– Ej, de csuda bálnád van, fiacskám! Majdhogy meg nem szólal! Hát ezt meg hol fogtad?

– Nem én fogtam – pillantott fel Neleus. – Ajándékba kaptam.

– Még mit nem! No, jó a háznál az ilyen állatka! Hát téged meg honnan szalajtottak? Hol az anyukád?

– Nagyon-nagyon messze – mondta komolyan Neleus.

– Ejnye! – ingatta fejét Folly bácsi. – Az apukád is?

Neleus mosolyogva bólintott.

– No de ilyet! Uramfia, te aztán egyedül lehetsz! – Folly bácsi a márványtestre pillantott.

– És fázol is, akármi legyek, hisz egy keszkenő nem sok, annyi sincs rajtad! – Megcsörgetett valamit a zsebében, aztán Neleus orra alá dugta a tenyerét.

– Fogjad! Vegyél érte valamit, amit magadra húzhatsz. Nem járhatsz ilyen pucéran! Még tüdőgyulladást kapsz! Meg fagydaganatot.

Neleus a Folly bácsi tenyerén nyugvó ezüstholmira bámult.

– Hát ez meg micsoda? – kérdezte kíváncsian.

– Mi volna? Fél korona! – mondta Folly bácsi. – Csak nem akarod azt mondani, hogy még sose láttál ilyet?

– Pedig nem láttam – mosolygott Neleus. A delfin is nagy érdeklődéssel szemlélte a pénzdarabot.

– Még ilyet se pipáltam! Szegény kis ördög! Tiszta pucér, és sose látott félkoronást! Hát nincs, aki gondodat viselje? – És Folly bácsi szemrehányó pillantást vetett Mary Poppinsra. Az meg felháborodottan viszonozta a pillantását.

– Igenis gondját viseli valaki, köszönöm szépen! – vágta oda. És eközben már gombolta is ki vadonatúj fehér kabátját, és Neleus vállára borította. – Nesze! – mondta mogorván. – Most már nem fogsz fázni. És ezt nem Folly bácsinak köszönheted!

Neleus a kabátról Mary Poppinsra nézett, és márványszeme elkerekedett.

– Úgy érted… hogy megtarthatom? – kérdezte. – Jaj, drága aranyos tengeri fókám, nagyon köszönöm! – kiáltotta, és márványkarját Mary Poppins dereka köré fonta. – Ide nézz, Jane! Hogy tetszem a szép új fehér kabátomban? Ide nézz, Michael, micsoda gyönyörű gombjaim vannak! – Neleus izgatottan futkosott a gyerekek között, mutogatta új kincseit.

– Így már jól van – mondta Folly bácsi, és széles mosoly terült a képére. – Jobb félni, mint megijedni! A fél koronáért meg vehetsz magadnak egy szép nadrágot…

– Ma már nem – szakította félbe Mary Poppins. – Így is késő van. No, szedjétek a lábatokat, indulás haza, és lesztek szívesek nem totyogni!

A nap ugyancsak igyekezett már nyugat felé, ahogy Mary Poppins végiggurította a gyerekkocsit a hársfasoron. A park túlsó végében elhallgatott a térzene. A virágos napernyők is hazamentek. Némán magasodtak a fák az árnyékban. A parkőrnek nyoma sem látszott. Jane és Michael közrefogta Neleust, kétoldalt belekapaszkodtak márványkarjába, úgy mendegéltek. Hallgatott a két embergyerek, és hallgatott kettőjük között a márványgyerek. Kalandjuk, mint a nyári nap, elhalványult, és édes-bús érzés vett erőt mindannyiukon.

– Szeretlek, Neleus – mondta halkan Jane. – Bárcsak mindig velünk maradhatnál!

– Én is szeretlek titeket – felelte mosolyogva a márványfiú. – De vissza kell mennem. Megígértem.

– Nem hagyhatnád itt esetleg a delfint? – kérdezte Michael, és a márványuszonyt simogatta. Jane haragos pillantást vetett rá.

– Ejnye, Michael, hogy lehetsz ennyire önző! Te talán szívesen álldogálnál életed végéig lélekegyedül azon a talapzaton?

– Igenis szívesen, ha lenne delfinem, és ha tengeri fókának nevezhetném Mary Poppinsot!

– Mondok én neked valamit, Michael – mondta gyorsan Neleus. – A delfint nem kaphatod meg, mert azzal összetartozunk. De a félkoronással nem. Azt neked adom. – És már Michael markába is nyomta a pénzt. – Jane pedig megkapja a könyvet – folytatta. – De ígérd meg, Jane, becsszavadra, hogy olvashatom a vállad fölött. És minden héten eljöttök ide, leültök a padra, és elolvassátok nekem az új Csupa mókát.

Utolsó, hosszú búcsúpillantást vetett a könyvre, és Jane karja alá dugta.

– Megígérem, Neleus, becsszavamra – fogadkozott Jane.

– Várok rátok – mondta halkan Neleus. – És soha el nem felejtlek!

– Szedjétek a lábatokat, és ne fecsegjetek! – sziszegte Mary Poppins, és a tó felé kanyarodott.

Nyikorgott-nyöszörgött a gyerekkocsi, ahogy tovakarikázott az úton. De a keréknyikorgás zajában is megütötte fülüket egy ismerős hang. Lábujjhegyen igyekeztek Mary Poppins mögött, ahogy odalépdelt az árnyas vízpartra.

– Nem én csináltam! – tiltakozott a hang. – A világ minden kincséért se tenném!

A tó partján, az üres talapzat mellett állt a polgármester és két tanácsnoka. És előttük hadonászva, kiabálva és általában felettébb különös viselkedést tanúsítva ki más – mint a parkőr!

– Nem én követtem el, méltóságos uram! – rimánkodott. – Hisz én egyenesen a szemébe tudok nézni!

– Ostobaság, Smith! – mondta zordul a polgármester. – Maga felelős a park szobraiért. Nem tehette más, csak maga!

– Okosabb, ha mindjárt bevallja – tanácsolta az egyik tanácsnok.

– Persze az sem csökkenti a bűnösségét – tette hozzá a második –, de legalább könnyít a lelkiismeretén.

– De ha egyszer mondom, hogy nem én csináltam! – A parkőr kétségbeesetten tördelte a kezét.

– Elég volt a köntörfalazásból, Smith! Csak az időmet fecséreli! – A polgármester türelmetlenül megrázta a fejét. – Először nekiállhatok holmi pucér fiút keresgélni, aki állítólag valami nyomorult halat kínoz. Lazacot vagy lepényhalat… vagy mit mondott Lark kisasszony? Most meg, mintha ez nem volna elég, azt kell tapasztalnom, hogy egyik legértékesebb szobrunk eltűnt a talapzatáról. Meg vagyok botránkozva! Fel vagyok háborodva! Én megbíztam magában, Smith. És maga így hálálja meg a bizalmamat!

– Meg is hálálom! Illetve mindig is megháláltam! Jaj nekem, már azt sem tudom, mit beszélek, kegyelmes uram! Csak azt az egyet tudom, hogy én egy ujjal se nyúltam ahhoz a szoborhoz! – A parkőr szeme rémülten kutatott segítség után, és egyszer csak megpillantotta Mary Poppinsot. Elszörnyedéssel vegyes diadalkiáltást hallatott, és vádlón rászegezte ujját.

– Főméltóságú uram, ott áll a bűnös, ni! Ha nem az ő lelkén szárad a dolog, megeszem a sapkámat!

A polgármester Mary Poppinsra nézett, aztán vissza a parkőrre.

– Szégyellhetne magát, Smith! – csóválta komoran a fejét. – Egy tökéletesen tiszteletreméltó, ártatlan fiatal teremtésre akarja hárítani a felelősséget, aki délutáni levegőzésre hozta a rábízott kicsikéket! Hát hogy tehet ilyet!

És udvariasan meghajolt Mary Poppins felé, aki előkelő hölgyhöz illő mosollyal viszonozta a meghajlást.

– Még hogy ártatlan? Ő! – sivított a parkőr. – Fenséges uram nem tudja, mit beszél! Amint ez a fehérszemély beteszi a lábát a parkba, egyszeriben minden a feje tetejére áll. Ringlispílek felszöknek az égbe, emberek sárkányokon meg rakétákon ereszkednek alá, a miniszterelnök léggömbön ugrabugrál; és ez mind a maga műve… maga szörnyeteg! – Vadul rázta az öklét Mary Poppins felé.

– Szegény, szerencsétlen ember – csóválta a fejét szomorúan az első tanácsnok. – Megháborodott az elméje!

– Talán jobb lenne, ha bilincset hozatnánk – suttogta idegesen a második.

– Kérem, tessék! Csak tegyenek velem, amit akarnak! Még fel is akaszthatnak! Miért ne? De akkor sem én csináltam! – És a parkőr határtalan kétségbeesésében ráborult a talapzatra, és keservesen zokogott.

Mary Poppins megfordult, és hívón intett Neleusnak. Az márványlábán odafutott, és gyengéden hozzásimult.

– Itt az idő? – suttogta és felpillantott.

Mary Poppins gyorsan bólintott. Azután lehajolt, megölelte a márványfiút, és megcsókolta márványhomlokát. Neleus egy pillanatig úgy csüggött rajta, mintha sosem akarná elereszteni. De azután kitépte magát a karjaiból, és elfojtotta feltörni készülő zokogását.

– Isten veletek, Jane és Michael! Ne felejtsetek el! – Hűvös arcát arcukhoz simította. És mielőtt egyetlen szót is szólhattak volna, Neleus már el is iramodott az árnyak közé, a talapzata felé.

– Nekem sosem volt szerencsém! – siránkozott a parkőr. – Amióta az eszemet tudom!

– És most sem lesz, ha vissza nem teszi azt a szobrot! – A polgármester rászögezte haragos tekintetét.

Jane és Michael azonban nem a parkőrt nézte, és nem is a polgármestert. Azt a fürtös fejet bámulták, amely most bukkant ki a talapzat túlsó oldalán.

És már mászott is át Neleus a szegélyén, húzta maga után a delfint. Márványteste fehéren, fényesen csillant a nap halványuló fényében. Megállt a talapzat tetején, és még táncolt egypár búcsúlépést. Aztán vidáman is, szomorúan is felemelte kis márványkezét, és búcsút intett mindannyiuknak. És amikor ők visszaintettek, Neleus mintha megremegett volna – de lehet, hogy csak a szemük volt könnyes, azon át látták úgy. Nézték, amint magához húzza a delfint, olyan közel, hogy kettejük márványa egybeolvadt. Azután Neleus márványkezével lesimította márványfürtjeit, lehajtotta fejét, és nem mozdult többet. Mintha még Mary Poppins piros gombos fehér kabátja is élettelen márvánnyá merevedett volna.

– Hogy tehetném vissza, ha egyszer el se vettem! – zokogott, kiabált egyre a parkőr.

– Ejnye, Smith, hát most már mégiscsak… – kezdte a polgármester. Azután meghőkölt, megtántorodott, kezét homlokára szorította. – Azt a fűzfán fütyülő, jégen kopogó rézangyalát! Visszajött!… – kiáltotta. – És valami megváltozott rajta!

Közelebbről szemügyre vette a szobrot, és harsogó, boldog hahotában tört ki. Levette kalapját, vadul lengette, és hátba veregette a parkőrt.

– Smith… maga nagy kópé! Hát ez volt a titka! De hát miért nem mondta mindjárt, öregem? Hisz ez igazán pompás meglepetés! No de most már elég a színlelésből!

A parkőr ugyanis, akinek szavát vette az ámulat, kigúvadt szemmel bámult fel Neleusra.

– Uraim! – fordult tanácsnokaihoz a polgármester. – Csúnyán félreismertük ezt a szegény embert. Hisz nemcsak a köz kiváló szolgájának bizonyult, hanem vérbeli művésznek is. Látják, uraim, mit csinált ezzel a szoborral? Kicsi márványkabáttal ruházta fel, piros gallérral és kézelővel. Lényeges javítás véleményem szerint, Smith. Sohasem helyeseltem a pucér szobrokat.

– Én sem! – rázta a fejét az első tanácsnok.

– Én meg mégúgysem! – tódította a második.

– Sose féljen, derék Smith. Elnyeri jutalmát. A mai naptól fogva egy shillinggel felemeljük a fizetését, és a kabátja ujjara még egy csíkot varratunk. Továbbá megemlítem a nevét őfelségének a legközelebbi jelentésemben.

Azzal a polgármester szertartásosan meghajolt Mary Poppins előtt, és fenségesen elvonult, nyomában a két alázatosan kullogó tanácsnokkal.

A parkőr szemmel láthatólag azt sem tudta, a fején áll-e avagy a talpán, és csak bámult utánuk, azután megint a szoborra emelte szemét, és a változatosság kedvéért most azt bámulta. A márványfiú meg a márványhal elgondolkodva nézett le a tóra. Hallottak-e valamit az egész felfordulásból vagy sem – ki tudja?… Csöndben, némán álltak, mozdulatlanul, mint mindig.

– Most pedig indulás haza, szaporán! – emelte fel intőn az ujját Mary Poppins, és a gyerekek egyetlen szó nélkül engedelmeskedtek. A félkoronás fényesen, csillogón, kézzelfoghatóan lapult Michael markában. A könyv meg Jane hóna alatt hideg volt, mint Neleus márványkeze.

Hallgattak, miközben végigvonultak a sétányon, csak magában forgatta ki-ki titkos gondolatait. És egyszerre csak mögöttük a füvön lábdobogás hallatszott. Hátranéztek – hát a parkőr igyekezett utánuk. Levetette kabátját, és a botja végén lobogtatta, mint holmi kék-piros zászlót.

Lihegve utolérte őket, megállt a gyerekkocsi mellett, és a kabátot Mary Poppinsnak nyújtotta.

– Vegye el! – lihegte. – Épp megnéztem amott azt a fiút. Hát nem a magáét viseli a négy piros gombbal? Magának meg nincs kabátja az esti hűvösben!

Mary Poppins nyugodtan elvette a kabátot, és belebújt. Tükörképe öntelten mosolygott rá a fényes rézgombok tükréből.

– Köszönöm – mondta kimérten a parkőrnek.

Az meg ott állott előtte ingujjban, és rázta, rázta a fejét, mint valami kutya, aki sehogy sem érti a dolgot.

– Maga vélhetőleg érti ezt az egészet… – mondta aztán szomorkásán.

– Vélhetőleg értem – felelte öntudatosan Mary Poppins.

Azután egy szót sem szólt többet, hanem megtaszította egy kicsikét a gyerekkocsit, hogy az elgördült a parkőr mellett. Az meg csak állt és bámult utána a fejét vakargatva, amint Mary Poppins kivonult a park kapuján.

Banks papa épp hazafelé tartott az irodából, és rájuk füttyentett, amint átmentek az utcán.

– Ejnye, Mary Poppins – üdvözölte. – De csinos a kék-piros kabátjában! Csak nem lépett be az üdvhadseregbe?

– Nem, nagyságos úr – felelte kurtán Mary Poppins. És feleletét olyan pillantással kísérte, amely egy szemernyi kétséget sem hagyott afelől, hogy Mary Poppins nem óhajt bővebb magyarázattal szolgálni.

– A parkőr kabátja – magyarázta sietősen Jane.

– Épp most adta neki – fűzte hozzá Michael.

– Kicsoda… Smith? Neki adta az egyenruhája kabátját? De hát miért? – kiáltott fel Banks papa.

Jane és Michael azonban egyszeriben megnémult. Szinte érezték, amint Mary Poppins árgus tekintete a koponyájukba fúródik. Nem merték folytatni a történetet.

– No, mindegy – mondta nyugodtan Banks papa. – Bizonyára megérdemelte.

A gyerekek bólintottak. De azt jól tudták, hogy apjuk sose tudja meg, mit csinált Mary Poppins, még ha ötven évig él, akkor sem. Ballagtak mellette a kerti ösvényen, szorongatták a félkoronást és a könyvet.

És ahogy ott ballagtak, az eszük a márványfiún járt, akitől az ajándékokat kapták; a márványfiún, aki egyetlen kurta órácskáig táncolt és játszott a parkban. Arra gondoltak, hogy most ott áll magában a talapzatán, magához szorítja a delfint – és örökké néma, örökké mozdulatlan, és a boldog fény elhagyta az arcát. Sötétség száll majd rá, és beburkolja a csillagfényes éjszaka. És büszkén és magányosan áll ott, lenéz a kis tó vizére, s a nagy tengerről és messzi-messzi hazájáról álmodik…

V. ÁRPACUKOR LOVAK

– Hahó! – kiáltott fel mérgesen Banks papa, amint megcsörgette az előszobában álló elefántlábban az esernyőket.

– Mi baj van, George? – szólt föl Banks mama a konyhalépcső tövéből.

– Valaki elvitte a sétabotjaimat! – hördült fel Banks papa, akár a sebzett tigris.

– Itt vannak, nagyságos úr kérem! – mondta Mary Poppins, amint lefele lépkedett a gyerekszobából. Egyik kezében ezüstfejű ébenfa pálcát vitt. A másikban hajlított végű, görcsös kőrisfa bot himbálózott. Többet nem is szólt, hanem felettébb fölényes pillantással átnyújtotta a két botot Banks papának.

– Ó! – kiáltott fel Banks papa meglepetten. – Magának kellettek a botjaim, Mary Poppins? Csak nem rossz a lába?

– Köszönöm, nem, nagyságos úr – mondta Mary Poppins, és szipákolt. Gőgös hangjából pontosan tudhatta az ember, hogy Banks papa ugyancsak megsértette. Még hogy rossz a lába! Mintha az ő lába vagy akármelyik porcikája nem volna a legeslegtökéletesebb állapotban!

– Nálunk volt! – mondta egyszerre Jane és Michael, és Mary Poppins mögül apjukra kandikáltak.

– Nálatok? Hát a ti vaskos lábatokkal meg mi a baj? Megsántult, megbénult vagy micsoda?

– Semmi baja – mondta panaszos hangon Michael. – Lónak kellett a bot.

– Micsodaa-aa? Szeretett Herbert dédnagybácsikám ébenfa pálcája meg az én botom, amit a jótékony célú tombolán nyertem! Megbolondultatok?! – Banks papa nem hitt a fülének.

– Jó, de hát min lovagoljunk? – morgott Jane.

– Hisz ott a hintaló, a jó öreg Dobbin! – kiáltott föl Banks mama a konyhából.

– Ki nem állhatom a jó öreg Dobbint! Nyikorog – mondta Michael, és nem átallt hozzá toppantani is.

– Dobbinnal nem lehet sehova se menni. Nekünk igazi ló kell! – nyafogott Jane.

– És lehetőleg én vegyem meg nektek! – Banks papa füstölögve csörtetett végig az előszobán. – Napi három étkezés nem elég! Meleg ruha, cipő, csupa semmiség! Most meg ló kellene nektek! Nem is egy! Nem óhajtanátok esetleg mindjárt egy tevét?

Michael elgyötört arckifejezéssel nézett apjára. Micsoda felháborító viselkedés – gondolta. De fennhangon csak ennyit mondott végtelen türelemmel:

– Köszönjük, nem. Jó lesz a ló is.

– Hát majd ha a hold kék lesz, megkapjátok! Csak ennyit mondhatok! – vágta oda Banks papa.

– Az milyen gyakran fordul elő? – tudakolta Jane.

Banks papa dühösen nézett rá. „Hogy énnekem milyen buta gyerekeim vannak! – gondolta.

– Meg sem értik a képes beszédet!”

– Nagyjából ezerévenként… Egyszer az életben, ha valaki szerencsés! – mondta mérgesen. Aztán bedugta a sétapálcát az elefántlábba, a kőrisfa botot meg karjára akasztotta, és elindult az irodába.

Mary Poppins mosolyogva nézett utána. Különös, titokzatos mosoly volt, és a gyerekek ugyancsak törték a fejüket, mit jelenthet.

Banks mama sietősen jött föl a konyhalépcsőn.

– Jaj, istenkém! Mary Poppins, képzelje, mi történt! Lark kisasszony Henrik kutyája leette a gyerekkocsi kerekéről a gumit!

– Igen, nagysága kérem – felelte nyugodtan Mary Poppins, mintha őt Henriknek semmiféle gonosz tette nem lephetné meg.

– De hát mi lesz a bevásárlással? – Banks mama hangját könnyek fojtogatták.

– Azt én igazán nem tudom. – Mary Poppins felvetette fejét, mint akit kutyák és gyerekkocsik a legkevésbé sem érdekelnek.

– Muszáj elmennünk bevásárolni? – morgott Jane.

– Elegem volt már a járásból – mondta rosszkedvűen Michael. – Meggyőződésem, hogy árt a szervezetemnek!

Banks mama ügyet sem vetett rájuk.

– Talán itthon hagyhatná ma Annabelt, Mary Poppins – ajánlotta idegesen –, és magával vihetné Robertson Ayt, ő majd hazahozza a csomagokat.

– Robertson Ay alszik a talicskában – közölte a többiekkel Jane. Épp reggeli után nézett ki az ablakon, és látta, amint Robertson Ay délelőtti szunyókálását végzi.

– No, nem lesz ott sokáig – jelentette ki Mary Poppins. És nagy léptekkel, egyenesen kicsörtetett a kertbe.

És igaza volt. Robertson Ay valóban nem volt ott sokáig; Mary Poppins valami egészen borzalmasat mondhatott neki, mert ahogy baktattak mögötte a kerti ösvényen, Robertson Ay már a kertkapuban várta őket.

– Szedjétek a lábatokat, ne csoszogjatok, kérlek! Mi ez itt, teknősbéka-parádé? – Mary Poppins kézen fogta az ikreket, és magával rángatta őket.

– Reggeltől estig ugyanaz a nóta. Sose jutok egy perc pihenéshez. – Robertson Ay elfojtott egy ásítást, aztán kalapját Jane kezébe nyomta – vigye ő –, és félig csukott szemmel botladozott a többiek nyomában.

Mary Poppins végigmasírozott a Fő utcán, s olykor-olykor belepillantott a kirakatokba, hogy megcsodálja tükörképét.

Aranyos! – gondolta, ahogy takarosan, csinosan ment, mendegélt, és galambtollas kalapja bókolt minden kirakatban.

Első útjuk Durca úr boltjába vezetett: Vas- és Edényáruk, Kerti Szerszámok.

– Egy egérfogót! – mondta gőgösen Mary Poppins, amint beszáguldott az ajtón, és elővette Banks mama listáját.

Durca úr csontos ember volt, nagy, borvörös arccal. A pult mögött ült, kalapját tarkójára tolta. És a reggeli lap úgy vette körül, mint egy festett kályhaellenző.

– Csak egyet? – kérdezte gorombán, és kikukkantott az ellenző széle fölött Mary Poppinsra.

– Sajnálom, kisasszony! – vigyorodott el gúnyosan. – Egyetlen egérfogó nem éri meg a fáradságot!

Azzal megrázta fejét, és épp el akart fordulni, ekkor azonban észrevette Mary Poppins arckifejezését. Borvörös ábrázata menten orgonalilára vált.

– Elnézést, csak tréfáltam – mondta sietősen. – Nem akartam megsérteni. Hisz ha kegyed akarja, adok én kegyednek akár fél egérfogót is! Meg még egy szép darab sajtot is kap ráadásul.

– Egy húsdaráló – folytatta Mary Poppins, és majd átdöfte a pillantásával Durca urat.

– S a tetejébe fél kiló karaj – mondta buzgón Durca úr.

– Fél tucat mosogatószivacs, egy doboz méhviasz, egy padlórongy – olvasta sebesen.

– Új házasok vagyunk? Berendezkedünk? – tudakolta Durca úr, és ideges mosollyal kötözgette a csomagokat.

– Egy zacskó szög meg egy gereblye – folytatta Mary Poppins. Úgy keresztülnézett a borvörös arcon, mintha üvegből volna.

– Hát a fűrészporral mi lesz? – tudakolta Durca úr. – Már amit a gyerekek kiszórtak.

Mary Poppins sarkon fordult. Jane, Michael és az ikrek kényelmesen üldögéltek egy vaskos papírzsákon, és súlyuk alatt a fűrészpor kis patakban csordogált a földre. Mary Poppins szeme szikrázott.

– Ha föl nem álltok ebben a pillanatban… – kezdte, és hangja olyan iszonyatos volt, hogy a gyerekek meg sem várták a mondat végét, már talpon is voltak. Robertson Ay, aki elszenderedett egy fűnyírógépen, most felriadt, és nekiállt összeszedegetni a csomagokat.

– Csak egy kicsit pihentettük a lábunkat… – magyarázkodott Michael.

– Csak egyetlen szót halljak, és máris pihenhettek a sarokban! Én figyelmeztettelek! – förmedt rá szörnyű haragosan Mary Poppins.

– Nem számítom föl – jelentette ki Durca úr, miközben gyorsan összesöpörte a fűrészport. – Mivelhogy kegyedről van szó – tette hozzá buzgón. Mindenáron kedveskedni akart.

Mary Poppins megvetően végigmérte.

– Festékes az orra – jelentette ki nyugodtan, azután kicsörtetett a boltból.

És mint holmi emberi forgószél, végigszáguldott a Fő utcán. A gyerekek és Robertson Ay pedig a nyomában, mint az üstökös uszálya.

A péknél Mary Poppins vásárolt egy cipót, két doboz vajassüteményt és negyed kiló gyömbéres kekszet.

– Velem ne is törődjön – sóhajtott Robertson Ay, amikor Mary Poppins a karjába tornyozta a csomagokat.

– Nem is törődöm! – vágta rá derűsen Mary Poppins. És már száguldott is a zöldségeshez, ahol borsót, babot és cseresznyét vásárolt.

– Az utolsó csöpptől csordul ki a pohár – mondta Robertson Ay, amikor Mary Poppins a zöldségfélét is rárakta.

– Állítólag! – válaszolt dermesztő mosollyal Mary Poppins, és megint a listát tanulmányozta. Legközelebbi állomásuk a papírkereskedés volt, ahol Mary Poppins egy üveg tintát vett; innen a gyógyszertárba tartottak, egy csomag mustártapaszért. Robertson Ay állával szorította le a csomaghalmot, és elgyötörtén lehunyta szemét. Jane és Michael szívükből szánták, de magukat még sokkal jobban.

Már a Fő utca végére értek, de Mary Poppins még ott sem állt meg. A gyerekek összenéztek és sóhajtottak. Elfogytak a boltok. Vajon hova mehetnek ezután?

– Jaj, istenkém, Mary Poppins, letörik a lábam! – Michael szánalmasan sántikált.

– Nem mehetnénk haza, Mary Poppins? Elkopik a cipőm! – panaszkodott Jane.

Az ikrek meg úgy vinnyogtak, nyüszítettek, mint a nyűgös kiskutyák.

Mary Poppins undorral mérte végig valamennyiüket.

– Egy csapat lepényhal! Azok vagytok, bizony! Hát nincs bennetek gerinc?

Azzal belevágta a bevásárlólistát a szatyrába, megvetően szipákolt, és gyorsan befordult a sarkon. Utána cammogott Robertson Ay; úgy lógtak rajta a csomagok, mint karácsonyfán a díszek. Mögötte pedig ott húzták-vonták magukat nagy morogva a gyerekek, csiszegtek-csoszogtak, lógatták az orrukat.

– A lepényhal úszik – mondta mérgesen Michael. – És nem kell neki bevásárolni! – Annyira elfáradt, hogy már az sem igen érdekelte, meghallja-e Mary Poppins, amit mond, vagy sem.

Szelíd szellő fújdogált a park felől, hozta a délelőtt édes illatait. Babérlevélét, moháét és még valamit, ami mintha ismerős lett volna… Vajon mi lehet? – szimatolt bele a levegőbe Jane.

– Michael! – suttogta. – Árpacukorszagot érzek!

Michael kedve már nem is lehetett volna rosszabb. De azt a világért sem hagyhatta, hogy Jane megszimatoljon valamit, amit ő nem is érez. Szimatolt hát ő is, mint valami mérges kiskutya.

– Ühüm – ismerte el. – Tényleg. Én is érzem.

És egyszerre mind a ketten megpillantották a a vörös-zöld csíkos ernyőt. A park város felőli oldalán állt, a vaskerítés mellett. És előtte nagy fehér tábla hirdette, nagy fekete betűkkel:

KALIKÓ KISASSZONY

CUKORKAÁRUS

LOVAK BÉRELHETŐK

A gyerekek csak bámultak.

Mert a vörös-zöld csíkos ernyő alatt a legislegfurább kis alak üldögélt, akit valaha is láttak. Először nem is tudták, mi lehet az; úgy csillogott-villogott, akár a gyémánt. Aztán lassan meglátták, hogy egy icipici öreg néni az, csupa csont-bőr, aszott, sárga a képe, és rövid, sűrű, ősz a haja. A csillogás-villogás forrása pedig a ruhája volt, amely gallérjától a szegélyéig telis-tele volt szúrva tűvel. Úgy meredeztek belőle, mint a sündisznó tüskéi, s ahányszor megmozdult, megvillantak a napfényben. Kezében lovaglóostort tartott. És az ostort meg-megcsördítette, ha arra járt valaki.

– Itt a finom árpacukor! Alkalmi áron! A legfinomabb árpacukor! – kiáltotta vékony, nyihogó hangján, és az ostorral a levegőbe suhintott.

– Gyere, Michael! – kiáltott fel izgatottan Jane, feledve fáradtságát.

Michaelnak ugyan semmi kedve nem volt barátkozni, azonban kimaradni sem akart semmiből. Megfogta hát Jane kezét, és hagyta, hogy nővére a csíkos ernyő felé rángassa.

Ahogy közeledtek a csillogó-villogó alakhoz, olyasmit láttak meg, hogy egyszeriben megkordult a gyomruk. Mert a néni mellett egy üvegedény állt, ami tele volt árpacukor sétapálcákkal!

A cukrok és a fűszerek

és minden, ami jó,

most egészen különleges

alkalmi áron kapható!

– dalolta az öreg néni, és az ostorát pattintgatta.

És épp ebben a szempillantásban elfordította a fejét, és meglátta a csiszegő-csoszogó társaságot. Fekete szeme úgy villogott, mint az apró szemű ribizli, ahogy kinyújtotta madárkaromra emlékeztető kezét.

– No de ilyet! Hiszen ez Mary Poppins! Ezer esztendeje nem láttam, kedvesem!

– Hasonlóképpen, Kalikó kisasszony! – viszonozta udvariasan az üdvözlést Mary Poppins.

– Nahát, ez is csak arra vall! – mondta Kalikó kisasszony. – Ha érti, mire gondolok, kedvesem! – tette hozzá széles mosollyal. Azután fényes szemének pillantása a gyerekekre esett. – Ejnye, azt a teremburáját! Ez meg micsoda négy búbánatos ábrázat? Reszkess, rosszkedv, hess, innen elsiess! Hisz ti úgy lógatjátok az orrotokat, mintha mindannyian elhagytatok volna valamit!

– El ám, a jókedvüket – mondta komoran Mary Poppins.

– Azt a szanaszét ugráló zsák bolháját! Még ilyet! No, ami elveszett, annak biz meg is kell kerülni, így írja a törvény! Hát halljam, hol hagytátok el?

És az apró, fényes fekete szempár egyik arcról a másikra vándorolt, és valahogy mindannyiukat bűntudat fogta el.

– Azt hiszem, a Fő utcán – suttogta alig hallhatóan Jane.

– Ejnye, ejnye! Olyan messze? S vajon miért hagytátok el, ha szabad kérdeznem? Michael a lábát húzogatta, az arca meg egyre vörösebb lett.

– Nem akartunk annyit gyalogolni… – kezdte röstelkedve. Hanem a mondatot nem fejezhette be. Kalikó kisasszony élesen elkaccantotta magát.

– Hát ki akar? Ki akar, azt mondd meg nekem! Senki sem akar gyalogolni. Magam sem akarnék semmi pénzért sem! Ha egy zsák rubintot elébem szórtok, akkor sem!

Michael csak bámult. Igaz lehet ez? Végre egy felnőtt, aki szakasztott úgy vélekedik a gyaloglásról, mint ő!

– Hisz én már évszázadok óta nem gyalogolok – folytatta Kalikó kisasszony. – Mi több, az egész családomból senki. Micsoda… hogy a lúdtalpammal csoszogjak a földön? Hisz ez nem lenne méltó hozzánk! – Azzal megcsördítette ostorát, és a tűi csak úgy villogtak, ahogy ujját felemelve a gyerekekre nézett. – Fogadjátok meg a tanácsomat: mindig csak lovagoljatok! A gyaloglással mire mentek? Megnőttök tőle, de nem juttok messzire. Lóhátra, ha mondom! Lóháton bejárni az egész világot!

– De ha egyszer nincs min lovagolni! – vetette ellen Jane, és jól körülnézett, hogy vajon maga Kalikó kisasszony ugyan min lovagol. Mert a táblán ott állt ugyan, hogy LOVAK BÉRELHETŐK, de még csak egy árva szamár sem legelészett a látóhatáron.

– Hogy nincs min lovagolni? Láncos teremtettét! Ez már öreg hiba!

Kalikó kisasszony hangja gyászosan csengett, de fekete szeme huncutul csillogott, ahogy Mary Poppinsra pillantott. Kérdőn bökött feléje a fejével, Mary Poppins pedig igenlően bólintott.

– No, ennél nagyobb baj is lehetne! – kiáltott Kalikó kisasszony, és felmarkolt egy csomó árpacukor botot. – Ha már lovatok nincs, mit szólnátok ehhez? Egy darabon ez is elvisz. Szerencse, hogy ma minden alkalmi vétel. Darabját megszámítom nektek egy tűért!

Az árpacukor édes illata átjárta a levegőt. Az elhagyott négy jókedv észrevétlenül visszasompolygott, ahogy a gyerekek végigtapogatták ruhájukat: nem akad-e benne gombostű. Mocorogtak, mosolyogtak, kerestek és kutattak, de bizony egyetlen tű nem sok, annyit sem találtak.

– Jaj, Mary Poppins, mit csináljunk? – kiáltott Jane. – Hisz egyetlen tűt sem találunk!

– Remélem is! – vágta oda Mary Poppins, és felhorkant. – Ha egy gyereknek én viselem a gondját, az biztos, hogy a ruhája tisztességesen meg van foltozva! Nem kell megtűzködni a ruháját!

És Mary Poppins utálkozva szipákolt. Azután kifordította kabátja hajtókáját, és mindegyik gyereknek átnyújtott egy gombostűt. Robertson Ay eddig a korlátnak dőlve szunyókált, de most felriadt, ahogy Mary Poppins feléje is nyújtott egy tűt.

– Szúrjátok be! – sipította Kalikó kisasszony, és feléjük hajolt. – Ne féljetek, nem fáj, meg sem érzem!

A gyerekek tehát beszúrták a tűiket a többi közé, és Kalikó kisasszony ruhája mintha még az eddiginél is jobban csillogott volna, miközben mindegyikük kezébe nyomott egy-egy botot.

Nevetve, kiabálva ragadta meg ki-ki a magáét, meglengették, és az árpacukorillat még édesebb, még erősebb lett.

– Most már a gyaloglást se bánom! – kiáltotta Michael, és belekóstolt a piros-fehér csíkos cukorbotba. Éles kis sikkanás hallatszott, mintha ló nyihogott volna a távolban. Michael azonban oly buzgón kóstolgatta az árpacukrot, hogy meg sem hallotta.

– Én nem eszem meg az enyémet – mondta gyorsan Jane. – Megtartom örökre.

– Ha tudod! – kurjantotta el magát Kalikó kisasszony. – Csak tartsátok meg mindet, ha tudjátok! Hisz a tiétek. Szúrd csak jó mélyre azt a tűt, engem ne félts! – Azzal átnyújtott egy cukorbotot Robertson Aynek, az meg Kalikó kisasszony ruhaujjába szúrta a tűt.

– Most pedig – mondta udvariasan Mary Poppins – engedelmével, Kalikó kisasszony, hazamegyünk ebédelni.

– Jaj, várjon még, Mary Poppins! – kérlelte Michael. – Hisz magának még nem is vettünk botot! – És ekkor rémes gondolata támadt: mi lesz, ha Mary Poppinsnak nincs több tűje? Akkor neki kell megosztania vele a botját?

– Hm! – mordult egyet Mary Poppins, és felvetette fejét. – Én nem félek, hogy letörik a lábam, mint némelyek, akiket most nem óhajtok megnevezni!

– Hihihi! Hahaha! Elnézést a derültségért! Mintha neki sétabotra volna szüksége! – És Kalikó kisasszony valósággal nyerített neveltében, mintha Michael valami ugyancsak mulatságosat mondott volna.

– Igazán örülök, hogy találkoztunk – mondta Mary Poppins, miközben kezet fogott Kalikó kisasszonnyal.

– Részemről a szerencse, kedves Poppins kisasszony! Ti pedig ne feledjétek: aki lovagolhat, ne gyalogoljon! Isten veletek, isten veletek! – nyihogott Kalikó kisasszony. Mintha el is felejtette volna, hogy egyiküknek sincs lova.

– Árpacukor! Alkalmi áron! A legfinomabb árpacukor! – hallották még távozóban is, ahogy Kalikó kisasszony kínálja a portékáját.

– Van egy tűje? – kérdezte egy járókelőtől. Jól öltözött úriember volt, monoklival. Hóna alatt irattáskát vitt; ez állt rajta aranybetűkkel: ÁLLAMTITKÁR ÁLLAMTITKOK

– Tűm? – hökkent meg az úriember. – Hogy volna? Honnan vegyek én mégis egy tűt?!

– Valamit valamiért, ez a törvény! Ha nincs tűje, nem kap botot!

– Itt van, aranyom, adok én magának! Van énnekem elég! – mondta egy terebélyes asszonyság, aki épp arra cammogott. Hóna alá kapta kosarát, kendőjéből kiszedett vagy fél marék tűt, és az Államtitkár elé tartotta.

– Csak egy tűt! Egyetlenegyet! Alkalmi árak! Ha egyet kérnek, ne adj kettőt! Ez a törvény! – nyihogott vidáman Kalikó kisasszony. Adott az Államtitkárnak egy árpacukorbotot, az meg a karjára akasztotta és távozott.

– Maga meg a törvényei! – hahotázott a terebélyes asszonyság, miközben egy tűt szúrt Kalikó kisasszony szoknyájába. – No, nekem jó erőset adjon, aranyom! Nem vagyok én holmi nádszálkisasszony! – És Kalikó kisasszony hosszú, vastag botot adott az asszonyságnak, az meg is markolta mindjárt a fogantyúját, és teljes súlyával ránehezedett.

– Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag! Köszönöm, kedveském! – kiáltott vidáman a terebélyes asszonyság.

– Michael! – Jane-nek elakadt a szava meglepetésében. – Hiszen ez a madaras asszony!

Michael azonban még nem is válaszolhatott, amikor ugyancsak fura dolog történt. Ahogy a madaras asszony ránehezedett a botjára, az fogta magát és megugrott. Aztán bebújt az asszonyság szétterülő szoknyája alá, és mindenestül fölemelte a nénit a levegőbe.

– Hoppá! Indulás! – A madaras asszony megragadta az árpacukor fogantyút, és erősen magához szorította a kosarát. És a sétabot szállt, szállt, elszakadt a járdától, átrepült a korláton. Hangos nyihogás hallatszott, és a gyerekek tátott szájjal bámultak.

– Fogódzkodjon! – kiabált aggodalmasan Michael.

– Fogódzkodj magad! – felelte a madaras asszony, mert már Michael botja is ficánkolt.

– Hahó, Jane! Az enyém is indul! – visított Michael, ahogy a bot magával ragadta.

– Vigyázz, Michael! – szólt utána Jane. Ám ebben a pillanatban megingott az ő botja is, és már neki is lódult a levegőnek. Elnyargalt a Michaelé nyomában, és Jane ott lovagolt a piros-fehér csíkos bot hátán. A bot meghőkölt, ágaskodott, mint a valódi ló, ő meg kantár helyett a bot nyakába kapaszkodott. Átlovagolt a babérsövény fölött, s épp az orgonabokrok tetejét kerülgette, amikor elsüvített mellette valaki. Robertson Ay volt az; karja tele csomagokkal. Végighevert a botján, és lovaglás közben is bóbiskolt.

– Versenyezzünk, Jane! Cél a tölgyfa! – kiabált Michael, amikor Jane ügetve utolérte.

– Nyugton maradjatok! Semmi ficánkolás, Michael! Igazítsátok meg a kalapotokat, és gyertek utánam!

Mary Poppins papagájfejű ernyője hátán, rövid vágtában elhúzott mellettük. Takarosan, rendesen, mintha csak a hintaszékben ülne, úgy ülte meg a fekete selyemredőket. Kezében két szalag; a végük az ikrek rózsaszínű cukorbotjára hurkolódott.

– A legfinomabb árpacukor! – lebegett feléjük odalentről Kalikó kisasszony hangja, míg a föld lassan távolodott.

– Százával adja el a botokat! – kiáltott Michael. És valóban: az ég hamarosan benépesült lovasokkal. Láthatatlan patkók dobogtak a levegőben, nyerítés-nyihogás hallatszott mindenfelől.

– Nézzétek! Ott lovagol Flossie néni… a virágágy fölött! – kiáltotta Jane, és lefelé mutatott. Alattuk középkorú hölgy lovagolt. Tollboája lengett utána a szélben, kalapja félrecsúszott.

– Tényleg! – bámult nagy érdeklődéssel Michael. – Ott meg… nézd csak! Lark kisasszony a kutyáival!

A szomorúfüzek fölött helyes kis árpacukor bot ügetett. Hátán Lark kisasszony lovagolt; szörnyen idegesnek látszott. Mögötte a két kutyája ült. Henriknek szemmel láthatólag nem ártott meg az elfogyasztott gumitömlő, és udvariatlanul rávigyorgott a gyerekekre. Peti azonban lehunyta szemét – a magasban mindig szédült.

– Klip-klop! Klip-klop! Klip-klop! – hallatszott a vágtázó paták zaja.

– Segítség! Segítség! Gyilkos! Földrengés! – kiabált kétségbeesetten egy rekedt hang. A gyerekek hátrafordultak, és ki mást pillantottak meg, mint Durca urat, amint ott galoppozott vadul a nyomukban. Markolászta keservesen az árpacukrot, és az arca holtra vált.

– Meg akartam enni a cukromat, s nézzenek ide, mit művel velem!

– Alkalmi vétel! Egy tű az ára! Egyet ad, egyet kap! – szállt feléjük Kalikó kisasszony hangja.

Olyan volt már az ég, mint a lóversenypálya. Száguldottak mindenfelől a lovasok; a gyerekek egyszeriben azt látták, hogy mindenki, akit csak ismernek, árpacukor lovat vásárolt. Elnyargalt mellettük egy férfi tollas kalpagban – s az egyik tanácsnokra ismertek benne. A távolban meg a Gyufaárust pillantották meg: fényes-piros boton kocogott. Annál sebesebben száguldott azonban kormos seprűivel a kéményseprő, mellette meg kényelmesen poroszkált a fagylaltos, és jóízűen nyalogatott egy jégrudat.

– Félre az útból! Helyet! Helyet! – kiáltotta harsányan egy fontoskodó hang.

És nyaktörő iramban ki más vágtatott el mellettük, mint az Államtitkár! Úgy ráhajolt botja nyakára, mintha a Nagydíj hajrájában lovagolna. Monokliját jó erősen szemére illesztette, irattáskája fel-alá ugrált a nagy nyargalásban.

– Államtitkok! – hallották a kiáltását. – Oda kell érnem ebédre a királyi palotába! Helyet! Helyet! – S vágtatott, vágtatott, és hamarosan el is tűnt a szemük elől.

Micsoda felfordulás volt a parkban! Lökdöste, taszigálta egymást a temérdek lovas.

– Hahó! – meg – Gyű te! – kiáltoztak. És a sétabotok fel-felhorkantak, prüszköltek, akár a dühös paripák.

– Balra tarts! Előzni tilos! – kiabált a parkőr, ahogy közibük csörtetett. Olyan volt a botja, mint egy rendőrló; fogantyúja hátrább taszigálta a lovasokat, az ágaskodó paripákat meg balra terelte.

– Parkolni tilos! – ordította. – Vigyázz a gyalogátkelőhelynél! Megengedett sebesség: óránként húsz mérföld!

– Etessétek a madarat! Csak két penny minden csomag! – A madaras asszony is ott trappolt a tömegben. Körülötte szárnyak örvénylettek: csupa-csupa galamb és seregély, rigó meg veréb. – Etessétek a madarat! Csak két penny minden csomag! – kiabálta a madaras asszony, és marékszám szórta az eledelt a levegőbe.

A parkőr megfékezte botját, és elkurjantotta magát:

– Nahát, mama, hát maga mit keres itt? Miért nincs odalent a Szent Pál-székesegyháznál?

– No né! Fred, fiacskám! Hát a madarakat etetem, hisz látod. Vacsorára hazavárlak. Csak két penny minden csomag!

A parkőr meg elkerekedett szemmel bámult utána, amint tovalovagolt.

– Hogy ilyet csinál a mama! Hisz még hasonlót se művelt soha, amióta az eszemet tudom! Hé! Hő! Neeee! Nézzenek az orruk elé! – kiabált, ahogy egy szép piros sétabot húzott el mellette.

Két lovasa is volt: Ellen meg a rendőr. Ellennek kimenője, a rendőrnek szabadnapja volt.

– Juj! Juj! – sikítozott Ellen. – Nem is merek lenézni! Tisztára elszédülök!

– Hát ne nézz le. Nézz inkább énrám! – ajánlotta a rendőr, és erősen fogta Ellen derekát, ahogy a botjuk hátán elnyargaltak.

És ment, ment a tömérdek árpacukor sétabot, és a délelőtti nap vidáman csillant rózsapirosukon. Vitték a fák fölött lovasaikat, vitték a házak fölött, felhők fölött.

És messze lent mind halkabban hallatszott Kalikó kisasszony hangja:

– Itt az árpacukor! Alkalmi áron! A legfinomabb árpacukor!

Jane és Michael a végén már úgy érezte, nem is Kalikó kisasszony hangját hallják, hanem egy lovacska nyerít valahol a távoli mezőn.

Átcsörtettek a lovasok tömkelegén, árpacukor botjuk toporzékolt alattuk. Arcukat legyezte a fürge szellő, fülükben visszhangzott a patkódobogás. Vajon hová lovagolnak? Haza talán ebédre? Vagy a világ végére?

És előttük, mindig csak előttük, utat vágva a lökdösődő lovasok tömegében, ott haladt Mary Poppins. Könnyedén, előkelőén ülte meg esernyőjét. Keze a papagájfejen nyugodott. Kalapján tökéletes szögben szállt a galambtoll; ruhájának minden egyes ránca tökéletesen hullott alá. Hogy min gondolkodott, azt bizony nem tudhatta senki. A száján azonban önelégült mosoly játszadozott, mintha Mary Poppins nagyon is meg volna elégedve magával.

Közeledett, közeledett a Cseresznyefa utca. Bumm tengernagy tengeri látcsövén megvillant a napsugár.

– Jaj, de szeretném, ha sose kéne leszállnunk! – kiáltott Michael.

– Szeretném, ha egész nap lovagolhatnánk! – kiáltott Jane.

– Szeretném, ha egy órára otthon lennénk! Igyekezzetek, kérlek! – mondta Mary Poppins. És papagájfejes ernyőjének csőrét a tizenhetes számú ház felé irányította.

A gyerekek nagyot sóhajtottak, bár tudták, hogy sóhajtozással nem mennek semmire. Megveregették sétabotjuk nyakát, és engedelmesen követték Mary Poppinsot, ahogy aláereszkedett az égből.

Akár a friss zöld legelő, úgy terült elébük a kerti pázsit. Robogtak feléje az árpacukor botok, ágaskodtak, szökdeltek, mint a vidám póni lovak. Robertson Ay ereszkedett le elsőnek. Botja az árvácskaágyásban ért földet, s Robertson Ay kinyitotta szemét, és pislogott. Aztán ásított egy hatalmasat, összeszedte csomagjait, és bebotladozott a házba.

Ügettek, kocogtak a gyerekek a cseresznyefák mentén, lejjebb, egyre lejjebb ereszkedtek, míg végül már a füvet súrolta a lábuk, és a botok végre megállapodtak a pázsiton.

És ugyanabban a pillanatban a papagájfejes ernyő fekete selyemredőin, mint a szárnyakon, lesiklott a virágok közé. Mary Poppins előkelő mozdulattal libbent le a földre. Azután megrázta egy picit az ernyőt, és hóna alá fogta. Aki látta a méltóságteljes hölgyet meg az ernyőjét, bizony nem is sejtette, milyen sajátságos úton-módon keltek át a parkon.

– Jaj de csudás lovaglás volt! – kiáltott Michael. – Micsoda szerencse, hogy annyi tű volt magánál, Mary Poppins! – Átrohant a pázsiton, és karját Mary Poppins dereka köré fonta.

– Hol vagyunk, kertben vagy zsibvásáron? Módfelett hálás lennék, ha eleresztenél! – förmedt rá Mary Poppins.

– Soha többé nem duzzogok! Aranyos és kedves vagyok! – mondta Jane.

– Ez aztán szokatlan! – állapította meg, és lehajolt, hogy fölszedje a botokat.

– Én viszem a magamét, Mary Poppins! – mondta Michael, és mohón nyúlt az árpacukor fogantyú után.

Mary Poppins azonban magasba lendítette valamennyi sétabotot, és bevonult a házba.

– Nem eszem meg, Mary Poppins! – rimánkodott Michael. – Még a fogantyúját sem harapdálom, igazán!

Mary Poppins rá sem hederített. Egyetlen szót sem szólt, csak bevitorlázott a házba, hóna alatt a sétabotokkal.

– De hisz a miénk! – panaszkodott Michael, és Jane-hez fordult. – Kalikó kisasszony azt mondta, megtarthatjuk!

– Azt nem mondta – rázta a fejét Jane. – Azt mondta csak, hogy megtarthatjuk, ha tudjuk!

– Miért ne tudnánk! – mondta dacosan Michael. – Megtartjuk, és mindig azon lovagolunk majd!

És amikor Mary Poppins ágya mellett, a sarokban megpillantották a sétabotokat, nagyon megnyugodtak. Hisz ki lopna el négy ragadós szál árpacukrot? – gondolták a gyerekek. A piros-fehér csíkok már szinte hozzátartoztak a gyerekszoba berendezéséhez.

Ott állt összebújva a négy bot, fogantyújuk egymásba kapaszkodott – akárcsak négy hűséges jóbarát. Szakasztott olyanok voltak, mint minden más bot, szép csöndben álltak a poros sarokban, és várták, mikor viszi a gazdájuk sétálni őket…

Eltelt a délután, itt volt már a lefekvés ideje is. A gyerekszobát árpacukor édes illata töltötte be. Michael beleszimatolt a levegőbe, amikor fürdő után besietett. Gyengéd pillantást vetett a botokra,

– Nincs semmi baj! – suttogta, amikor Jane is bejött. – De azért jó lenne ma éjjel fent maradni és vigyázni, hogy ne történjen semmi.

Jane bólintott. Hisz látta ő már, milyen fura dolgokra képesek azok a botok, és igazat adott

Michaelnek.

Így aztán jóval azután is, hogy Mary Poppins kiment, ők ébren feküdtek, és a sarokba bámultak. A négy halvány árnyék némán állt a takaros tábori ágy mellett.

– Hova megyünk holnap? – kérdezte Michael. – Azt hiszem, én átlovagolok Flossie nénihez, és megkérdezem, hogy ízlett a portya. – Ásított, és lehunyta jobb szemét. Fél szemmel is pont olyan jól lát – gondolta. A másik meg pihenhet addig.

– Szeretném megnézni Timbuktut – mondta Jane. – Olyan gyönyörű neve van!

Hosszú hallgatás következett.

– Mit gondolsz, Michael? Hát nem remek gondolat?

Michael azonban nem felelt. Lehunyta a bal szemét is – épp csak egy pillanatra. És abban a pillanatban el is nyomta az álom. Jane felült az ágyban, és rendíthetetlenül figyelte a botokat. Figyelt, figyelt, míg félre nem billent a feje a párnára.

– Timbuktu… – motyogta álmosan, és le nem vette szemét a sarokban álló négy karcsú árnyról. De aztán már nem szólt semmit, mert igen nagyon elálmosodott…

Lent a földszinten a nagy állóóra tízet ütött. Jane azonban nem hallotta. És nem hallotta azt sem, amikor Mary Poppins beosont, és levetkőzött a flanel hálóing alatt. Meg azt sem, amikor Banks papa bezárta valamennyi ajtót, és a ház nyugodni tért. Jane gyönyörűségeset álmodott lovakról, és álmában Michael szólongatta.

– Jane! Jane! Jane! – hallatszott a türelmetlen suttogás.

Jane felugrott, és kisimította haját a szeméből. Mary Poppins aludt, de mögötte Michael az ágya szélén ült, és ujját figyelmeztetően az ajkára tette.

– Olyan fura neszt hallottam! – sziszegte Michael.

Jane felült. Bizony! Most már hallotta ő is. Visszafojtott lélegzettel hallgatta a távoli, éles, magas hangú sípszót.

– Vi-uuuu! Vi-uuuu!

– Ide, Cukor! Ide, Szellő! Ide, Édes! Ide, Tarka! Gyorsan, mert elkéstek! Tudjátok a törvényt!

És felhangzott megint a sípszó, de most már közelebbről, hangosabban. És ebben a pillanatban neszezés, dobogás hallatszott a Mary Poppins ágya melletti sarokból.

Klip-klop! Trapp-trapp! Huss!

És a négy sétabot sorra felemelkedett, és kiszökkent az ablakon!

A gyerekek villámgyorsan kiugrottak az ágyból, és kihajoltak az ablakon. Koromsötét éjszaka volt, egyetlen csillag sem fénylett az égen. Hanem a cseresznyefák fölött egyszer csak földöntúli fénnyel felragyogott – valami…

Kalikó kisasszony volt az. Csillogott-villogott, mint holmi kis ezüst sündisznó, ahogy árpacukor boton lovagolt az égen. Meg-megpattintotta ostorát, sípjának szava belehasított a néma, sötét éjszakába.

– Mozogjatok, lajhárok! – sipította Kalikó kisasszony, a négy bot meg vad nyerítéssel követte.

– Táncos, te szamár, hallod-e, gyere már! – kiáltott Kalikó kisasszony. És valahonnan lentről, a konyhalépcső mélyéről, előbukkant még egy bot.

– Ez biztosan a Robertson Ayé! – mondta Jane.

– Hol vagy, Trixi? Gyere már, lányom! – És Kalikó kisasszony megint megcserdítette ostorát. És íme: Lark kisasszony hálószobájának ablakából kiugrott egy bot, és csatlakozott a többihez.

– Ide, Csíkos! Hozzám, Mézes! Nyalka! Fürge! – És száguldottak a botok a szélrózsa minden irányából. Kalikó kisasszony pedig, akár a csillag, úgy tündöklőit köztük.

– Szaporán, Bimbó! Le ne maradj, Cukros! Éjszakára a karámba! Így szól a törvény! – És Kalikó kisasszony fújta a sípját, pattintgatta ostorát, és nevelve várta ménesét, amint fürgén köréje sereglettek a levegőben.

Most már csupa-csupa bot pöttyözte az eget. Vágtázó patkók zajától, árpacukor lovak nyerítésétől visszhangzott az éjszaka. Először csupa kis fekete árnynak látszottak; fényes hátuk színét elnyelte az éj. De azután a kelő hold fénye felizzott a park mögött, és hamarosan teljes színpompában tündökölt a ménes. Ragyogtak-csillogtak vágtázás közben; rózsapiros lábukon megvillant a holdfény.

– Ide hozzám, lovacskáim! Ide, délceg paripák!

– Legfinomabb árpacukor az egész ménes, tetőtől talpig!

Édesen, tisztán csengett Kalikó kisasszony hangja, ahogy hazahívta lovacskáit. Dirr-durr! – cserdült az ostor, ahogy a lovak mögötte ügettek, prüszköltek, felvetették árpacukor fejüket.

És akkor teljes pompájában felkelt a fényes, kerek telihold, felemelkedett a park fái fölé. És amikor Jane meglátta, elakadt a lélegzete, és megragadta öccse kezét.

– Michael! Oda nézz! – kiáltotta. – Kék a hold!

És a hold csakugyan kék volt. A földgolyó túlsó oldaláról egyre közeledett a hatalmas, kék telihold. Fényes kék sugarai elárasztották a parkot, az utcát. Ott függött az ég tetején, és akár a lámpa, megvilágította az alvó világot.

És a hold fényében, mint holmi madárraj, szálltak Kalikó kisasszony meg a lovacskái. Árnyalakjuk elsuhant a hatalmas, kék hold előtt, és egy-egy pillanatra felvillant ragyogó fényében. Aztán tovatűntek a száguldó árpacukor botok, elnyelte őket a fénylő messzi ég. Halkabban, egyre halkabban pattogott az ostor. Messzebbről, mind messzebbről szólt Kalikó kisasszony hangja. Míg végül mintha őt is meg a lovait is elnyelte volna a holdvilág.

– …legfinomabb árpacukor! – szállt feléjük az utolsó pici visszhang.

A gyerekek kikönyököltek az ablakon, és egy pillanatig nem szóltak egy szót sem.

Michael törte meg a csendet.

– Hát mégsem tudtuk megtartani – suttogta gyászosan.

– Nem is szánta nekünk – mondta Jane, és csak bámulta a végtelen eget.

Aztán elfordultak az ablaktól, és nézték, amint a kék holdvilág beárad a szobába. Akár a víz, úgy lepte el a padlót. Egészen a gyerekek ágyáig kúszott, de ott sem állt meg, míg el nem érte a sarokban álló ágyat. Azután teljes fényével, tisztán, bátran, kéken ráragyogott Mary Poppinsra. De ő nem ébredt fel. Csak elmosolyodott, titokzatos, öntelt mosollyal, mintha legmélyebb álmában is tökéletesen elégedett volna önmagával.

A gyerekek pedig ott álltak mellette, lélegezni is alig mertek, úgy figyelték azt a különös mosolyt. Azután összenéztek, és bölcsen bólintottak.

– Ő tudja – suttogta Michael. És Jane csak lehelte a választ:

– Igen.

Egy pillanatig az alvó alakra mosolyogtak. Azután lábujjhegyen visszaosontak az ágyukhoz. A kék holdfény a párnájukra terült. Körülnyaldosta a gyerekeket, amint lehunyták a szemüket. Megvillant Mary Poppins arcán, ahogy ott feküdt az öreg tábori ágyon. És akkor, mintha semmibe venné a kék holdat, Mary Poppins elfordította arcát. Fejére húzta a takarót, és jól elfészkelődött alatta. A gyerekszobában nemsokára más hang sem hallatszott, mint Mary Poppins horkolása…

VI. DAGÁLY

– Vigyázz, le ne ejtsd! – figyelmeztetette Mary Poppins Michaelt, és egy nagy fekete üveget nyomott a kezébe.

Michael elkapta Mary Poppins szemének fenyegető villanását, és komolyan megrázta a fejét.

– Extra-különlegesen vigyázok – ígérte. Ha besurranó tolvaj, akkor sem lépkedhetett volna óvatosabban.

Michael, Jane és Mary Poppins átlátogatott Bumm tengernagyhoz; Banks papa küldte őket, hogy kérjenek kölcsön egy üveg portóit. Az üveg most Michael karjában nyugodott, ő meg olyan óvatosan lépdelt – tip-top, tip-top –, mint a macska a forró háztetőn. Mögötte Jane ballagott, hozta a pöttyös tengeri kagylót, amit Bumm nénitől kapott ajándékba.

Csudálatos délutánt töltöttek Bumméknál. A tengernagy eldalolta a Három nyalka vitorlást, és megmutatta nekik a palackba zárt, teljes vitorlázattal felszerelt hajót. Bumm néni meg gyömbérsörrel és mogyorós csókkal kínálta őket. Szextáns pedig, a nyugalmazott kalóz, a tengernagy szakácsa és mindenese, megmutatta nekik a mellére tetovált koponyát és lábszárcsontokat.

Bizony – gondolta Michael, és lenézett az üvegre – csudálatos délután volt. Hangosan pedig ennyit mondott nagy sóvárogva:

– Bárcsak ihatnék egy pohár portóit! Biztosan csuda finom.

– Szaporábban, kérlek! – szólt rá Mary Poppins. – És ne kapirgáld azt a címkét, Michael! Mi vagy te, piros sapkás harkály?

– Nem tudok gyorsabban menni – morgott Michael. – Különben is miért kell úgy sietni,

Mary Poppins? – Ha majd kiürül az üveg – gondolta –, csinál ő is egy hajót, és beleteszi. Gyönyörű kis vitorlást, teljes kötélzettel, mint amilyet a tengernagynál látott.

– Azért kell sietni – mondta félelmetesen szótagolva Mary Poppins –, mert ma van a hónap második csütörtökje, és nekem kimenőm van.

– Jaj! – nyögött fel Michael, mert erről bizony elfelejtkezett. – Akkor Ellen lesz velünk egész este!

Jane-re pillantott részvétért, de ő oda sem figyelt. Füléhez szorította a kagylót, és hallgatta a tenger zúgását.

– Nem bírom Ellent! – morgott Michael. – Mindig náthás, és olyan nagy a lába!

– De szeretném látni a tengert! – suttogta Jane, és belekukkantott a kagylóba.

– Nézzék csak! Ezt szeretném, azt szeretném, ez megy egész áldott nap! Egyszer egy pohár portóit, másszor a tengert! Ilyen kívángató társaságot még életemben nem láttam!

– Hát magának nem is kell semmit kívánnia – mondta Michael. – Maga úgy tökéletes, ahogy van!

Ez biztos tetszik majd neki – gondolta, és hízelgő mosolyt vetett Mary Poppinsra.

– Hm! – mondta Mary Poppins hitetlenkedő pillantása. De az arcán hirtelen felbukkant egy gödröcske. – Mozgás, mozgás, Michael Banks! – kiáltotta Mary Poppins, és sietősen beterelte őket a kapun…

Michael nagy meglepetésére kiderült, hogy Ellen nem náthás. Ezúttal más betegsége volt, amelyet szénaláz néven emlegetett, és úgy prüszkölt, hogy valósággal belekékült. Michael úgy látta, még a lába is megnőtt.

– Mindjárt szétmegy a fejem! – közölte gyászosan Ellen. Michael titokban már azt sem bánta volna.

– Ha sose volna csütörtök – mondta Jane-nek –, Mary Poppins sose menne el!

Sajnos azonban csütörtök minden héten volt, és mihelyt Mary Poppins kilépett a házból, hiába is próbálták volna visszahívni.

Ott ment most is, kényesen tipegett a Cseresznyefa utcán. Százszorszépekkel díszített fekete szalmakalapját viselte, és legszebb, ezüstgombos kék kabátját. A gyerekek kihajoltak a szobájuk ablakából, és figyelték Mary Poppins távolodó hátát. Még esernyőjének papagájfeje is mintha helykén tekingetne a világba, Mary Poppins meg olyan peckesen, elégedetten lépkedett, mintha tudná, hogy a sarkon túl valami kellemes meglepetés várja.

– Vajon hová megy? – tűnődött Jane.

– Bárcsak én is elmehetnék! – nyöszörgött Michael. – Jaj, Ellen, hagyja már végre abba a prüszkölést!

– Hideg a szíve ennek a fiúnak, akár a kőszoboré! – közölte Ellen a zsebkendőjével. – Mintha jókedvemben tüsszögnék! Háp-ci!

Úgy prüszkölt, hogy beleremegett a gyerekszoba valamennyi bútora. Végigprüszkölte a délutánt, végig a vacsorát. Beletüszkölte mind az ötüket a fürdőbe, s amikor lefektette őket, akkor is tüsszögött. Aztán feltüsszentette az éjszakai kislámpát, betüsszögte az ajtói, és leprüszkölt a lépcsőn.

– Hála istennek! – sóhajtott Michael. – Most aztán már csináljunk valamit!

Bezzeg Mary Poppins jelenlétében eszükbe sem jutott volna, hogy bármit is csináljanak! De ki törődött Ellennel?

Jane odacsoszogott a kandallópárkányhoz, és levette a tengeri kagylót.

– Még most is szól! – közölte boldogan. – Énekel és zúg!

– Uramisten! – kiáltott Michael, miután ő is meghallgatta. – Még azt is hallom, hogy úsznak a halak!

– Ne beszélj szamárságokat! Micsoda butaság ez? Ki hallotta már, amint a hal úszik?

Jane és Michael gyorsan körülnézett. Kinek a hangja szólt? És honnan?

– No, ne bámuljatok már egymásra, mert még kipotyog a szemetek! Gyertek inkább beljebb!

– kiáltott egy ismeretlen hang. És most már egészen úgy hangzott, mintha a kagylóból szólna.

– Egyszerű, mint a pofon! Hunyjátok be a szemeteket, tartsátok vissza a lélegzeteteket, és ugorjatok fejest!

– Fejest? Hova?! – kérdezte hitetlenkedve Michael. – Nem akarjuk belevágni a fejünket a szőnyegbe!

– Szőnyeg?! Hahaha! Ne szamárkodjatok már! Fejest, ha mondom! – parancsolta ismét a hang.

– Na gyere, Michael. Állj mellém! Legalább megpróbálhatjuk! – mondta Jane.

Így aztán kétfelől fogták a kagylót, behunyták a szemüket, visszafojtották a lélegzetüket, és fejest ugrottak, ahogy a hang parancsolta. És nagy meglepetésükre a fejük nem ütközött semmibe. Hanem a kagyló zúgása erősödött, és arcukat szél súrolta. És zuhantak, zuhantak lefelé, suhantak, akár egy fecskepár, és egyszer csak víz csobbant, és elborította őket a hullám. Michael kinyitotta a száját, és bugyborékolt egyet.

– Nini! – kiáltott. – Hiszen ez sós!

– Miért, mit gondoltál? Édes? – kérdezte mellettük ugyanaz a hangocska.

– Nincs semmi bajod, Michael? – kiáltott aggodalmasan Jane.

– N-nincs! – felelte bátran Michael. – De azért jobb, hogy te is itt vagy! Jane megfogta jó erősen a kezét, és együtt vetették magukat a zúgó habokba.

– Most már nem tart soká – biztatta őket a hang. – Máris látom a fényeket.

Fényeket? A vízben? De fura! – gondolta Jane. És kinyitotta a szemét, hogy egy kicsit kukucskáljon.

Alattuk színes fényben hullámzott a víz – kék, piros, ezüst, lila és zöld habok fodrozódtak.

– Ugye, szép? – kérdezte mellette a hang. És amikor megfordult, meglátott egy tengeri pisztrángot, amint vígan pislogott rá. Úgy ült egy faágon, mint a madár, és a fa ága mind csupa-csupa karmazsinvörös volt.

– Hisz ez korall! – kiáltott fel meglepetten Jane. – Akkor mi lent vagyunk a tenger fenekén!

– Miért, tán nem ezt kívántad? – kérdezte a pisztráng. – Mintha azt mondtad volna, hogy látni szeretnéd a tengert!

– Tényleg – mondta Jane, és ugyancsak elámult. – De egy pillanatig sem hittem, hogy a kívánságom valóra válik!

– Feneketlen óceán! Hát akkor meg minek vesződsz a kívángatással? Hisz ez tiszta időpocsékolás! No de most már gyerünk! Még elkésünk a bálról.

Még csak el sem kezdhették törni a fejüket, hogy vajon hol lehet a bál, a pisztráng már a korallsűrűbe vetette magát, ők meg a lehető legkönnyedébben követték.

– Juj, de pompás! – visított Michael, ahogy a pisztráng nyomában tovaúszott.

– Kacskaringós kecsege! – kiáltott fel egy rémült hang. – Hogy megijesztettél! Azt hittem, háló! – Egy jókora hal suhant át Jane egy hajfürtjén, és már tova is száguldott. Látszott, hogy nagyon megrémült.

– Ez a tőkehal – magyarázta a pisztráng. – Kicsit ideges. Ugyanis odafent annyi barátját vesztette már el… – És uszonyával felmutatott a vízre. – Mindig retteg, hogy ő lesz a következő.

Jane elgondolta, hányszor evett már reggelire tőkehalat, és elfogta a bűntudat.

– Igazán sajnálom… – kezdte, amikor egy nyers, harsány hang szakította félbe:

– Mozgás, kérem! Ne torlaszoljuk el a tengert! Húzzuk összébb az uszonyokat! – Egy jókora potyka furakodott közéjük, és vadul csapkodott a farkával. – Egyesek azt hiszik, övék az óceán! Micsoda tolakodás ez, kérem! A végén még elkésem a bálról! – És mérges pillantást lövellt a gyerekekre. – Egyáltalán kik vagytok ti? – kérdezte.

Épp be akartak mutatkozni, a pisztráng azonban odaúszott a potykához, és valamit súgott neki.

– Aha! Már értem. No, remélem, van pénzük a jegyekre!

– Hát… nem hiszem… – kotorászott a zsebében Jane.

– Cc-cc-cc! Mindig így van ez. Egy kis rendszer, egy kis józan ész sehol! No, nesztek! – És a potyka a farka alatti zsebből kirántott két lapos, fehér korongot. – Homokdollár – magyarázta fontoskodva. – Mindig van nálam egy pár. Sose lehet tudni, mikor lesz rá szükség. – Odadobta a pénzt a gyerekeknek, és tovaficánkolt az ágas-bogas korall között.

– Buta vén pottyondi! – mondta a pisztráng. – Sose aggódjatok a jegy miatt. Díszvendégek vagytok, ingyen bemehettek.

Jane és Michael csudálkozva nézett össze. Soha, sehol nem voltak még díszvendégek, úgyhogy most módfelett büszkék és boldogok voltak.

– Kicsoda mehet be ingyen, azt szeretném tudni! Amíg én itt vagyok az óceánban, nem lesz itt semmiféle ingyen bemenetel! De ki sem, ha már épp arról van szó – közölte velük egy reszelő, fűrészelő hang.

Jane és Michael megpördült. Óriási szempár bámult rájuk. Egy iszonyú száj szörnyű vigyorra nyílt, és egy csomó, szőrös, mohó csáp nyúlt ki mindenfelé. Polip!

– Ham, ham! – nyalogatta a száját a polip, míg Michaelre bámult. – Finom kövér karja, lába éppen jó lesz vacsorára! – Iszonyú csápjaival már nyúlt is feléje, Michael pedig rémülten felsikoltott.

– Hogyisne! Azt már nem! – szólt közbe gyorsan a pisztráng. És a polipnak is súgott valamit, Jane meg közben elrántotta a karja ügyéből Michaelt.

– Mit mondasz? Egy kicsit hangosabban! Nagyothallok! Aha, értem. Szóval hogy ők a… na jól van, jól van!

És a polip vonakodva visszahúzta karját.

– Mindig nagyon örülünk – folytatta fennhangon –, ha dagály idején magunk közt üdvözölhetünk bárkit, aki a…

– Mi a tengert fecsegtek itt össze! Már egy pillanat nyugta sem lehet a szegény ráknak? – szólt közbe egy nyűgös hang.

A gyerekek a hang irányába fordultak, de nem láttak mást, csak egyetlen apró karmot, amint kinyúlt egy páncél mögül.

– A remeterák! – magyarázta a pisztráng. – Magányosan él, és nem csinál egyebet, csak zsörtölődik. Ha megszólítják, becsukódik, mint az osztriga. No de most már jó lesz igyekezni! Már rákezdte a zene!

És elsuhant a víztömegeken át. Édes muzsika hallatszott, ahogy egy sziklaalagúton át követték a pisztrángot. Az alagút túlsó végén halvány fény piskákolt, ahogy feléje úsztak, mind hangosabban szólt a zene. Hirtelen vakító világosság tört rájuk, hogy csak úgy pislogtak. Az árnyas alagút végére értek, és egyszer csak a világ legeslegszebb látványa tárult elébük. A végtelen tengerfeneket, akár a pázsit, lágy zöld hínár borította. Közötte aranyhomok-ösvények kanyarogtak, és a pázsitot tarka-barka virágok pöttyözték: fehér tengeri százszorszép és piros tengeri pipacs, vízililiom és piros meg sárga rózsák. A homokból korallfák nyújtózkodtak felfelé, tengeri páfránylegyezők simogatták a vizet. A sötét sziklákon ezernyi kagyló villogott, a legnagyobbikukat tiszta gyöngyház borította. A szikla mögött mély, sötét üreg nyílt, fekete, akár a holdatlan ég. És messze bent a barlang mélyén halvány fény pislákolt, mintha a tenger mélyén csillagok ragyognának.

Jane és Michael az alagút szájánál körülnézett, aztán felsikoltottak gyönyörűségükben.

Mert a gyönyörűséges táj – élt és mozgott. Még a sziklák is mintha hajlongtak, lengtek volna a szüntelenül fodrozódó vízben. Akár a pillangóraj, úgy özönlöttek körül az ingó-bingó virágszálakat az apró halak. Hínárfüzérek függtek a korall ágán-bogán, s mindegyiküket ezernyi mozgó lámpácska világította meg.

Lampionok – gondolta Jane. Hanem ahogy jobban szemügyre vette a tömérdek kis lámpást, észrevette, hogy valójában megannyi világító hal. Szájukkal kapaszkodtak a hínárfüzérekbe, és ragyogó fényük megvilágította a pázsitot.

Egyre hangosabban szólt a zene. Egy kis korallteraszról hallatszott – rákok hegedültek. Egy lepényhal felpuffasztotta orcáját, úgy fújt egy hatalmas kagylót, a kürthal ezüstkürtön játszott, a négyszarvú hal a szarvát pengette. És a zenészek fölött ott úszkáltak a tenger ragyogó élőlényei, illantak-villantak a sziklák meg a korall között, felszöktek, alábuktak a zene ütemére. Gyöngysorral ékes hableányok úszkáltak kecsesen a halak között. Csak úgy villogott a sok ezüstfarok, -uszony.

– Ó! – kiáltott fel egyszerre Jane és Michael, mert más nem telt tőlük meglepetésükben.

– Csakhogy végre megjöttetek! – hangzott egy zengő hang, és egy hatalmas bronzfóka úszott feléjük. – Mindjárt kezdődik a kerti mulatság! – Uszonyát nyújtogatta a gyerekeknek, és eltotyogott kettőjük között.

– Gyakran rendeztek kerti mulatságot? – tudakolta Michael. Azt kívánta, bárcsak ő is a tengerfenéken élhetne.

– Ó, dehogy! – tiltakozott a fóka. – Csak amikor a dagály éppen a… Ejnye! Ejnye! Önt talán meghívták? – fordult egy hatalmas szürke alakhoz. – Úgy tudom, bálnáknak tilos a bemenet!

– Ki innen! Ki innen! Bálnáknak nincs bemenet! – Valóságos tiltakozó halkórus zúdult fel. A bálna megrebbentette iszonyatos farkát, és két szikla közé kullogott. Szánandó volt nagy feje, bánatos szeme, amint a gyerekekre pillantott.

– Mindig ugyanaz a nóta – mondta, és szomorúan csóválta a fejét. – Hogy nagyon nagy vagyok, hogy nagyon falánk vagyok. De hát végtére is aki ilyen nagyméretű, annak valamivel tartania kell a kondícióját! Nem tudnátok kivételesen rábeszélni őket, hogy engedjenek be? Annyira szeretném látni a távoli rokont!

– Kinek a távoli rokonát? – kérdezte Jane, de a fóka nagy hangosan félbeszakította: – Ejnye, bálna, ne sajnáltassa magát, kérem. Indulás! Ne feledje a legutóbbi kellemetlen közjátékot. Ugyanis egy szálig megette az összes szardíniás szendvicset – magyarázta uszonya mögött suttogva Jane-nek a fóka.

– Belépés csak hivatalos ügyben. A csőcselék kívül marad! Takarodj innen! Úszás! Elég a locsogásból!

Egy hal, orrán éles karddal, előcsörtetett a pázsit végéből.

– Én soha nem szórakozhatom! – hüppögött a bálna, miközben a fóka meg a kardhal elkergette.

Jane-nek megesett rajta a szíve.

– De hát az igaz, hogy nagyon sok helyet foglal el – fordult Michaelhez.

Michaelnek azonban hűlt helyét lelte. Elúszott ugyanis egy hableánnyal, aki kis rózsaszín szivaccsal ápolgatta az arcát.

– Hát, azt hiszem, szoknyát. Meg blúzt meg cipőt – hallotta Jane Michael szavait, amint feléjük úszott.

A hableány mosolyogva fordult Jane-hez.

– Épp az odafenti divat iránt érdeklődöm – biccentett a tenger felszíne felé. – Azt meséli, hogy blúzt meg cipőt hordanak… – És elnevette magát, mintha valami hihetetlen csudát hallott volna.

– Meg kabátot. És persze sárcipőt!

– Sárcipőt? – A hableány kérdőn felvonta szemöldökét.

– Hogy ne legyen vizes a lábuk – magyarázta Jane. A hableány csengő hangon felkacagott.

– Nahát, ilyet se hallottam még! Idelent meg azon igyekszünk, hogy minél vizesebbek legyünk! – Farkon fordult, hogy elússzék, de egy tiszta hang hirtelen megállásra késztette.

– Hahó, Sellőrózsa! – hallatszott egy liliomágyás mögül, s egyszerre felbukkant egy ezüstös alak. A gyerekek láttára azonban a víz kellős közepén megtorpant, és hatalmas ragyogó szemét rájuk meresztette. – Azt a tengeri csillagát! – kiáltott föl meglepetten. – Hát ezeket meg ki fogta?

– Senki – csilingelt vidáman a hableány, és kuncogva, suttogva magyarázott valamit.

– Igazán? Nagyszerű! – mondta fölényes mosollyal a hal. Aztán megrebbentette farkát, és a gyerekekhez úszott.

– Engedjétek meg, hogy bemutatkozzam. Mélytengeri Lazac vagyok – mondta, szép ezüst uszonyát fitogtatva. – A halak királya, ugyebár, ezt mondanom sem kell. Bizonyára hallottatok már rólam! – S ahogy pöffeszkedett, parádézott, az ember azt gondolta volna, más nevezetesség nincs is, se égen, se földön, se a tenger fenekén!

– Frissítők! Frissítők! – szólt egy komor hang, s egy csuka, szakasztott, mint valami vén komornyik, lebegett előttük egy tálcával.

– Parancsolj – fordult udvarias meghajlással Jane-hez a lazac. – Szardíniás szendvicshez vagy garnélarákhoz volna kedved? Netán egy falat medúzát… És te? – fordult Michaelhoz. – Tengeri tehéntejet parancsolsz, vagy sügérsört? Avagy tiszta tengervizet?

– Úgy értesültem, fenség, hogy a fiatalúr portóit kívánt! – A csuka komoran bámult maga elé, ahogy feléjük nyújtotta a tálcát.

– Nos, legyen portói – mondta fenségesen a lazac, és gyors uszonymozdulattal egy sötétvörös itallal telt poharat emelt le a tálcáról.

Michael összerezzent meglepetésében, ahogy eszébe jutott a kívánsága. Elvette a poharat, és mohón belekortyolt.

– Hiszen ez pont olyan, mint a málnaszörp! – kiáltotta.

– Nagyon örvendek – bólintott öntelten a lazac, mintha ő maga készítette volna az italt. – Most pedig akartok netán egy pillantást vetni a Fogásra? Valószínűleg épp most húzzák be az utolsókat, és ha sietünk, még idejében odaérünk.

– Vajon mit foghattak? – tűnődött Jane, ahogy a lazac oldalán tovasiettek. A tengeri ösvényeken most már hal hátán hal tolongott, s mind a pázsit felé szökdécseltek.

– Ejnye, ejnye! Talán nézzen maga elé, mielőtt tolakszik! – mondta fennhéjázón a lazac, ahogy utat tört a halnép sűrűjében. – Uszonyaimra és kopoltyúimra! Nézzétek azokat a kölyköket! – Egy csomó tengeri sünre mutatott, amint lármásán tolongtak mellettük. – Tanító úr! Miért nem tartja szemmel a növendékeit? Ez az óceán már valóságos állatkert!

– Hogy tetszik mondani? – kérdezte szórakozottan egy hal, amely orrát a könyvébe dugta, úgy úszott el mellettük. – Szúrós, Bökős, hallod-e! És te, Dárdás! Viselkedtek mindjárt tisztességesen! Különben nem mehettek el a bálba.

A sünök meglökdösték egymást, és kuncogtak. Aztán komoly képpel tovaúsztak a tanítójukkal, és úgy néztek, mintha kettőig se tudnának számolni.

– No végre! Megérkeztünk! – kiáltott vidáman a lazac, és a gyerekeket bevezette egy hatalmas korall mögé.

Egy nagy, lapos sziklán egy sor hal ült, és mind ünnepélyesen felfelé bámult. Mindegyiknek horgászbot volt az uszonyában, és komoly tekintettel bámulta a vízben felfele futó horgászzsinórt.

– Ezek a horgászhalaink – magyarázta a lazac.

– Csitt! Halkan! Nem szeretik, ha zavarják őket.

– Igen, de… – suttogta Jane, és ugyancsak elbámult. – Hiszen a horgászzsinórok felfelé futnak!

A lazac rámeredt.

– Hát mégis hova futnának? – tudakolta. – Aligha futhatnának lefelé, nem? Ott a csalétek – tette hozzá, és egy csomó vízhatlan zacskóra mutatott, amely tele volt cukrászsüteménnyel.

– De… de hát mit fognak? – suttogta rekedten Michael.

– Ó, többnyire embereket – magyarázta a lazac. – Egy szelet dobostortával jóformán mindenkit horogra lehet csalni. Máris elég szép a fogás. Nézzétek, hogy vergődnek, vonaglanak! És farkával egy közeli üreg felé intett, és a gyerekeknek megdöbbenésükben elakadt a lélegzetük. Mivel az üregben egy csomó, szemmel láthatólag dühös és megtépázott emberi lény zsúfolódott. Napszemüveges, szalmakalapos férfiak az öklüket rázták, ordítoztak, toporzékoltak. Három idősebb hölgy az esernyőjével hadonászott, egy fiatalabb, gumicsizmában, kétségbeesetten tördelte a kezét.

– Nos, hogy tetszik? – kérdezte gúnyos mosollyal a lazac, és hatalmas, fényes szemével bekandikált az üregbe. – Mondhatom, vicces látvány vagytok! Szakasztott, mint a partra vetett halak!

Az emberek dühösen felhorkantak, és hátat fordítottak a lazacnak. S ebben a pillanatban valahonnan fentről velőtrázó kiáltás hasított a tenger csendjébe.

– Eresszenek el! Tessék rögtön kiszedni azt a horgot! Hogy merészelnek ilyet tenni velem! Az egyik horgászhal csöndesen mosolyogva a farkára állt, és feltekerte a zsinórt.

– Vegyétek ki, ha mondom! – hallatszott újra az iménti hang.

És óriási bugyborékolás közepette ugyancsak fura alak törte át a tenger, vizét, és ereszkedett alá. Testét vastag szövetkabát borította, kalapjáról szürke fátyol lebegett, lábán vastag gyapjúharisnya volt és ormótlan gombos cipő.

Michael eltátotta száját, úgy bámult, és meglepetésében gurgulázott.

– Jane! Látod? Hiszen ez…

– …Andrew kisasszony! – fejezte be a mondatot Jane, és ő is gurgulázott.

Valóban nem más volt, mint Andrew kisasszony. Jött, jött lefelé, köhögött, köpködött, szitkozódott. Az egyik horgászhal kirántotta a szájából a horgot, és az üreg felé terelte.

– Felháborító! Vérlázító! – köpködött Andrew kisasszony. – Épp halat fogtam magamnak vacsorára! Honnan tudhattam volna, hogy abban a dobostortában horog van? Gazfickók! – És az öklét rázta a horgászhalak felé. – Írok a Timesnak! Kirántatlak benneteket!

– Nézzétek, hogy vonaglik! – hahotázott a lazac. – Micsoda fogás! Órák hosszat fog még vergődni.

Jane úgy érezte, Andrew kisasszony rászolgált a sorsára, de aggodalmas pillantást vetett a többi emberre. Milyen borzasztó is lenne – gondolta –, ha őt fogják ki, vagy Michaelt!

– Mit csinálnak velük a horgászhalak? – kérdezte reszkető hangon a lazactól.

– Ó, hát visszadobják őket, mi mást! Csak szórakozásból fogdossuk őket. Nagyon rágós a húsuk… ehetetlen.

– Hé! Gyere már, lazac! – hallották messziről a fóka ugatását. – Még lekésik a gyerekek a Köszöntést! Minden percben megjöhet a Nagyasszony!

Jane arca egyetlen kérdőjel volt, ahogy némán Michaelra nézett. Vajon ki az a Nagyasszony, aki minden percben megjöhet? Tán a hableányok hercegasszonya? Vagy éppenséggel a tenger királynője?

– Ezer süllő és rája! Hát nem elfelejtettem? Gyertek már, halljátok! – kiáltott a lazac.

És már surrant is előttük, fel-felszökött, kanyarodott, ezüst vízben ezüst árny. Mellettük sebesen ügetett egy tengeri csikó. És a halak úszkáltak közöttük, ahogy a pázsit felé siettek.

– Hahó, Jane és Michael! – kiáltott rájuk egy barátságos kis hang. – Emlékeztek rám? Ott laktam az aranyhalas medencében. Végre megint itthon vagyok. Sokszor üdvözlöm az édesanyátokat! – Az aranyhal mosolyogva elsuhant, mielőtt még válaszolhattak volna.

Most már harsányan zengett a muzsika. A pázsiton egyre sűrűbb lett a tömeg, ahogy halak és hableányok, sünök és fókák üdvözölték egymást kitörő örömmel.

– Micsoda zsúfoltság! Tisztára, mint a szardíniásdobozban – mondta a lazac, és a farkával igyekezett utat törni.

– Frissítők! Frissítők! – hangzott a csuka rekedt kiáltása.

– Jo-hohó! Meg egy üveg rum! – felelt egy ismerős hang. És ki más csörtetett elő, s ragadott feli egy poharat a tálcáról, mint Bumm tengernagy! Mellette meg a kis dundi Bumm néni úszott, a nyomukban pedig maga Szextáns.

– Ezermilliom kartács és ágyúgolyó! Felszedni a horgonyt, legénység! Irány a Rio Grande! – harsogott a tengernagy.

A csuka utána bámult, és a fejét csóválta.

– Huligánok… bizony azok – mondta komoran. – Hogy mivé lett az óceán, igazán borzasztó!

– Hát itt vagytok, gyerekek! – kiáltott a bronzfóka, ahogy átnyomakodott a lármázó tömegen. – Kapaszkodjatok a farkamba, majd áthúzlak benneteket. Bocsánat! Helyet kérek, halaim! Ez itt Jane és Michael, a két díszvendég!

A halak hátrább húzódtak, és rájuk meresztették szemüket. Udvarias üdvözlések hangzottak a lárma közepette. A fóka úszólábával utat tört a sokadalomban, és magával vonszolta a gyerekeket a csillogó gyöngyházsziklához.

– Még épp ideértünk a Köszöntésre! – lihegte. A nagy nevetésben, kiabálásban alig hallották dörmögő hangját.

– Miféle köszöntésre? – kérdezte volna Jane, hanem akkor mintegy varázsütésre elhallgatott a lárma, és áhítatos csönd borult a tengerre. Mozdulatlanná dermedt minden egyes hal. Még az imbolygó vízinövények is felegyenesedtek. Maga a tenger is elnyugodott.

– Jön! – suttogta a fóka, és a barlang felé biccentett.

– Jön! – visszhangozta a várakozó tömeg. Jane meg Michael visszafojtott lélegzettel figyelt a várakozó halakkal együtt.

És akkor a fekete, titokzatos barlang mélyéből egy ráncos fej bukkant elő. Ősöreg, álmos szempár pislogott a vakító fényben. Két ráncos láb nyúlt ki a sötétségből, és egy domború, fekete héj emelkedett fel mögöttük.

A gyerekek megragadták a bronzfóka úszólábát.

– Ki ez? – susogta a fülébe Jane. Talán egy teknősbéka – gondolta.

– A Páncélteknőc – felelte mogorván a fóka. – A világ legöregebb és legbölcsebb teremtménye.

Remegő lábain apránként kúszott elő a Páncélteknőc a gyöngyházsziklára. Félig leeresztett szemhéja mögül mint két apró fekete csillag villogott a szeme. Egy pillanatig az összegyülekezett teremtményeken nyugtatta tekintetét, azután felemelte aszott, ősöreg fejét.

– Barátaim – kezdte fenségesen, s a hangja úgy kongott, mint valami vén, repedt harang –, üdvözöllek benneteket, tenger teremtményei! És mindnyájatoknak boldog dagálybált kívánok!

Ráncos fejét a sziklára hajtotta, és valamennyi hal tisztelettudóan meghajolt a vízben.

– Nagy esemény ez mindannyiunknak – folytatta halkan a Páncélteknőc. – Boldog vagyok, hogy ma este ennyi régi ismerőst látok itt. – Fekete csillagszeme végigsiklott a zsúfolt pázsiton, mintha egyetlen pillantással felismerné a tenger minden teremtményét. – De valaki – húzta fel ráncos szemöldökét –, valaki mégis hiányzik közülünk!

A fóka az alagút felé pillantott, és diadalmasan csendült a kiáltása:

– Itt van, uram! Épp most érkezett!

Szavait valóságos hangorkán követte. Az egybegyűltek mind tapsban, éljenzésben törtek ki. És a gyerekek, nagy ámulatukra, egy különösen ismerős alakot láttak felbukkanni az alagút végén. Ott állt legszebb kék kabátjában, százszorszépekkel díszített fekete szalmakalapban. Azután kecsesen, finoman, takarosan, csinosan átlibbent a fénylő kerten. Az éljenzés örömkiáltássá dagadt, ahogy az ismerős alak leszállt a Páncélteknőc sziklájára.

– Köszöntünk, Mary Poppins! – hangzott ezer hangon, de szinte egy torokból.

Mary Poppins üdvözlésül meglengette papagájfejes ernyőjét, aztán megfordult, és bókolt a Páncélteknőc előtt.

Az egy hosszú percig merőn nézte, mintha ősöreg, csillogó szeme egyenesen a szívébe látna.

Azután megbiccentette apró, csupasz fejét, és barátságosan elmosolyodott.

– Drága ifjú rokonom! – mondta nyájasan a Páncélteknőc. – Örömteljes nap ez a mai. Rég nem látogatott meg senki a víz fölötti világból, és még régebben esett a te második csütörtököd épp a dagály napjára. Ezért hát, a mélység gyermekeinek nevében, köszöntelek, Mary! – És pislogva felemelte apró, ráncos lábát.

Mary Poppins megszorította, és tiszteletteljesen meghajolt. Azután porcelánkék szeme a fekete szempárba mélyedt, és különös mosolyt váltottak. Mintha mindegyikük szíve tárva-nyitva állana a másik előtt.

– Most pedig, drága Mary – folytatta a Páncélteknőc –, mivel a tenger mélyéből senki sem távozik üres kézzel, hadd adjak neked egy kis ajándékot.

Azzal hátranyúlt a barlangba, és előhúzott egy kicsiny, fényes tárgyat.

– Fogadd el ezt emlékeztetőül látogatásodra. Csinos melltű lesz belőle, vagy talán kalaptű. – Azzal előrehajolt, és egy tengeri csillagot illesztett Mary Poppins kabátjára. A csillag pedig úgy csillogott-villogott a kék alapon, mint egy bokorra való apró gyémánt.

– Ó, köszönöm! – kiáltott fel boldogan Mary Poppins. – Mindig ilyenre vágyódtam!

A Páncélteknőcre mosolygott, azután a csillagra, majd a gyerekekre siklott a tekintete. A mosoly abban a pillanatban eltűnt. Mary Poppins megvetően szipákolt.

– Hányszor mondtam neked, Jane, hogy ne bámészkodj! Csukd be a szád, Michael! Mi vagy te, potyka?

– Szívből remélem, hogy nem! – morogta felháborodva a potyka a gyerekek háta mögül.

– Úgy, tehát ők Jane és Michael! – mondta a Páncélteknőc, és feléjük fordította álmos szemét. – Nagyon örülök, hogy végre megismerhetlek benneteket. Köszöntelek, gyermekeim, a mi dagálybálunkon!

Ünnepélyesen meghajolt a gyerekek pedig, Mary Poppins sürgető pillantásának engedelmeskedve, viszonozták a meghajlást.

– Látjátok – folytatta öreg, kongó hangján a Páncélteknőc –, én tudom, kicsoda Jane és Michael. Csakhogy vajon tudják-e ők, hogy ki vagyok én?

Megrázták a fejüket, és némán bámultak rá.

A Páncélteknőc megigazgatta kicsit a teknőjét, és elgondolkodva pislogott. Aztán megszólalt:

– Én vagyok a Páncélteknőc. A világ gyökerénél lakom. Városok alatt, hegyek alatt, mi több, a tenger alatt van az én otthonom. Sötét gyökereimből a vízen át emelkedett ki a föld, a virágos-erdős föld. Belőle fakadt az ember és a hegy. A vadállatok is meg az ég madarai.

Egy pillanatra elhallgatott, és a tenger teremtményei némán figyelték. Azután folytatta:

– Öregebb vagyok minden dolgoknál. Hallgatag, sötét és bölcs vagyok, nyugodt és végtelenül türelmes. Itt, az én barlangomban veszi kezdetét minden dolog. És végül minden visszatér ide hozzám. Én várok. Tudok várni…

Szemhéja leereszkedett, csupasz, ráncos feje bólogatott – úgy látszott, magában beszél.

– Nincs több mondanivalóm – szólt és pislogott. – Így tehát – és felséges mozdulattal felemelte rövid lábát – csendüljön fel a zene! – parancsolta a fókának. – És perdüljön táncra a tenger népe. Mit táncoltok ma, gyermekeim?

– Tarara um-tatta, tarara um-tatta! – zümmögött egy hang, mint a palackba zárt méhecske.

– Ó, csakugyan, derék tengernagyom! – biccentett a Páncélteknőc. – Felettébb alkalmatos ajánlat. Zendüljön hát fel a matróztánc!

Egyszeriben vad hangzavar támadt. A zenekar gyors, víg muzsikára zendített, az eddig mozdulatlan halak megrebbentették farkukat. Lárma, nevetés töltötte be a tengert, és hullámzott megint a víz.

Tarara um-tatta! Tarara um-tatta! És járták a halak meg a hableányok, fókák és tengeri sünök. A zöld pázsit rengett az uszonyok, úszólábak alatt, ezüst alakok cikáztak az ágas-bogas korall között.

– Tarara um-tatta! – zengte Bumm tengernagy, és láthatatlan kátrányos kötelet huzigált.

– Tarara um-tatta – dalolta Bumm néni, és tapsolt, hajladozott.

– Tarara um-tatta! – zengte harsányan Szextáns, a nyugalmazott kalóz, és elérzékenyülten gondolt a régi szép időkre. Közöttük vígan ropták a halak, és még a vízinövények is táncra perdültek.

A bronzfóka ide-oda billegett a farkán, a lazac meg úgy surrant a pázsit fölött, akár a madár. A horgászhalak egy pillanatra le nem tették a horgászbotjukat, de a kardhal a tanítóval kapaszkodott össze, és járták nagy vígan. A pikkelyesek tömegében sötét árny mozgott kecsesen. Kipegősen-kopogósan járta Mary Poppins a tenger fenekén a matróztáncot. A halak fényes karikában lebegtek körülötte, pikkelyük ezerszeresen verte vissza a fényt.

A gyerekek pedig álltak a gyöngyházszikla mellett, és bámulták a csudálatos látványt.

– Ugye, különös? – kérdezte a Páncélteknőc. – Látom, úgy érzitek, kicsúszott a lábatok alól a talaj! – És göcögősen nevetett a saját viccén.

Jane bólintott.

– Azt hittem, a tenger egészen más, pedig igazában nagyon hasonlít a földhöz.

– Miért is ne? – pislogott a Páncélteknőc. – Ne feledd, a szárazföld is a tengerből emelkedett ki. A földön mindennek megvan itt a testvére: oroszlánnak, kutyának, nyúlnak, elefántnak. A drágaköveknek is vannak rokonaik a tengerben, de még a csillagképeknek is. A rózsa emlékszik a sós vizekre, és a hold máig is emlegeti a tenger árapályát. Ne feledjétek el ti sem, Jane és Michael! Több dolgok vannak a tengerben, gyermekeim, mint ami valaha kikerült belőle. És nemcsak a halakra gondolok – mosolygott a Páncélteknőc. – No de látom, viszket már a talpatok. Hát rajta, rajta, járjátok ti is a táncot!

Jane megragadta Michael kezét. De még idejében eszébe jutott, hogy a Páncélteknőc milyen nagyon öreg, hát szépen bókolt előtte, és csak azután iramodott tova.

A zene ütemére a táncoló halak közé vegyültek. Ó, hogy járta, hogy ropta meztelen lábuk! Ó, hogy ingott-lengett karjuk a vízben! Testük úgy ingott-bingott, mint a vízinövények, ahogy járták, járták ők is a matróztáncot.

– Tarara um-tatta! – zengte a víg zene, ahogy Mary Poppins feléjük lebegett. Kézen fogta őket, és együtt táncoltak, bújócskáztak, imbolyogtak az ágas-bogas korall között. Körbe-körbe, egyre gyorsabban pörögtek az örvénylő vízben, akár a búgócsiga. Végül úgy elszédítette őket a tánc, elvakította a fény, hogy lehunyták szemüket, és Mary Poppinsra támaszkodtak. A karja erősen, keményen átölelte a gyerekeket, úgy emelte át őket a zajló áradaton.

– Tarara um-tatta! – Lebegtek, ringtak, és a zene egyre halkabban szólt. Tarara um-tatta! Ó, az örvénylő tenger, mely elringat óriási bölcsőjében! Tarara um-tatta! Ó, Mary Poppins, forgass, akár a buborékot az apadó vízben! Forgass, pörgess… um-tatta… Pörgess, pörgess… tatta… Pörges… Pörge…

– Fogjon szorosan, Mary Poppins! – motyogta álmosan Michael, és az erős kart kereste tapogatózva.

Nem felelt senki.

– Itt van, Mary Poppins? – kérdezte, ásított, és beledőlt a ringó tenger hullámaiba.

Csak nem felelt senki.

Michael csukott szemmel újra meg újra szólongatta, és a tenger mintha visszhangozta volna a szavát. – Mary Poppins, hol van? Mary Poppins, hova lett?

– Ahol mindig vagyok ilyenkor reggel! – felelte egy mérges hang.

– Jaj, de szép ez a tánc! – mondta álmosan Michael. És kinyúlt, hogy Mary Poppinsot magához húzza.

De a keze csak a levegőt markolta. Keresgélő ujjai csupán holmi meleg, dagadozó puhaságot markoltak, ami gyanúsan hasonlított a párnához.

– Végtelenül hálás lennék, ha egy-kettő kitáncolnál az ágyból! Mindjárt kész a reggeli! Hangja fenyegető volt, akár a távoli mennydörgés. És Michael ijedten kinyitotta a szemét. Uramisten! Hát hol van? Csak nem a gyerekszobában? Márpedig ott áll némán a jó öreg

Dobbin a sarokban; és ott van Mary Poppins takaros tábori ágya, ott vannak mind a játékok, a könyvek, a papucs. Mind-mind csupa jól ismert holmi, pedig Michael most egyáltalán nem a régi, jól ismert holmikra vágyott.

– Hova lett a tenger? – kérdezte morcosán. – Vissza akarok menni a tengerbe!

Mary Poppins feje kibukkant a fürdőszoba ajtaján, és Michael nyomban látta, hogy Mary Poppins éktelenül mérges.

– A tenger Brightonnál van, mint mindig! – közölte vészjósló lassúsággal. – Most pedig egy-kettő felkelni! És szót ne halljak!

– De egy perce még benne voltam! És maga is, Mary Poppins! Táncoltunk a halakkal, jártuk a matróztáncot!

– Hm! – horkant föl Mary Poppins, és megrázta a fürdőszobaszőnyeget. – Remélem, jobb dolgom is akad, mint matrózokkal táncolni.

Michael úgy érezte, összezsugorodik Mary Poppins szigorú tekintete alatt, de akárhogyan is: folytatnia kellett.

– No és a halak? – tudakolta. – Meg a fóka meg a lazac meg az a furcsa vén teknőc? Hisz odalent voltunk közöttük, Mary Poppins, a tenger legislegfenekén!

– A tenger fenekén? Valami fura vén lazaccal? Na, mondhatom, neked aztán szép kis álmaid vannak! Alighanem túl sok gombócot ettél vacsorára. Matrózok meg teknőcök, na szép, mondhatom! Mi jöhet még ezután? – És még a köténye is haragosan suhogott, ahogy Mary Poppins zsörtölődve kiperdült a szobából.

Michael utána bámult, összevonta a szemöldökét, és megrázta a fejét. Nem mert szólni többet, az igaz, de azt már nem akadályozhatja meg Mary Poppins, hogy törje a fejét.

Így aztán törte, törte, míg felkelt az ágyból, és lábát beledugta a papucsába. És fejtörés közben a pillantása találkozott Jane-ével, aki épp kikukucskált a takaró alól.

Jane elejétől végig hallotta a vitát, s amíg hallgatta, ő is gondolta a magáét, és a szeme észrevett valamit. Most rejtélyesen Michaelre mosolygott, és bölcsen bólogatott hozzá.

– Furának fura volt – mondta –, de nem álom. – A kandallópárkányra mutatott, és gyorsan kicsusszant az ágyból.

Michael felnézett. Aztán meglepetten felkiáltott, majd diadalmas mosoly terült szét az arcán. Mert a kandallópárkányon, a tengeri kagyló mellett, két homokdollár hevert, meg egy rózsaszínű kis tengeri csillag.

– Emlékszel, mit mondott a Páncélteknőc? A tenger fenekéről senki sem tér vissza üres kézzel – emlékeztette Jane.

Michael biccentett, és csak nézte a homokdollárokat. Ebben a pillanatban felpattant az ajtó, és fürge léptekkel bejött Mary Poppins. Felkapta a tengeri csillagot a kandallópárkányról, és a gallérjára tűzte. Ott csillogott-villogott, amíg ő a gyerekszoba tükre előtt illegett-billegett.

Michael elfojtott egy kuncogást, ahogy Jane-hez fordult.

– Tarara um-tatta! – zümmögte igen-igen halkan.

– Tarara um-tatta! – suttogta válaszul Jane.

És Mary Poppins háta mögött nagy merészen eljárták a matróztáncot.

Azt már nem vették észre, hogy Mary Poppins csillogó szeme figyeli őket a tükörből, aztán nagyon-nagyon fensőbbséges mosolyt vált tulajdon tükörképével…

VII. ÉS BOLDOGAN ÉLTEK

Az óesztendő utolsó napja volt.

Fent a gyerekszobában Jane, Michael meg az ikrek a vetkőztetés varázslatos szertartását élvezték. Amikor Mary Poppins nekilát, akárha bűvészt figyelne az ember!

Csak jött-ment a gyerekek előtt, és a ruhák szinte a puszta érintésére lehullottak. John fején át olyan gyorsan húzta le a pulóvert, mintha nyulat nyúzna. Jane ruhája egyetlen érintésre lepottyant. Barbara zoknija valósággal leszaladt a lábáról. Michael meg úgy érezte, Mary Poppins úgy vetkőzteti le, hogy egyszerűen csak ránéz.

– Most pedig egy-kettő ágyba! – parancsolta Mary Poppins.

És a szavait olyan fenyegető pillantás kísérte, hogy ahányan voltak, annyifelé menekültek nagy sikítozva, és már bent is voltak a takaró alatt.

Mary Poppins fel-alá járkált a gyerekszobában, összehajtogatta a szétszórt ruhákat, elrakta a játékokat. A gyerekek feküdtek kényelmes ágyukban s hallgatták Mary Poppins köténye suhogását, ahogy a szobában sürgött-forgott. Szeme kék volt, arca piros, orra helykén kunkorodott, mint egy hollandi fababáé. Ha az ember ránéz – gondolták a gyerekek –, azt hinné, hogy tökéletesen mindennapi személy. Hanem amint ti is tudjátok, én is tudom, a gyerekeknek bőséges okuk volt hinni benne, hogy a látszat csal.

Michaelnek hirtelen támadt egy gondolata, méghozzá, úgy vélte, igencsak fontos gondolata.

– Ide figyeljetek! – mondta, és felült az ágyban. – Mikor van pont vége az óesztendőnek?

– Ma este – felelte kurtán Mary Poppins. – Amikor elkezdi ütni a tizenkettőt.

– És mikor kezdődik? – folytatta Michael.

– Mi mikor kezdődik?! – förmedt rá Mary Poppins.

– Az újesztendő – felelte türelmesen Michael.

– Amikor elütötte a tizenkettőt – vágta rá Mary Poppins, és kurtán, megvetően szipákolt.

– Igen? És mi történik közben? – tudakolta Michael.

– Mi közben? Nem tudnál értelmesen beszélni, Michael? Vagy tán azt hiszed, gondolatolvasó vagyok?

Michael legszívesebben azt mondta volna: igen, ugyanis pontosan azt hitte. De kimondani mégsem merte.

– Az első és az utolsó óraütés között – magyarázta sietősen.

– Kavarod a bajt, kavarod, amíg egyszer föl nem zavarod! – mondta fenyegetően.

– Dehogy kavarom én a bajt, Mary Poppins. Csak arra vagyok kíváncsi… – Gyorsan elhallgatott, mert Mary Poppins arca ugyancsak baljós kifejezést öltött.

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik! Most pedig, ha csak egy árva szót is hallok… – És a hangja hallatán Michael már el is tűnt a takaró alatt. Nagyon jól tudta, hogy ez a hang mit jelent.

Mary Poppins megint szipákolt, azután végigment az ágyak mellett, és jól betakargatta valamennyi gyereket.

– Ezt köszönettel elveszem! – közölte, és kitépte John karjából a kék kacsát.

– Nem, nem! – kiabált John. – Kérem szépen vissza!

– De nekem kell a majmom! – nyafogott Barbara, ahogy Mary Poppins lefejtette az ujjacskáit Pinnie molyette testéről. Pinnie, az öreg, szőrös majom még Banks mamáé volt kislány korában, s azóta sorra végigjárta valamennyi gyereket.

Mary Poppins azonban rá sem hederített. Már ott is termett Jane ágyánál, és kiragadta a takaró alól Alfrédet, a szürke posztóelefántot. Jane erre hirtelen felült.

– De hát miért veszi el a játékainkat? – kérdezte. – Miért nem alhatunk velük, mint máskor? Mary Poppins válaszul mindössze egy dermesztő pillantást vetett rá, aztán Michael ágya fölé hajolt.

– A malacot kérem! – csattant a szava szigorúan. És kinyújtotta a kezét a kis aranyozott papírmasé malacért, amit Michael Flossie nénitől kapott karácsonyra.

A malac eredetileg tele volt csokoládéval, de már rég kiürült. Hátán, körülbelül ott, ahol a farkának kellett volna lennie, jókora lyuk tátongott. Michael még karácsony napján letépte a malac farkát, mert meg akarta nézni, hogyan ragasztották rá. Azóta a farok a kandallópárkányon hevert, a malac meg farkatlan maradt.

Michael magához ölelte az aranymalacot.

– Nem adom, Mary Poppins! – jelentette ki halálmegvető bátorsággal. – Ez az én malacom!

Kell nekem!

– Mit mondtam?! – kérdezte Mary Poppins. És a pillantása olyan iszonyú volt, hogy Michael szorítása nyomban engedett, és hagyta, hogy Mary Poppins elvegye a malacot.

– De hát mit csinál velük? – kérdezte kíváncsian.

– Ne tudj mindent, mert megnő az orrod! – mondta foghegyről Mary Poppins. És megint csak sustorgott, ropogott a köténye, ahogy átment a szobán a könyvespolchoz.

Nézték, amint levesz három jól ismert könyvet: a Robinson Crusoe-t, A Zöld Tündér könyvét meg a Lúdanyó meséit. Kinyitotta mind a hármat, és a négy játék állat elé rakta.

„Azt akarja talán, hogy az állatok olvassanak?” – tűnődött magában Jane.

– Most pedig – szólt Mary Poppins, miközben peckesen az ajtó felé indult – tessék betakarózni, ha lennétek szívesek, és elaludni, egy-kettő!

Michael szálegyenesen ült az ágyban.

– De én ébren akarok maradni, Mary Poppins! És megvárom az új esztendőt!

– Három dolog a legnehezebb: várni, nem jönni; menni, nem haladni; lefeküdni, nem aludni!

– emlékeztette Mary Poppins. – Most pedig kérlek, Michael, azonnal feküdj le, és meg ne halljak még egy szót!

Hangosan szipákolt, eloltotta a villanyt, és a gyerekszoba ajtaja mérges kis kattanással becsukódott mögötte.

– Én akkor is megvárom – jelentette ki Michael, amint Mary Poppins eltűnt.

– Én is – fűzte hozzá gyorsan Jane, igencsak eltökélt hangon.

Az ikrek nem szóltak egy szót sem. Mélyen aludtak. De abba tíz perc is beletelt, mire Michael feje a párnára hanyatlott. És tizenöt is elmúlt, mire Jane pillái a szemére ereszkedtek.

A gyerekek lélegzetének egyenletes ütemére emelkedett-süllyedt a négy takaró.

Sokáig-sokáig semmi sem mozdult a gyerekszoba csöndjében.

– Bimm-bamm! Bimm-bamm! Bimm-bamm! Bimm-bamm!

Harangszó kondult hirtelen a néma éjszakában.

– Bimm-bamm! Csingiling! Bimm-bamm!

Zengett-kongott valamennyi toronyban valamennyi toronyóra. A városi harangok hangja táncolt, lebegett, kergetőzött a park meg a Cseresznyefa utca fölött. Csak úgy zengett, kongott, bongott észak és dél, kelet és nyugat. Az emberek kikönyököltek az ablakon, és kis csengettyűket ráztak. Akinek meg nem volt csengettyűje, megkongatta a kapu kopogtatóját.

A fagylaltos vígan kerekezett a Cseresznyefa utcán, és nagy élvezettel csengette, csengette a biciklicsengőjét. Bumm tengernagy kertjének sarkában megkondult a hajóharang, belehasított a fagyos levegőbe. A szomszédban pedig Lark kisasszony a szalonban megcsendítette reggelire hívó csengettyűjét, amire a kutyák ugatása-vonítása válaszolt.

– Bimm-bamm! Csinn-csinn! Csingilingi! Vau-vau!

Csengett-bongott az egész város. A visszhang egymásba botlott, csöngött, felelgetett az éjfél hideg sötétjében.

Aztán egyszercsak csend támadt. És a csend mélyéből ünnepélyesen, mélyen megdöndült a nagy toronyóra.

– Buuummm! – mondta a Big Ben.

Elütötte az elsőt.

És ebben a pillanatban moccant valami a gyerekszobában. Aztán patkócsattogás hallatszott. Jane és Michael abban a szempillantásban felébredt. Ijedten felültek.

– Szentséges… – mondta Michael.

– …egek – mondta Jane.

Bizony döbbenetes látvány tárult a szemük elé. A padlón ott állt az aranymalac, hátsó lábain egyensúlyozva, és ugyancsak fontoskodó képet vágott.

Plump! Súlyos, tompa puffanással földet ért mellette Alfréd, az elefánt. Aztán könnyed mozdulattal leugrott a polc tetejéről Pinnie majom, végül pedig a jó öreg kék kacsa.

S ekkor a gyerekek legnagyobb megdöbbenésére, megszólalt az aranymalac.

– Lenne valaki olyan szíves felrakni a farkamat? – tudakolta magas, éles hangon. Michael már ugrott is ki az ágyból, és a kandallópárkányhoz rohant.

– Így már jobb – jegyezte meg mosolyogva a malac. – Karácsony óta bizony meglehetősen kényelmetlenül éreztem magam. Farkatlan disznó, majdnem olyan komisz dolog, mint a disznótlan farok. Most pedig – folytatta és körülnézett – készen vagyunk valamennyien? Akkor siessünk, ha szabad kérnem!

Eközben már ugrált is helykén az ajtóhoz, a nyomában pedig Alfréd, Pinnie meg a kacsa igyekezett.

– Hova mentek?! – kiáltott fel ámulva Jane.

– Mindjárt meglátjátok – felelte a malac. – Gyertek csak ti is!

Egy pillantás nem sok, a gyerekek már magukra kapták köntösüket, papucsukat, és szaladtak lefele a lépcsőn a négy játék állat nyomában, azután ki az előszoba ajtaján.

– Erre! – szólt hátra a malac, ahogy átugrabugrált a Cseresznyefa utcán, egyenesen be a park kapuján.

A sarkában táncolt Pinnie meg a kék kacsa; az egyik makogott, a másik hápogott. Utánuk ott cammogott Alfréd, az elefánt, az ő szürke posztósarkában pedig Jane és Michael. A fák fölött fehér telihold függött. Villogó ezüstsugarai a park széles útjaira zúdultak. És a füvön valóságos tömeg nyüzsgött, hullámzott fel-alá a villózó fényben.

Alfréd égnek emelte posztóormányát, és izgatottan beleszimatolt a levegőbe.

– Hah! – kiáltott fel boldogan. – Benne vagyunk végre, ugye, malac?

– Miben? – érdeklődött kíváncsian Michael.

– A Hasadékban – felelte Alfréd, és meglebbentette fülét.

A gyerekek egymásra bámultak. Vajon miről beszél Alfréd?…

A malac hívogatólag intett aranycsülköcskéjével. Mögöttük, körülöttük csupa fényes alak villózott, ahogy átsiettek a pázsiton.

– Bocsánat! – kiáltott három aprócska alak, amikor beleütköztek a gyerekekbe.

– A három kis vak egér – magyarázta mosolyogva Alfréd. – Mindig láb alatt vannak.

– Biztosan a gazdasszony elől futnak! – kiáltott izgatottan Michael.

– Ó, dehogy! Ma éjjel nem – mondta Alfréd. – Éppen hogy elébe futnak! A három kis vak egér meg a gazdasszony a késsel, mind bent van a Hasadékban!

– Hahó! Alfréd! Épségben megjöttél?

– Nini, hiszen ez a jó öreg Pinnie!

– Mi a csuda? A kék kacsa!

– Hurrá! Hurrá! Itt az aranymalac!

Örömteljes köszöntések szálltak, vígan kiáltozva üdvözölték egymást. Egy ólomkatona masírozott el mellettük, és tisztelgett a malacnak, az meg a csülköcskéit lengette. Pinnie két aranytollú madárral parolázott, a kacsa meg víg hápogással köszöntötte az aranyszóló pintyőkét. Alfréd pedig mindenfelé lengette ormányát, és harsány üdvözlést trombitáit.

– Nem fázik, kedveském? Hűvös az este! – szólalt meg egy nyers hang Jane háta mögött. Hátrafordult, és egy ugyancsak fura ruhába bújt, szakállas férfit pillantott meg. Kecskebőr nadrágot viselt, hódprém föveget és nyúlfarokból varrt esernyőt. Mögötte, karján nagy halom szőrmével, egy félmeztelen, fekete alak állt.

– Péntek – szólt a szakállas férfi –, szíveskedjél egy köpenyt nyújtani a kisasszonynak.

– Igen, gazda! Megcsinálni, gazda! – És a hatalmas fekete ember kecses mozdulattal Jane vállára borított egy fókaprém köpenyt.

Jane csak bámult.

– Hiszen akkor maga… – kezdte, és félénken felmosolygott a magas férfira.

– Mi sem természetesebb – mondta az, és meghajolt. – Kérem, kisasszony, szólítson bátran Robinsonnak. A barátaim rendszerint úgy szólítanak. „Crusoe úr” valahogy mereven hangzik.

– De hiszen mindig azt hittem, hogy maga egy könyvben van! – álmélkodott Jane.

– Ott is vagyok – mosolygott Robinson Crusoe. – De ma este valaki volt oly szíves és nyitva hagyta, így tehát, mint láthatja, kedves kisasszony, kiszöktem.

Jane a játékpolc tetején hagyott könyvekre gondolt. És eszébe jutott, hogy Mary Poppins mindegyiket kinyitotta, és csak azután oltotta el a villanyt.

– Gyakran megtörténik? – tudakolta kíváncsian.

– Fájdalom, nem. Csak az esztendő végén. A Hasadék a mi egyetlen lehetőségünk. De most szíves engedelmével, beszélnem kell a…

És Robinson Crusoe megfordult, hogy üdvözöljön egy fura, tojásfejű emberkét, aki pipaszárlábacskáin elsietett mellettük. Tojásfeje kopasz volt, nyakán meleg sálat hordott. Üdvözölte Robinson Crusoe-t, és kérdő pillantást vetett a gyerekekre.

– Jóságos ég! – kiáltott föl meglepetten Michael. – Hisz te szakasztott olyan vagy, mint Tojás Tóbiás!

– Hogy olyan?! – méltatlankodott éles hangján az emberke. – Megmondanád, kérlek, hogyan lehet valaki olyan, mint saját maga? Azt már hallottam, hogy valaki nem olyan, mint máskor, de hogy olyan, azt még soha! Micsoda szamárságokat beszélsz, hallod-e!

– De hiszen egyben vagy! – ámult-bámult Michael. – Én mindig azt hallottam, Tojás Tóbiás összetört, és senki sem tudta összeragasztani!

– Ezt meg kitől hallottad? – fortyant fel a kis ember.

– Hát csak úgy gondoltam, mármint hogy a király össz lova és gyalogosa… össze nem ragasztja Tóbiást soha… – magyarázkodott hebegve Michael.

– Piha… még hogy a lovak! Talán azt hitted, hogy értenek hozzám? Ami meg a király gyalogosait illeti, azok csak a puskájukhoz értenek! És mert ezek nem tudtak összeragasztani, te mindjárt azt hiszed, hogy más sem képes rá, igaz?

Jane és Michael nem mert ellentmondani, némán rázták a fejüket.

– Hát ha éppen tudni akarjátok – folytatta Tojás Tóbiás –, maga a király ragasztott össze! Igaz-e, komám?

Az utolsó szavakat egy pocakos bácsinak kiáltotta oda, aki fél kézzel a koronáját tartotta a fején, a másikban egy jókora tálat egyensúlyozott, rajta kaláccsal.

– Nézd csak! Szakasztott, mint Mary Poppins meséjében a király! – mondta Jane. – Biztosan ő lesz Bendegúz!

– Mit kérdeztél, kis komám? – tudakolta a király, és óvatosan fogta a koronáját meg a kalácsos tálat.

– Hogy te ragasztottál-e össze! – sipította Tojás Tóbiás.

– Hát persze! Ki más? Természetesen csak ma éjszakára. Méghozzá mézzel. A királyné szalonjában. De most ne is haragudjatok, mennem kell. A huszonnégy rigónak már fütyörészhetnékje van, sürgősen fel kell szelnem a kalácsot.

– Na, mit mondtam?! – visított diadalmasan Tojás Tóbiás. – Meritek még azt állítani, hogy törött tojás vagyok?!

És gorombán hátat fordított nekik, úgyhogy hatalmas, toldott-foldott koponyája fehéren csillogott a holdfényben.

– Ne vitatkozzatok vele, nem mentek semmire – mondta Alfréd. – Kényes pontja az a bizonyos puffanás. Héhéhé! A magad lábán járj, ne a másén! Mit lökdösődünk itt? – Sarkon fordult, nagyot suhintott az ormányával, és egy koronás oroszlán könnyed mozdulattal elugrott az útjából.

– Elnézést! – szólt udvariasan az oroszlán. – Olyan szörnyű tolongás van ma itt. Nem látták véletlenül az egyszarvút? Ó, látom már! Halló! Várj egy pillanatra! – És gyengéd morgással szökkent egy ezüstös alak felé, aki kecsesen tipegett a tömegben.

– Jaj, állítsa meg valaki! – kiáltott aggodalmasan Jane. – Mindjárt összeakaszkodnak, hogy melyik itt a nagyobb úr!

– Ó, ma éjjel nem! – nyugtatta meg Alfréd. – Nézzetek csak oda!

Jane és Michael döbbenten bámulta, amint az oroszlán kecsesen meghajolt. Azután levette aranykoronáját, és átnyújtotta az egyszarvúnak.

– Most rajtad a sor – mondta udvariasan. Aztán nyájasan összekapaszkodtak és eltáncoltak. Hamarosan elnyelte őket a tömeg.

– Szót fogadnak a gyerekek? – hallották messziről az egyszarvú hangját. Egy öregemberhez intézte a kérdést, aki táncos léptekkel közeledett, kezében furulyával. A nyomában csupa-csupa nevető gyerek.

– Ó, nagyon jók! – kiáltott vidáman a fura öreg. – Még csak bele sem fújtam a furulyámba! Tohonya Berci rengeteget segít. A lányok majd megbolondulnak érte! Csak úgy tolonganak, mert mindegyik csókot szeretne kapni tőle. A fiúcskák meg kezesek, akár az aranyszőrű bárányok. Nézzétek, hogy ölelgeti Piroska a farkast! Meg akarja tanítani, hogy szépen pitizzen! Picuri, ne maradj el! Gyere szépen utánam!

Meglengette furulyáját egy szép, szőke, picurka lány felé, aki komoly beszélgetésbe merült egy nagy fekete pókkal, s miközben elvonultak mellettük, a kislány kinyújtotta kezét, és szeretettel megpaskolta a pókot.

– Hogyhogy Picuri nem fut el?! – kiáltott fel Michael. – Hisz még csak nem is fél a nagy fekete póktól! Hogy lehet ez? – kíváncsiskodott.

– A Hasadék miatt – mondta megint Alfréd, és sietősen terelte őket maga előtt.

Jane és Michael akaratlanul is Piroska meg Picuri után bámult. Hogy nem félnek a gonosz farkastól, sem a nagy fekete póktól! Aztán csipkefátyol simított végig az arcukon, s amikor hátrafordultak, egy gyönyörű szép királykisasszonyt pillantottak meg, amint épp nagyot ásított – persze illedelmesen eltakarta közben a száját.

– Álmos vagy, Rózsika? – trombitálta Alfréd, és ormányát a királykisasszony dereka köré kanyarította.

Csipkerózsika megpaskolta az ormányt, és Alfrédnak támaszkodott.

– Épp mélyen aludtam – mesélte halk, puha hangján. – De szerencsére az első óraütésre felébredtem!

Ennek hallatára Michaelben felülkerekedett a kíváncsiság.

– De hát én ezt nem értem! – kiáltotta. – Hisz ma éjjel minden a feje tetején áll! Miért nem fél Piroska, hogy bekapja a farkas? És az oroszlán meg az egyszarvú miért nem vív párviadalt?

– Alfréd már megmondta – szólt Csipkerózsika. – Mert mindannyian a Hasadékban vagyunk.

– De hát miféle Hasadék ez? – tudakolta Michael.

– Az óesztendő meg az újesztendő közötti Hasadék. Az óesztendő meghal, amikor az óra tizenkettőből elüti az elsőt, s amikor elüti az utolsót, akkor születik meg az újesztendő. A kettő között pedig – amíg a többi tízet üti el az óra – ott van a titkos Hasadék.

– És? – firtatta izgatottan Jane. Már alig várta, hogy mindent megtudjon.

– A Hasadékban minden-minden egyetért. Az ellentétes végletek találkoznak és összecsókolóznak. A farkas meg a bárány összebújik, a galamb és a kígyó megosztja fészkét. A csillagok lehajolnak, és megérintik a földet, az öregek és a fiatalok megbocsátanak egymásnak. Éj és nap találkozik itt, és az Északi-sark a Déli-sarkkal. A kelet a nyugat felé hajol, és a kör bezárul. Ez az az idő és ez az a hely, kedveseim, az egyetlen idő és az egyetlen hely, ahol mindenki boldogan él. Nézzétek csak!

És Csipkerózsika ujja nyomán Jane és Michael három medvét látott meg, amint bumfordi táncra keltek egy aranyhajú kisleány körül.

– Az aranyhajú királyleány – magyarázta Csipkerózsika. – Nézzétek, milyen nagy barátságban van a gonosz medvékkel! Nini, jó estét, szép királyné! Szervusz, Hófehérke! Hogy vannak a törpék?

És két szép hölgynek integetett, akik karonfogva sétáltak, tereferéltek.

– Látjátok, ma ők is milyen jó barátnők, mert ők is itt vannak a Hasadékban. De nézzétek csak!

Azzal egy óriási nagy figurára mutatott. Hatalmas lába a pázsitot taposta, feje magasabban volt a legmagasabb fa tetejénél is. Fél vállán ormótlan buzogányt egyensúlyozott, a másikon egy kisfiú üldögélt, és kacagva csavargatta az óriás fülét. – Ez Hüvelyk Matyi meg az óriás. Ma éjjel ők is elválaszthatatlan jóbarátok. – Csipkerózsika mosolyogva felpillantott. – No végre, megjöttek a boszorkányok!

Zúgás támadt, s ahogy a gyerekek felnéztek, egy csapat szúrós szemű vén banya ereszkedett alá a levegőből seprűnyélen. Hatalmas üdvrivalgás tört ki, amint földet értek a tömeg kellős közepén.

Mindenki odarohant, hogy megszorongassa a kezüket, és a vasorrú bábák csak úgy kukorékoltak boszorkányos jókedvükben.

– Ma tőlük se fél senki! Ma ők is boldogan élnek! – Csipkerózsika álmos hangja úgy zümmögött, mint valami altatódal. Átkarolta a gyerekeket, s ott álltak hárman, és nézték a tolongó alakokat. Süppedt a pázsit a tömérdek láb alatt, visszhangzóit a lég, ahogy a királyok és királykisasszonyok, nagy erejű legények és boszorkányok üdvözölték egymást az esztendők Hasadékában.

– Utat! Utat! Engedjenek át! – kiáltotta egy magas, tiszta hang.

És messze a pázsit szélén megpillantották az aranymalacot. Merev hátsó lábain átcsörtetett a sokaságon, aranycsülkeivel jobbra-balra taszigálta a tömeget.

– Utat! Utat! – kiáltozta fontoskodva. És a tömeg kettévált és félrehúzódott, hajlongó, bókoló sorfalat alkotva.

És ekkor a malac mögött feltűnt egy jól ismert alak. Fején kalap szalagcsokorral, kabátján fényesen csillogtak az ezüstgombok. Szeme kék volt, akár a nefelejcs, orra felfelé kunkorodott, mint egy hollandi fababáé.

Könnyű léptekkel sietett végig az ösvényen, az aranymalac meg ott szökdécselt előtte. S ahogy a jól ismert alak közeledett, üdvkiáltás tört fel minden torokból. Fövegek, süvegek, koronák, koszorúk repültek a levegőbe. Még maga a hold is fényesebben világolt, ahogy a jól ismert alak végigsietett sugarainak fényében.

– De hát ő miért van itt? – kérdezte Jane, ahogy figyelte az ösvényen közeledő alakot. – Hisz Mary Poppins nem tündérmese!

– Még annál is különb! – mondta a hűséges Alfréd. – Mary Poppins maga a megvalósult tündérmese. Meg aztán – morogta – ő az est díszvendége, ő hagyta nyitva a mesekönyveket. És a boldog üdvözlések közepette Mary Poppins jobbra-balra hajlongott. Azután a pázsit közepére lépett, kinyitotta fekete táskáját, és elővett egy harmonikát.

– Párválasztás! – kiáltotta el magát az aranymalac, aztán a bőrén levő zsebből kihúzott egy furulyát, és a szájához illesztette.

A vezényszóra mindenki gyorsan a szomszédjához fordult. A furulyán táncba hívó gyors dallam hangzott fel, a harmonika meg a huszonnégy rigó átvette és tovább szőtte, egy muzsikus macska meg hegedült hozzá.

– Csak nem az én macskám? – tűnődött Michael, és a zöld leveles nefelejcsfüzért kereste. Sajnos azonban nem volt ideje eldönteni a kérdést, mert figyelmét Alfréd vonta magára.

Elcammogott előttük a szürke posztóelefánt, boldogan trombitáit, mintha csak az őserdőben volna, és kackiásan lengette ormányát.

– Szabadna egy táncra, drága szép kisasszony? – hajolt meg Csipkerózsika előtt. Az meg a kezét nyújtotta, és már ropták is; Alfréd ugyancsak ügyelt, hogy a lábára ne hágjon, Csipkerózsika meg aprókat ásítgatott és el-elálmodozott.

Mindenki párt keresett és talált a tömegben.

– Csókot nekem! Csókot ide! Engem válassz! – sereglett körül egy csapat lány egy nagy kezű, nagy lábú tohonya legényt.

– Félre az utamból, Tohonya Berci! – kiáltott a gazdasszony, és eltáncolt a három kis vak egérrel.

Mire a tohonya legény belevetette magát a tömegbe, a lányok meg vihogva utána sereglettek.

– Egyet előre, egyet hátra, egyet jobbra, egyet balra – tanította Piroska a farkast, és kézen fogva vezette táncba. A farkas jámborul igyekezett követni; szemét le nem vette Piroska lábáról.

Jane és Michael nem akart hinni a szemének. Mielőtt azonban elgondolkodhattak volna a csudálatos eseményen, egy barátságos hang szólította őket.

– Megengedi, kisasszony? – kérdezte vidáman Robinson Crusoe, aztán táncba vitte Jane-t, kecskebőr kabátjához szorította, és tovapörgött vele. Michael meg Péntek karján lejtett tova.

– Ki az ott? – kérdezte tánc közben Jane. Mert a tömegben a totyogó kék kacsát pillantotta meg, egy jókora fehér madár volt a táncosa.

– Az maga Lúdanyó! – mondta Robinson Crusoe. – Ott meg, nézze csak, Pinnie táncol Hamupipőkével!

Jane gyorsan hátranézett. És bizony az öreg, rongyos Pinnie majom ugyancsak büszkén ropta egy szépséges szép leánnyal.

Mindenki megtalálta a párját. Nem volt magányos senki, nem feledkeztek meg senkiről. Ahány mesét elmondtak a világ kezdetétől fogva, mind ott kerengett, forgott, pörgött a pázsiton, boldog egyetértésben.

– Boldog vagy, Jane?! – kiáltott oda Michael, amint elvágtázott Péntekkel.

– Míg a világ világ! – felelt Jane mosolyogva, és abban a pillanatban tudta is, hogy igaz. Egyre gyorsult, egyre jobban nekivadult a muzsika. Szinte még a fák is táncra perdültek, s a zene túlharsogta az óraütéseket. Mary Poppins, a malac meg a muzsikus macska hajladozott, ingott-bingott, úgy muzsikált. Rá-rázendített újra meg újra a huszonnégy feketerigó is, mintha soha el nem fáradnának. A mesealakok kerengtek-forogtak a gyerekek körül; édesen daloltak, kacagtak a mesebeli hangok.

– Máig is élünk! Boldogan élünk! – visszhangzott a kiáltás az egész parkban.

– Mi volt ez?! – kiáltotta táncosa fülébe Jane.

Mert a kiáltozás és a zene közepette is meghallotta az óra konduló ütését.

– Mindjárt lejár az időnk – mondta Robinson Crusoe. – Ez lehetett a hatodik ütés. Egy pillanatra megálltak tánc közben, és hallgatták az órát.

– Hét! – De már el is nyomta a kondulást a tündérzene, s elringatta őket aranyhálójában.

– Nyolc! – kondult állhatatosán messziről az óra. És a táncos lábak még fürgébben ropták.

– Kilenc! – Most már járták a fák is, ágaik a tündérzene ütemére hajladoztak.

– Tíz! – Oroszlán és egyszarvú, farkas és bárány! Jóbarát és ellenség! Sötétség és világosság!

– Tizenegy! – Ó, múló pillanat! Ó, repülő idő! De kurta az idő két esztendő között! Nosza, éljünk még most is boldogan!

– Tizenkettő!

– Tizenkettő! – szállt a kiáltás szájról szájra és a kör nyomban szétszakadt, a táncoló sokaság szétszóródott. Fénylő alakok suhantak el a gyerekek mellett. Hüvelyk Matyi meg az óriás, Hófehérke és mostohája, a csúf, fekete pók nyomában Picurival, s ott szaporázta vézna lábacskáin Tojás Tóbiás is. Az oroszlán, az egyszarvú, az aranyhajú királyleány, Piroska meg a három kis vak egér – mind, mind tovaáramlottak a füvön, s mintha elnyelte volna valamennyiüket a holdfény.

Eltűnt Hamupipőke, eltűntek a vasorrú bábák. Futott Csipkerózsika, menekült a muzsikus macska, elnyelte őket is a fény. Jane és Michael meg körülnézett, hogy hova lett a táncosuk, és azt vették észre, hogy Robinson Crusoe és a hűséges Péntek beleolvadt a levegőbe.

Elhalt a tündérzene, elnyelte a diadalmas harangszó. Mert most már kongott-bongott a város valamennyi harangja, zengett-csengett a Big Ben, a Szent Pál-székesegyház, a Szent Márton-templom, a Westminster-apátság meg a többi kisharangja, nagyharangja – bimm-bamm, bimm-bamm, bimm-bamm…

Hanem egy harang túlzengte valamennyit, vidáman, tisztán, élesen.

– Csingiling! Csingiling! – Más volt valahogy a hangja, mint az újesztendő harangszava. S a visszhangjába egy jól ismert hang vegyült.

– Ki kér lángost? – kérdezte a hang élesen, mint aki azonnali választ követel.

Jane és Michael kinyitották szemüket. Felültek és körülbámultak. Ágyban voltak, a tulajdon ágyukban, a takarójuk alatt, és John meg Barbara ott aludt mellettük. A tűz vígan pattogott a kandallóban. A gyerekszoba ablakán csak úgy zúdult be a reggeli napfény. És valahonnan lentről, az utcáról csengő csilingelt.

– Azt kérdeztem: ki kér lángost? Nem hallottátok? A lángosárus lent van az utcán.

Ezt nem lehetett félreérteni. A hang Mary Poppins hangja volt, méghozzá igen türelmetlen hangja.

– Én kérek! – mondta gyorsan Michael.

– Én is! – csatlakozott Jane.

– Akkor miért nem mondjátok rögtön! – förmedt rájuk Mary Poppins. Odalépett az ablakhoz, és intett a lángosárusnak.

Odalent, a szokásos éles nyikordulással, már nyílt is a kapu. A lángosárus felszaladt az ösvényen, és bekopogott a hátsó ajtón. A Cseresznyefa utca tizenhetes számú házban mindig talált vevőt a portékájára, mert a Banks család apraja-nagyja nagy híve volt a lángosnak.

Mary Poppins elfordult az ablaktól, és egy fahasábot dobott a tűzre.

Michael álmosan nézte egy pillanatig. Azután megdörzsölte szemét, megrázkódott, és most már egészen felébredt.

– Hahó! – kiáltott fel. – Nekem kell a malacom! Hol van a malacom, Mary Poppins?

– Bizony – csatlakozott Jane. – Nekem meg Alfréd kell! És hol van a kék kacsa meg Pinnie?

– A játékpolc tetején. Hol lennének máshol? – kérdezte mérgesen Mary Poppins.

Felnéztek. És bizony ott állt egy sorban a négy játék, pontosan ahova Mary Poppins az este rakta őket. És előttük ott hevert a Robinson Crusoe, A Zöld Tündér könyve meg a Lúdanyó meséi. Csakhogy a könyvek már nem voltak nyitva, mint az este. Szép rendesen egymásra rakva feküdtek ott, és szabályosan be volt csukva valamennyi.

– De hát… hogy kerültek vissza a parkból? – kérdezte meglepetten Michael.

– És hova lett a malac furulyája?! – kiáltott fel Jane. – Hát a maga harmonikája? Most aztán Mary Poppinson volt az ámulás sora.

– Az én… micsodám?! – tudakolta vészjósló pillantással.

– A harmonikája, Mary Poppins. Amin az éjjel játszott a parkban.

Mary Poppins hátat fordított a kandallónak, és villámló tekintettel közeledett Jane-hez.

– Leszel olyan szíves ezt megismételni?! – A hangja halk volt, mégis félelmetes. – Úgy értsem, Jane Banks, hogy én az éjszaka a parkban voltam, és holmi zeneszerszámon játszottam? Én?!

– Igenis maga! – emelte fel szavát bátran Michael. – Mindannyian ott voltunk. Maga meg a játékok meg Jane és én. És táncoltunk a tündérmesékkel a Hasadékban!

Mary Poppins úgy meredt rájuk, mintha nem akarna hinni a fülének. És a pillantása egyenesen iszonyatos volt.

– Tündérmesék a Hasadékban? Hm! Kaptok mindjárt olyan tündérmesét a fürdőszobában, hogy megemlegetitek! Még egy szó, és már zárom is rátok az ajtót! Még hogy Hasadék! Hasad mindjárt a nadrágod, ha sokat ugrálsz!

És undorral elfordult, majd dühösen kinyitotta az ajtót, és lesietett a lépcsőn. Michael hallgatott egy percig, s gondolkodott, emlékezett.

– Fura – szólalt meg aztán. – Pedig azt hittem, igaz. De hát biztosan csak álmodtam.

Jane nem felelt.

Ehelyett kiugrott az ágyból, és egy széket húzott a játékpolc elé. Gyorsan felmászott rá, felkapta a négy állatot, és Michaelhoz fordult.

– Fogd csak meg a lábukat! – suttogta izgatottan.

Michael végigsimított a malacka csülkein; megtapogatta Alfréd szürke posztópatáját, a kacsa úszóhártyás lábát, Pinnie mancsait.

– Vizesek – jelentette ki csodálkozva. Jane bólintott.

– És nézd csak! – kiáltott fel, és kihúzta a papucsukat az ágy alól, Mary Poppins cipőjét meg a cipőszekrényből.

A papucs csurom víz volt, és megfogta a fű, Mary Poppins cipőtalpára pedig nagyon sok nedves fűszáltöredék tapadt – mint ahogy joggal elvárható az olyan cipőtől, amelyik éjjel a parkban táncolt.

Michael felnézett Jane-re, és nevetett.

– Akkor hát mégsem álmodtam! – mondta boldogan. Jane mosolyogva rázta a fejét.

Ültek egymás mellett Michael ágyán, sokatmondóan bólogattak, és csak a pillantásuk mondta el mindazt, amit úgysem tudtak volna szavakba foglalni.

És akkor megjelent Mary Poppins, és hozta a lángost.

Ők pedig a papucsok meg a cipő fölött rápillantottak.

És Mary Poppins a lángossal megrakott tányér fölött viszonozta a pillantásukat.

Hosszú-hosszú megértő pillantást váltottak hárman. Tudták, hogy tudja, hogy tudják.

– Ma van újév napja, Mary Poppins? – kérdezte Michael.

– Igen – felelte nyugodtan Mary Poppins, és letette a tányért az asztalra. Michael ünnepélyesen nézett rá. És közben a Hasadékra gondolt.

– És mi is, Mary Poppins? – bökte ki végre a kérdést.

– Mit ti is? – tudakolta Mary Poppins, és szipákolt.

– Boldogan élünk, míg meg nem halunk? – kérdezte Michael izgatottan. Mary Poppins ajka körül gyengéd-szomorkás mosoly játszott.

– Talán – mondta elgondolkodva. – Attól függ.

– Mitől, Mary Poppins?

– Tőletek – mondta Mary Poppins csöndesen, és odavitte a lángost a kandallóhoz…

VIII. A MÁSODIK AJTÓ

Télies volt a reggel, hideg és ropogós. A halványszürke világosság átkúszott a cseresznyefák között, és mint a víz, nyaldosta a házakat. Nyögve járta a szél a kerteket. Fütyülve száguldott végig a parkon, jajongva az utcán.

– Brrr! – mondta a Cseresznyefa utca tizenhetes számú ház. – Mit gondol ez az utálatos szél, üvölt, ijesztget mindenkit, akár a kísértet! Hé! Hagyod mindjárt abba? Hisz már reszketek, akár a kocsonya!

– Fuuu! Fuuuu! Fuuu! Nem is szél, ha nem fú! – süvöltőit a szél, mintha nem is hallotta volna a ház panaszát.

Az megrázkódott egy picit.

– Rémképeim vannak, annyi az egész! – mondta józanul. – Biztosan sokáig aludtam. Hát ez meg micsoda?

Kaparászás hallatszott a ház belsejéből. Robertson Ay kitisztította a kandallóból a hamut, és berakta a fát.

– Ez már finom! Ez kell nekem! – mondta a ház, amikor Mary Poppins begyújtott a gyerekszobában. – Hadd melengessem fázós öreg csontjaimat. No, hát nem rákezdte megint az a nyomorult szél?! Bárcsak máshova menne süvöltözni!

– Főőő, főőő, mikor jő? – jajongott a szél a cseresznyefák között.

Pattogva szökkent fel a láng a gyerekszoba kandallójában. Táncoltak a vidám piros lángok a rács mögött, megcsillantak az ablakon. Robertson Ay lecsoszogott a seprűszekrényhez, hogy reggeli ténykedése után megpihenjen. Mary Poppins sürgött-forgott, mint rendesen, kiszellőztette az ágyneműt, és elkészítette a reggelit.

Jane ébredt fel elsőnek, mert nem hagyta nyugodni a szél üvöltése. Most az ablak előtt üldögélt, szimatolta a pirítós finom illatát, és nézte tükörképét az ablaküvegen. A gyerekszoba fele a kertben csillogott – fényből épült szoba. A tűz lángja melegítette Jane hátát, de előtte is táncolt, villogott a tűz. Táncolt a levegőben a házak között, a kandallópárkány tükörképe alatt.

Odakint még egy hintaló vetette fel tarka fejét, és az ablak túloldalán még egy Jane nézegetett, bólogatott, mosolygott. És amikor Jane az ablaktáblára lehelt, és a párás körbe egy arcot rajzolt, ugyanazt csinálta a tükörképe is. És amíg lehelt és rajzolt, szabályszerűen keresztüllátott magán. A rámosolygó arc mögött ott integettek a cseresznyefák csupasz fekete ágai, és pontosan kettészelte a testét Lark kisasszony házának fala.

Egyszer csak becsapódott az előszobaajtó – Banks papa elindult az irodába. Banks mama besietett a szalonba, mert leveleket akart írni. Lent a konyhában Brill néni sós heringet reggelizett. Ellen megint náthás volt, és szorgalmasan fújta az orrát. Fent a gyerekszobában pedig ropogott a tűz, suhogott Mary Poppins köténye. Ha nem fújt volna a szél, csodálatosan békés lett volna a reggel.

De nem sokáig. Mert Michael hirtelen berontott, és pizsamában megállt az ajtóban. Álmosan csillogott a szeme, ahogy Mary Poppinsra bámult. Nézte, nézte az arcát, aztán nézte, nézte a lábát, fürkésző, méricskélő, kutató pillantással, mintha leltárt készítene valamennyi porcikájáról. Azután csalódottan felsóhajtott, és kidörgölte szeméből az álmot.

– Nos? Mi bajod, ha szabad tudnom? – érdeklődött Mary Poppins. – Fél koronát elvesztettél, egy garast találtál?

Michael bánatosan rázta a fejét.

– Azt álmodtam, hogy világszép királykisasszonnyá változott. És erre szakasztott olyan, mint mindig!

Mary Poppins ingerülten felvetette a fejét.

– Elég szép, aki ép! – mondta gőgösen. – Nagyon jól vagyok én így, ahogy vagyok, köszönöm alássan! Én tökéletesen meg vagyok elégedve, ha te nem is. Még hogy királykisasszony! – Látszott, hogy ez a gondolat jár Mary Poppins fejében: mintha a világ valamennyi királykisasszonya a fél karját nem adná szívesen, ha Mary Poppins lehetne!

Michael valósággal röpült hozzá, úgy igyekezett megbékíteni.

– Jaj, dehogyisnem vagyok én megelégedve, Mary Poppins! – bizonygatta hevesen. – Csak éppen azt gondoltam, ha az álom valóra válna, az… izé… egy kis változatosság lenne.

– Változatosság?! – kiáltott fel Mary Poppins. – Kapsz te változatosságot hamarosan, ígérem, Michael Banks!

Michael kényelmetlenül pillantott rá. Vajon mit akar ezzel mondani? – tűnődött.

– Hisz csak tréfáltam, Mary Poppins. Nem kell nekem igaziban semmiféle változatosság!

Nekem csak maga kell – örökre!

És hirtelen úgy érezte, hogy a királykisasszonyok mind buta libák, nincs is semmi épkézláb jó tulajdonságuk.

– Hm! – mordult fel mérgesen Mary Poppins, és a pirítóst lecsapta az asztalra. – Örökre nem lehet a tiéd semmi, ne is képzeljen be magának ilyesmit a fiatalúr!

– Csak maga! – vágta rá magabiztosan Michael, és huncutul elmosolyodott.

Különös kifejezés telepedett Mary Poppins arcára. Michael figyelmét azonban elkerülte; szeme sarkából észrevette, mit csinál Jane. Már mászott is fel melléje, és ő is rálehelt az ablakra.

– Ide nézz! – mondta büszkén. – Hajót rajzolok. És ott kint a másik Michael pont ugyanolyan hajót rajzol!

– Ühüm! – mondta Jane, de fel sem nézett; csak a tükörképét bámulta. Aztán hirtelen elfordult, és Mary Poppinsot szólította. – Melyik az igazi én, Mary Poppins? Az, aki itt van, vagy aki odakint?

Mary Poppins, kezében egy tál zabkásával, megállt közöttük. Ahányszor lélegzett, ripegett-ropogott a köténye, a forró zabkása meg kis gőzfelhőket eregetett. Mary Poppins némán nézte a tükörképét, azután elégedetten elmosolyodott.

– Ez valami találós kérdés? – kérdezte végül, és szipákolt.

– Dehogyis, Mary Poppins – sietett a válasszal Jane. – Igazán szeretném tudni.

S ahogy felnéztek rá, egy pillanatig azt hitték, hogy talán válaszol a kérdésre. Mert a pillantása ellágyult, és a kezét felemelte, mintha Jane vállára akarná tenni. De aztán láthatólag meggondolta a dolgot, mert mérgesen felvetette fejét, és az asztalhoz fordult.

– Hogy veled mi a helyzet, azt nem tudom – mondta öntelten –, de magamról örömmel állíthatom, hogy én valóságos vagyok, akárhol is vagyok. Most pedig légy szíves felöltözni végre, Michael! Te meg, Jane, gyere reggelizni!

És a kék szempár acélkemény pillantására sürgősen szót fogadtak. Mire pedig megreggeliztek, és a gyerekszoba padlóján ültek, és színes kockákból várat építettek, tökéletesen megfeledkeztek a tükörképükről. Még ha történetesen oda is néznek az ablakra, akkor sem látták volna már, mert a tűz rózsapiros parázzsá szelídült, a fényes lángok elpihentek.

– Ez igen! – mondta a ház, és még jobban belefészkelte magát a földbe.

A tűz melege átjárta öreg csontjait, és a ház megelevenedett, ahogy Mary Poppins sürgött-forgott benne.

Mert ma még a szokásosnál is több volt a dolga. Rendbe rakta a ruhákat, a fiókokat, gombokat varrt fel, harisnyát stoppolt. Tiszta papírt rakott a polcokra, leeresztette Jane és Barbara kinőtt ruháit, új gumit varrt John és Michael kalapjába, összeszedte Annabel régi holmiját, és batyuba kötötte, hogy Brill néni elvihesse az unokahúga kisbabájának. Kitisztította a szekrényeket, rendet csinált a játékpolcon, szépen sorba rakta valamennyi könyvet.

– Mennyit sürög-forog! Egészen beleszédülök! – suttogta Michael.

Jane azonban nem szólt semmit. Csak bámulta a sustorgó-ropogó, sürgő-forgó alakot. És egy nem egészen megfogható, kósza gondolat motoszkált az agyában. Valami – talán az emlékezete – egy szót suttogott, de Jane nem értette, mit mond.

És a seregély egész délelőtt ott ült a szomszéd ház kéményén, és szüntelen fújta panaszos dalát. Olykor-olykor átrebbent a kerten, és fényes, szorongó szemmel bekukkantott az ablakon Mary Poppinsra. És a szél sóhajtva, sírva kergetőzött a ház körül.

Teltek-múltak az órák, eljött az ebéd ideje. Mary Poppins még akkor is járt-kelt, mint a motolla, sürgött-forgott-pörgött, mint valami különlegesen rendszerető forgószél. Friss százszorszépet tett a lekvárosköcsögbe, helyre tolta valamennyi bútort, még a függönyöket is kirázta. A gyerekek úgy érezték, nyughatatlan keze alatt valósággal reszket az egész gyerekszoba.

– Hát soha nem lesz nyugovása?! – panaszkodott Michael Jane-nek, ahogy még egy szobával megtoldottak a várat.

S e pillanatban, mintha csak meghallotta volna a szavait, Mary Poppins hirtelen megállt.

– No, kérem! – kiáltott fel, és elégedetten szemlélte művét. – Rend a lelke mindennek! És remélem, meg is marad!

Azután elővette legszebb kék kabátját, és alaposan kikefélte. A gombokra sorra rálehelt, úgy fényesítette ki, a tengeri csillagot pedig a gallérjára tűzte. Addig illesztgette-húzogatta fekete szalmakalapját, míg a százszorszépek úgy nem álltak glédában, akár a díszszemlén. Aztán levetette suhogó fehér kötényét, és a kígyóbőr övet felcsatolta a derekára. Jól olvashatták a ráírt szavakat: „Állatkerti emlék” – ez állt rajta girbegurba kígyózó írással.

– Milyen régen nem viselte ezt! – kiáltott fel Michael, és nagy érdeklődéssel szemlélte.

– Csak kivételes alkalmakkor hordom – válaszolt nyugodtan Mary Poppins, és helyreigazította az övet.

Azután elővette a sarokból az ernyőjét, és méhviasszal kifényesítette a papagájfejet. Ezután pedig csöndes mosollyal elvette a mérőszalagot a kandallópárkányról, és kabátja zsebébe süllyesztette.

Jane felkapta a fejét. Annak a dagadozó zsebnek a látványa valahogy nyugtalanította.

– Miért nem hagyja ott a mérőszalagot, Mary Poppins? Hisz jó helyen van ott!

Kis csönd támadt. Mary Poppins mintha fontolóra vette volna a kérdést.

– Megvan rá az okom – mondta végül, és fölöttébb gőgösen szipákolt.

– De hisz mindig is ott volt a kandallópárkányon, amióta csak visszajött!

– Ez még nem jelenti azt, hogy ott is lesz mindig. A jót is elhagyjuk a jobbért! – felelte Mary Poppins jól ismert fölényes mosolyával.

Jane elfordult. Mi baja van ma? Úgy érezte, egyszeriben úgy megnőtt a szíve, hogy nem fér el a mellében.

– Egyedül érzem magam – suttogta Michaelnek, de vigyázott, hogy ne nézzen rá.

– Amíg én itt vagyok, nem lehetsz egyedül! – És az utolsó építőkockát a vár tetejére illesztette.

– Nem úgy egyedül. Az az érzésem, hogy el fogok veszíteni valamit.

– Biztosan a fogadat – mondta nagy érdeklődéssel Michael. – Próbáld csak, nem mozog-e! Jane gyorsan megrázta a fejét. Akármit fog is elveszíteni, nem a fogát, az bizonyos.

– Jaj, csak legalább még egy építőkockánk volna! – sóhajtott Michael. – Kész az egész, csak épp a kémény hiányzik!

Mary Poppins gyors léptekkel átszelte a szobát.

– Nesze! Ez hiányzik éppen! – mondta. Azzal lehajolt, és az egyik dominókövet a kémény helyére illesztette.

– Hurrá! Most már egészen kész! – kiáltott fel Michael, és boldogan felnézett Mary Poppinsra. Aztán észrevette, hogy Mary Poppins letette melléje a dominós dobozt a földre. És a dominók látványára Michael szíve is elszorult.

– Úgy gondolja… – szólalt meg, és nagyot nyelt. – Úgy gondolja… hogy megtarthatjuk? Mindig is fájt a foga arra a dominóra. De Mary Poppins mostanában azt sem engedte meg, hogy hozzányúljon a kincseihez. Mit jelenthet ez? Nem vall Mary Poppinsra a dolog! És ahogy Mary Poppins némán bólintott, Michaelre is egyszeriben rászakadt a magányosság.

– Jaj! – tört ki belőle a panaszos kiáltás. – Mi baj van, Mary Poppins? Miféle baj lehet?

– Baj? – villant rá mérgesen Mary Poppins szeme. – Gyönyörű ajándékot kapsz tőlem, és ez a köszönet? Még hogy mi a baj! No, legközelebb okosabb leszek! – Michael vadul odarohant hozzá, és megragadta a kezét.

– Jaj, igazán nem úgy gondoltam, Mary Poppins! Igazán… igazán nagyon köszönöm. Csak hirtelen az a gondolatom támadt…

– Azok a támadó gondolatok egy szép napon még nagy bajba kevernek! Csak emlékezz a szavamra! – förmedt rá Mary Poppins. – Most pedig vegyétek a kalapotokat, ahányan vagytok! Elmegyünk sétálni a hintákhoz!

És ennek a jól ismert fenyegető pillantásnak a láttán egyszeriben elszállt a szorongásuk. Mary Poppins annyira a régi felháborodott önmaga volt, hogy úgy érezték, itt nem lehet semmiféle baj. Szinte röpültek nagy igyekezetükben, kiabáltak, nevettek, és futtukban még a várat is ledöntötték.

A híg tavaszi napfény megvilágította a parkot, ahogy végigsiettek az utcán. Eltűnt a reggeli szürkeség s vele együtt a síró-jajgató szél is. Zöld pára borult a cseresznyefákra, ahol már kibújtak a zöld levelek. Kankalin illata úszott a levegőben, és a madarak már nyári dalukat próbálták.

– Fussunk versenyt a hintákig! – kiabált Michael.

– Mienk lesz valamennyi! – kiáltott Jane. Mert a tisztáson, ahol öt hinta állt, nem volt egy teremtett lélek sem.

Nem telt bele egy szempillantás, máris felmásztak a hintákra, Jane és Michael, John és Barbara – ki-ki a magáéra. Annabel, aki olyan volt, mint egy fehér pamutgombolyag, Mary

Poppinsszal osztozott.

– Rajta, egy, kettő, há-rom! – kiáltott harsányan Michael, és a hinták meglendültek a keresztgerendán. Először lassan, szelíden lengtek. Aztán, ahogy a gyerekek mind nagyobb lendülettel lóbálták a lábukat, egyre sebesebben szálltak a hinták. Kezükben megremegett a feszes kötél, az ülés lengett a zúgó levegőben. Magasabbra, mind magasabbra szálltak a gyerekek, akár a madár, úgy szárnyaltak a simogató napfényben. Fejük szinte az égbe fúródott, aztán lábuk a földet vette célba. A fák valósággal szétterjesztették alattuk ágaikat, bókoltak-bólogattak a háztetők.

– Mintha repülnénk! – kiáltott boldogan Jane, ahogy a föld bukfencet vetett a lába alatt. Átpillantott Michaelre. A haja szerteszét szállt, ahogy a levegőben lovagolt. Az ikrek cincogtak, mint az izgatott egerek. Alattuk pedig méltóságteljesen ingott-lengett Mary Poppins. Fél kézzel tartotta az ölében Annabelt, a másikkal az esernyőjét markolta. Szállt, szállt, egyre feljebb, míg végül fekete szalmakalapja már a fáknál is magasabban volt, azután lefele, takaros fekete cipője hegyét a pázsitnak szegezve. Szemében pedig, ahogy ott szállt a repülő hintán, különös, fényes szikra villant. Szeme kékebb volt, mint amilyennek Jane valaha is látta, olyan kék, mint maga a messzeség. Mintha elnézett volna a fák, a házak fölött, el a tengerek fölött, a hegyek fölött, túl a világ peremén is.

Nyögve ringott egy ütemre az öt hinta. Halványult a délután, szürkült a park, ahogy ott billegett a lábuk alatt. De Jane és Michael észre sem vette. Beburkolta őket az álom, álomban lengtek Mary Poppinsszal, fel-le, föld és ég között, imbolygó, lebegő, zsongító álomban, amely nem ér véget soha.

De aztán mégis véget ért nagy sokára. Lement a nap, és elvitte az álmot. Ahogy utolsó sugarait a parkra vetette, Mary Poppins a földre tette lábát, és a hintája nagy rándulással megállt.

– Ideje menni – mondta halkan. És mert a hangjában ezúttal nyoma sem volt szigorúságnak, a gyerekek abban a pillanatban megállították a hintájukat, és egyetlen szó ellenvetés nélkül engedelmeskedtek. A gyerekkocsi, mint mindig, most is felnyögött, ahogy Mary Poppins belerakta az ikreket és Annabelt. Jane és Michael hallgatagon lépkedett mellette. A föld még most is ingott a lábuk alatt. Boldogság, nyugalom és csönd töltötte el őket.

– Nyikk-nyekk! – nyekergett végig a gyerekkocsi az ösvényen.

– Tipp-topp! – kopogott Mary Poppins cipője. Michael felpillantott, ahogy az utolsó fény a cseresznyefák halványzöld levélkéire hullott.

– Azt hiszem – mondja elábrándozva Jane-nek –, Nellie-Rubina járt itt.

– Ma itt, holnap ott, én bizony! – kiáltott egy csilingelő hang.

Sarkon fordultak, és csakugyan, magát Nellie-Rubinát pillantották meg, amint feléjük gördül fakorongján. Mögötte pedig ott gurult a vén Finta bácsi.

– Micsoda gurulás! – kiáltott Nellie-Rubina. – Mindenhol kerestelek benneteket – pihegte. – Hát hogy vagytok, hogy vagytok? Remélem, jól. Annyira szerettem volna találkozni kegyeddel, drága Poppins kisasszony, hogy még egyszer…

– No meg – tette hozzá buzgón Finta bácsi – hogy nagyon szerencsés u…

– Finta bácsi! – szólt Nellie-Rubina, és a szeme figyelmeztetőn villant.

– Ó, elnézést, elnézést! Ne haragudj, aranyom! – mondta gyorsan az öreg.

– Csak egy kis emlék – folytatta Nellie-Rubina. Faarcára mosoly terült. Azután kinyújtotta fakarját, és egy apró, fehér valamit pottyantott Mary Poppins kezébe.

A gyerekek mind köréje sereglettek, hogy megnézzék.

– Hisz ez egy szíves üzenet! – kiáltott fel Michael.

– Isten veled, édes, isten veled, kedves – olvasta.

– Hát elmegy, Nellie-Rubina?

– Ó, hogyne, hát persze! Még ma este! – És Nellie-Rubina csilingelő hangon felkacagott, ahogy Mary Poppinsra pillantott.

– Jó lesz útravalónak, Poppins kisasszony! biccentett a szíves üzenet felé Finta bácsi.

– Finta bácsi! – kiáltott Nellie-Rubina.

– Jaj nekem, jaj nekem! Már megint eljárt a szám! Pardon, grácia szegény öreg fejemnek, aranyom! Megbocsássanak, ostoba vénember vagyok én.

– Igazán nagyon kedvesek mind a ketten – mondta Mary Poppins udvariasan. Mosolyából látszott, hogy őszintén örül. Azután zsebre dugta a szíves üzenetet, és meglódította a gyerekkocsit.

– Ó, egy pillanatig várj még, Mary Poppins! – kiáltotta pihegve egy hang a hátuk mögött. Léptek kopogtak az ösvényen, és a gyerekek gyorsan hátranéztek.

– Nini! Bucska úr meg a felesége! – kiáltott Michael, ahogy egy hosszú, sovány alak meg egy kicsi, gömbölyű közeledett kéz a kézben.

– Henger-Bucskára változtattuk a nevünket, így ugyanis jobban hangzik! – Bucska úr a szemüvege fölött pillantott rájuk, felesége meg sorban kezet fogott valamennyiükkel.

– Nos, Mary – folytatta gyászos hangján Bucska úr –, gondoltuk, egy pillanatra átugrunk, hogy elbúcsúzzunk, hiszen tudod.

– De reméljük, nem hosszú időre, kedves Mary! – tette hozzá Bucskáné asszony mosolyogva. Kerek kövér képe remegett, akár a kocsonya, és egész lényéből csak úgy sugárzott a boldogság.

– Ó, igazán nagyon köszönöm, Arthur bátyám! És neked is, Gombóc! – mondta Mary Poppins, és kezet fogott mindkettőjükkel.

– Hogyhogy viszontlátásra? – kérdezte Jane, és Mary Poppinsra támaszkodott. Valami, talán a sötétség hatására egyszerre úgy érezte, közelebb kell húzódnia ehhez a meleget, oltalmat kínáló alakhoz.

– Viszontlátásra! Ezt mondják az én lányaim is! – kukorékolt egy hangocska, és az árnyékból előbukkant egy árny. – Az én hosszú, széles, nagydarab, mafla lányaim, ez a két égimeszelő!

És íme, az ösvényen ki más állt ott, mint Corry néni, a kabátján csupa-csupa hárompennys. Mögötte meg ott magasodott Fanni és Anni, a két búbánatos óriás.

– Nos, itt volnánk hát megint! – sipította Corry néni, és a bámuló gyerekekre mosolygott. – Hm! Gyorsan nőnek, igaz-e, Mary Poppins? Már nem sokáig lesz szükségük magára!

Mary Poppins rábólintott, de Michael hangos tiltakozással odarohant hozzá.

– Nekünk mindig szükségünk lesz rá, mindig! – kiáltotta, és olyan szorosan ölelte át Mary Poppins derekát, hogy a csontja is beleroppant.

Mary Poppins fenyegetően nézett rá, akár a dühös tigris.

– Leszel szíves nem összetörni, Michael! Mi vagyok én, szardínia a dobozban? – kérdezte haragosan.

– Nos, én csak egy-két szóra jöttem – kukorékolt tovább Corry néni. – Régi szavak, Mary, s jobb az ilyesmit gyorsan elmondani. Salamonnak is mindig mondogattam, mikor olyan komédiát csapott Sába királynője miatt, ha el kell mondanod, fiacskám, mondd el most mindjárt! – És Corry néni mélyen Mary Poppins szemébe nézett. Azután halkan hozzátette: – Isten áldjon, kedvesem!

– A néni is elmegy? – tudakolta Michael, míg Corry nénire bámult. A néniké vidáman felvisított.

– Hogy ele? Hát, úgy is mondhatjuk! Ha az egyik elmegy, megy a másik is, ez már így van. Nos, Fanni, Anni – nézett körül Corry néni –, kétbalkezes szamarak, mit csináltatok az ajándékokkal?

– Itt vannak, mama – válaszolta idegesen a két nővér. És az ormótlan kezek két aprócska gyömbéres kalácsot pottyantottak Mary Poppins tenyerébe. Az egyik szív alakú volt, a másik csillagforma. Mary Poppins felkiáltott örömében:

– Nahát, Corry néni! Ez aztán a meglepetés! Ilyen finom csemegét!

– Ó, igazán semmiség! Csak egy kis emlék – legyintett könnyedén Corry néni, és aprócska cúgos cipője táncra perdült a gyerekkocsi mellett.

– Érdekes! Eljött valamennyi barátja! – fordult Michael Mary Poppinshoz.

– Miért, mit gondolsz, mi vagyok én, remete? Gondolom, akkor találkozom a barátaimmal, amikor kedvem tartja! – vetette oda Mary, és felszegte a fejét.

– Én csak úgy mondtam… – kezdte Michael, ám egy örömteli kiáltás félbeszakította.

– Nini, Albert! Kit látnak szemeim! – kiáltott Corry néni. És már futott is egy tömzsi emberke elé, aki feléjük sietett. A gyerekek is felkiáltottak örömükben, amikor felismerték Wigg bácsit.

– Ejnye! Akármi legyek, ha ez nem Clara Corry! – kiáltott Wigg bácsi, és nyájasan rázogatta Corry néni kezét.

– Nem is tudtam, hogy ismerik egymást! – álmélkodott Jane.

– Amit te nem tudsz, abból két lexikon kitelne! – horkant föl megvetően Mary Poppins.

– Hogy ismerjük-e egymást? Még az óvodából, igaz-e, Albert?! – kiáltott föl Corry néni. Wigg bácsi kuncogott. – Azok voltak a szép idők! – felelte nagy vígan.

– Nos, hát hogy vagy, Mary, kislányom?

– Köszönöm jól, Albert bácsi. Nem panaszkodhatom – válaszolt Mary Poppins.

– Gondoltam, átszaladok még egy búcsúszóra. Kellemes utazást meg minden. Szép este van hozzá. – És Wigg bácsi körülnézett a tiszta kék alkonyatban, amely már a park fái közé kúszott.

– Szép este? Mihez? – tudakolta Michael. Remélte, hogy Mary Poppins nem érzi majd nagyon egyedül magát, ha valamennyi barátja egyszer csak faképnél hagyja. „De hát végtére is – gondolta – én még akkor is itt vagyok neki, és ennél többet nem kívánhat!”

– Szép este a hajózáshoz, arra való csak igazán! – bömbölte dörgő hangján Bumm tengernagy. Feléjük csörtetett a fák között, és közben énekelt:

Hajóra, hajóra, no, tartsatok velünk,

ha el is kap még sok vihar,

mire megérkezünk,

hajóra hát, hajóra…

– Hahó, legények! Vitorlát felvonni! Horgonyt felszedni, s kifut a hajó! Mert

ha el is kap még sok vihar,

mire megérkezünk:

hajóra csak, hajóra!

Azzal a tengernagy beletrombitált zsebkendőjébe, oly harsányan, hogy a ködkürtöt is megszégyenítette volna, azután Mary Poppinsra nézett.

– Mindenki a fedélzeten? – tudakolta mogorván, és Mary Poppins vállára tette a kezét.

– Mindenki a fedélzeten, kapitány úr! – felelte helykén Mary Poppins, és fura pillantást vetett a tengernagyra.

– Hörröm! Börröm! Nos, akkor…

Hű leszek hozzád, kedvesem,

ha te is hü-hü-hű leszel…

– dalolta Bumm tengernagy szinte gyengéden.

– Teringettét! – váltott át régi modorára. – Ezermilliom kartács és ágyúgolyó! Tatkötél és vasmacska! Így nem lehet vérbeli tengerésszel bánni!

– Léggömb és léggömb! – kiáltott egy éles hang, s egy aprócska árnyék suhant el mellettük, és leütötte a tengernagy csákóját.

A léggömbös néni volt. Egyetlen kis léggömb röpdösött a kezében, ő meg a zsineg másik végén, s már húzott is el az árnyakon át.

– Istenhozzád és istenhozzád, lelkecském! – kiáltott még eltűnőben.

– Hogy húz el! – kiáltott fel Jane. – Akár a villám!

– Hát nem is mászik, akár a csigabiga! Mint némelyek!… – mondta Mary Poppins. – Szedjétek már a lábatokat! Nem érek rá egész éjszaka!

– Meghiszem azt! – mosolygott fogatlan szájával Corry néni.

És a gyerekek szedték a lábukat. Ez egyszer készségesen szót fogadtak. Mary Poppins a maga fekete kesztyűs keze mellé vonta az ő kezüket is a gyerekkocsi fogantyúján. És a kék esthomály körülnyaldosta őket, akár a folyó, ahogy szaporázták lépteiket a csevegő csoport közepén.

Most már majdnem elérték a park kapuját. Feketén húzódott előttük az utca, s a végéből muzsikaszó hallatszott. Jane és Michael összenézett. Mi lehet az? – kérdezte néma pillantásuk. Azután úrrá lett rajtuk a kíváncsiság. Szerettek volna Mary Poppinsszal maradni, de meg is akarták nézni, vajon mi történik. Egy pillantást vetettek hát a sötétkék alakra, azután futásnak iramodtak.

– Oda nézz! – kiáltott Jane, ahogy a kapuhoz ért. – Hisz ez Trilla bácsi egy verklivel!

És valóban Trilla bácsi volt. Sebesen forgatta, forgatta a doboz fogantyúját, és gyönyörű, gyors dallamot csalt elő belőle. Mellette pedig ismerős apró, fényes kis figura állt.

– …legfinomabb árpacukor! – mondta éppen Trilla bácsinak, amikor a gyerekek átértek az utca túlsó oldalára. És akkor már persze tudták, ki az.

Csak bámulj, mint a medve,

a szemed kikerekedve,

hogy rám ismerhess bármikor,

kedves, a kedvesedre!

– kántálta vígan Kalikó kisasszony, és lelkesen integetett a gyerekeknek.

– Legyetek szívesek, lépjetek arrébb egy kicsit! Épp ráálltatok egy rózsára!

Berti, a Gyufaárus a járdán kuporgott, épp az ő házuk előtt. Hatalmas virágcsokrot rajzolt színes krétával az aszfaltra. Ellen meg a rendőr ott állt és bámulta. Lark kisasszony meg a kutyái a házuk kapujában álltak, és hallgatták a zeneszót.

– Várjon egy percet! – kiáltott oda Lark kisasszony Trilla bácsinak. – Mindjárt beszaladok egy shillingért!

Trilla bácsi hamiskásan elmosolyodott, és szelíden megrázta fejét.

– Sose vesződjék, nagysád – mondta Lark kisasszonynak. – A shilling nekem mire való? Én tiszta szívből muzsikálok! – És a gyerekek látták, amint felnéz, és sokatmondó pillantást vált Mary Poppinsszal, aki épp előbukkant a parkból.

Trilla bácsi teljes erejéből forgatta a fogantyút, és a dallam egyre hangosabban, egyre gyorsabban zengett.

– Még egy nefelejcs, aztán kész – motyogta magában a Gyufaárus, és odabiggyesztett még egy virágot a csokorhoz.

– Ez aztán csudaszép, Berti! – mondta elismerően Mary Poppins. Épp odaért a Gyufaárus mögé a gyerekkocsival, és bámulta a képet.

A Gyufaárus elkiáltotta magát, felugrott, letépte a csokrot a járdáról, és Mary Poppins kezébe nyomta.

– A tiéd, Mary – mondta pironkodva. – Neked rajzoltam!

– Igazán, Berti? – mosolygott Mary Poppins. – Nem is tudom, hogyan köszönjem meg! – Piruló arcát a virágok közé rejtette, és a gyerekek orrát megcsapta a rózsaillat.

A Gyufaárus Mary Poppins csillogó szemébe nézett, és csupa szeretet volt a mosolya.

– Ma este… ugye, Mary? – kérdezte.

– Igen, Berti – bólintott Mary Poppins, és kezet nyújtott. A Gyufaárus szomorúan nézte egy pillanatig, azután lehajtotta fejét, és megcsókolta Mary Poppins kezét.

– Isten veled, Mary! – hallották a suttogását. Mary Poppins pedig halkan válaszolt:

– Isten veled, Berti.

– Mi ez a sok beszéd a ma estéről? – tudakolta Michael. – Az ember azt hinné, sosem volt még este, akkora hűhót csap itt ma mindenki!

– Életem legboldogabb estéje! – sóhajtott fel Lark kisasszony, míg a verkliszót hallgatta. – Soha még ilyen gyönyörű muzsikát nem hallottam! Csak úgy bizsereg tőle a talpam!

– Bizsereg az enyém is! Járjuk együtt, nagysád! – bömbölt a tengernagy. Derékon kapta Lark kisasszonyt, és végigpolkázott vele az utcán.

– Juj, tengernagy úr! – hallották a sikítását, amint a tengernagy fáradhatatlanul pörgette. Wigg úr Corry nénihez fordult.

– Clara, szabad kérnem egy fordulóra? – Corry néni boldogan repült Wigg bácsi karjába.

– Uccu, szentem, járjuk mi is! – turbékolta Bucskáné asszony, Bucska úr pedig igen-igen zavartan hagyta magát megforgatni. Bucskáné bő szoknyája csak úgy kerengett a lába körül, s fürtjei a maguk táncát járták.

– Na, mit szólnál hozzá? – somolygott a rendőr, s Ellennek még az orrát kifújni sem maradt ideje, már ragadta is magával a forgatag kellős közepébe.

Egykét-hár! Egy-két-hár! Szállt, szállt az édes muzsika, zengett a verkliszó. Hirtelen felragyogtak az utcai lámpák, s fénnyel-árnnyal pettyezték a Cseresznyefa utcát. Egy-két-hár

– ropta Kalikó kisasszony Trilla bácsi karján. Olyan szép, olyan víg volt ez a tánc, hogy Jane és Michael sem maradhatott ki belőle. Táncra perdültek hát ők is, járták, járták, egy-két-hár, járták a táncot, hogy zengett belé a járda.

– Hohó! Hát ez meg micsoda? Ügyeljünk a szabályokra! Utcán, téren tilos a tánc! Igyekezzünk, kérem, ne akadályozzuk a forgalmat! – A parkőr bosszúsan, mint mindig, átverekedte magát a Cseresznyefa utca nyüzsgő sokaságán.

– Uramfia! Hisz épp magára vártam! – rikkantotta el magát Kalikó kisasszony, és mielőtt még a parkőr észbe kaphatott volna, már magával is ragadta a víg forgatagba, hogy a jóember alig győzött hápogni, prüszkölni, pörögni.

– Körbe, Clara, karikába! – kurjantotta Wigg bácsi, és ropta Corry nénivel.

– Utoljára Nyolcadik Henrikkel táncoltam polkát, hej, micsoda mulatság volt! – sipította Corry néni. – Szedjétek a lábatokat, maflák! A magatokén járjatok, ne a másén! – tette hozzá egészen más hangon, amikor Fanni és Anni, mint két gyászos elefánt, elcammogott mellette.

– Ilyen boldog sose voltam! – csendült Lark kisasszony izgatott kiáltása.

– Tengerre, drága Lucinda, ott volna a helye! Mindenki boldog, aki tengerre száll! – bömbölte a tengernagy, és vadul járta táncosával a polkát.

– Tengerre is szállok! – felelte Lark kisasszony.

Két kutyája pedig döbbenten összenézett, és szívből remélte, hogy ezt még azért meggondolja az úrnőjük.

Egyre sűrűbb, egyre sötétebb lett az est, ahogy a táncosok nagy karikába összefogózva ropták a táncot. És a kör közepén ott állott Mary Poppins, karjában a virágcsokorral. Szelíden ringatta a gyerekkocsit, lábával verte a taktust. A Gyufaárus a járdáról nézte. És ahogy a párok elviharzottak Mary Poppins előtt, mindenki gyorsan megérintette a vállát, mintha üdvözölnék.

S ő egyenesen, mereven állt ott, és mosolygott, csak a szeme vette sorra valamennyit: Lark kisasszony a tengernaggyal, Henger-Bucskáék, a két Noé a fakorongjukon, Kalikó kisasszony karján a parkőr, Corry néni Wigg úr karján, meg Corry néni két ormótlan lánya. Mary Poppins fényes szemének tekintete ezután a két gyerekre siklott: ők a körön kívül járták.

Rajtuk elidőzött a szeme egy hosszú-hosszú pillanatra, nézte a ragyogó, elragadtatott arcokat, összekulcsolódó kezüket.

És mintha hirtelen megérezték volna a pillantását, egyszer csak megtorpantak tánc közben, és nevetve, pihegve odafutottak hozzá.

– Mary Poppins! – kiáltottak mind a ketten, és hozzásimultak. Nem tudtak semmi egyebet mondani. Elég volt a puszta neve.

És Mary Poppins a vállukra fektette a karját, és a szemükbe nézett. Hosszú, mély, fürkésző pillantás volt, egyenesen a szívükbe hatolt, és meglátta, mi rejlik benne. Azután elmosolyodott Mary Poppins, és elfordult. Papagájfejű ernyőjét kiemelte a gyerekkocsiból, és karjába vette Annabelt.

– Most már mennem kell, Jane és Michael! Ti hozhatjátok később is az ikreket.

– Jók legyetek, gyerekek! – mondta csöndesen Mary Poppins. – És ne feledjétek, amit mondtam nektek.

Megnyugtatóan mosolyogtak rá. Milyen furákat is mond Mary Poppins – gondolták. Mintha el mernék feledni!

Mary Poppins gyengéden felborzolta az ikrek haját; begombolta Michael kabátját, megigazgatta Jane gallérját.

– Most aztán egy-kettő, megyünk! – kiáltotta vidáman Annabelnek. És már ment is befelé a kertkapun, a kisbabával, a virágcsokorral meg a papagájfejű ernyővel a karján. Felment a lépcsőn a takaros, csinos alak, könnyed léptekkel, mint aki tökéletesen elégedett önmagával.

– Isten veled, Mary Poppins! – kiáltották a táncosok, amikor megállt egy pillanatra a bejáratnál.

Mary Poppins hátranézett és bólintott. Azután harsányan rázendített a verkli, Mary Poppins mögött pedig becsukódott az előszobaajtó.

Jane megborzongott, amikor elhallgatott a zene. Talán a fagy lehelete érzik a levegőben, attól támadt olyan magányos érzése.

Michael kinyújtotta kezét, és szorosabban bedugdosta a takarót az ikrek körül.

– Várjunk, míg mindenki elmegy, aztán menjünk mi is – mondta Jane.

Körülnézett a táncosok csoportján. Némán álltak a járdán, mintha várnának valamire.

Minden arc a tizenhetes számú ház felé fordult.

– Vajon mit néznek? – kérdezte Michael, és ő is arra nézett.

És akkor felizzott a fény a gyerekszoba ablakában, és sötét árnyék vonult át rajta. A gyerekek tudták, hogy Mary Poppins gyújtott tüzet a kandallóban. És már fel is szökkentek a lángok. Megcsillant a fényük az ablak üvegén, megvilágította a sötétedő kertet. Magasabbra, egyre magasabbra szökött a láng, fényesebben, mind fényesebben villogott az ablak. És egyszercsak meglátták a gyerekszoba tükörképét Lark kisasszony házának falán. Ott villogott, magasan a kert fölött, ott pattogott a tűz, ott volt a kandallópárkány, az öreg karosszék, és ott volt…

– Az ajtó! Az ajtó! – futott végig a bámészkodó tömegen az izgatott kiáltás.

– Miféle ajtó? – Jane és Michael egymásra bámult. És egyszerre csak – tudták!

– Ó, Michael! Nem a barátai mennek el! – kiáltott fel rémülten Jane. – Hiszen… jaj, siessünk! Meg kell keresnünk!

Reszkető kézzel kapták fel az ikreket, és berángatták őket a kapun. Izgatottan lihegve futottak a kerti ösvényen. Berontottak az előszobába, feliramlottak a lépcsőn, valósággal beestek a gyerekszobába.

Leesett az álluk, úgy bámulták a szobát. Minden csöndes és békességes volt, mint rendesen. Pattogott a tűz a kandallórács mögött. Annabel szépen betakargatva duruzsolt, gügyögött magában. A délelőtti várépítéshez használt építőkockák szép rendesen tornyosultak a sarokban. Mellettük pedig ott hevert Mary Poppins kincset érő dominós doboza.

– Ó! – sóhajtottak a gyerekek. Meglepte és megzavarta őket, hogy mindent ugyanúgy találtak.

Mindent? Nem! Valami hiányzott.

– A tábori ágy! – kiáltott fel Michael. – Eltűnt! Akkor… hova lett Mary Poppins? Hangosan szólongatta, aztán berontott a fürdőszobába, ki a folyosóra, vissza megint a gyerekszobába.

– Mary Poppins! Mary Poppins! Mary Poppins! És ekkor Jane a tűzről felpillantott az ablakra, és felsikoltott.

– Ó, Michael, Michael! Ott van! És ott a Másik Ajtó!

Michael Jane ujjának irányába nézett, és eltátotta a száját.

Mert az ablak külső oldalán még egy gyerekszoba villogott. A tizenhetes számú háztól egészen Lark kisasszony házának faláig ért, és ebben a fényes szobában tükröződött az igazi gyerekszobának minden egyes darabja. Ott volt Annabel fényes kiságya és a fényből szőtt asztal. Ott volt a tűz, lángja magasra szökött a levegőben; és végezetül ott volt a Másik Ajtó, pontosan olyan, mint mögöttük az igazi. Úgy csillogott, mint egy fénytábla, a kert túlsó oldalán. És mellette ott állott az ő tükörképük, és a légi padlón át e felé az ajtó felé lépkedett Mary Poppins. Kezében vitte a szőnyegtáskát, hóna alatt pedig a Gyufaárus virágcsokrát meg a papagájfejes ernyőt. Ment, ment végig a gyerekszoba tükörképén, távolodott a régi, jól ismert holmik villódzó másai között. És ahogy távolodott, fekete szalmakalapján bókoltak, hajladoztak a százszorszépek.

Hangos kiáltás tört fel Michael torkából, ahogy az ablak felé rohant.

– Mary Poppins! – kiabált. – Jöjjön vissza! Jöjjön vissza! Mögötte szepegni kezdtek az ikrek.

– Ó, kérem, Mary Poppins, jöjjön vissza hozzánk! – kiáltott az ablakülésről Jane.

De Mary Poppins ügyet sem vetett rájuk. Csak ment, ment gyors léptekkel az ajtó felé, amely ott csillogott-villogott a levegőben.

– Hisz azon nem jut sehová! – mondta Michael. – Hisz ott nincs más, csak Lark kisasszony fala.

Csakhogy Mary Poppins eközben már el is érte a Másik Ajtót, és kitárta. Meglepett sóhajtás tört fel a gyerekekből. Mert a fal, amelyre számítottak, eltűnt az ajtó mögül. Mary Poppins egyenes, kék alakja mögött nem volt más, csak ég hátán ég meg a végtelen éjszaka.

– Jöjjön vissza, Mary Poppins! – kiáltották együtt, utolsó kétségbeesett sóhajtással.

És mintha meghallotta volna őket, megállt egy pillanatra, fél lábbal a küszöbön. A tengeri csillag szikrázott a gallérján, ahogy gyorsan visszanézett a gyerekszobába. És Mary Poppins rámosolygott a négy szomorúan figyelő arcra, és intett a virágcsokrával. Azután kinyitotta a papagájfejes ernyőt, és kilépett az éjszakába.

Az esernyő egy pillanatra megingott, a tűz fénye ráesett, ahogy ott lebegett a levegőben. Azután, mintha boldog lenne, hogy elszabadul, egy szökkenéssel felszállott az égbe. És szállt vele Mary Poppins is, fel, fel, egyre feljebb, szorította a papagájfejű nyelet, amint megkerülte röptében a fák koronáját. És amint szállt, a verkli megint rázendített, hangosan, gyönyörűen, diadalmasan, mint holmi nászinduló.

És odalent a gyerekszobában kihunyt a tűz, és már csak a parázs pislákolt vörösen. Elhalványultak a lángok, és velük a másik, a fényes szoba. Hamarosan már csak a cseresznyefák himbálózó ága látszott és Lark kisasszony házának csupasz téglafala.

Ám a tető fölött fényes alak emelkedett, magasabbra, egyre magasabbra. Mintha magába gyűjtötte volna a tűz minden lángját, szikráját. Úgy ragyogott, mint egy kicsiny tűzmag a fagyos fekete égen.

És az ablakülésre támaszkodva négy gyerek kísérte szemmel. Arcuk súlyosan nyugodott a kezükön, és súlyos volt a szívük is. Nem is próbálták megmagyarázni maguknak, mert tudták, hogy több olyan dolog van Mary Poppins körül, amit megmagyarázni nem tud senki sem.

Hogy honnan jött – nem tudta senki, és még csak találgatni sem lehet, hogy hova ment. Csak egyetlen dologban voltak bizonyosak – hogy Mary Poppins megtartotta az ígéretét. Mert velük maradt, amíg ki nem nyílt az ajtó, és csak akkor hagyta el őket. És azt sem tudhatták, hogy látják-e még valaha takaros, csinos alakját.

Michael a dominó után nyúlt. Az ablakdeszkára tette, Jane mellé. És megfogták mind a ketten, és közben nézték, nézték, hogyan száll át az égbolton az esernyő.

Egyszer csak benyitott Banks mama.

– Micsoda… itt csücsültök magatokban, drágáim?! – kiáltott fel, és meggyújtotta a villanyt.

– Hol van Mary Poppins? – tudakolta, és körülnézett a szobában.

– Elment, nagysága kérem – mondta egy neheztelő hang, ahogy Brill néni felbukkant a lépcsőfordulóban.

Banks mama riadtan nézett rá.

– Hogyhogy elment? – kérdezte szorongva.

– Hát a dolog így van – magyarázta Brill néni. – Épp hallgatom a kintornát, ott szólt lent az utcán, és látom ám, hogy üres a gyerekkocsi, s a Gyufaárus tolja az ajtó felé. „Nosza – mondom –, hát hol az a Mary Poppins?” Mire a Gyufaárus aszongya, hogy hát elment megint. Elment mindenestül, el az. Még egy búcsúlevelet se tűzött a tűpárnájára!

– Jaj, mit tegyek? – siránkozott Banks mama, és lecsüccsent az öreg karosszékbe.

– Hogy mit? Gyere velem táncolni! – kiáltotta Banks papa, amint száguldott fölfelé a lépcsőn.

– Ne beszélj butaságokat, George! Tudod, mi történt? Mary Poppins megint elment! – Banks mama arca valóságos tragédia volt. – George, George, az istenért, hallgass már ide! – rimánkodott, és tördelte a kezét.

Banks papa ugyanis rá sem hederített. Körbe-körbe keringőzött, kabátja két szárnyát magasra emelve.

– Nem tudok! Verkli szól az utcán, a Kék Duna keringőt játssza! Tra-ra-ra tamm, ta-tamm, ta-tamm! Tra-ra-rara táram, ta-tamm, ta-tamm!

És már húzta is fel Banks mamát, a székből, megforgatta, és vidáman énekelt. Azután mindketten leroskadtak az ablakülésre, a figyelő gyerekek mellé.

– De George, ez komoly! – panaszolta Banks mama félig sírva, félig nevetve, és szétzilálódott haját igazgatta.

– Látok én valamit, ami sokkal komolyabb! – kiáltotta Banks papa, amint kinézett a gyerekszoba ablakán. – Üstökös! Oda nézzetek! Kívánjatok valamit gyorsan, gyerekek! És az égen végigsuhant a fénylő szikra, és utat szántott a sötétségben. És amíg nézték, minden szívet hirtelen csordultig töltött a gyönyörűség. Odalent az utcán elhallgatott a muzsika, és a táncosok is megálltak, és csak bámultak kéz a kézben.

– Drága szerelmem! – mondta gyöngéden Banks papa, és megsimogatta Banks mama arcát. Átkarolták egymást, nézték a csillagot, és kívántak valamit.

Jane és Michael visszafojtotta lélegzetét, ahogy őket is csordultig eltöltötte a gyönyörűség. És mind a ketten azt kívánták, hogy életük végéig emlékezzenek Mary Poppinsra. Hol és hogyan, mikor és miért – mindez nem érdekelte őket. Azt tudták, hogy Mary Poppinsszal kapcsolatban ezekre a kérdésekre nincs felelet. A ragyogó alak, amint ott száguld a fejük fölött, szántja a sötétséget, mindörökre megőrzi titkát. De majd a hosszú nyári napokon és a hosszú téli estéken emlékezni fognak Mary Poppinsra és mindarra, amit mondott nekik. Az eső, a nap – mind őrá emlékezteti majd őket, meg a madarak, a vadak és a váltakozó évszakok. Maga Mary Poppins elrepült, de mindaz, amit kaptak tőle, velük marad.

– Sosem felejtünk el, Mary Poppins! – susogták a gyerekek, és néztek fel a levegőbe.

És a fénylő alak röptében megállt egy szempillantásra, és visszaintett. Azután beburkolta szárnyaival a sötétség, és elrejtette szemük elől.

– Elment! – sóhajtott fel Banks papa, azután összehúzta a függönyt, és maga mellé vonta családját a tűz melegéhez…

MARY POPPINS A PARKBAN

A kalandok, amelyekről ebben a könyvben olvashattok, bármikor megtörténhettek, a három időszak bármelyikének során, amikor Mary Poppins a Banks családnál vendégeskedett. Nem szeretném, ha bárki azt hinné, hogy Mary Poppins negyedszer is visszatért. Végtére ő sem közlekedhet állandó ingajáratban! Különben is, mint tudjuk: a „három” szerencsés szám...

I. AHÁNY LIBA, ANNYI HATTYÚ

Meleg, mozdulatlan nyári nap van. A Cseresznyefa utcát szegélyező fák szinte érzik, amint érik rajtuk a cseresznye – a zöld lassan sárgába fordul, azután a sárga elpirul.

A poros kertekben szemükre húzták a zsalut a házak, úgy bóbiskolnak. Mintha azt mondanák: – Ne zavarjatok! Délutáni álmunkat alusszuk.

A seregélyek pedig elbújtak a kéményben, és szárnyuk alá dugják a fejüket.

A park fölé sűrű, aranyszínű napfény terül. Szellő sem rezdül a súlyos lombok között. A mozdulatlan, fényes virágokat mmtha fémből kovácsolták volna.

Lent, a tó partján üresen állnak a padok. Azok, akik ott szoktak üldögélni, hazamenekültek a hőség elől. Neleus, a kis márványszobor, lenéz a nyugodt vízre. Egyetlen aranyhal vörös uszonya sem villan. Azok is a vízililiomok alá húzódtak, mintha a levelek ernyők volnának.

Zöld szőnyegként, mozdulatlanul terül el a napfényben a gyep. Bárki azt hihetné, festett kép csupán a park – ha egy mozdulat nem ismétlődnék ütemesen. A nagy magnóliafa tövében a parkőr szúrja fel hegyes végű botjára az elhullatott szemetet, és szórja a szemétkosárba.

Egy pillanatra abbahagyja a munkát, és felnéz: két kutya ballag arra.

A parkőr tudja, hogy a kutyák a Cseresznyefa utcából jönnek, mert már hallotta, amint Lark kisasszony kiabál a csukott zsalu mögül:

– Peti! Henrik! Gyertek haza azonnal! Nem engedem, hogy abban a piszkos tóban úszkáljatok! Kaptok finom, jeges teát! Gyertek szépen haza!

Peti és Henrik összenéz, kacsint, és tovább baktat. Amikor azonban a nagy magnóliafához érnek, egyszeriben megtorpannak. Lihegve le-csüccsennek a fűbe, rózsaszín nyelvük kilóg.

Mary Poppins – aki igen takaros a kék szoknyájában, piros tulipánnal díszített új kalapjában – rájuk pillant a kötése fölött. Egyenes derékkal ül a fa tövében, körülötte kiteregetve a gyepen a kockás pokróc. Kézitáskája szép rendesen ott áll mellette. Feje fölött pedig egy virágos ágon himbálózik papagájfejes ernyője.

Mary Poppins a farkcsóváló kutyákra pillant, és megvetően szippant egyet.

– Húzzátok be a nyelveteket, és üljetek rendesen. Farkasok vagytok, vagy kutyák?

A két kutya egyszeriben vigyázzba vágja magát. És Jane, aki ott hever a gyepen, észreveszi, hogy nagy igyekezettel próbálják behúzni a nyelvüket.

– És ne feledjétek – folytatja Mary Poppins – ha úszni mentek, rázzátok meg magatokat, mihelyt kijöttök a vízből. Nehogy minket fröcsköljetek le!

Peti és Henrik szemrehányó pillantást vet Mary Poppinsra.

– Mintha akár álmunkban is eszünkbe jutna ilyesmi! – mondja a tekintetük.

– Helyes. Akkor indulás! – És a két kutya fut, mintha puskából lőtték volna ki őket.

– Gyertek vissza! – kiabál utánuk aggodalmasan Lark kisasszony.

De ügyet sem vet rá senki.

– Én mért nem úszhatom a tóban? – kérdezi fojtott hangon Michael. Hasmánt hever a fűben, és egy hangyacsaládot tanulmányoz.

– Mert te nem vagy kutya! – közli Mary Poppins.

– Tudom, Mary Poppins. De ha az volnék... – Vajon Mary Poppins elmosolyodott-e vagy sem? Michael nem tudja biztosan, hiszen az orrát még most sem emeli fel a földről.

– Nos, akkor mit csinálnál? – kérdezi Mary Poppins, és megvetően szippant egyet.

Michael eredetileg azt akarta mondani: ha kutya volna, mindig azt csinálná, amihez kedve van – ha éppenséggel úszáshoz támadna kedve, akkor úszna, nem kérne engedélyt senkitől. Azám: de Mary Poppins arca igencsak vészjósló! Hallgatni arany, gondolja magában Michael.

– Semmit – feleli jámbor hangon. – Nagyon meleg van, Mary Poppins, ilyenkor nem jó vitatkozni!

– A semmiből nem lesz semmi! – és Mary Poppins felveti fejét, a tulipános kalapjában. – Én pedig nem vitatkozom, hanem beszélek! – Mint mindig, most is az övé az utolsó szó.

Mary Poppins kötőtűin meg-megvillan a napfény, ahogy a széles magnólia-levelek között az alanti kis csoportra süt. John és Barbara egymás vállára dőlve bóbiskol. Annabel mélyen alszik Mary Poppins árnyékában. Fény és árnyék vetül rájuk foltosán, fekete-fehérre kockázza a parkőr arcát, amint botjával lenyúl egy darabka újságpapír után.

– Ne szemeteljünk! Szemetet a hulladékgyűjtő kosárba! Tartsuk be a szabályokat! – mondja zordonul.

Mary Poppins tetőtől talpig végigméri. Pillantásától egy tölgyfa is elszáradna.

– Nem én szemeteltem! – vág vissza.

– Nem-e? – kérdi hitetlen hangon a parkőr.

– Nem! – mondja rá Mary Poppins, és méltatlankodva felhorkan.

– Márpedig valaki csak elhullatta! A szemét nem terem magától, akár a rózsa!

A parkőr tarkójára löki sapkáját, és megtörölgeti a füle tövét. Kicsit sok neki a hőség, meg ennek a nőszemélynek a hangja.

– Kutya meleg van – jegyzi meg, és ideges pillantást vet Mary Poppinsra. Erősen emlékeztet egy jó szóért sóvárgó, kivert kutyára.

– Ami nyár derekán elvárható! – veti oda Mary Poppins, és vészjóslóan csattognak a kötőtűi.

A parkőr felsóhajt, és újra próbálkozik.

– Látom, kihozta a papagáját! – állapítja meg, és felpillant a levelek közt függő fekete selyem holmira.

– Úgy érti, hogy a papagájfejes ernyőmet – helyesbít gőgösen Mary Poppins.

– Csak nem hiszi, hogy esni fog? – heherészik idegesen a parkőr. –Hisz hétágra süt a nap!

– Nem hiszem, hanem tudom – közli nagy lelkinyugalommal Mary Poppins. – És ha én parkőr volnék – folytatja –, nem fecsérelném el a fél napot, mint némelyek! Amott látok például egy narancshéjat – miért nem szedi fel?

És odamutat kötőtűjével, s addig szegzi rá vádlón, míg csak a parkőr fel nem szúrja a illetéktelen hulladékot a botja végére, és a szemétgyűjtő kosárba nem dobja.

– Ha ő volna a helyemben – motyog magában a parkőr –, nem volna még park sem! Csak egy szép, rendes sivatag! – És sapkájával legyezgeti izzadt arcát.

– Különben is – mondja fennhangon –, nem én tehetek róla, hogy parkőr lettem. Szívesebben mentem volna felfedezőnek, idegen országokba. Ha rajtam állna, nem itt volnék, hanem egy jégtáblán ücsörögnék a jegesmedvék társaságában!

Felsóhajt, botjára támaszkodik, és ábrándjaiba merül.

– Hm! – jegyzi meg hangosan Mary Poppins. Fölötte a fán meglepetten rebbenti meg szárnyát egy riadt galamb.

Egy madártoll szállingózik alá. Jane kinyúl érte és elfogja.

– De finoman csikiz! – suttogja, és a szürke tollat végighúzza az orrán. Azután a homlokához illeszti, és hajszalagjával körülköti.

– Én vagyok a nagy indián főnök lánya, Minnehaha, a Kacagó Víz, aki a folyón siklik!

– Dehogyis vagy! – ellenkezik Michael. – Jane Caroline Banks vagy, és kész.

– Csak kívülről – szívóskodik Jane. – Belül egészen más vagyok. Rém muris érzés.

– Mért nem ettél többet ebédre? Akkor nem volnának muris érzéseid belül. És apa különben sem indián törzsfőnök, úgyhogy te se lehetsz Minnehaha! És egyáltalán...

Ám Michaelnek egyszer csak torkán akad a szó. Fürkész tekintettel mered a fűre.

– Ott van! – kiált fel, és hason kúszva megindul, lábával pedig dobog.

– Hálás lennék, Michael Banks – szólal meg Mary Poppins –, ha nem rugdosnád a sípcsontomat. Mi vagy te – cirkuszi ló?

– Nem vagyok ló, Mary Poppins, hanem nyomkereső! Nyomokat kutatok az őserdőben!

– Őserdő! – horkant fel megvetően a parkőr. – Én a végtelen hó birodalmára szavazok!

– Ha nem vigyázol magadra, Michael Banks, mindjárt kutathatod, merre vezet az út hazafelé! Soha még két ilyen oktondit nem láttam. Maga pedig a harmadik! – vágja oda Mary Poppins a parkőrnek. – Mindenki más akar lenni, mint aminek született! Minnehihi, vagy hogy hívják, meg ez, meg az. Szakasztott olyan ostobák vagytok, mint a libapásztor-lány meg a kiskondás!

– De én nem libák meg disznók után szimatolok, Mary Poppins. Oroszlán nyomát követem! Lehet, hogy kívülről csak hangya – de valójában... Megvan! Végre! – valójában emberevő!

És Michael a hátára hemperedik, és két ujjával valami kis feketeséget szorongat.

– Jane! Figyelj... – kezdi izgatottan. De befejeznie már nem sikerül a mondatot. Mert Jane kézzel-lábbal integet neki, s amikor Michael Mary Poppins felé fordul, már érti, mit akar a nővére.

Mary Poppins a pokrócra ejtette a kötést, kezét összekulcsolja az ölében. Pillantása messze-messze jár, az ösvényen is túl, a parkon is túl, talán még a látóhatáron is túl.

A gyerekek, vigyázva, hogy meg ne zavarják, melléje kúsznak. A parkőr is letelepszik a pokrócra, és tágra nyílt szemmel bámulja Mary Poppinsot.

– Igen, Mary Poppins...? – sürgeti Jane. – Mi történt a libapásztorlány-kával? Mesélje el!

Michael Mary Poppins szoknyája mellé húzódik, és várakozásteljesen figyel. A hűvös kék vászon alatt érzi Mary Poppins erős, csontos lába szárát.

Mary Poppins a kalapja árnyékából egy kurta pillantást vet rájuk, azután megint a távolba néz.

– Nos, ott ült a libapásztorlányka... – kezdi azon az eltűnődő, lágy hangon, amely annyira különbözik szokásos hanghordozásától.

Ott ült, nap mint nap, a libafalka közepén, befonta a haját, aztán unalmában megint kibontotta. Néha leszedett egy szál páfrányt, azzal legyezgette magát, szakasztott, mintha a miniszterelnök felesége volna, vagy éppenséggel maga a királyné.

Máskor meg nyakláncot fűzött magának virágokból, és lement a patakhoz, hogy megcsodálhassa. És ahányszor a patak tükrébe pillantott, látta, hogy a szeme kék – kékebb, mint a nefelejcs – és az orcája piros, akár a vörösbegy mellénye. Ami pedig a száját illeti – az orráról nem is beszélve! Hát ezekről olyan nagy véleménnyel volt, hogy szavakkal le sem tudta volna írni.

– Éppolyan lehetett, mint maga, Mary Poppins – kottyantott közbe Michael. – Ő is csudára meg volt elégedve magával!

Mary Poppins pillantása a látóhatárról Michaelre szökken, és vadul rászegeződik.

– Már úgy értem, Mary Poppins... – hebeg Michael. Szörnyen megrémült. Csak nem szaggatta el a mese fonalát?!...- Úgy értem – folytatja hízelegve hogy magának is piros az orcája, és kék a szeme. Mint a málnacukor meg a harangvirág!

Lassan elégedett mosolyba olvad a dühös pillantás, és Michael megnyugodva felsóhajt, amikor Mary Poppins újra felveszi a mese fonalát.

Nos tehát, ott folyt a kis patak, és a víz tükrében nézegette magát a liba-pásztorlányka. És ahányszor csak megpillantotta a tükörképét, mindig megsajnált mindenkit, aki elmulasztja ezt a csodaszép látványt. Legfőképpen pedig a szemrevaló kiskondást sajnálta, aki a patak túlsó partján legeltette disznait.

– Bárcsak ne volnék az, aki vagyok – szomorkodott a libapásztorlányka. – Ha az volnék, aminek látszom, akkor bátran áthívhatnám őt ide magamhoz. De mivel csak egyszerű libapásztorlány vagyok, nem való, hogy vendégeket hívjak.

Azzal kelletlenül hátat fordított a szemrevaló kiskondásnak, és másfelé nézett.

Ugyancsak meglepődött volna, ha olvashat a kiskondás gondolataiban!

Egyéb alkalmatosság híján a kiskondás is a víz tükrében nézegette magát. És amikor a kis patak visszatükrözte fekete fürtjeit, gömbölyű állát, formás fülét, a kiskondás szívből megszánta az egész emberiséget, aki –íme! – ilyen sokat mulaszt! Kiváltképpen pedig a libapásztorlánykát sajnálta.

– Semmi kétség – gondolta –, szegény majd meghal az unalomtól magányában. Ott ül abban a kopott ruhájában, és egész nap csak fonogatja szőke haját. Pedig igazán szép a haja, és ha nem az volnék, aki vagyok, szívesen szóba elegyednék vele, hogy elüssem az időt.

Azzal kelletlenül hátat fordított, és másfelé nézett.

Milyen különös véletlen! – mondhatjátok. Márpedig nemcsak a liba-pásztorlányka meg a kiskondás foglalkozott ilyen gondolatokkal, hanem körülöttük is mindenki.

A libák, miközben a kökörcsint legelték és lúdtalpukkal csillag alakú nyomokat hagytak a fűben, meg voltak róla győződve – és ezt nem is titkolták –, hogy ők valójában nem is libák.

A disznók pedig gúnyosan kacagtak volna, ha valaki egyszerűen disznónak minősíti őket.

Hasonlóképpen állott a dolog a szürke szamárral, amelyik a kiskondás kordéját húzta a piacra; nem beszélve a patak partján, egy nagy kő alatt lakó varangyról; sem a mezítlábas kisfiúról, aki minden nap a hídon játszott a játékmajmával.

Egytől egvig mindannyian szentül hitték, hogy valójában sokkal nagyszerűbbek, előkelőbbek, mint amilyennek első látásra hinné őket az ember.

A toncsos-lompos kis csacsi meg volt róla győződve, hogy valójában pompás, fenséges, fényes szőrű paripa toporzékol a százszorszépek között.

A varangy, épp ellenkezőleg, kisebbnek hitte magát külső megjelenésénél – kicsinek, gyönyörűnek, smaragdzöldnek. Órákig bámulta tükörképét, de egy cseppet sem keserítette el a rút látvány.

– Ez csak a külsőm – bólogatott ráncos bőre, dülledt sárga szeme láttán. De azért valahányszor a kisfiú megjelent a hídon, mindig elrejtőzött, mert attól tartott, ha akár csak a lába hegyét mutatja, már szidás-rúgás lesz az osztályrésze.

– A patvarba! – harsant ilyenkor egy ádáz hang. – Ellenség a láthatáron! Egy flaska rum meg egy fényes tőr a jutalma, aki tönkrezúzza!

A kisfiú ugyanis nem volt hétköznapi kisfiú – mint bizonyára már kitaláltátok. Valójában úgy ismerte a Magellán szoros vidékét, mint más a tenyerét. Derék tengerészek sápadtak el, hacsak a hírét hallották, s a hét tenger visszhangzott hőstetteitől. Tucatnyi hajót kifosztott egyetlen délelőtt, a kincset pedig olyan ügyesen rejtette el, hogy senki sem akadt a nyomára.

Az egyszerű járókelő úgy vélhette, hogy a kisfiúnak két szép, egészséges szeme van. Csakhogy ő maga szentül hitte, hogy fél szeme van csupán – a másikat kézitusában veszítette el, valahol Gibraltár környékén. Ha a hétköznapi nevén szólították, magában mindig elmosolyodott. – Bezzeg a torkukra forrna a szó – gondolta –, ha tudnák, igazából ki vagyok!

No és a majom? Bizony ő sem hitte magát közönséges játékmajomnak!

– Ez az ócska bunda – mondta magában – csak arra jó, hogy meg ne fagyjak. És csak azért himbálózom a farkamnál fogva az ágról, mert úgy tartja kedvem – nem pedig, mintha kénytelen volnék rá!

így gondolkodott ki-ki magában egy szép nyári délután. A nap fölébük terítette meleg, arany legyezőjét. A mezei virágok úgy fényeskedtek, mint a frissen elmosott porcelán. Fenn az égen pacsirta dalolt – trillázott, énekelt, abba nem hagyta egy pillanatra sem, mintha csak felhúzták volna.

A libapásztorlányka ott üldögélt a libafalka közepén, a kiskondás a disznai között. A csacsi a mezőn legelészett, a varangy az odújában bóbiskolt. A kisfiú meg a majma pedig a hídon tárgyalta a másnapi hadjárat részleteit.

Egyszer csak felhorkant a csacsi, és a füle kérdőn megrezzent. Fent pacsirta dalol, lent a patak csörgedez – de az ismerős hangok között léptek visszhangzottak!

A patakhoz vezető ösvényen egy rongyos ember ballagott. Toldott-fol-dott öltözéke olyan ócska volt, hogy madzaggal kellett magára kötöznie. Kalapjának már csak karimája volt, de alóla rózsás, szelíd arc nézett ki a napfénybe. A karimán belül pedig az égnek meredezett a rongyos ember ezüstös-szürke haja. Lépte egyenetlenül koppant, mert fél lábán vaskos bakancsot, a másikon könnyű papucsot viselt. Nem hinném, hogy valaha is láttatok nálánál rongyosabb teremtményt.

Őt azonban nem zavarta rongyos mivolta – sőt, szemmel láthatólag gyönyörűségét lelte benne. Elégedetten ballagott, kenyérhéjat rágott, hagymát evett hozzá, és két harapás között vidáman fütyörészett. Egyszer csak megpillantotta a mezei társaságot, elbámult, és még a fütyöré-szést is abbahagyta.

– Szép napunk van! – szólalt meg udvariasan, fejéről lekapta a kalap-talan karimát, és meghajolt a libapásztorlányka előtt.

Az gőgös pillantással mérte végig – ám a rongyos csavargó ezt észre sem vette. ,

– Veszekedtetek? – kérdezte, és fejével a kiskondás felé bökött.

– Méghogy veszekedtünk? – kacagott fel gúnyosan a libapásztorlányka. – Micsoda buta kérdés! Eliszen még csak nem is ismerem ezt a személyt!

– Akarod, hogy bemutassalak egymásnak? – kérdezte vidáman mosolyogva a csavargó.

– Még mit nem! – vetette fel fejét a libapásztorlányka. – Hogyan állhatnék szóba egy kondással? Hiszen én álruhás királykisasszony vagyok!

– Csakugyan? – kérdezte igencsak meglepődve a csavargó. – Nos, ebben az esetben nem is tartóztatlak. Bizonyára vissza kell térned a palotába, hogy folytathasd a munkádat.

– A munkámat? – ámult a libapásztorlányka. – Miféle munkát?

Most aztán rajta volt a csodálkozás sora. Hiszen a királykisasszonyok egész álló nap csak bársonypárnán üldögélnek, és szolgahad lesi minden kívánságukat!

– Hát a fonást meg a szövést! No és az udvari etikett? Gyakorolnod kell a türelmes, derűs magatartást, míg alkalmatlannál alkalmatlanabb kérők ostromolnak! Úgy tenni, mintha szívesen hallgatnád százhuszon-ötödször is, amint a király felteszi a három butánál butább találós kérdést! Bizonyára nagyon jól tudod, kevés királykisasszonynak volna rá ideje, hogy egész nap kényelmesen sütkérezzen a réten, egy falka liba társaságában!

– No és a drágaköves koronám? És a tánc hajnalig, a szultán fiával?

– Drágakövek? Tánc? Uramfia! – A csavargóból kitört a kacagás, miközben a zsebéből előhalászott egy darab kolbászt.

– Az a korona nehéz, akár az ólom. Két nap alatt is már mély redőt vésne a homlokodra. A királykisasszonynak pedig az a kötelessége – de hiszen magad is tudod! –, hogy legelőször királyatyjának idős barátaival táncoljon. Utánuk a főkamarással. Aztán a lordkancellárral. Majd természetesen a főpecsétőrrel. Mire a szultán fia kerülne sorra, már későre jár, és a szultáníit hazaszólítja a kötelesség.

A libapásztorlányka eltűnődött a csavargó szavain. Vajon igazat beszél? A mesebeli libapásztorlánykák valójában mind álruhás királykisasszonyok. De milyen nehéz is lehet a dolguk! Mert mit mond például a király lánya a főkamarásnak? – Jössz ide!? – Vagy: – Takarodsz innét!? –, ahogy a libáihoz szokott szólni? No és a fonás? A szövés? Az ETIKETT?!

Mindent egybevetve, gondolta a libapásztorlányka, talán mégiscsak jobb egyszerű libapásztorlánynak lenni.

– Nosza, gyorsan a palotába! – intette a csavargó. – Itt csak fecséreled az idődet! Neked mi a véleményed? – kiáltott oda a kiskondásnak, aki a patak túlsó partjáról hallgatta a beszélgetést.

– Miről mi a véleményem? – kérdezte a kiskondás, mintha egy szót sem hallott volna. – Én nem szoktam libapásztorlányokkal foglalkozni –füllentette. – Egyáltalán nem volna se méltó, sem illendő. Én ugyanis álruhás királyfi vagyok!

– Igazán? – álmélkodott a csavargó. – Akkor alighanem épp az izmaidat edzed, hogy megmérkőzz a sárkánnyal!

A kiskondás pirospozsgás arca elsápadt. – Miféle sárkánnyal? – kérdezte elfúló hangon.

– Ó, hát amelyikkel éppen találkozol. Magad tudod a legjobban, hogy minden királyfinak legalább egy sárkánnyal meg kell küzdenie. Erre való a királyfi.

– Kétfejűvel? – nyelt nagyot a kiskondás.

– Kétfejűvel? – kiáltotta a csavargó. – Talán hétfejűre gondolsz! A kétfejű sárkány már rég kiment a divatból.

A kiskondásnak torkában dobogott a szíve. Tegyük fel, hogy minden tündérmesétől eltérően, ahelyett, hogy a királyfi győzné le a szörnyeteget – a szörnyeteg győzi le a királyfit?... Nem, ne higgyétek, hogy félt – csak épp eltűnődött: végül is nem egyszerű kiskondás-e valójában?...

– Takarosak a disznaid! – vetett elismerő pillantást a kondára a csavargó, aztán a kezében tartott kolbászdarabra tévedt a tekintete.

Felháborodott horkanás hallatszott a konda felől. Ez az akárhonnan szalajtott rongyos csavargó csak úgy egyszerűen ledisznózza őket!

– Talán nem vagy tudatában – röfögték –, hogy mi valójában álruhás birkák vagyunk!

– O, istenem! – sóhajtott a csavargó. – Igazán sajnállak benneteket, barátaim!

– Ugyan miért sajnálnál bennünket? – tudakolták a disznók, és az égnek szegezték orrukat.

– Hogy miért? Hiszen bizonyára tudjátok, mennyire kedvelik errefelé az emberek az ürühúst! Ha tudnák, hogy ezen a réten birkanyáj legelészik – még ha történetesen disznónak álcázva is... – Félbehagyta a mondatot, megcsóválta fejét és felsóhajtott. Aztán valahonnan, egy másik zseb mélyéről kihalászott egy darabka szilváslepényt, és komor ábrázat-tal beleharapott.

A disznók elképedve bámultak egymásra. Ürühús – micsoda félelmetes szó! Kecses barikának képzelték magukat, amint a virágos réten szökdécselnek – de a világért sem ürücombnak!

Vajon, töprengtek, nem lenne okosabb eltökélni, hogy egyszerűen – disznók?

– Gyertek ide, libuskáim! – kurjantotta el magát a csavargó, és maradék morzsáit a libafalka elé szórta.

A libák egy madárként emelték fel fejüket, és elsziszegték magukat, akár a kígyó.

– Hattyúk vagyunk! – gágogták kórusban. Majd, minthogy a csavargó arcán némi kétely tükröződött, hozzátették: – Álruhában!

– Nos, ez esetben nem maradtok itt sokáig – vélekedett a csavargó. – Mint tudjátok, minden hattyú a király tulajdona. Ejnye, hogy milyen szerencsés madarak vagytok! Úszkálhattok a király legszebbik dísztaván, és az udvaroncok arany ollóval nyirbálják meg a szárnyatokat. Ezüst tányéron tálalják elétek reggelire az eperdzsemet. Nem lesz gondotok semmire az égvilágon – még a tojásaitokat sem kell kiköltenetek, mert azokat Őfelsége fogyasztja el reggelire.

– Micsoda! – kiáltották a libák. – Se kukac? Se pelyhes kislibák?

– Ugyan, még mit nem! De gondoljatok arra, micsoda tisztességben lesz részetek! – A csavargó kuncogva elfordult, és beleütközött egy lon-csos alakba, aki ott téblábolt a százszorszépek között.

A libák meg csak álltak meredten a fűben, és némán bámultak egymásra.

Eperdzsem! Megnyirbált szárnyak! Nincs költés tavasszal! Tévedtek volna? – tűnődtek. Végül is nem egyszerű libák ők valójában?

Egy valahai zseb legeslegmélyéről most egy almát halászott elő a csavargó.

– Elnézést, barátom – fordult a szamárhoz, miközben jót harapott az almából –, téged is megkínálnálak, de nincs rá szükséged. Hiszen itt van ez az egész mező, csupa-csupa kökörcsinnel tele.

A szamár undorral jártatta végig pillantását a réten.

– Szamárnak megtenné – mondta gőgösen –, de egy percig se gondold, hogy akkora szamár vagyok, amilyennek látszom. Ha netán érdekel, közölhetem veled, hogy valójában arabs mén vagyok – álruhában.

– Csakugyan? – ámult-bámult a csavargó. – Mennyire vágyódhatol hát a szülőhazád után! Homokviharok! Délibáb! Puszta sivatag! Sehol egy csepp víz, egy szál zöld fű!

– Sehol egy csepp víz? – vetett rá kétkedő pillantást a szamár.

– Jóformán egy csepp se. No de mi az neked! A magadfajta arabs telivér hetekig megél a puszta semmin – se egy falat étel, se egy korty ital, se egy talpalatnyi hely, ahol álomra hajthatnád a fejedet – egyszerűen csodálatos!

– No és az oázis? Hiszen ott csak nő a fű?!

– Imitt-amott – bólintott a csavargó. – De mit számít az neked, barátom? Minél kevesebbet eszel, annál sebesebben száguldasz! Minél kevesebbet iszol, annál könnyebben mozogsz! Fél perc sem kell, máris elfekszel, és testeddel védelmezed gazdádat az ellenség golyózáporában!

– De hiszen akkor engem lőnek le elsőnek! – kiáltotta a szamár.

– Mi sem természetesebb – bólintott a csavargó. – Hiszen ezért is csodál a világ benneteket, arabs telivéreket. Mert bármelyik pillanatban készek vagytok életeteket áldozni a gazdátokért!

A szamár lábához dörzsölte a homlokát. Csakugyan kész lenne bármelyik pillanatban feláldozni az életét? Nem tudott volna erre őszintén „igen”-nel válaszolni. És hosszú hetekig egyetlen falat ennivaló sem! Itt bezzeg tucatnyi csacsi is jóllakhatna a kökörcsinnel meg a százszorszéppel! Éppen lehetséges, hogy valóban arabs telivér – de az sem lehetetlen, hogy mégsem az. Bozontos fejével bólogatva latolgatta a súlyos problémát.

– Nesze, Vartyogi, ez a tiéd! – hajította a csavargó az almacsutkát a nagy kő tövébe.

– Ne nevezz Vartyoginak! – fortyant fel a varangy.

– Hát akkor Kvák-Kvák, ha úgy jobban tetszik!

– Ilyen nevekkel varangyokat szoktak illetni! Én leveli béka vagyok, álruhában!

– Ó, boldog teremtés! – kiáltott fel a csavargó. – Egész éjjel liliomlevélen csücsülsz, és dalt zengsz a holdhoz!

– Egész éjjel?! Hisz halálra fagynék!

– És pókokat meg szitakötőket fogsz szíved választottjának!

– Magamnak nem? – csodálkozott a varangy.

– Lovagias leveli béka – márpedig te kétségtelenül az vagy! – nem gondol magára!

Ebben azért a varangy nem volt annyira biztos. Maga is szívesen elfogyasztott egy-egy zamatos pókot. Eltöprengett, hogy véletlenül nem varangy-e ő mégis, amikor – placcs! – egyszer csak épp mellette hullott a vízbe egy kavics, mire a varangy sürgősen behúzta a fejét.

– Ezt meg ki dobta? – kérdezte a csavargó.

– Én! – hangzott a hídról a felelet. – De nem akartam eltalálni! Csak azt akartam, hogy ugorjon egy nagyot!

– Derék fiú! – nézett fel mosolyogva a csavargó. – Egy ilyen magadfajta szelíd, békés kis kölyök a légynek se vétene, nemhogy egy ártalmatlan varangynak!

– Persze hogy nem. Se annak, se másnak. De ne mondd rám, hogy „fiú”, meg hogy „kis kölyök”. Én igazából –

– Várj! Ne mondd meg! Mindjárt kitalálom. Indián volnál? Nem – kalóz!

– Az bizony! – válaszolt a kisfiú, kurtán biccentett, és foghíjas száját vad kalózvigyorra húzta. – Ha történetesen a nevem érdekel – vicsorgott –, nevezz csak Félszemű Corambónak!

– Nálad a tengerészkardod? Hát a halálfejes lobogód? A fekete selyem álarcod? Én a helyedben nemigen vesztegetném itt az időmet! Szárazföldi patkányokat kirabolni méltatlan feladat! Hajózz inkább déli vizekre! Irány: a Tűzföld!

– Ott már jártam – közölte gőgösen a kisfiú.

– Nos, akad más hely is, ahová érdemes elkalandozni! Micsoda kalóz az, aki a szárazföldön vesztegel? Voltál már például... – és a csavargó halkabbra fogta a hangját – ...a Holt Ember Sziklájánál?

A kisfiú mosolyogva rázta meg a fejét.

– Az lesz a nekem való hely! – kiáltotta, és a majom után nyúlt. – Csak beszaladok és elköszönök a mamámtól, aztán...

– A mamádtól?! Jól hallottam?! Félszemű Corambo beszalad és elköszön a MAMÁJÁTÓL?! Egy kalózkapitány arra fecsérli az idejét, hogy hazaszaladgál a mamája szoknyája mellé? No, ilyet se pipáltam még! –És a csavargó a hasát fogta nevettében.

A kisfiú bizonytalan pillantást vetett rá. Vajon hol lehet a Holt Ember Sziklája? Mennyi idő alatt teheti meg oda-vissza az utat? A mamája biztosan aggódni fog. És különben is – vacsorára palacsinta lesz. Talán mégis jobb lenne, ha épp csak mára még megmaradna annak, aminek látszik... Corambo várhat holnapig. Corambo ráér.

– Elviszed kabalának a majmodat? – vetett kifürkészhetetlen pillantást a játékállatra a csavargó.

Dühös sivítás volt a válasz. – Engem ne nevezz majomnak! – makogott a majom. – Én kisfiú vagyok, álruhában!

– Kisfiú?! – álmélkodott a csavargó. – És nem vagy iskolában?!

– Iskolában? – ismételte idegesen a majom. – „Kétszer kettő öt”, meg ilyesmi?

– Pontosan – bólintott komolyan a csavargó. – Jó lesz, ha sietsz, mielőtt észrevennék, hogy hiányzol. Nesze! – És rongyai közül kihalászott két szem csokoládét, s az egyiket a majomnak kínálta.

A kis jószág azonban hátat fordított. Iskola – erre nem számított. Akkor már jobb, ha az ember molyette majom. Hirtelen eláradt benne a szeretet ócska bundája, üvegszeme, tépett, kunkori farka iránt.

– Fogd meg, Corambo! – vigyorodott el a csavargó. – A kalóz mindig éhes! – És az egyik szem csokoládét a kisfiúnak adta, a másikat maga kapta be.

– Nos – szólalt meg azután, és megnyalogatta a szája szélét –, repül az idő, és repülök magam is! – Körüljártatta tekintetét a kis csoporton, és vidáman biccentett.

– Szervusztok! – mosolygott rájuk nyájasan. Aztán benyúlt a rongyai közé, előszedett egy darab vajas kenyeret, és vidáman átballagott a hídon.

Akisfiú elgondolkodva nézett utána; még a homloka is ráncba szaladt. Aztán hirtelen felemelte a kezét.

– Hé! – kiáltotta el magát.

A csavargó megállt.

– Nem is mondtad, hogy hívnak! Ki vagy? – kérdezte a kisfiú.

– Igen, igen! – hangzott fel a többiek hangja, kórusban. – Ki vagy? –kérdezte a libapásztorlányka, és a kiskondás, a libák, a disznók meg a szamár is visszhangozták a kíváncsi kérdést. Még a varangy is kidugta fejét, és izgatottan tudakolta: – De hát ki vagy te?

– Én? – kérdezte a csavargó, és ártatlan mosoly ömlött szét a képén. –Ha éppen tudni akarjátok: álruhás angyal vagyok!

És rongyaiban mély meghajlást vágott ki előttük, intett, és tovább indult.

– Hahaha! De jó vicc!

A kisfiú torkából gyöngyöző kacagás tört elő. – Hihihi! Hogy ez a rongyos vén csavargó – angyal!

De egyszercsak torkán akadt a nevetés. Csak bámult, a szemét meresztve.

A csavargó vidáman ugrándozott az úton. Minden egyes ugrásnál magasabbra szökkent a lába, és a föld – igaz vajon? vagy megcsalja a szeme? tűnődött a kisfiú –, a föld egyre messzebb maradt alatta. Már a százszorszépek fölött járt, aztán a sövény fölött, és egyre magasabbra és magasabbra szökkent. Fel, fel, egyre feljebb, az erdő lombkoronáinál is magasabbra, és hamarosan már az eget szántotta. Aztán hasra vetette magát a napfényes légben, és karját-lábát szétterpesztette.

És eközben lehullottak róla a rongyai. Valami, ahogy a lent állók jól látták, valami félretolta a hátáról a rongyokat.

És egyszercsak a két vállán tollak ütköztek ki, egyre nagyobb tollak, és a végén maga a csavargó már csak egy kis folt volt az eget szántó óriási két szárny között. A szárnyak egy pillanatra meglebbentek a fák fölött, elfogták a szelet, majd lendületes sirálymozdulattal magasra emelték a csavargót, aki kisvártatva eltűnt a bámészkodók szeme elől.

– No de ilyet! – sóhajtott a libapásztorlányka, és elgondolkodva összevonta szemöldökét. Mert a csavargó bizony alaposan megzavarta. Az imént már-már hitte – ha nem is egészen –, hogy ő talán mégsem a király leánya, és most meg – hát nézzenek oda! Az a csudálatos két szárny a rongyai alatt! Mert ha a csavargó angyal – akkor vajon ő micsoda? Liba-pásztorlány – vagy valami más?...

Agyában vadul kergetőztek a gondolatok. Mi az igazság? Zavartan rázta meg a fejét, és a patak túlsó partjára pillantott, a kiskondásra. És a láttán önkéntelenül is elnevette magát.

Mivelhogy a kiskondás ott ült, az égre bámult, a haja is égnek állt meglepetésében, a szeme meg akkorára kerekedett, mint egy levesestányér.

– Khm! – köhintette el magát finoman a lányka. – Most már talán nem kell megküzdened a sárkánnyal!

A kiskondás meglepett pillantást vetett rá. Aztán látta, hogy a lányka szelíden mosolyog, és erre az ő arca is felderült. Elnevette magát, és egy ugrással átszökkent a patakon.

– Megkapod az aranykoronát! – kiáltotta. – Magam csinálom meg neked!

– Az arany nagyon súlyos – sütötte le szemét a lányka, és szemérmesen legyezgette magát a páfránnyal.

– Az én aranyam nem! – mosolygott a kiskondás. Szedett egy csokor kökörcsint, kis koszorút font belőlük, és a lányka fejére illesztette.

És attól fogva már nem számított az imént még súlyos kérdés – hogy vajon libapásztorlánvka és kiskondás-e ők ketten, vagy királyfi és királyleány? Csak ültek ott, tágra nyílt szemmel bámulták egymást, és minden egyébről megfeledkeztek.

A libák, akik ugyancsak elámultak, az égen távolodó kicsi foltról a réti szomszédjaikra pillantottak.

– Szegény cocák! – sustorogtak csúfondárosan. – Birkasült hagymamártással!

– Ti meg ugyancsak nevetséges látvány lesztek azon a díszes tavon! – replikáztak a disznók.

De akármilyen gorombaságokat vágtak is egymás fejéhez, magukban bizony nem bánták, hogy a csavargó sarokba szorította őket.

Ekkor egy vén lúd vidáman elgágogta magát.

– Mit számít, mi van belül – ha kívülről libának látszunk?

– Igaz – bólogatott egy idősecske disznó. – Mi pedig cocának!

És mint akinek valóságos szikla gördült le a szívéről, megkönnyebbülten elnevették magukat mindannyian. A rét valósággal visszhangzott a nagy zenebonától, hogy még a pacsirták is csodálkozva néztek le az égről.

– Mit számít – gigágá?!?! Mit számít – röf-röf-röf?!

– Iá! – vetette fel a fejét a szamár: ő is csatlakozott a vidám kórushoz.

– Tán a szépséges oázis jár az eszedben? – érdeklődött gunyorosan a varangy.

– Iá! Iá! Az bizony! Milyen szamár voltam, hogy eddig nem tudtam! Most jöttem csak rá, Vartyogi, hogy az én oázisom nem a sivatagban van. Iá! Iá! Iá! Hanem itt, a patám alatt – itt, ezen a réten!

– Tehát mégsem vagy arabs telivér? – tudakolta csúfondárosan a varangy.

– Azt éppenséggel nem mondanám – válaszolt a szamár. – De most –nézett a messze szárnyaló alak után – beérem az álöltözetemmel!

És éhesen bekapott egy kökörcsint, mintha sokáig ügetett volna étlen-szomjan a végtelen homoksivatagban.

A varangy elmélázva felpillantott.

– Vajon elégedett lehetek-e én is az álöltözetemmel? – fontolgatta komolyan a kérdést. És eközben a feje fölötti ágról lepottyant egy mogyoró. Jót koppant a varangy fején, aztán lepattant, és a patak hátán tovaúszott.

– Holmi leveli békát biztosan agyoncsapott volna – morfondírozott a varangy –, de én a jó, kemény páncélomban meg sem éreztem. – Hálás mosoly terült csúf ábrázatára. Kidugta fejét, és felpillantott.

– Dobálhatsz, fiú – vartyogta. – Rajtam a páncél!

De a kisfiú nem hallotta a vartyogó kihívást. Háttal a híd korlátjának támaszkodott, úgy nézte, amint a csavargó, széles szárnyán a leszálló nap felé repül. A tekintete nem tükrözött meglepetést – talán fiatal volt még ahhoz, hogy bármin is meglepődjék de nagy érdeklődéssel figyelte, amit látott.

Nézte, nézte, míg csak szürkére nem fakult az ég, és felragyogtak az első csillagok. És amikor a repülő kis foltból már egy pötty sem látszott, a kisfiú hosszan, elégedetten felsóhajtott, és gondolatai visszatértek a földre.

Igen, igen, ő persze Corambo, ehhez nem fér kétség. Nem is kételkedett benne soha. De most már tudja, hogy más is ő, nemcsak félszemű kalóz. És mindenek fölött – és ennek igazán nagyon örült – egy mezítlábas kisfiú. Aki ráadásul igencsak megéhezett, és alig várja a vacsoráját.

– Gyerünk! – szólt a játékmajomhoz, a hóna alá csapta, a majom farkát a csuklója köré kanyarította. És finoman melegítették egymást, miközben hazaballagtak.

Mögötte maradt a hosszú nap, mint az eddig eltelt napok. A kisfiú most már csak az estére gondolt. Máris érezte a konyha melegét; szinte hallotta, amint sercegve sül a tűzhelyen a palacsinta, szinte látta mamáját, amint a tűzhely fölé hajol. Göndör fürtökkel keretezett arcát pirosra festi a tűz melege, és fáradt ő is – akárcsak a nap. Mert ahogy már a kisfiú olyan sokszor elgondolta, a napnak is olyan az arca, mint az édesanyáknak.

És már haza is ért, és otthon éppen úgy várta az édesanyja, ahogy gondolataiban látta. A kisfiú anyja kockás kötényéhez bújt, és tépett magának egy falat palacsintát.

–Nos, fiacskám, mit csináltál ma? – kérdezte mosolyogva az édesanyja.

– Semmit – motyogta elégedetten a kisfiú.

Mert tudta – és talán tudta az édesanyja is –, hogy a „semmi” igen hasznos szó. Pontosan annyit jelent, amennyit akarunk: mindent... semmit... akármit...

A mese vége a semmibe vész.

Mary Poppins némán, mozdulatlanul ül.

Körülötte is mozdulatlanul hevernek a gyerekek, egy pisszenés nem sok, annyi sem hallatszik. Mary Poppins pillantása visszatér a távoli látóhatárról, végigpásztázza a nyugodt arcokat, átsiklik a parkőr feje fölött, akit szintén elnyomott a buzgalom.

– Hm! – szólal meg Mary Poppins, és megvetően szippant. – A történelem egy fontos fejezetét mondom el, és az egész társaság mélyen alszik!

– Én nem alszom – siet megnyugtatni Jane. – Én csak a mesén gondolkodom.

– Minden szót hallottam! – ásít Michael.

A parkőr még mindig félálomban ringatja magát. – Álruhás felfedező... – motyogja. – Ül az éjféli nap alatt, oszt megmássza az Éjszaki Sarkot!

– Juj! – kiált fel ijedten Michael. – Az orromra pottyant egy esőcsepp!

– Nekem meg az államra! – tódítja Jane.

Megdörzsölik a szemüket, és körülnéznek. Az aranyló nap eltűnt, a park fölé felhő kúszott. Plop! plop! Csepp-csepp-csepp! Hatalmas esőcseppek dobolnak a leveleken.

Á parkőr szeme nagyra nyílik ámulatában.

– Esik! – kiált meglepetten. – És nekem nincsen esernyőm!

Felpillant az ágon himbálózó holmira, és a papagáj felé kap.

– Azt már nem! – szól Mary Poppins. És villámgyorsan megragadja az esernyő fogantyúját.

– Hosszú az út hazáig, és nekem gyenge a szervezetem! Mi lesz, ha átázik a cipőm? – siránkozik a parkőr.

– Akkor talán mégse menjen az Északi Sarkra! – Azzal Mary Poppins kinyitja az esernyőt, és felemeli Annabelt. – Az Egyenlítő – az való magának! – És megvető horkanással elfordul.

– Felébredni, John és Barbara, kérlek! Jane és Michael, tekerjétek magatok meg az ikrek köré a pokrócot!

Most már akkora esőcseppek hullanak, mint a cukrozott szilva. Dobolnak, koppannak a gyerekek fején, miközben ők gyorsan a pokrócba bugyolálják magukat.

– Csomag vagyunk! – kiabál izgatottan Michael. – Kössön át bennünket madzaggal, Mary Poppins, és adjon fel a postán!

– Futás! – parancsol rájuk Mary Poppins, mintha meg se hallotta volna, mit mondott Michael. És ők futnak, botladoznak az esőáztatta füvön.

Ugatva szaporázzák mellettük a kutyák, és feledve, mit fogadtak Mary Poppinsnak, a szoknyájára rázzák magukról a vizet.

– Előbb hétágra süt a nap, most meg zuhog az eső! Ki látott már ilyet?

És a parkőr zavartan ingatja a fejét, mintha nem hinne a szemének.

– Bármelyik felfedező! – veti oda Mary Poppins és elégedetten felszegi az állát. – Meg én!

– De elbizakodott valaki! – morog a parkőr. Vagyis hát csak a gallérjába suttog – nehogy véletlenül meghallja, akinek szól. De persze Mary Poppins így is kitalálja, mit mondhatott, olyan öntelt, diadalmas pillantást vet rá, miközben a gyerekek után siet.

Ügyesen kerülgetve a pocsolyákat lépeget át a parkon. Mintha divatlapból lépett volna ki, ahogy takarosán, csinosan átmegy a Cseresznyefa utcán, és szökell fel a tizenhetes számú ház kerti ösvényén...

Jane kibújik a csomagból, és megtapogatja csuromvizes haját.

– A mindenit! – mondja. – Elvesztettem a tollamat.

– Akkor nem lehetsz Minnehaha – közli Michael. O is kigubózik, és a zsebébe nyúl. – Jól van! Itt a hangyám! Épségben hazahoztam!

– Igazából nem is úgy gondoltam, hogy Minnehaha – csak éppen valaki – szívóskodik Jane –, valaki, aki bennem van. Legbelül. Mindig az az érzésem.

A fekete hangya végigfut az asztalom.

– Nekem nem – mondja Michael, miközben a hangya után bámul. – Én nem érzek magamban legbelül semmi mást, mint hogy Michael Banks vagyok, aki nagyon szeretne vacsorázni.

De Jane-nek máson jár az esze.

– És Mary Poppins is valaki más, álöltözetben. Mint mindenki.

– Nem – mondja halkan Michael. – Ő aztán nem. Ez egészen biztos.

Könnyű léptek hallatszanak a lépcső felől.

– Ki nem micsoda? – tudakolja egy hang.

– Maga, Mary Poppins! – kiált Michael. – Jane azt mondja, hogy maga is valaki más, álöltözetben. Én meg azt mondom, hogy nem. Maga senki!

Mary Poppins felveti fejét, szemében fenyegetés villog.

– Szívből remélem – mondja vészjósló nyugalommal –, hogy nem jól hallottam. Azt mondtad, hogy én senki vagyok, Michael?

– Igen! Mármint nem! – Michael újra próbálkozik. – Igazából azt akartam mondani, Mary Poppins, hogy maga valójában nem valaki!

– Csakugyan? – Mary Poppins szeme már olyan fekete, mint a cipőgomb. – Ha nem vagyok valaki, Michael, akkor ki vagyok – ha szabad kérdeznem?!

– Jajistenkém – siránkozik Michael. – Egészen össze vagyok zavarodva. Maga nem valaki, Mary Poppins – ezt akarom mondani.

Nem valaki, a tulipános kalapjában! Nem valaki, a szép kék szoknyájában! Tükörképe visszanéz rá, és biztosítja, hogy ő maga is, a tükörképe is igen-igen elegáns Valaki!

– Nahát! – vesz mély lélegzetet Mary Poppins, és beszéd közben mintha egy fejjel megnőtt volna. – Sokszor megsértettél, Michael Banks. De nem hittem volna, hogy megérem a napot, amikor közlöd velem, hogy nem vagyok valaki! Hát ki vagyok, ha szabad kérdeznem? Festett kép?

És egyet lép Michael felé.

– Ú-ú-úgy értem... – dadog Michael, és belekapaszkodik Jane-be. Nővérének meleg és megnyugtató a keze, és Michaelnek egyszeriben a szájára szöknek a keresett szavak.

– Nem úgy értem, hogy valaki, Mary Poppins! Hanem úgy, hogy nem valaki más! Maga Mary Poppins, tetőtől talpig! Kívül-belül. És körös-körül. Magának mindene Mary Poppins. És én ilyennek szeretem!

– Hm! – mordul fel hitetlenül Mary Poppins. De arcáról eltűnt az iménti vad kifejezés.

Michael megkönnyebbülten felnevet, ugrik egyet, és átöleli Mary Poppins vizes kék szoknyáját.

– Ne szorongass, Michael Banks! Nem vagyok én hollandi fababa!

– De igenis az! – kiabálta Michael. – Nem, nem az! Csak olyan! Jaj, Mary Poppins, mondja meg, de őszintén. Ugye hogy nem valaki más maga álöltözetben? Ugye nem? Azt akarom, hogy pontosan olyan legyen, amilyen!

Mary Poppins ajkán halvány, elégedett mosoly bukkan fel. Fejét büszkén felveti.

– Hogy én! Álöltözetben! Azt már nem!

A puszta gondolatra hangosat szippant, és lefejti magáról Michael kezét.

– De Mary Poppins – szívóskodik Jane. – Tegyük fel, hogy nem volna Mary Poppins, akkor ki szeretne lenni?

A tulipános kalap alól meglepetten fordul feléje a kék szempár.

Erre a kérdésre csak egyetlen válasz létezik.

– Mary Poppins! – feleli Mary Poppins.

II. A HŰSÉGES BARÁTOK

– Gyorsabban, kérem! – szól Mary Poppins, és papagájfejű ernyőjének csőrével az üveglapra koppint.

Jane és Michael a borbélynál meg a fogorvosnál töltötte a délelőttöt, és mivel későre jár, kivételesen taxin mennek haza.

A taxisofőr nem néz hátra, csak megrázza a fejét.

– Ha gyorsabban megyek – kiáltja –, elkések a vacsoráról!

– Miért? – tudakolja a kisablakon át Jane. Szerinte a taxisofőr nagy butaságot mondott. Hiszen ha gyorsabban hajt, nyilván korábban ér haza!

– Miért? – visszhangozza a taxisofőr, de szemét nem veszi le a kormányról. – Hát a karambol miatt! Ha gyorsabban hajtok, nekimegyek valaminek – oszt kész a karambol! Ha pedig karambolozok, világos, hogy elkések a vacsoráról. Uramfia! – kiált fel, és csikorogva fékez. – Már megint pirosat kaptunk!

Hátrafordul, és benéz a kisablakon. Dülledt szemével, lekonyuló bajszával szakasztott olyan, mint egy fóka.

– Csak baj, és baj van ezekkel a lámpákkal! – És az előttük sorakozó kocsikra mutat: mind arra várnak, hogy váltson már a lámpa.

Ezúttal Michael kérdezi meg, hogy miért.

– Ti semmit se tudtok? – csodálkozik a taxisofőr. – Hát a szolgálatos miatt, természetesen.

És a jelzőlámpa kalickájára mutat, amelyben egy sisakos alak üldögél, fejét tenyerébe támasztva, és a messzeségbe réved.

– Szórakozott az ipse, az a baj. Csak bámul meg töpreng. A lámpát pedig elfelejti váltani. Olyan is volt már, hogy egész délelőtt piroson állt. Ha ma is így lesz, soha haza nem érek vacsorára. Nincs nálatok véletlenül egy sonkás zsömle? – néz reménykedve Michaelre a sofőr. – Vagy egy kis csokoládé? – Jane mosolyogva rázza meg a fejét.

A taxisofőr bánatosan sóhajt.

– Manapság senki se gondol senkire!

– Én gondolok valakire! – jelenti ki Mary Poppins, és olyan zord és helytelenítő pillantást vet a taxisofőrre, hogy az rosszkedvűen visszafordul.

– Végre zöld! – kiáltja, ahogy a lámpára pillant. Idegesen a kormány fölé görnyed és úgy hajt végig a Park sugárúton, mintha farkascsorda üldözné.

Bumm! Bumm! Krakk! Krakk! rázkódik, zötykölődik az ülésen a három utas.

– Egyenesen üljetek! – szól Mary Poppins, és a sarokba húzódik. –Nem vagytok keljfeljancsik!

– Tudom, tudom – piheg Michael. – Pedig tisztára úgy érzem magam, már a csontjaim is kirázódtak a helyükből, hogy... – Gyorsan nyel egyet, a nyelvébe harap, és nem fejezi be a mondatot. Mert a taxi nagy rándulással megáll, és ők valamennyien a kocsi padlójára puffannak.

– Mary Poppins – szól fojtott hangon Jane –, azt hiszem, rajtam ül!

– A lábam! A lábam! Beleakadt valamibe!

– Megköszönném, Michael – szól Mary Poppins –, ha kilépnél a kalapomból!

Fenségesen felemelkedik a kocsi padlójáról, megragadja papagájfejű ernyőjét, és kiszökken a járdára.

– Maga mondta, hogy gyorsabban hajtsak! – motyogja a taxisofőr, miközben Mary Poppins a markába nyomja a viteldíjat és vádló tekintettel mered rá. A taxisofőr menekülni akar a szörnyű pillantás elől, és úgy behúzza a gallérjába a fejét, hogy más se látszik belőle, csak a pofaszakálla.

– Borravalóval sose fáradjon – hebegi. – Részemről a sz-sz-sz-szeren-cse!

– Eszem ágában sincs fáradni vele! – És Mary Poppins dölyfösen bevonul a tizenhetes számú ház kapuján.

A taxisofőr begyújtja a motort, és nagy zökkenéssel elindul.

– Tisztára kiborítja az embert! – motyogja. – Ha hazaérek is vacsorára, egy falat le nem megy a torkomon!

Mary Poppins felsiet a kerti ösvényen, Jane és Michael a nyomában üget.

Banks mama az előszobában áll, és felfele néz a lépcsőre.

– Jaj, vigyázzon, Robertson Ay! – szól aggodalmasan. Robertson Ay nagy kartondobozt cipel, és úgy imbolyog lépcsőről lépcsőre, mintha alvajáró volna.

– Soha egy perc nyugalom! – motyogja. – Hol ez kell, hol az! Tessék! – Álmosan emelint egyet a dobozon, betaszítja a gyerekszobába, aztán horkolva összeesik a lépcsőfordulón.

Jane felrohan, és megnézi a csomag címkéjét.

– Mi van benne? – kiabál fel Michael. – Ajándék?

Az ikrek kíváncsiságukban majd kibújnak a bőrükből. Annabel a kiságya rácsai közül kukucskál, és a csörgőjét rázza.

– Mi ez itt? Gyerekszoba vagy medvebarlang? – lép át Robertson Ayen Mary Poppins és besiet a szobába.

– Medvebarlang! – szeretné válaszolni Michael. De elkapja Mary Poppins pillantását, és idejében elhallgat.

– Ejnye! – méltatlankodik Banks mama, amikor keresztülesik Robertson Ay-en. – Olyan alkalmatlan helyeket választ! Jaj, gyerekek, vigyázzatok! Csak óvatosan! A doboz Andrew kisasszonyé!

A gyerekek ábrázata megnyúlik. Andrew kisasszonyé!

– Akkor nem ajándék – állapítja meg bánatosan Michael, és taszít egyet a dobozon.

– Biztosan tele van orvosságos üvegekkel! – mondja keserűen Jane.

– Dehogyis – rázza meg a fejét Banks mama. – Andrew kisasszony a kincseit küldte el. És azt gondoltam, Mary Poppins – pillant a mellette mereven álló fehér alakra –, azt gondoltam, hogy talán itt tarthatná őket! – És a kandallópárkány felé biccent.

Mary Poppins némán néz Banks mamára. Ha egy gombostű esik le, azt is meg lehetne hallani.

– Én talán polip vagyok? – tudakolja Mary Poppins, amikor megint megtalálta a hangját.

– Polip? – kiáltja Banks mama. Mondott ő valaha is ilyesmit? – Hogy is volna polip, Mary Poppins?!

– Nehezen! – vág vissza Mary Poppins. – Mivelhogy mindössze két kezem van!

Banks mama kényszeredetten bólint. Egy percig sem gondolta, hogy több van.

– És ennek a két kezemnek épp elég a dolga, semhogy akárkinek a kincseit törölgesse!

– De Mary Poppins, én álmomban sem gondoltam...- Banks mama egyre idegesebb. – Majd Ellen törölgeti. És különben is csak amíg Andrew kisasszony vissza nem jön – ha ugyan visszajön. Annyira különösen viselkedett, amikor itt volt! Te meg mit kuncogsz, Jane?

De Jane csak vihog, és megrázza a fejét. Jól emlékszik arra a különös viselkedésre!

– Hova ment Andrew kisasszony? – tudakolja Michael.

– Úgy tudom, valami megrázkódtatás érte – mit nevettek, gyerekek? –, és orvosi rendeletre hosszú utazást tesz a déli tengereken. Azt írja... –Banks mama belekotor a zsebébe, és előhalász egy összegyűrt levelet.

„És amíg távol vagyok – olvassa –, az értéktárgyaimat maguknál hagyom. Feltétlenül helyezzék őket biztonságba, hogy ne essen bajuk. Elvárom, hogy visszatérésemkor mindent pontosan olyan állapotban találjak, ahogy otthagytam. Semmi el ne törjön, semmi ne legyen toldva-foldva. Mondja meg George-nak, hogy ne felejtse el felvenni a kabátját. Az időjárás csalóka.”

– Láthatja, Mary Poppins – néz fel Banks mama és behízelgő mosolyt vet Mary Poppinsra –, hogy nyilván a gyerekszoba a legalkalmasabb hely. És amit a maga gondjaira bíznak, az tökéletes biztonságban van!

– A biztonság is többféle! – szipog Mary Poppins. – Szívből remélem, hogy tovább látok az orrom hegyénél! – amit beszéd közben a szokásosnál is magasabbra emel.

– Minden bizonnyal! – suttogja Banks mama, és századszor is eltűnődik, vajon Mary Poppins – legyen szó akármiről – miért annyira elégedett mindig önmagával...

– De most már mennem kell, mert... – És Banks mama további magyarázat nélkül kiszalad a gyerekszobából, átugorja Robertson Ay lábaszárát, és lesiet a lépcsőn.

– Engedelmeddel, Michael, majd én! – Mary Poppins megragadja a kisfiú csuklóját, mert Michael már emelné le a doboz tetejét. – Ne feledd; aki kíváncsi, hamar megöregszik!

Gyors keze a papírok közé szökken, és fürgén kicsomagol egy kis batyut. Előkerül egy csorba csőrű madár, meg egy porcelán bárány.

– Fura kincsek – állapítja meg Michael. – Egy kis gyurmával meg tudnám javítani ezt a madarat. De hát nem szabad, azt írta Andrew kisasszony. Minden változatlan marad!

– Soha semmi! – jelenti ki fölényesen Mary Poppins.

– Csak maga! – mondja lovagiasan Michael.

Mary Poppins szipog, és a gyerekszoba tükrébe vet egy pillantást. Tükörképe is szippant, és Mary Poppinsra pillant. Mindegyikük mélységesen meg van elégedve azzal, amit lát.

– Ezt vajon miért őrizte meg? – vesz ki Jane egy ócska, repedt csempét a dobozból. Rajta a kép csónakot ábrázol, amelynek az utasai egy sziget felé eveznek.

– Hogy a fiatalságára emlékeztesse – véli Michael.

– Hogy még több gondot okozzon – vágja oda Mary Poppins, és lefújja a port a következő burkolatról.

Ide-oda futkároznak a gyerekek, kiszedik és elhelyezik a kincseket –van ott egy házikó, üvegbura alatt, ahol nagy pelyhekben hullik a hó, az üvegburán pedig felirat hirdeti: Mindenhol jó, de legjobb otthon; egy fészkén ülő cserép tyúk; egy piros-fehér ruhás porcelán bohóc; egv hátsó lábain ágaskodó, szárnyas kaucsuk ló; egy hattyú alakú váza; egy fából faragott kis vörös róka; egy tojás formájú fényes kő; egy festett alma, amelynek a belsejében egy kisfiú meg egy kislány játszik; és egy lekváros üvegben egy teljes vitorlázattál felszerelt hajó.

– Remélem, nincs több – morog Michael. – Máris túlzsúfolt a kandallópárkány.

– Van még egy – mondja Mary Poppins, és előhúz egy göcsörtös batyut. A papírburkolatból két porcelán dísztárgy kerül elő. Mary Poppinsnak magasba szökik a láttukra a szemöldöke, és vállat von. Aztán egyet-egyet odaad Jane-nek és Michaelnek.

A gyerekek már elfáradtak a futkározástól, és gyorsan felteszik a díszékét a kandallópárkány két végére. Azután Jane a magáéra néz, és pislog.

Porcelán banánfa alatt egy porcelán vadász hever, és egy porcelán oroszlán teszi a mellére a mancsát. Az ember meg az állat összehajol, és üdvözült mosoly játszik az ajkukon. Soha életében még boldogabb két teremtményt nem látott, gondolja Jane.

– Hasonlít valakihez! – kiált fel, amikor a mosolygó vadászra pillant. A vadász igen férfias jelenség, feszes kék zekéjében, fekete csizmájában.

– Tényleg – bólint Michael. – De kihez?

Homlokát ráncolva kutat emlékezetében. Aztán a maga porcelán figurájára néz, és bosszúsan felkiált.

– Nézd, Jane! Miiven kár! Az én oroszlánom elvesztette a vadászát!

Bizony. Ott áll a banánfa, alatta ül a festett oroszlán. De a másik vadász helyén űr tátong, a porcelán pedig csorba. A férfias alakból nem maradt egyéb, csak egy fél pár fényes fekete csizma.

– Szegény oroszlán! – sajnálkozik Michael. – Nézd, hogy szomorko-dik! ' ”

Csakugyan, az oroszlán tagadhatatlanul szomorú. A Jane oroszlánjának fülig szalad a szája, de a testvére olyan bánatosan néz, hogy félő, menten sírva fakad.

– Mindjárt ti is szomorkodni fogtok, ha azonnal nem jöttök ebédelni!

Mary Poppinsnak az arca is szakasztott olyan, mint a hangja, hát egy árva szó nélkül engedelmeskednek.

De amikor elrohannak, még látják egy pillanatra a kikeményített köté-nyű fehér alakot: ott áll, karja tele összegyűrt papírral. Elmélázó mosollyal nézi Andrew kisasszony törött kincsét – és úgy látják, mintha mozogna az ajka.

Michael odasúgja Jane-nek:

– Biztosan csak annyit mond, hogy „Hm!”

De Jane nem egészen bizonyos ebben...

– Menjünk a hintákhoz – javasolja Michael, amikor ebéd után átsietnek az utca túloldalára.

– Nem! Inkább a tóhoz! Unom a hintázást.

– Se hinta, se tó – jelenti ki Mary Poppins. – A Hosszú sétányon megyünk!

– Jaj, Mary Poppins – nyafog Jane –, a Hosszú sétány olyan hosszú!

– Nem is bírok odáig elmenni – közli Michael. – Túl sokat ettem ebédre.

A Hosszú sétány a Cseresznyefa utcától egészen a túlsó kapuig szeli át a parkot, összekötve a falusias kis utcát a forgalmas városi utakkal, ahol délelőtt taxiztak. A sétány széles, egyenes és kérlelhetetlen – egészen más, mint a tóhoz meg a játszótérhez vezető keskeny, kanyargós ösvények. A sétányt fák és szökőkutak szegélyezik, de Jane is, Michael is mindig úgy érzi, legalább tíz mérföld a hossza.

– A Hosszú sétány – vagy rövid séta haza! Választhattok! – figyelmezteti a gyerekeket Mary Poppins.

Michael már épp kijelentené, hogy hazamegy, Jane azonban előreszalad.

– Fussunk versenyt az első fáig! – kiáltja.

Michael nem tud veszíteni. – Nem igazság! – kiabálja. – Előnnyel indultál! – És Jane nyomába iramodik.

– Arra ne számítsatok, hogy lépést tartok veletek! Nem vagyok százlábú!

És Mary Poppins kényelmesen lépked tovább; gyönyörűségét leli a balzsamos levegőben, és biztosítja magát afelől, hogy a balzsamos levegő is gyönyörűségét leli Mary Poppinsban. Hogy is ne lelné: hisz Mary Poppins hóna alatt ott van a papagájfejes ernyő, a csuklójáról pedig vadonatúj fekete kézitáska himbálózik!

A babakocsi csikorog-nyikorog. Benne úgy összepréselődtek az ikrek és Annabel, akár a szardíniák, és a kék kacsával játszanak.

– Csaltál, Michael! – morog Jane. Mert Michael – véletlenül-e vagy szándékosan? – félrelökte, és elrohan mellette.

Fától fáig folyik a versenyfutás; előbb az egyikük vezet, azután a másikuk, s mindegyik szentül eltökélte, hogy ő győz. Mögöttük elmarad a Hosszú sétány, és Mary Poppins meg a babakocsi már csak két pötty a messzeségben.

– Ha még egyszer meglöksz, beléd bokszolok! – szuszog vörösen Michael.

– Ha még egyszer nekem ütközöl, meghúzom a hajadat, Michael!

– Ejnye! Ejnye! – csörren rájuk szigorúan a parkőr. – Tartsuk be a szabályokat! Ne lökdösődjünk, kérem!

A lehullott gallyakat kellene összesöpörnie, ehelyett azonban a rendőrrel társalog, aki egy juharfának támaszkodva múlatja az időt.

Jane és Michael megtorpan. Meglepetten tapasztalják, hogy a nagy versenyfutásban eljutottak a park végébe, a túlsó kapuig.

A parkőr szigorú pillantást vet rájuk.

– Civakodunk? Civakodunk? Bezzeg én sose civakodtam kölyökkoromban! Egyetlen gyermeke voltam az én szegény jó édesanyámnak, nem volt énnekem játszópajtásom soha. Ti ketten bezzeg meg se tudjátok becsülni a szerencséteket!

– Szerencse? Ahogy vesszük... – mélázik a rendőr. – Nekem volt kivel játszanom, de sok örömöm nem telt benne!

– Volt testvére? Fiú vagy lány? – érdeklődik Jane. Rosszkedvét mintha elfújták volna. Nagyon kedveli a rendőrt. És ma nagyon emlékezteti valakire, de sehogy sem tud rájönni, ki az.

– Fiú! – feleli a rendőr.

– Öccse? Bátyja? – tudakolja Michael. És magában azon töpreng, hol is látott már ilyen arcot, mint a rendőré?

– Se ez, se az – közli kurtán a rendőr. – Egykorúak voltunk.

– Ikrek? – örvendezik Michael. – Mint John meg Barbara?

– Hármasikrek – mondja a rendőr.

– De jó lehetett! – kiált fel irigykedve Jane.

– Hát olyan nagyon jó éppenséggel nem volt. Szerintem épp az ellenkezője. „Egbert”, kérdezte mindig az anyukám, „mért nem játszol Herberttel meg Alberttel?” Csakhogy nem én – ők nem akartak velem játszani. Mindig csak az állatkertbe kívánkoztak, aztán mikor hazajöttek, állatnak tették magukat – az egyik tigris volt, a másik oroszlán, és bömbölve rohangáltak a házban, merthogy az most Timbuktu, vagy a Góbi sivatag! Én ugyan sose akartam tigris lenni. Mozdonyvezetőst játszottam, meg mindig szép rendbe raktam magam körül mindent.

– Akárcsak ő! – bök a parkőr egy távoli szökőkút felé, amelynek a tükrében Mary Poppins épp azt vizsgálja, megfelelő szögben tette-e a fejére a kalapját.

– Akárcsak ő – bólint a rendőr. – Vagy az a helyes Ellen kisasszony – fűzi hozzá, és elvigyorodik.

– Ellen egyáltalán nem helyes! – ellenkezik Michael. – Lóg a haja, és csámpás a lába!

– És mit csináltak Herbert meg Albert, amikor felnőttek? – tudakolja fané. A történet végére is kíváncsi.

– Hogy mit csináltak? – bámul a rendőr. – Hát azt, amit az ikertestvérük. Ahogy az már ikreknél szokás. Belőlük is rendőr lett!

– De ha egyszer annyira különböztek egymástól!

– Különböztünk akkor is, különbözünk most is! – jelenti ki a rendőr. – Hisz én itt maradtam Londonban, ők meg elkalandoztak Isten tudja hová. Mindenáron az őserdőbe vágyódtak, a zsiráfok meg a párducok közé. Az egyik – Herbert – soha vissza se jött. Mindössze egy levél érkezett tőle, hogy ne aggódjunk. „Boldog vagyok”, azt írta, „otthon érzem magam!” Es attól fogva egy árva szó se – egy karácsonyi üdvözlőlap nem sok, annyi se!

– Hát Albert? – kérdezik kórusban a gyerekek.

– Albert? Hát igen – ő visszajött. Miután az a baleset érte.

– Milyen baleset? – tudakolják izgatottan a gyerekek.

– Elveszítette a lábát – válaszol a rendőr. – És egy szóval el nem árulta, hol, hogyan, miért. Csak szerzett magának egy falábat, és attól fogva soha még csak el sem mosolyodott. Most a forgalmi lámpánál dolgozik. Ül a kalickájában, és csak mereng. Néha pedig... – A rendőr halkabbra fogja a hangját. – Néha egyszerűen megfeledkezik a lámpáról! Piroson hagyja reggeltől estig, Londonban meg áll a forgalom!

– Biztosan ő mellette mentünk el ma délelőtt: ott ül a túlsó kapu előtt álló kalickában! – kiabálja izgatottan Michael.

– Az bizony ő – bólint a rendőr.

– De min mereng el annyira? – érdeklődik Jane.

– Folyton az őserdőn jár az esze. Egy barátja lakik ott.

– Őserdőben? No, ugyancsak fura barát lehet! – ingatja a fejét a parkőr. Aztán körülnéz, hogy rendben van-e minden a parkban.

– Teringettét! – kiált fel ingerülten. – Már megint az a Henrik játssza az eszit! Odanézzenek! Hát nem fent ül a fal tetején? Jössz le mindjárt? Tartsuk be a szabályokat! Kutyáknak a falon semmi keresnivalója. No, lesz egy-két szavam Lark kisasszonyhoz – motyogja. – Tönkreeteti azt a kutyát! Hisz kétszer akkora már, mint tegnap volt!

– De hiszen ez nem Henrik! – mondja Michael. – Sokkal, de sokkal nagyobb kutya!

– Nem is kutya! – kiált izgatottan Jane. – Hanem...

– Azám! – bámul a rendőr. – Nem kutya – hanem oroszlán!

– Jaj, jaj, mit csináljak? – siránkozik a parkőr. – Ilyesmi még sose történt velem, még kölyökkoromban se!

– Eredjen az állatkertbe, hívjon valakit – biztos onnan szökött meg! Hahó, ti ott – kiált a rendőr. Elkapja a két gyereket, és fellódítja őket egy közeli szökőkút tetejére. – Maradjatok ott, míg elterelem a bestyét!

– Tartsuk be a szabályokat! – sivít a parkőr. – Oroszlánt a parkba hozni tilos! – Egy pillantást vet a tornyosuló rőtsárga alakra, és szélsebesen eliramodik az ellenkező irányba.

Az oroszlán ide-oda fordítja fejét, végignéz a Cseresznyefa utcán, aztán a gyepet pásztázza a pillantása. Majd leszökken a fal tetejéről, és a Hosszú sétány felé indul. A szél belekap göndör sörényébe; széles csipkegallér módjára terül köréje.

– Vigyázzon! – kiált Jane a rendőrre, aki kiterjesztett karral szökken az oroszlán felé. Igazán szomorú lenne, gondolja Jane, ha ezt a derék embert felfalná az oroszlán.

– Grrrr! – mordul vadul az oroszlánra a rendőr.

Hangja annyira harsány és fenyegető, hogy a parkban mindenki összerezzen.

Lark kisasszony, aki az imént még a tó partján kötögetett, most végigsiet a Hosszú sétányon, sarkában a kutyáival.

– Micsoda kavarodás! – sipítja éles hangján. – Mi történt? Ó! – kiált fel, és megfordul a tengelye körül. – Mit csináljak?! Hiszen ez egy fenevad! Azonnal hívják ide a miniszterelnököt!

– Másszon föl egy fára! – ordít a rendőr, és közben öklét rázza az oroszlán felé.

– Fára? Én? Szörnyű illetlenség lenne! Különben melyik fára?

– Arra! – mutatja visítva Michael.

Lark kisasszony pihegve, fújtatva felmászik, haja minden gallyba beleakad, kötőfonala a lába köré tekeredik.

– Peti, Henrik, gyertek fel, kérlek! – kiabál le aggodalmasan. A kutyák azonban rá se hederítenek. Higgadtan letelepednek a fa tövébe, és várják, mi történik.

A parkban most már mindenki tudomást szerzett az oroszlán jelenlétéről. Rémült kiáltások szállnak a levegőben; az emberek az ágak közé kúsznak, vagy padok, szobrok mögött keresnek menedéket.

– Hívják a tűzoltókat! – kiabálnak. – Értesítsék a főpolgármestert! Hozzanak kötelet!

Az oroszlán azonban ügyet sem vet senkire. Nagy ugrásokkal átszeli a gyepet, s egyenesen a rend őrének kék egyenruhás alakja felé tart.

– Nem hallod?! Azt mondtam: „Grrrr!” – ordít a rendőr, és meglengeti gumibotját.

Az oroszlán azonban csak rándít egyet a fején, aztán lekuporodik. Minden izma megremeg, ahogy ugráshoz készül.

– Jaj, tessék már valakinek megmenteni! – kiáltja Jane, és aggodalmas pillantást vet a daliás alakra.

– Segítség! – harsan a kiáltás valamennyi fáról.

– A miniszterelnököt! – sipít Lark kisasszony.

És ekkor az oroszlán ugrik. Mint a nyíl, suhan át a levegőn, és a fényes fekete csizma mellett ér földet.

– Nem mégy innen?! – kiált rá mérgesen a rendőr.

Ekkor azonban különös dolog történik. Az oroszlán a hátára hengeredik, és égnek emeli négy lábát.

– Mint egy kiscica – suttog Michael. De azért egy kicsit szorosabban fogja Jane kezét.

– Takarodsz? – ordít a rendőr, és gumibotját lengeti.

De mintha az ordítás édes muzsikaszó volna, az oroszlán kidugja hosszú, piros nyelvét, és megnyalogatja a rendőr csizmáját.

– Hagyod abba? Sicc innen, te!

De az oroszlán csak csóválja a farkát, majd felugrik, hátsó lábára ágaskodik, és mellső lábaival átöleli a kék rendőrzubbonyt.

– Segítség! Segítség! – hápog a rendőr.

– Jövök! – károg egy rekedt hang. A parkőr kúszik a sétány széléhez, fején egy üres szemétgyűjtő kosárral. Mellette egy sovány, apró emberke mászik, kezében lepkeháló.

– Hozom az állatkert őrét! – sziszegi a rendőrnek a parkőr. – No, menjen! – biztatja az emberkét. – A maguk tulajdona – vigye el!

Az állatkert őre egy szökőkút mögé bújt. Óvatos pillantást vet az oroszlánra, amely még akkor is a sötétkék derekat ölelgeti.

– Nem a miénk! – rázza meg a fejét az állatkert őre. – Sokkal vörösebb és göndörebb, mint a mieink. De úgy látom, ismeri magát! – szól a rendőrhöz. – Mi maga – oroszlánszelídítő?

– Soha életemben nem láttam a bestyét! – hangzik a válasz a sisak alól.

– Börröm! Börröm! – morog szemrehányó hangon az oroszlán.

– Miért nem hívják már ide a miniszterelnököt? – sivít Lark kisasszony hangja a juharlombok sűrűjéből.

– Már idehívtak, kedves asszonyom! – szól egy hang a szomszéd fa tetejéről. Egy csíkos nadrágot viselő idősebb úr kapaszkodik az ágak között.

– Hát akkor csináljon valamit! – sürgeti lázas hangon Lark kisasszony.

– Hess! – szól felelőssége teljes tudatában a miniszterelnök, és kalapjával hessegeti az oroszlánt.

De az oroszlán csak a fogát vicsorítja, és még szorosabban öleli a rendőrt.

– Nos, kérem, mi a gond? Ki hivatott? – harsan egy erélyes, türelmetlen hang.

A főpolgármester siet végig a sétányon, nyomában tanácsnokai.

– öramíia! Hát maga mit művel itt, Smith? – mered undorral a parkőrre. – Bújjon ki abból a kosárból, és álljon egyenesen. Az a kosár hulladékgyűjtésre való, nem holmi ostoba játékhoz, Smith!

– Én páncélnak használom, méltóságos uram! Oroszlán van a parkban!

– Oroszlán, Smith? Micsoda badarságokat hord össze! Oroszlánok az állatkertben vannak!

– Oroszlán? – visszhangozzák a tanácsnokok. – Hahaha! Micsoda badarság!

– Pedig így igaz! – kiabálják kórusban Jane és Michael. – Vigyázzanak! Ott van maguk mögött!

A három tekintélyes alak megfordul, és egyszeriben márványfehérre sápadnak.

A főpolgármester reszkető kézzel int a remegő tanácsnokoknak.

– Hozzanak vizet! Bort! Meleg tejet! – nyögi.

A tanácsnokok azonban kivételesen nem engedelmeskednek. Még hogy meleg tejet! ez a felkiáltás lebeg kimondatlanul a levegőben, miközben a miniszterelnök fájához vonszolják a főpolgármestert, és feltuszkolják a lombok közé.

– Rendőrség! Rendőrség! – kiabál a főpolgármester, és egy ágba kapaszkodik.

– Itt vagyok, méltóságos uram – zihál a rendőr, és igyekszik eltolni magától egy rőtsárga mancsot.

Ezt azonban az oroszlán a szeretet megnyilvánulásának tekinti.

– Hörröm! – morog rekedten, és még forróban öleli a rendőrt.

– Jajistenkém, jajistenkém! – nyögdécsel Lark kisasszony. – Nem hozna valaki egy puskát?

– Tőrt! Kardot! Feszítővasat! – hallatszanak a kiáltások a szomszédos fákról.

A park valósággal visszhangzik a kiáltozástól, sikoltozástól. A parkőr botjával megkocogtatja a hulladékgyűjtő kosarat. – Huhú! – kiált az állatkert őre, hogy elterelje az oroszlán figyelmét. Az oroszlán morog. A rendőr üvölt. A főpolgármester meg a tanácsnokok váltig rendőrért kiabálnak.

És ekkor egyszerre csend támad. Az ösvényen felbukkan egy takaros, csinos alak. Egyenesen halad, mint a kikötőbe tartó hajó, maga előtt tolja a babakocsit, kalapján szálegyenesen mered égnek a tulipán.

– Krr-krr – csikorognak a kerekek.

– Kipp-kopp – kopognak a cipősarkak.

A figyelő arcok pedig elsápadnak a rettenettől, ahogyan a takaros alak egyenesen az oroszlán felé lépked.

– Forduljon vissza, Mary Poppins! – töri meg az elszörnyedt csendet Lark kisasszony sipítása. – Mentse magát meg a kicsikéket! Fenevad van az ösvényen!

Mary Poppins felnéz a fára, ahol Lark kisasszony arca mint holmi érett gyümölcs kukucskál ki a levelek közül.

– Forduljak vissza? Hisz csak most jöttem ki! – És fensőbbségesen elmosolyodik.

– El innen! El innen! – inti a miniszterelnök. – Vigyázzon azokra a gyermekekre, asszonyság!

Mary Poppins olyan jeges pillantást vet rá, hogy a miniszterelnök kis híján az ághoz fagy.

– Vigyázok rájuk, szíves engedelmével. Ami pedig a fenevadakat illeti... – és megvetően szipog. – Én olyanokat csak a fákon látok!

– Nézze, Mary Poppins, oroszlán! – mutatja reszkető ujjával Michael. Mary Poppins pedig arra fordul, és szemügyre veszi a két összefonódott alakot.

A rendőr most oldalt hajol, hogy az oroszlán ne nyalogathassa az arcát. Sisakja leesik, arca elsápad, de szemében még ott csillog a vakmerő pillantás.

– Tudhattam volna! – mondja Mary Poppins, ahogy a furcsa párra mered. – Leó! – kiált felháborodva. – Ha szabad kérdeznem, mit művelsz?!

Az oroszlán füle megrezzen a csipkesörény alatt.

– Leó! – szól még szigorúbban Mary Poppins. – Feküdj!

Az oroszlán egyetlen pillantást vet Mary Poppinsra, és nagy dobbanással lekushad. Aztán mordul egyet, és Mary Poppins felé szökken.

– Jaj, az ikrek! – kiált fel Jane. – Felfalja őket! Segítség!

Az oroszlán azonban rá se hederít az ikrekre. Mary Poppinsnak hízeleg. Szemét forgatja, és farkcsóválva törleszkedik Mary Poppins szoknyájához. Aztán a rendőrhöz száguld, foga közé kapja a kék nadrágszárat, és annál fogva rángatja a rendőrt a babakocsi felé.

– Ugyan, ne butáskodj! – szól rá Mary Poppins. – Tessék szépen szót fogadni! Ereszd el! Ez nem az, hanem a másik.

Az oroszlán elereszti a nadrágszárat, és meglepetten bámul Mary Poppinsra.

– Úgy érti – szól le az ágak közül a miniszterelnök –, hogy nem ezt a rendőrt kell felfalnia, hanem egy másikat?

Mary Poppins nem válaszol. Belekotor kézitáskájába, és elővesz egy ezüst sípot. Finoman ajkához illeszti, arcát teleszívja levegővel, és belefúj a sípba.

– Nahát... A sípomba alkalmasint én is belefújhattam volna... – bámul a rendőr az ezüstsípra. – Csak nem gondoltam rá.

Mary Poppins megvető pillantással fordul feléje.

– Az a maga baja, hogy sohasem gondolkodik. De te sem! – förmed az oroszlánra.

Az szégyenkezve a mancsa közé ejti a fejét, és fájdalmasan, bambán bámul maga elé.

– És nem is figyelsz arra, amit mondanak neked – teszi hozzá szigorúan Mary Poppins. – Az egyik füleden be, a másikon ki. Semmi szükség nem volt erre a buta tévedésre!

Az oroszlán restelkedve lába közé csapja a farkát.

– Gondatlan vagy, buta és figyelmetlen. Szégyellheted magadat!

Az oroszlán nagyot szusszan, alázatos egyetértése jeléül.

– Ki sípolt? – szól egy hang a kapu felől. – Ki hívja a törvény és a rend őrét?

És a sétányon feltűnik egy másik rendőr. Húzza a lábát, arcán pedig bánatos kifejezés ül, mintha titkos bú férge rágna a lelkén.

– Sokáig nem maradhatok, akármi történt – mondja, amikor odaér a kis csoporthoz. – Még nem állítottam át a lámpát, amikor meghallottam a sípszót, és sürgősen vissza kell mennem. Nini, Egbert! – fordul az első rendőrhöz. – Hát veled mi történt?

– Ó, semmiség, Albert! Csak éppen megtámadott egy oroszlán!

– Oroszlán? – A bánatos arc egy árnyalatnyit felderül. – Jaj, de gyönyörű! – kiált fel, amikor megpillantja a Mary Poppins mellett tornyosuló rőtsárga alakot. Sántikálva az oroszlán felé indul.

Jane Michaelhez fordul. – Biztosan ő a rendőr ikertestvére – amelyiknek falába van! – súgja.

– Szép oroszlán! Jó oroszlán! – gügyög a második rendőr.

A hangja hallatán az oroszlán elordítja magát és talpra ugrik.

– Na, csak szelíden! Szelíden! Légy jő kis oroszlán! Úgy, úgy; ez már derék – búgja a második rendőr. Azután hátrasimítja az oroszlán sörényét, és az aranyszínű szempárba néz. Majd örömében egész testében megremeg.

– Leó! Drága, öreg barátom! Hát te vagy az?! – Kitárja karját, és az oroszlán a nyakába ugrik.

– Drága Leóm! Ennyi év után! – zokog a második rendőr.

– Örröm! Börröm! – morog az oroszlán, és lenyalogatja a rendőr könnyeit.

Aztán egy? percig más se hallatszik, csak „Leókám” – „Örröm, börröm” – „Leókám” – „Örröm,börröm” – miközben ölelkeznek-csókolóz-nak.

– De hát hogyan kerültél ide? Hogy találtál rám? – tudakolja a második rendőr.

– Vuff! Börröm! – válaszol az oroszlán, és fejével a babakocsi felé bök.

– Ne mondd! Igazán? Milyen kedves! Örökké hálásak leszünk, igaz, Leó? Ha bármit tehetek kegyedért, Poppins kisasszony...

– Ejnye már, elegem volt kettejükből! – förmed rájuk Mary? Poppins. Az oroszlán ugy?anis odarohan hozzá, megny?alogatja a kezét, aztán visszaszáguld barátjához.

– Vuff? Örröm-börröm-vuff? – morogja.

– Hogy veled megyek-e? Na mit gondolsz? Csak nem hiszed, hogy valaha is elválok tőled?! – És a második rendőr átkarolja az oroszlánt, és sarkon fordul.

– Hé! – kiált utána szigorúan az első rendőr. – Ha szabad érdeklődnöm, hová mégy? És hová viszed azt az állatot?

– Ő visz engem! – kiált vissza a második rendőr. – És oda megyünk, ahová tartozunk! – Arcáról mintha letörölték volna a mélabút: rózsás és vidám.

– Na és a forgalmi lámpával mi lesz? Azzal ki törődik?

– Zöldet mutat! – veti oda a második rendőr. – Végeztem a forgalmi lámpákkal, Egbert! A forgalom ezentúl irányítsa saját magát!

Az oroszlánra pillant, és fergeteges hahotában tör ki. Aztán sarkon fordulnak mind a ketten, és víg csevegés közepette átszökdécselnek a gyepen – az oroszlán a két hátsó lábán, a rendőr sántikálva. A kapunál egy pillanatra megállnak, hátranéznek és integetnek. Aztán kimennek, becsukják maguk mögött a kaput, és eltűnnek a bámészkodók szeme elől.

Az állatkert őre felveszi a lepkehálóját.

– Remélem, nem az állatkertbe mennek – mondja. – Nincs egyetlen szabad ketrecünk sem!

– Hát amíg nem tartózkodnak nyilvános parkban... – És a miniszterelnök lekászálódik a fáról.

– Nem ismerjük egymást valahonnan? – érdeklődik, miközben megemeli a kalapját Mary Poppins előtt. – Sajnos, nem emlékszem, hol találkoztunk.

– Fent a levegőben! Egy piros léggömbön! – biccent elegánsan Mary Poppins.

– Ó, csakugyan! Khm – köhint zavartan a miniszterelnök. – Nos... Engem sajnos hív a kötelesség. Ma meg kell még hoznom néhány törvényt!

Óvatosan körülnéz: nem lappang-e a közelben az oroszlán, majd a kapu felé indul.

– Rendbiztos! – kiált a főpolgármester, miközben lemászik az ágról. –Azonnal menjen a forgalmi lámpához, és állítsa pirosra! Még hogy a forgalom irányítsa saját magát! Ki hallott ilyet?

A renciőr megtörölgeti összekarmolt arcát és délcegen vigyázzba vágja magát.

– Igenis, méltóságos uram! – tiszteleg, és elmasíroz a sétányon.

– Ami pedig magát illeti, Smith, az egész dologról maga tehet. A maga kötelessége, hogy törődjön a parkkal! És mit látok, amikor erre járok? Vadállatok rohangálnak feí-alá. Állandóan csalódást okoz nekem, Smith. Kénytelen leszek megemlíteni a királynak.

A parkőr térdre hullik, és felnyög.

– Jaj, méltóságos uram, kérve kérem, ne említse meg! Gondoljon az én szegény jó édesanyámra!

– Magának kellett volna rágondolnia, mielőtt beengedte ide azt az oroszlánt!

– De hiszen nem én engedtem be, főméltóságú uram! Nem én tehetek róla, hogy átugrott a falon! Ha bárki tehet róla, hát... – A parkőr idegesen félbehagyja mondókáját, és Mary Poppins felé sandít.

A főpolgármester követi a pillantását.

– Aha! – kiált fel, és nyájasan elmosolyodik. – El vagyok ragadtatva, hogy viszontláthatom, kedves... ööö... Izé kisasszony!

– Poppins – segíti ki udvariasan Mary Poppins.

– Ah, hogyne, igen, kedves Poppins kisasszony! Bájos név, szerfelett bájos név. Nos, ha kegyed volna Smith helyében, Poppins kisasszony, ilyesmi nem fordulhatna elő!

– Jól mondja! – morog a parkőr, ahogy a távolodók után néz.'- Ha ő volna a helyemben – no hiszen! – , akkor bármi megtörténhetne!

– Volnék a maga helyében, megigazítanám a nyakkendőmet – mondja fölényesen Mary Poppins. – Gyertek le arról a szökőkútról, Jane es Michael! – A gyerekek maszatos térdére, arcára pillant. – Olyanok vagytok, mint két szerecsen!

– Nem lehetünk mind olyanok, mint maga! – mondja gunyorosan a parkőr.

– Nem bizony – biccent Mary Poppins. – Elég baj! – És hazafelé indul a babakocsival.

– De Mary Poppins... – kezdi Michael. Mindenáron az oroszlánról akar kérdezősködni.

– Semmi de! Indulás, egy-kettő!

– Hiába, Michael – suttog Jane. – Tudod, hogy sohasem magyaráz meg semmit.

De Michael izgalmában nem hallgat rá.

– Ha már nem beszélhetek az oroszlánról, legalább belefújhatok a sípjába?

– Szó sem lehet róla! – És Mary Poppins továbbsiet.

– Kíváncsi vagyok, Mary Poppins – kiáltja utána Michael –, hogy vajon egyáltalán valaha megenged-e valamit!

– Vajon... – mondja gúnyos mosollyal Mary Poppins.

Alkonyodik. A park fái közül előbukkannak a látogatók, és hazasietnek biztonságos otthonukba.

A túlsó kapu felől szörnyű hangzavar hallatszik. A gyerekek arrafelé kukkantanak, és észreveszik, hogy óriási forgalmi dugó támadt. A lámpa pirosat mutat, az autók tülkölnek, a vezetők az öklüket rázzák.

A rendőr nyugodtan néz végig a színen. Utasítást kapott, és most annak engedelmeskedett.

– Albert testvére nem is jön többet vissza? – kiált oda Jane, amikor a rendőr int nekik.

– Fogalmam sincs – válaszol higgadtan a rendőr. – Nem rám tartozik.

A babakocsi kanyarodik. Hazafelé ballagnak a Hosszú sétányon. Az ikrek és Annabel már ráuntak a kék kacsára, és kiejtik a kocsiból. Senki sem veszi észre. Jane és Michael gondolatait betöltik a nap kalandos eseményei. Mary Poppins gondolatait pedig betölti Mary Poppins.

– Vajon hova mehetett Albert? – motyogja Michael, ahogy Mary Poppins mellett baktat.

– Honnan tudnám? – von vállat Mary Poppins.

– Azt hittem, maga mindent tud! – vág vissza Michael. Aztán gyorsan hozzáteszi: – Ezt nem sértésnek szántam, Mary Poppins!

Mary Poppins arca már éppen haragos ráncokba szaladna, de most öntelten kisimul.

– Talán tudok is mindent – mondja önelégülten, és tovább sietteti a gyerekeket, át az utcán, be a kertjük kapuján.

– Jaj, Ellen! – mondja éppen Banks mama, amikor az előszobába lépnek. – Lenne szíves letörölgetni a port a kandallópárkányról is? Nos, drágáim? – köszönti vidáman a gyerekeket.

Ellen, aki félúton jár a lépcsőn, hangos – Hapci!-val válaszol. Szénanáthája van. Tálcán néhány bögre tejet visz, és a bögrék minden egyes tüsszentésre összezördülnek.

– Jaj, Ellen, mozogjon már! – türelmetlenkedik Michael. – Maga olyan lassú!

– Te szívtelen kis... Hapci! – tüsszent Ellen, és lecsapja a tálcát a gyerekszoba asztalára.

Hanyatt-homlok berohannak a szobába, amikor Ellen épp elővesz a zsebéből egy porrongyot, és törölgetni kezdi Andrew kisasszony kincseit.

– Márványkalács van vacsorára! Én kapom a legnagyobbat! – kiabál mohón Michael.

Mary Poppins a kötényét gombolja. – Michael Banks... – kezdi fenyegető hangon. De a mondat befejezetlen marad.

– Segítség! – harsan egy rémült kiáltás, és Ellen háttal az asztalnak esik.

Puff! zuhan le valamennyi tejesbögre a padlóra.

– Ez ő! – sikít Ellen. – Jajistenkém, mit csináljak? – Ott áll a csordogáló tejpatak közepén, és a kandallópárkányra mutat.

– Mi az az ő? Ki az az ő? – kiabál Jane és Michael. – Mi történt, Ellen?

– Amott! A banánfa alatt! Ő maga, tulajdon személyében! Hapci!

És Andrew kisasszony vadászára mutat, aki mosolyogva hever oroszlánja ölelésében.

– Az egyetlen, akit valaha szerettem, és most felfalja egy vadállat!

Ellen keze vad mozdulattal lendül a porcelán csoport felé, s eközben fellöki a teáskannát. – Hapci! – tüsszent boldogtalanul, zokogva kiszalad, és leviharzik a lépcsőn.

– Ezt a butát! – nevet Michael. – Mintha a szívszerelme porcelánná változott volna! Különben is, az előbb láttuk, a túlsó kapunál!

– Ellen tényleg buta – bólint Jane –, de a vadász igazán nagyon emlékeztet... – A mosolygó porcelán arcra mosolyog. – És mind a ketten olyan daliásak...

– Nos, biztos úr? – kérdezi Banks papa, amint hazafelé ballag a kerti ösvényen. Vajon megszegtem-e a törvényt, tűnődik, amikor megpillantja az ajtóban a rendőrt.

– A kacsa miatt jöttem! – mosolyog a rendőr.

– Nem tartunk kacsát – közli Banks papa. – Jóságos ég! Mi történt az arcával?

A rendőr megtapogatja összekarmolt képét. – Csak egy kis karcolás –motyogja szerényen. – De visszatérve a kék kacsára...

– Ki hallott már kék kacsáról? Érdeklődjék talán Bumm tengernagynál!

– Arról van szó kérem, hogy ezt a kék kacsát alkalmasint a gyerekek veszítették el – magyarázza a rendőr.

De Banks papa már bent van a házban. Ellen kukkant ki az ajtón, és nagyot sikolt, amikor a rendőrt megpillantja.

– Hát maga...? Jajistenkém, mit művelt magával az a vad bestia?

– Semmi, semmi, Ellen kisasszony – legyint daliásán a rendőr, és megtapogatja karcolásait. – Persze ha megkínálna egy csésze teával, menten elfeledném, hogy valami bajom is volt...

Ellen már nem is emlékszik az iménti ijedelemre. Boldogan betessékeli a rendőrt a konyhába. Banks papa pedig eközben felérkezik a lépcsőn.

– Nos, hát minden rendben van-e, Mary Poppins? – tudakolja vidáman, amint belép a gyerekszobába.

Mary Poppins öntelten felveti a fejét. Mehet-e minden másképp is, mint rendben, ha ő itt van a házban?...

Banks papa elégedetten végigjártatja pillantását a rózsás arcú gyerekhadon. Aztán a kandallópárkányra téved a tekintete, és meglepetten felkiált: – Hohó! Hát ezeket meg ki telepítette ide?

– Andrew kisasszony! – felelik kórusban a gyerekek.

Banks papa elsápad. – Gyorsan! Merre meneküljek? Mondjátok meg neki, hogy elutaztam! Hogy felrepültem a Holdra!

– De ő nincs itt, apa – nyugtatják meg a gyerekek. – Messze hajókázik, a déli tengereken. És ezek mind az ő kincsei.

– Nos, remélem, ott is marad – lehetőleg a tenger fenekén! Az ő kincsei, azt mondjátok? Hát ez biztosan nem! – Banks papa a kandallóhoz csörtet, és felemeli a kaucsuk lovat. – Ezt én nyertem a húsvéti búcsúban, kisfiú koromban. O, és itt az én barátom, a zsírkő madár! Ezer éves is megvan, Andrew kisasszony mondta. Ezt a hajót meg én magam fabrikáltam! No, büszkék vagytok apátokra?

És Banks papa önelégült mosollyal pillant végig a kandallópárkányon.

– Mintha visszatért volna a gyerekkorom! Ezek mind az egykori tanulószobámból származnak. Ez a tyúk melengette a reggeli lágytojást. És a róka meg a bohóc meg a Mindenütt jó, de legjobb otthon – mindegyikre nagyon jól emlékszem! Amott meg – nahát! – az oroszlán és a vadász! A hűséges barátok! Kettő is volt belőlük, de emlékszem, az egyik törött volt. A második vadászból nem maradt egyéb, csak a fél csizmája. Nini, ott a másik is – a törött! Szentséges ég! – hőköl vissza Banks papa. – Hiszen itt van mind a két vadász!

A gyerekek a törött dísztárgyra néznek, és pislognak meglepetésükben.

Mivelhogy ott, ahol nemrégen még fehér űr tátongott, most egy mosolygó férfiú pihen. O is, akárcsak a testvére, egy bozontos alaknak támaszkodik a banánfa alatt. Egy mancs hever becézőn a mellén, és az oroszlánja – délután még oly szomorú és csupa könny! – most vigyorogva villantja ki valamennyi fogát!

A két dísztárgy szakasztott mása egymásnak – ugyanolyan gyümölcs nő mind a két fán, ugyanolyan boldog mind a két oroszlán, ugyanúgy mosolyog mind a két vadász. Pontosan egyformák – egyetlen kivétellel. A második vadásznak épp a csizmája fölött repedés fut körbe a lába szárán – olyan fajta hajszálrepedés, amilyet akkor lát az ember, ha a törött porcelán két szélét finoman, pontosan összeillesztik.

Jane elmosolyodik, amikor ráébred, hogy mi is történt. Ujját óvatosan végighúzza a repedésen.

– Ez Albert, Michael! Albert és Leó! A másik pedig – érinti meg az ép darabot – bizonyára Herbert.

És Michael bölcsen bólogat, mint holmi kínai mandarin.

Kérdések tolulnak fel mindkettejükben, és kíváncsian fordulnak Mary Poppins felé.

De amikor a kérdés már ott van a nyelvük hegyén, Mary Poppins egy pillantással elhallgattatja őket.

– Különös – ingatja a fejét Banks papa. – Meg mertem volna esküdni rá, hogy az egyik vadász hiányzott. Ez is csak arra vall, hogy öregszem. Sajnos, romlik az emlékezőtehetségem. No, halljam, min mulattok olyan jól ti ketten?

– Semmin! – pukkadoznak a gyerekek, aztán hátravetik a fejüket, és kitör belőlük a hahota. Hogyan is nyugtathatnák meg apát, hogy nincs az emlékezőtehetségével semmi baj? Hogyan mesélhetnék el, micsoda kalandban volt részük délután, hogyan mondhatnák el, hogy tudják, hova került a második rendőr? Vannak dolgok, amiket nem lehet elmesélni. Ami pedig elmondhatatlan, annak az elmondásával nem is érdemes kísérletezni – ezt már nagyon jól tudják mind a ketten.

– De rég is volt, amikor még én is tudtam semmin nevetni! – morog Banks papa.

De azért nem haragszik, sőt egész vidáman csókolja meg a gyerekeit, és megy le vacsorázni.

– Rakjuk őket egymás mellé – javasolja Jane, és a repedt vadászt ép testvére mellé teszi. – Most legalább mind a ketten hazakerültek!

Michael felpillant a kandallópárkányra, és elégedetten kuncog.

– Csak azt tudnám, mit szól majd Andrew kisasszony! Mindent tartsunk meg épségben – semmi össze ne törjön, semmi toldva-foldva ne legyen. Mit gondolsz, Jane, csak nem fogja megint elválasztani őket?

– Azt merészelje megpróbálni! – hangzik fel a hátuk mögött egy hang. – Azt írta, minden maradjon épségben – és minden épségben is marad!

Mary Poppins a kandalló előtti szőnyegen áll, kezében a teáskannával. És olyan harcias a magatartása, hogy Jane és Michael egy pillanatra szinte megsajnálja Andrew kisasszonyt.

Mary Poppins a gyerekekről a kandallópárkányra néz – a két eleven arcról a két mosolygó porcelánfigurára.

– Egy meg egy az kettő – jelenti ki. – Két fél pedig egy egész. És a hűséges barátoknak mindig együtt kell maradniuk – sohasem szabad elválasztani őket. De persze, ha ezt nem helyesled, Michael... – Michael arca ugyanis elgondolkodó kifejezést ölt. – Ha úgy gondolod, hogy valahol máshol nagyobb biztonságban lennének... Ha szeretnél elhajózni a déli tengerekre, és Andrew kisasszony engedélyét kérni...

– De hiszen tudja, hogy nagyon is helyeslem, Mary Poppins! – kiált fel Michael. – És egyáltalán nem akarok a déli tengerekre hajózni! Csak azt gondoltam... – Tétovázva elhallgat. – Szóval, hogy ha maga nem lett volna ott, Mar)’ Poppins, mit gondol, akkor is egymásra találtak volna?

Mary Poppins úgy áll ott a ropogósra keményített kötényében, mint egy márványoszlop. Michael már-már sajnálja, hogy valamit is szólt, annyira zordul, rosszallóan néz rá Mary Poppins.

– Az a sok „ha” és „de” és „talán” meg „hátha”... nagyon is sokat kívánsz, Michael Banks – mondja Mary Poppins. De kék szeme hirtelen megvillan, és ajkán egy pillanatra elégedett mosoly bukkan fel – nagyon hasonló a vadászok mosolyához.

Ennek láttán Michael feledi kérdéseit. Nem számít semmi más, csak az a villanó mosoly.

– Jaj, Mary Poppins, legyen az oroszlánom! Öleljen át a mancsával!

– Engem is! – kiált Jane, és odabújik hozzájuk.

Mary Poppins könnyedén átkarolja a vállukat, és odahúzza keményített kötényéhez a két gyereket. És ott állnak hárman, összeölelkezve a gyerekszoba lámpája alatt, mintha csak banánfa koronája borulna föléjük.

Michael megtaszítja hármójukat, hogy körbe perdülnek. Aztán még egyet taszít, még egyet, még egyet – és még egyet perdülnek. És hamarosan ott kerengnek hármasban a szoba közepén.

– Michael – szólal meg szigorúan Mary Poppins. – Nem vagyok körhinta!

De Michael csak nevet, és még szorosabban öleli.

– Együtt vannak a hűséges barátok! – kiáltja. – Mind, mind valamennyien!

III. SZERENCSÉS SZERDA

– Deb igazság! – morog Michael.

Orrát az ablaküvegnek nyomja, és lenyel egy könnyet. S mintha csak Michaelt akarná hergelni, hirtelen zápor kopog válaszul az üvegen.

Egész nap tombol a vihar. És mert Michael náthás, ki sem léphet a házból. Jane meg az ikrek gumicsizmát húztak, és kimentek játszani a parkba. Még az esőköpenybe burkolt Annabel is kivitorlázott a papagájfejes ernyő oltalma alatt. Olyan büszkén nézett ki alóla, mint valami királynő.

O, de szörnyen elhagyatottnak érzi magát Michael! Ellennek kimenője van. Anya bevásárolni ment. Brill néni lent van a konyhában. Robertson Ay pedig fent a padláson mélyen alszik egy hajóbőröndben.

– Kelj fel, bújj bele a fürdőköpenyedbe, és játssz idebent. De ki ne merészeld tenni a lábadat a gyerekszobából! – hangzott Mary Poppins figyelmeztetése, mielőtt elmentek.

Hát most itt van, lélek egyedül, és semmi egyebet nem tud csinálni, mint duzzogni. Építőkockából várat épített, de abban a pillanatban, amikor kifújta az orrát, a vár leomlott. Megpróbálta zsebkésével lenyírni a haját, de a penge életlen volt. Végül unalmában az ablaküvegre lehel, és képeket rajzol az ujjával.

A gyerekszoba órája lassan tiktakol. Odakint egyre jobban zuhog, és Michaelnek egyre rosszabb a kedve.

Alkonyattájt azonban felszállnak a felhők, és nyugaton pirosra festi az eget a lebukó nap visszfénye. Csillámlik odakint a vizes világ. Kopp-kopp-kopp – koppannak a cseresznyefákról lehulló vízcseppek a fekete esernyőkön. Jane és John és Barbara kiabálása még a csukott ablakon át is behallatszik. A pocsolyákat ugrálják át, útban hazafelé a parkból.

Bumm tengernagy tocsog el a ház előtt. Vizes, sárga gumiköpenyében olyan, mint egy óriási napraforgó.

A fagylaltárus is arrafelé battyog, háromkerekű kordéja fölé vízhatlan ponyvát terített. A kordén pedig ezúttal ez a felirat olvasható: FÉLRE, EMBEREK! A TEÁM MÉG MELEG!

A fagylaltárus felpillant a tizenhetes számú házra, és integet. Michael máskor szívesen viszonozná az üdvözlést, de ma szántszándékkal nem vesz róla tudomást. Ott kuporog az ablakülésen, rosszkedvűen bámulja a napnyugtát, és Lark kisasszony házának teteje fölött megpillantja az égen az első, halványan pislogó csillagot.

– Jó a többiekdek – szipog. – Bilyed szeredcsések! Bárcsak dekeb is léddé egy kis szeredcséb!

Léptek hallatszanak a lépcső felől. Felpattan az ajtó, beviharzik Jane.

–Jaj, Michael, olyan mókás volt! – kiáltja. – Térdig gázoltunk a vízben!

– Akkor rebéleb, jól begfáztatok! – vágja oda Michael. Aztán bűntudatosan körülpillant: vajon meghallotta-e Mary Poppins, amit mondott. Mary Poppins épp Annabelt csomagolja ki, és papagájfejes ernyőjéről rázza le a vizet.

– Ne légy olyan mérges – mondja kedvesen Jane. – Mindannyiunknak hiányoztál.

De Michael nem kér semmiféle kedvességből. Ha ő mérges akar lenni, akkor mérges, és kész. Az ő rossz kedvét senki sem fogja megjavítani. Mi tagadás, valósággal gyönyörűségét leli benne.

– De érj hozzáb, Jade – morogja. – Csupa víz vagy!

– Mi is! – csicseregnek kórusban John és Barbara, odarohannak Michaelhez, és megölelik.

– Jaj, bedjetek bár iddét! – kiált dühösen Michael, és hátat fordít nekik. – Deb vagyok kívádcsi rátok! Bárcsak békéd hagydátok valabeggyi-ed!

– Lark kisasszony házteteje színaranyból van! – bámul ki a napnyugtába Jane. – És ott az első csillag – kívánjunk tőle valamit! Hogy is van az a versike, Michael?

De Michael csak a fejét rázza; nem hajlandó megszólalni. Hát Jane egymagában kezdi rá:

Fényes csillag,

Ékes csillag,

Ma esti legelső csillag,

Teljesítsd a kívánságom,

Teljesítsd, amire vágyom,

Ha ma este úgy kívánom,

A vágyam valóra váljon!

Elhallgat, és várakozó pillantást vet a csillagra.

– Kívántam valamit – suttogja mosolyogva.

– Köggyed devetsz, Jade – deb vagy dáthás! – Michael századszor is kifújja az orrát, és komoran szipákol. – Bárcsak voldék száz bég száz bérföldre biddedkitől! Ahol dekeb is jutda egy kis bulatság! Hahó, hát ez bég bicsoda? – kérdi bámulva, amikor egy sötét kis alak ugrik az ablakpárkányra.

– Mi micsoda? – kérdi álmatagon Jane.

–Jolin! Barbara! És te is, Jane! Azonnal vessétek le a kabátotokat! Nem fogok három ázott ürge társaságában vacsorázni! – förmed rájuk Mary Poppins.

A gyerekek lecsusszannak az ablakülésről, és sietve engedelmeskednek. Amikor Mary Poppins ilyen szemmel néz rájuk, akkor ajánlatos szót fogadni.

A sötét kis alak végigkúszik az ablakpárkányon, és egy foltos arc bebámul. Lehetséges... Igen, az az! Egy sárga szemű cirmos cica, a nyakán arany nyakörvvel!

Michael az ablaküveghez nyomja az orrát. A macska meg a túlsó oldalról nyomja oda a magáét, és elgondolkodva nézi Michaelt. Aztán roppant rejtelmesen elmosolyodik, leszökken az ablakpárkányról, egy ugrással átsuhan Lark kisasszony kertje fölött, és a háztető mögött eltűnik.

– Vájod kié lehet? – motyogja Michael, a macska hűlt helyét bámulva. Lark kisasszonyé biztosan nem. Ő csak a kutyákat szereti.

– Mit nézel? – kiált oda Jane a kandalló elől, ahol a haját szárogatja.

– Sebbit! – veti oda undokul Michael. Nem fogja senkivel megosztani a macskát! Jane-nek megvolt a mulatsága a parkban.

– Hiszen csak kérdeztem – mondja szelíden Jane.

Michael tudja, hogy a nővére csak kedves akar lenni, és valahol a lelke mélyén már ő is szívesen engedne. De az undokság csak nem hagyja.

– Éd bég csak felelteb! – vágja oda.

Mary Poppins ránéz. Michael jól ismeri ezt a pillantást, és kitalálja, mi következik, de annyira fáradt, hogy nem törődik vele.

– A többire majd az ágyban felelsz! – mondja különlegesen dermesztő hangon Mary Poppins. – Egy-kettő, ágyba – és szíveskedj becsukni magad mögött az ajtót!

Michael úgy érzi, Mary Poppins tekintete valósággal a hátába fúródik, amikor a hálószobájába baktat, és nagy csattanással bevágja maga mögött az ajtót.

Ágya mellett balzsamos illatot eregetve gőzölög a forró vizes kanna, de Michael szándékosan elfordul, és a takaró alá dugja a fejét.

– Veleb soha sebbi jó deb törtédik – morog a párnájába.

De a hűvös, fehér párna néma marad.

Michael mérgesen belebokszol, aztán elvackolódik, mint valami dühös üregi nyúl, és menten elnyomja az álom.

A következő pillanatban – legalább is úgy tűnik neki – arra ébred, hogy valósággal elárasztják a reggeli nap sugarai.

– Milyen nap van ma, Mary Poppins? – kiált Michael.- Szerda! – kiált vissza a szomszéd szobából Mary Poppins. Es a hangja, gondolja Michael, különlegesen udvarias!

A tábori ágy megnyikordul, amikor Mary Poppins felugrik róla. Michael mindig tudja, pusztán a hang után, mit csinál éppen Mary Poppins – pattannak a kapcsok, koppannak a cipők, suhog a keményített kötény, ahogy. Mary Poppins a dereka köré gombolja. Azután egy pillanatnyi ünnepélyes csönd – amíg Mary Poppins elégedetten szemügyre veszi magát a tükörben. Ezután pedig valóságos forgószél támad, amint Mary Poppins kihajtja a többieket az ágyból.

– Felkelhetek én is, Mary Poppins?

– Természetesen! – feleli Michael nagy meglepetésére Mary Poppins, ő pedig villámgyorsan kimászik az ágyból, még mielőtt Mary Poppins meggondolná magát.

Michael új pulóvere – sötétkék, rajta három piros fenyővel – a széken fekszik. Féltében, hogy Mary Poppins nem engedi felvennie, gyorsan belebújik, és peckesen indul reggelizni.

Jane éppen vajat ken a pirítására.

– Hogy van a náthád? – érdeklődik.

Michael kísérletképpen szipog egyet.

– Elmúlt! – És a tejeskancsó után nyúl.

– Tudtam, hogy elmúlik – mosolyog Jane. – Ezt kívántam az este a csillagtól!

– Jól tetted – állapítja meg Michael. – így legalább lesz kivel játszanod.

– Azért az ikrek is itt vannak – emlékezteti Jane.

– Az nem ugyanaz! – közli Michael. – Kaphatok még egy kis cukrot, Mary Poppins?

Elkészül rá, hogy a válasz egy kurta „Nem!” lesz, ehelyett azonban Mary Poppins nyájasan mosolyog.

– Vegyél csak, amennyit óhajtasz, Michael – mondja, és finoman bólint, mintha csak idegennel beszélne.

Michael nem hisz a fülének. Gyorsan kiüríti a cukortartót, mielőtt még Mary Poppins meggondolná magát.

– Itt a posta! – kiált Banks mama, amint beviharzik a szobába, kezében egy csomaggal. – Ezt Michaelnek küldték!

Michael izgatottan feltépi a csomagot. Flóra néni küldött neki egy nagy tábla csokoládét!

– Tejmogyorós – a kedvencem! – kiált fel, s épp beleharapna a csokoládéba, amikor kopogtatnak az ajtón.

Robertson Ay csoszog be.

– Brill néni üzenteti – közli, nagy ásítozás közepette –, hogy kikeverte a tortát, és szeretné, ha ő kaparná ki a tálat – és álmosan Michaelre mutat.

Kikaparni a tortás tálat! Micsoda nyalánkság! Milyen ritka, váratlan ajánlat!

– Megyek! – kurjant Michael, és a zsebébe gyömöszöli a csokoládét. Majd nagy merészen felkapaszkodik a lépcsőkorlátra, és lecsúszik.

– Épp téged kereslek! – kiált Banks papa, amikor Michael földet ér. Belekotor a mellényzsebébe, és átnyújt fiacskájának egy shillinget.

– Ez mire való? – kérdi Michael. Még sohasem volt egy shillingje.

– Elkölteni – közli ünnepélyesen Banks papa, azzal fogja kalapját, táskáját, és kisiet a házból.

Michaelt majd felveti a büszkeség. Kidülleszti mellét, és peckesen levonul a konyhába.

– ízlik, aranyom? – érdeklődik Brill néni, amikor Michael belenyal a ragacsos masszába.

– Finom! – nyalogatja a szája szélét Michael.

Mielőtt azonban a második kanál masszát is a szájához emelhetné, jól ismert hang harsan fel odakint.

– Mindenki a fedélzetre! Horgonyt felvonni! Irány a Rio Grande!

A hang Bumm tengernagytól ered, aki éppen sétálni indul.

Háromszögletű fekete csákó van a fején, a csákón koponya díszeleg, meg két keresztbe tett lábszárcsont – a csudálatos fejfedőt egy kalózkapitánytól zsákmányolta a tengernagy egy véres tengeri csatában.

Michael végigszáguld a kerten, hogy egy pillantást vethessen a csákóra. Szívének leghőbb vágya, hogy egyszer neki is legyen ilyen fejfedője.

– Vitorlát bonts! – harsog a tengernagy. A kapujának támaszkodik, és lustán törölgeti a homlokát.

Meleg és párás az őszi levegő. A nap felszívta az előző este hullott esőt.

– Ezermilliom kartács és ágyúgolyó! – rikolt a tengernagy, és a csákójával legyezgeti magát. – Trópusi időjárás – be kellene az ilyet tiltani! Túlságosan meleg a csákóm ilyenkor. Fogja meg, első tiszt, amíg vissza nem jövök. Mert én útra kelek, indulok délre – irány a széles Missouri!

Azzal fejére borítja zsebkendőjét, a kalózcsákót Michael kezébe nyomja, ő pedig dalolva távozik.

Michael magához szorítja a koponyával-lábszárcsonttal ékes fejfedőt. Szíve izgatottan dobog, miközben fejébe nyomja az áhított csákót.

– Végigmegyek az utcán – gondolja, és reméli, hogy a Cseresznyefa utca valamennyi lakója látni fogja, amint a vágyva-vágyott fejfedőt viseli. Kicsit ugyan nagy, minduntalan a szemére csúszik, ha pedig felnéz, megbillen a fején – de azért egészen bizonyos benne, hogy az utca valamennyi házának valamennyi ablakából bámuló pillantások kísérik.

Már majdnem visszaér a kapujuk elé, amikor megpillantja Lark kisasszony kutyáit. Kidugják a fejüket a kerítésen, és döbbenten merednek rá. Peti illedelmesen csóválja a farkát, de Henrik csak bámul.

– Ebéd! – csicsereg odabentről Lark kisasszony.

Henrik indul, hogy engedelmeskedjék a hívó szónak, s közben Petire kacsint, és elvigyorodik.

– Lehet, hogy rajtam nevet? – tűnődik Michael. De aztán elveti a lehetetlen gondolatot, és felballag a gyerekszobába.

– Muszáj kezet mosnom, Mary Poppins? – kérdezi. – Még egészen tiszta!

– Nos, a többiek természetesen kezet mostak – de te cselekedj belátásod szerint! – hangzik a válasz.

Végre Mary Poppins is belátta, gondolja Michael, hogy Michael Banks nem mindennapi kisfiú. Ő legjobb belátása szerint döntheti el, hogy megmossa-e a kezét vagy sem. És még csak arra sem figyelmeztette Mary Poppins, hogy tegye le a csákót! Michael el is határozza, hogy egyenesen bevonul ebédelni.

– Most pedig – szól ebéd után Mary Poppins – indulunk a parkba. Természetesen csak ha neked is megfelel! – fordul várakozásteljesen Michaelhez.

– Ó, tökéletesen megfelel! – int nagyvonalúan Michael. – Én a hintákhoz megyek.

– Miért nem a tóhoz? – kérdi nyűgösen Jane. Szeretne találkozni Nele-usszal.

– Szó sem lehet róla! – jelenti ki Mary Poppins. – Azt csináljuk, amihez Michaelnek kedve van!

És udvariasan előre engedi Michaelt, aki peckesen kivonul a kapun.

A gyep fölött még most is ott húzódik a lágy, fényes pára, elhomályosítva a padokat, szökőkutakat. Mintha a levegőben lebegnének a fák meg a bokrok. Semmi sem hasonlít sajátmagához, csak amikor már egészen közel ér hozzá az ember.

Mary Poppins letelepszik egy padra, maga mellé húzza a babakocsit, és előveszi a könyvét. A gyerekek elrohannak a játszótérre.

Száll, száll Michaellel a hinta, a kalózcsákó ide-oda billen a fején. Aztán átmegy a csúszdához, lecsúszik vagy hússzor, majd a korláthoz szalad. Sajnos, nem tud átfordulni, mint jane, mert lepottyanna a fejéről a csákó.

– És most mit csináljak? – gondolja. Kicsit unatkozik. Úgy érzi, már minden lehetséges megtörtént vele. Mostanra már semmi sem maradt.

Visszabaktat a kavargó párán át a pádhoz, és leül Mary Poppins mellé. Mary Poppins szórakozottan rámosolyodik, mintha most látná először, aztán tovább olvas. Amit az úrihölgynek tudnia kell – ez a könyv címe.

Michael nagyot sóhajt, hogy magára vonja Mary Poppins figyelmét.

Mary Poppins mintha meg sem hallaná.

Michael lyukat rugdos a vizes fűbe.

Mary Poppins rendületlenül olvas.

Michael pillantása ekkor Mary Poppins nyitott kézitáskájára esik, amely ott áll mellette a pádon. Van benne egy zsebkendő, a zsebkendő alatt egy kis tükör, a tükör mellett Mary Poppins ezüst sípja.

Michael sóvár tekintettel bámulja a sípot. Azután Mary Poppinsra pillant. Mary Poppins a könyvébe mélyed. Vajon kölcsönkérhetné-e tőle a sípját? Ma egész nap jó kedvében volt – eddig még nem szólt egyetlen haragos szót sem.

De vajon maradandó-e ez a jó hangulat? Mi lesz, ha elkéri a sípot, és Mary Poppins nem adja oda?

Michael elhatározza: nem kockáztatja meg a kérést, hanem egyszerűen elveszi a sípot. Végtére ez csak kölcsönzés, hát nem? Egy perc, és visszateszi.

Keze villámgyorsan a táskába szökken, és a síp már ott is van a nadrágzsebében.

Michael a pad mögé szalad, és közben egyre tapogatja zsebében a sípot. Éppen elő akarja venni, amikor valami kis tarkaság fut el mellette.

– Hiszen ez az a macska, amit tegnap láttam! – mondja magában Michael.

Csakugyan az! A fekete-sárga bunda valósággal fénylik a napsütötte párában, játszik rajta a fény meg az árnyék. És a macska nyakán most is ott van az arany nyakörv.

A macska hívogatóan felpillant, rejtélyesen elmosolyodik, és hangtalanul továbbszalad.

Michael utána száguld, kerülgetve az egyre sűrűsödő párafoltokat. Valami pengve a lába elé hullik.

– A shillingem! – kiált fel Michael, és lehajol érte. Keresgél a vizes fűszálak között, bekukkant az ázott levelek alá, tapogatja a lóhere tövét. Itt sincs! Ott sincs! Vajon hová lett?

– Gyere! – hallatszik egy hívogató, halk hang. Michael gyorsan körülpillant. Nagy meglepetésére senkit sem lát – csak a mosolygó macskát.

– Siess! – kiált az iménti hang.

A macska szólt!

Michael felugrik. Hiába keresgél, a shilling eltűnt. Michael kapja magát, és a hang irányába siet.

A macska mosolyog, amikor utoléri, és Michael lábához dörgölőzik. A földről felszáll a gőzölgő pára, és beburkolja kettejüket. Előttük pedig olyan sűrű ködfal magaslik, mintha felhő volna.

– Fogd meg a nyakörvemet – mondja a macska. Nyávogásnál alig erősebb a hangja, mégis parancsolóan szól.

Michaelt elfogja az izgalom. Valami érdekes történik! Engedelmesen lehajol, és megmarkolja az arany nyakörvet.

– Most pedig ugorj! – parancsolja a macska. – Szedd a lábad!

És Michael az arany nyakörvbe kapaszkodva beleugrik a párába.

– Vuííííí! – süvít a fülébe a szél. Egy napsütötte felhő húz el mellette, s körös-körül nincs semmi, csak a tátongó űr. Az egész világmindenségben nem akad más szilárd pont, mint a macska fénylő nyakörve, meg az ő fején billegő csákó.

– Hova a csudába megyünk? – piheg Michael.

Ebben a pillanatban feltisztul a pára. Michael lába valami szilárdat, fényeset érint. És ekkor észreveszi, hogy lépcsőn áll, aranylépcsőn – egy arany palota lépcsőjén!

– Mindjárt meglátod – mondja a macska, és mancsával megnyom egy csengőt.

A palota kapuja lassan kitárul. Gyönyörű muzsika csendül, és Michael valósággal elkábul az elébe táruló látványtól.

Hatalmas, fényárban úszó arany csarnokban vannak. Michael legszebb álmaiban sem látott még ilyen ragyogást. De a palota szépsége elhalványul lakosainak ragyogása mellett. A nagy csarnok telistele van macskákkal.

Van ott hegedülő macska, fuvolázó macska, trapézon lengő macska, függőágyban himbálózó macska; némelyikük arany karikákkal zsonglőrködik, mások lábujjhegyen táncolnak; egyik-másik macska bukfencezik; van, amelyik a tulajdon farkát kergeti, akad, amelyik csak hever lustán és a mancsát nyalogatja.

És van sok sárga-fekete cirmos macska, és a csarnok fénye mintha az ő bundájukból sugárzana, mert mindegyikük valósággal világít.

A terem közepén, arany kárpit előtt két arany párna fekszik. És a párnákon két szemkápráztató jelenség hever, mindegyiküknek arany korona a fején. Egymás vállára hajolva, mancs-a-mancsban, fenségesen szemlélik az elébük táruló látványt.

– Biztosan a király meg a királyné – gondolja Michael.

A felséges pár mellett három szép, fiatal macska áll. Bundájuk sima és ragyogó, akár a napfény, s mindegyikük sárga virágból font koszorút hord. Körülöttük félkaréjban udvaronc-forma macskák – arany nyakörvet viselnek, és szertartásosan a hátsó lábukon állnak.

Az egyik udvaronc Michael felé int.

– Itt van, felség! – szól, és alázatosan meghajol.

– Örvendek, hogy végre megérkeztél! – biccent felségesen a király. – A királyné, jómagam és három leányunk – és a három fiatal macska felé int – már régóta várunk!

Várják? Őt?! Mily hízelgő! De persze nem több, mint ami megilleti, gondolja Michael.

– Megkínálhatunk egy kis frissítővel? – kérdi bájosan mosolyogva a királyné.

– Köszönöm, igen! – vágja rá Michael. Ilyen szépséges környezetben biztosan legalább is pudingot kap – de még valószínűbb, hogy fagylaltot!

Menten megjelenik három udvaronc-macska, egy-egy arany tállal. Az egyiken egy döglött egér hever, a másikon egy denevér, a harmadikon egy nyers hal.

Michael elképed. – Nem, köszönöm, nem kérek! – nyögi ki, és megborzong.

– Először „köszönöm, igen!”, aztán „köszönöm, nem!?” Most melyiket gondolod komolyan? – tudakolja a király.

– Én nem szeretem az egeret! – protestál Michael. – És denevért meg nyers halat se szoktam enni!

– Nem szereted az egeret? – kiált száz hang, és a macskák döbbenten néznek össze.

– Nahát! – álmélkodik a három királykisasszony.

– Akkor talán innál egy kis tejet? – kérdi felséges mosollyal a királyné.

És már ott is terem Michael előtt egy udvaronc, a kezében egy arany tálkában tej.

Michael a tálka után nyúl.

– Nem, nem, ne a mancsoddal! – szól rá a királyné. – Majd ő tartja, amíg lefetyelsz!

– De én nem tudok lefetyelni! – ellenkezik Michael. – Nem alkalmas rá a nyelvem.

– Nem tud lefetyelni! – néznek megint össze a macskák. Látszik, hogy rettenetesen fel vannak háborodva.

– Nahát! – nyávog a három királykisasszony.

– Nos – szól udvariasan a királyné –, akkor talán megpihennél a hosszú utazás után!

– Nem volt olyan hosszú az az utazás – mondja Michael. – Egy ugrás, és már itt is voltunk. Muris – folytatja elgondolkodva –, még sohasem láttam ezt a palotát, pedig mindig kint vagyok a parkban! Biztosan elrejtik a fák.

– A parkban?

A király is, a királyné is megemelinti a szemöldökét. Az udvaroncok nemkülönben. A királykisasszonyok pedig annyira elképedtek, hogy előveszik arany legyezőjüket, és a mögé rejtik mosolyukat.

– Most azonban nem vagy a parkban, hidd el. Távolról sem! – közli a király.

– Annyira távol azért nem lehetek – mondja Michael. – Alig egy percbe telt, és ideértem.

– Úgy?! – szól a király. – De vajon meddig tart egy perc?

– Hatvan másodpercig! – vágja rá Michael. Hiszen ennyit csak tud egy király! gondolja.

– A ti percetek talán hatvan másodpercig tart, de a miénk kétszáz évig!

Michael udvariasan mosolyog. Vicces kedvében van a király, gondolja.

– Most pedig felelj – folytatja komoran a király. – Hallottál valaha a Kutyacsillagról?

– Igen – csodálkozik Michael. Mi köze lehet mindennek a Kutyacsillaghoz? – A másik neve Sirius.

– Ez pedig – magyarázza a király – a Macskacsillag. És a másik neve titok. Méghozzá olyan titok, amit csak macskák ismernek!

– De hogy kerültem ide? – tudakolja Michael. Egyre elégedettebbnek érzi magát. Csillagra látogatni! Ilyesmi nem történik akárkivel!

– Kívántad – feleli nyugodtan a király.

– Kívántam?! – Erre sehogy sem emlékszik.

– Hát persze! – erősíti meg a király.

– Tegnap este! – emlékezteti a királyné.

– Mikor az első csillagot megpillantottad... – teszik hozzá az udvaroncok.

– ...ami pedig történetesen a mi csillagunk volt – fejezi be a mondatot a király. – Olvassa a jelentést, lordkancellár!

Egy hosszú arany parókát viselő idősebb, szemüveges macska lép előre; kezében óriási könyv.

– Tegnap esté – olvassa ünnepélyes hangon – Michael Banks, Cseresznyefa utca tizenhét szám alatti lakos, három kívánságának adott hangot.

– Háromnak? – kiáltott fel Michael. – Ugyan, dehogy!

– Csitt! – inti a király. – Ne szólj közbe!

– Az első számú kívánság az volt – olvassa a lordkancellár –, hogy bárcsak neki is volna már egy kis szerencséje!

Michael fejében megmoccan valami emlékféle. Látja magát, amint az ablakülésen kuporog, és felbámul az égre.

– Már emlékszem! – bólint. – De nem volt valami fontos kívánság.

– Minden kívánság fontos! – néz rá szigorúan a lordkancellár.

– No és mi történt? – érdeklődik a király. – Bizonyára teljesült a kívánságod!

Michael elgondolkodik. Igazán szokatlan nap volt, tele mindenféle szerencsével.

– Igen! – mondja végül. – Teljesült!

– Méghozzá? – firtatja a király. – Meséld el, hogyan teljesült!

– Hát... – kezdi Michael kikapartam a tortás tálat...

– Kikapartad a tortás tálat? – ismétlik a macskák. És úgy bámulnak Michaelre, mintha elment volna a józan esze.

– Nahát! – dorombol a három királykisasszony.

A király utálkozva fintorítja el az orrát.

– Némelyeknek egészen különös elképzelésük van a szerencséről! No de folytasd, kérlek, folytasd!

Michael büszkén kihúzza magát.

– És aztán – mivel nagyon meleg volt – a tengernagy kölcsönadta a csákóját! – Ettől aztán bizonyára megeszi őket a sárga irigység! – gondolja.

De a macskák épp csak megbillentik a farkukat, és némán bámulják a keresztbe tett lábszárcsontokat meg a koponyát.

– Nos, az ízlések különbözők... – szólal meg némi hallgatás után a király. – A kérdés csak az: vajon kényelmes viselet-e az a csákó?

– Hát... nem igazán – vallja be Michael. Mert a csákó bizony egyáltalán nem illik a fejére. – Egy kicsit nehéz... – teszi hozzá.

– Hm! – motyogja a király. – Nos, lég)' szíves, folytasd!

– Aztán apától kaptam ma reggel egy shillinget. De elveszett a fűben.

– Mennyit ér egy elvesztett shilling? – kérdi a király. Szakasztott úgy hangzik, mint valami találós kérdés.

Michael szívből sajnálja, hogy nem vigyázott jobban a shillingjére.

– Nem sokat – válaszolja. De aztán felderül az arca.

– Ja: és Flóra néni küldött nekem egy tábla csokoládét!

Belenyúl a nadrágzsebébe, s csak amikor kihalássza a csokoládét, akkor jön rá, hogy valószínűleg ráülhetett. A csokoládé ugyanis már csak lapos massza, beleragadt pihékkel borítva, a mogyorók közé pedig egy rozsdás szög ágyazódott.

A macskák finnyásan szemlélik a gyanús tárgyat.

A király arcán is némi undor tükröződik.

– Egy denevér sokkal jobban megfelelne az ízlésemnek! – mondja finnyásan.

Michael bánatosan bámulja a csokoládét. De gyorsan elillant a szerencséje! Nem maradt belőle semmi.

– Olvassa tovább, lordkancellár! – parancsolja a király.

Az idős macska végigsimít parókáján.

– A második kívánság az volt – és lapoz –, hogy a többiek hagyják békén.

– Nem is igaz! – kiált kényszeredetten Michael.

De már látja is magát, amint ellöki az ikreket.

– Hát talán az volt – ismeri be kényelmetlenül. – De nem gondoltam komolyan!

A király felegyenesedik arany párnáján.

– Kívántál valamit, és nem gondoltad komolyan? Micsoda könnyelműség!

– És valóban békén hagytak? – kérdi kíváncsian a királyné.

Michael fontolóra veszi a kérdést. Ha jól meggondolja, szerencse ide, szerencse oda – bizony eléggé magányos volt a napja. Jane egyedül játszott. Az ikrek jóformán a közelébe se jöttek. Mary Poppins pedig, noha roppant udvarias volt, szinte semmit sem szólt hozzá.

– Igen, békén hagytak – ismeri be kelletlenül.

– Mi sem természetesebb! – jelenti ki büszkén a király. – Ha az elsőnek felbukkanó csillagtól kívánsz valamit, az mindig valóra válik, kiváltképpen – és megpödri a bajszát –, kiváltképpen, ha az történetesen a mi csillagunk! No, és a harmadik kívánság?

A lord kancellár megigazgatja szemüvegét.

– Azt kívánta, bárcsak volna száz meg száz mérföldre mindenkitől, ahol az övé volna minden mulatság!

– De hiszen azt csak úgy mondtam! Nem is vettem észre, hogy egyáltalán csillagra nézek! És egy percig se gondoltam, hogy valóra válik!

– Pontosan! Egy percig se gondoltad! Ezt mondják valamennyien! – És a király rejtélyes pillantást vet Michaelre.

– Valamennyien? – visszhangozza Michael. – Mért, még ki mondta?

– Ejnye, ejnye! – ásít kényesen a király. – Ne hidd, hogy te vagy az egyetlen gyerek, aki azt kívánta, hogy bárcsak volna száz meg száz mér-földnyire! Nekem elhiheted: egészen mindennapi kívánság. És ha történetesen a mi csillagunkhoz intézik, mi igen jó hasznát vesszük. Igen jó hasznát – ismétli nyomatékosan. – Cirmos! – int egy udvaroncnak. –Húzd el, kérlek a függönyt!

Egy fiatal macska, akiben Michael a parkbéli kísérőjére ismer, a terem végébe szökken.

Félrelebben az arany függöny, mögüle előbukkan a palota konyhája.

– Mozgás! – kiált zord hangon Cirmos. – Csipkedjétek magatokat! Nincs henyélés, nincs lazsálás!

– Igenis, Cirmos!

– Értettük, Cirmos!

– Csináljuk, Cirmos! – válaszol vékony kis hangok kórusa. És Michael nagy meglepetésére azt veszi észre, hogy a konyha tele van gyerekekkel.

Vannak ott fiúk, lányok, kicsik, nagyok, szőkék, barnák feketék – és mind vad buzgalommal végez valamiféle házimunkát.

Néhánvan arany tányérokat mosogatnak, mások arany nyakörveket fényesítenek. Egy kisfiú egereket nyúz, egy másik denevéreket csontoz ki, ketten térden állva súrolják a padlót. Két csipkés-fodros ruhába öltözött kislány a halszálkákat meg a szardíniásdobozokat söpri össze és rakja be az arany szemétládába. Egy kislány az asztal alatt ül, és arany fonalat gombolyít. Mindnek gondterhelt és zaklatott a képe, az asztal alatt ülő kislány pedig hangosan bőg.

A lordkancellár ingerülten rámordul:

– Igyekezz azzal a fonállal, Arabella! A királykisasszonyok macska bölcsőt akarnak játszani!

A királyné kinyújtja lábát egy matrózruhás kisfiú elé.

– No mi lesz, Robi – mondja nyűgösen. – Épp ideje, hogy kifényesítsd a karmaimat!

– Éhes vagyok! – nyávog a legidősebb királykisasszony.

– Matilda! Matilda! – mennydörög Cirmos. – Azonnal egy keszeget Tigrisliliom királykisasszonynak! Kökörcsin királykisasszonynak pedig cukros tejet! Pitypang király kisasszonynak meg egy patkányt!

Egy copfos, kötényes kislány jelenik meg, három arany tállal. Mindegyik királykisasszony eszik egy morzsányit, a többit a padlóra löki. Erre néhány gyerek szalad be, és buzgón nekilátnak eltakarítani a hulladékot.

A király Michaelre sandít, és elmosolyodik a megdöbbenése láttán.

– Igen szorgalmasak a cselédeink, igaz? Cirmos nem engedi, hogy ellustuljanak. De ragyog is a palota, mint a frissen vert aranytallér! És a cselédség jóformán nem kerül semmibe.

– De hát... – kezdi igencsak reszketeg hangon Michael – de hát csak nem a gyerekek végeznek minden munkát?!

– Ki más? – emelinti meg szemöldökét a király. – Talán elvárnád, hogy a macskák végezzék? Van a macskáknak jobb dolguk is! Macska a konyhában?! Micsoda ötlet! A mi dolgunk, hogy szépek legyünk és okosak –nem elég ez?

Michael szánakozó pillantást vet a szerencsétlen gyerekekre.

– De hát hogy kerültek ide? – tudakolja.

– Pontosan úgy, ahogyan te – válaszol a király. – Azt kívánták, hogy bárcsak volnának száz meg száz mérföldre mindenhonnan. Hát most itt vannak, mint láthatod!

– De hiszen ők nem ezt akarták!

– Ez már sajnos nem ránk tartozik. Mi csupán teljesítjük a kívánságukat. Mindjárt bemutatlak téged is. Mindig örülnek, ha új arcot látnak. Mi-rólunk nem is beszélve! – A király arcára sokatmondó mosoly terül. – Minél több a dolgos kéz, annál szaporább a munka!

– Márpedig én nem fogok dolgozni! – kiált Michael. – Én nem ezt kívántam!

– Aha! Akkor miért nem voltál óvatosabb? A kívánság ravasz dolog. Pontosan meg kell mondanod, mit kívánsz, mert különben ki tudja, hová jutsz?! No de most már mindegy. Hamarosan bele fogsz te is szokni a munkába.

– Beleszokni? – visszhangozza Michael kényelmetlenül.

– Bele bizony. Éppen úgy, ahogyan a többiek. Cirmos mindjárt megmutatja, mi lesz a dolgod, és a többi kívánságod is teljesül. Mert még ott vannak a rejtvények, ne feledd.

– Rejtvények? Egy szót se szóltam rejtvényekről! – Michaelben felötlik a gyanú, hogy talán mégsem lesz olyan mulatságos ez a kaland...

– Nem azt kívántad, hogy neked is legyen valami mulatságod? Hát van-e jobb mulatság a rejtvényfejtésnél? Kivált macskáknak! – dorombol a király. – Mondja el neki a szabályokat, lord kancellár!

Az idős macska a szemüvege fölött Michaelre pillant.

– Nálunk az a szokás, hogy ha egy gyerek magának kíván minden mulatságot, három találós kérdést adunk fel neki. Ha mindegyikre válaszol – persze helyesen –, elnyeri a Macskabirodalom egyharmadát, és az egyik királykisasszony kezét.

– Ha pedig nem tud válaszolni – teszi hozzá a király –, keresünk neki egyéb elfoglaltságot. – És jelentőségteljes pillantást vet a munkálkodó gyerekekre.

– Azt már hozzá sem kell tennem – folytatja baljós hangon, és összenéz három leányával –, hogy ez ideig még senki sem fejtette meg a rejtvényeket. Húzzák vissza a függönyt – persze átmenetileg. Csendet kérek a teremben! Lordkancellár, kezdje!

A zene azon nyomban elhallgat. A táncolok lábujjhegyre állnak, az aranykarikák mozdulatlanul függnek a levegőben.

Michaelnek megint jobb kedve támad. Most, hogy a gyerekeket eltakarja előle a függöny, sokkal jobban érzi magát. Különben is rajong a találós kérdésekért!

Tengerkék, golyóbis-kerek,

Sőt szürke, barna lehetek,

Mosolyogj rám, és sugárzóm,

Ferdén nézz, s esőben ázom,

Látok mindent, de süket vagyok,

Eltüntetnek az altatódalok.

Michael összevonja szemöldökét. A macskák úgy lesik, mintha egér volna.

– Ez bizony kissé rázós, igaz-e? – kérdi a király, és fölényesen hátradől a vánkosán.

– Dehogyis! – kiált Michael. – Megvan! A szem!

A macskák egymásra sandítanak. A király szeme összeszűkül.

– Hm! – morogja. – Nem rossz, nem rossz! Nos, halljuk a második találós kérdést!

– Khm, khm! – köszörüli torkát a lordkancellár. – Tehát:

Hordok belül egy madarat,

Azon belül önmagamat,

Újabb madarat önmagámban:

Öt betű, ki vagyok, no, halljam!

– Könnyű! – kurjant Michael. – A megfejtés: tojás! Mi lehetne más?!

A macskák megdöbbenésükben a szemüket forgatják.

– Eltaláltad – mondja kényszeredetten a király. Nem lehetne ráfogni, hogy sugárzik örömében. – De vajon... – És felgörbíti foltos hátát – de vajon mihez kezdesz a harmadikkal?!

– Csend legyen! – parancsolja a lordkancellár, bár a teremben egy pisszenés nem sok, annyi sem hallatszik. – Nos hát: Sörényes és délceg nagyon,

De megél mindenütt,

Színarany őfiatalon,

Vénen meg színezüst.

– Ez már rázósabb – motyog Michael. – Mindig a harmadik a legnehezebb. Hm, nézzük csak... sörényes és délceg... Színarany fiatalon... Megvan! A gyermekláncfű!

– Kitalálta! – kiált a király, és felemelkedik vánkosáról.

A macskák egy csapásra megelevenednek. Szőrös, bajszos képüket odadugják Michaelhez, testükkel a lábához dörgölőznek.

– Okosabb vagy, mint amilyennek hittelek – mondja a király. – Majdnem olyan okos, mint egy macska. Nos, megyek és felosztom királyságomat. Ami pedig a menyasszonyt illeti – véleményem szerint Pitypang királykisasszony lenne a legméltóbb párod.

– Ó, nagyon köszönöm – mondja vidáman Michael (már megint régi önmagának érzi magát) –, de most már igazán haza kell mennem.

– Haza! – kiáltja döbbenten a király.

– Haza? – emelinti meg csodálkozva szemöldökét a királyné.

– Igen – magyarázza Michael –, uzsonnára vissza kell érnem.

– Uzsonnára? – visszhangozzák hüledezve az udvaroncok.

– Nahát! – nyivákol a három királykisasszony.

– Annyira biztos vagy benne, hogy van még otthonod? – kérdi különös hangon a király.

– Hát persze! – bámul rá Michael. – Mi történhetett volna vele? A parkból... khm... idáig csak egy ugrás volt. És alig tartott egy percig.

– Alighanem elfelejtetted – mondja kenetteljesen a király –, hogy nálunk egy perc kétszáz esztendő. És mivel te már legalább félórája itt vagy...

– Kétszáz?! – Michael elsápad. Szóval mégsem tréfa ez az egész!

– Nyilvánvaló – folytatja a király –, hogy bizonyára sok változás történt, amióta elhagytad a Földet. Az Almafa utca tizenhét –

– Cseresznyefa utca... – motyogja a lordkancellár.

– Mindegy, akárhogy is hívják, annyi bizonyos, hogy már nem olyan, mint volt. Merem állítani, hogy benőtte a bozót, és...

– ...a szamártövis! – dorombol a királyné.

– A csalán! – vélekednek az udvaroncok.

– A csipkerózsa! – suttogja a három királykisasszony.

– Ugyan már, dehogyis! – nyel nagyot Michael. Olyan heves honvágy fogja el, hogy a puszta gondolattól is majd megfullad.

– Mindamellett – folytatja rezzenetlenül a király –, ha bizonyos vagy benne, hogy hazatalálsz – sajnos, Cirmost ezúttal nem nélkülözhetjük –, hát csak indulj, indulj, feltétlenül! – És mancsával az ajtó felé mutat.

Michael a kijárathoz szalad. – De mennyire hogy bizonyos vagyok benne! – kiáltja dölyfösen. De mihelyt kipillant, elpárolog a bátorsága.

A palota fényes aranylépcsője ott van, de alatta, ameddig a szem ellát, semmi más, csak a kavargó pára. És ha leugrana? gondolja magában. Az-ám – de ha leugrik, vajon hol ér földet?...

Ajkába harap, és visszafordul a terem felé. A macskák hangtalanul kúsznak feléje, és gúnyosan méregetik fekete-sárga szemükkel.

– Látod?! – mosolyog a macskakirály. De a mosolya egyáltalán nem kedves. – Akármilyen okosan megfejtetted is a három rejtvényt, haza találni már nem tudsz! Azt kívántad, bárcsak volnál száz meg száz mérföldre mindentől, de azt már butaságodban elfelejtetted hozzátenni, hogy szeretnél haza is kerülni. Hát igen! Mindenki követ el hibákat – persze a macskákat kivéve! No de gondold csak meg, milyen szerencsés vagy! Nem kell a konyhában dolgoznod – hiszen megfejtetted a találós kérdéseket. Dúskálhatsz patkányban, pókban, denevérben. És feleségül veheted Pitypang király kisasszonyt, s boldogan élhetsz, míg meg nem halsz!

– De én nem akarom feleségül venni Pitypang királykisasszonyt! Én nem akarok mást, csak hazamenni!

Haragos mordulás tör elő valamennyi torokból. Felborzolódik valamennyi bajusz.

– Nem... akarod... feleségül... venni... Pitypang... királykisasszonyt?

A király minden egyes szónál közelebb kerül Michaelhez, és lépésről lépésre növekszik.

– Nem akarom! – kiabál Michael. – Hiszen csak macska!

– Csak macska! – nyervogják a macskák, és valósággal felduzzadnak haragjukban.

Fekete-sárga alakok rajzanak Michael körül. – Csak macska?! – köpködik sziszegve.

– Jaj, mit csináljak? – hátrál rémülten Michael, és szeme elé emeli a karját, hogy elbújjon a fenyegető pillantások elől.

– Te kívántad! ~ fújnak rá, és egyre közelebb nyomulnak. – Te keresss-ted a csssillagunkat! Mossst vállald a következzzményeket!

– Jaj, hová menjek? – kiált vadul Michael.

– Itt maradsssz velünk – suttogja álnok macskapuhasággal a király. –Megfejtetted a találósss kérdésseinket, elcsented a titkainkat! Azt hitted, eleresssztünk?

Valóságos macskafal veszi körül Michaelt. Megpróbálja ellökni, de a felpúposodó hátak túlságosan erősnek bizonyulnak. Keze ernyedten lehullik – egyenesen Mary Poppins ezüst sípjának kemény alakjára.

Felkiált, előkapja zsebéből a sípot, és teljes erejéből belefúj.

Harsány sípszó ver visszhangot a teremben.

– Hallgattassssátok el! Tartsssátok visssza! Nem sssszabad elmenekülnie!

Egyre közelebb nyomulnak a dühös macskák.

Michael kétségbeesetten újra belefúj a sípba. Nyávogó kórus felel a sípszóra, és a macskaáradat előrezúdul.

Michael érzi, hogy elborítja a szőrtömeg – macskaszőr az orrában, macskaszőr a szemében... Az egyik most ráveti magát – vagy valamennyi együtt? Hömpölygő kórussá dagad a nyávogás, és Michael érzi, hogy a levegőbe emelik. Szőrmeborította kar – vagy láb? – kulcsolódik a dereka köré. És az arca is valami szőröshöz szorul – macskahát az, vagy macskahas? Nem tudná megmondani.

Körös-körül orkánszerű szélvihar tombol, és magával sodorja Michaelt. Jobbra macska, balra macska, fölötte-alatta macska – macska mindenütt. Elborítja a macskaáradat, és a hosszú, prémes kar acélkapocsként szorítja a derekát.

Óriási erőfeszítéssel félrefordítja a fejét, és oly hevesen fújja meg a sípot, hogy a csákó lerepül a fejéről.

Az erős kar még szorosabban fogja.

– Vííííí! – süvít vijjogva a szél.

És most úgy érzi Michael, hogy macskástul zuhan, zuhan, lefelé, egyre lefelé, együtt a prémes tömkeleggel. Jaj, hová hurcolják?!

Újra meg újra megfújja a sípot, vadul küszködik a prémes kar szorítása ellen, teljes erejéből rúg, csépel, kalimpál.

– Mi ez a nagy felfordulás? Ödanézzenek! Már meg leveri a sapkám!

Csudálatosán ismerős hang zörren Michael fülébe.

Óvatosan kinyitja fél szemét, és észreveszi, hogy egy gesztenyefa koronája fölött vitorlázik el.

A következő pillanatban már a park harmatos füvét éri a lába. A gyepen pedig ott áll a parkőr, és bámul, mint aki kísérteiét lát.

– Ejnye mán no! Mi ez itt, kérem? Mit keresnek maguk ketten odafenn?

Maguk ketten?! Csudaszépen cseng ez a két szó! És most már látja Michael, hogy egy, egyetlenegy macska tartja fogva, és nem az egész macskanemzetség. Ki lehet az? A lordkancellár? Vagy éppenséggel Pitypang királykisasszony?

A parkőrről a dereka köré kulcsolódó prémes karra pillant. Ami, Michael nagy meglepetésére, nem mancsban – hanem kézben végződik! És a kézen takaros kesztyű – méghozzá nem cirmos, hanem fekete!

Kérdőn arra fordítja fejét, és beleütközik egy csontgombba, amely a prémben bújik meg. Jaj de ismerős ez a gomb! Csak nem...? Lehetséges volna...?

Michael pillantása a gombról feljebb siklik, amíg egy takaros szőrmegallérhoz nem ér. És a gallér fölött szalmakarima kereklik, azon pedig piros virág!

Mély, megkönnyebbült sóhaj tör elő Michael szívéből. A macskák, gondolja örvendezve, nem viselnek tulipános kalapot, sem pedig csontgombos glaszékesztyűt!

– Maga az! – kiáltja boldogan, és arcát Mary Poppins nyúlprémes kabátjához nyomja. – Jaj, Mary Poppins – fent voltam a csillagon – és a macskák mind rám támadtak – és azt hittem, sose találok haza – és megfújtam a sípot, és... és... Michael egyszercsak hebegni kezd, mert Mary Poppins arca a kalap karimája alatt rideg és roppant gőgös.

– ...és most itt vagyok – fejezi be sután Michael.

Mary Poppins egyetlen árva szót sem szól. Fensőbbségesen biccent, mintha életében most látná Michaelt először. Azután némán kinyújtja a kezét.

Michael bűntudatosan lehorgasztja a fejét, és Mary Poppins tenyerébe teszi a sípot.

– Hát ezért volt az a nagy ribillió! – mérgelődik a parkőr. – Figyelmeztetem, most tűrtem ezt el utoljára. Még egyszer megfújják azt a sípot, és én lemondok – azt megígérem!

– Az ígéret szép szó, ha megtartják, úgy jó! – szól gúnyosan Mary Poppins, és zsebre teszi a sípot.

A parkőr elkeseredetten csóválja a fejét.

– Igazán ismerhetnék már a szabályokat! Szemetet a szemétgyűjtőbe! A park fáira felmászni tilos!

– Szemét aki mondja! – közli Mary Poppins. – Fára pedig soha életemben nem másztam!

– Akkor szabad érdeklődnöm, hogy honnan került ide? Az égből pottyant, és úgy verte le a sapkámat?

– Az érdeklődést tudtommal nem tiltja a törvény!

– Tán fenn jártak a Tej úton, mi? – horkan fel gunyorosan a parkőr.

– Pontosan! – közli diadalmas mosollyal Mary Poppins.

– Hm! Nem várhatja el a magamfajta családos embertől, hogy el is higgye ezt a sületlenséget! – Márpedig, gondolja magában kényelmetlenül a parkőr, valahonnan csak ide pottyantak!

– Nem várok én el magától semmit! – vág vissza Mary Poppins. – És megköszönném, ha átengedne!

Michaelt még mindig szorosan fogva, megvetően felszegi fejét, eltolja az útból a parkőrt, és megindul a kapu felé.

Mögötte felháborodott kiáltás harsan, és a parkőr vadul lengeti a botját.

– Megszegi a szabályokat! Csendháborítást követ el! És még csak nem is kér elnézést!

– Nem én! – kiált vissza gőgösen Mary Poppins, és átvonul az utca túlsó oldalára.

A parkőrnek valósággal szavát veszi a sok szabályszegés. Némán hajol le a sapkájáért. Az ott hever a vizes füvön, mellette pedig egy fura, fekete tárgy terpeszkedik, amire vakító fehér festékkel egy koponyát meg két keresztbe fektetett lábszárcsontot mázoltak.

– Mikor tanulják már meg végre – sóhajt a parkőr hogy a szemetjüknek hol a helye?!

És mert annyira kibillentette egyensúlyából a sok különleges esemény, tévedésből a sapkáját dobja be a hulladékgyűjtő kosárba, és hazafelé bal-lagtában a halálfejes kalózcsákót rakja a fejére...

A Cseresznyefa utcán Michael izgatottan pillant a tizenhetes számú házra. A pára felszállt; jól látni, hogy sehol semmi tövisbozót, se csipkebokor. A macskák tehát mégiscsak tévedtek!

Vidám lámpafény fogadja az előszobában, és a lépcsők valósággal futnak a lába alatt, ahogy felszökdécsel a gyerekszobába.

– Na végre! – kiált fel vidáman Jane. – Hol a csudában voltál?

De Michael válaszolni sem tud. Csak bámul körül a jól ismert szobában, mintha évekig lett volna távol. Hogyan is magyarázhatná meg, akár Jane-nek, hogy mennyire drága a számára ez a szoba?...

Könnyű léptek hallatára felpillant. Mary Poppins lép a szobába, a kötényét gombolva. Ma este minden – röpködő mozdulatai, zord pillantása, még az égnek emelt orra is – igézőén meghitt és ismerős körülötte.

– Mondja meg, Mary Poppins, mit csináljak? – kéri Michael. Azt reméli, Mary Poppins valami nagy-nagy dolgot kíván majd tőle.

– Amit óhajtasz – feleli nyugodtan Mary Poppins, szakasztott olyan túlzott udvariassággal, mint amilyet egész nap tanúsított iránta.

– Ne csinálja, Mary Poppins! Ne csinálja! – rimánkodik Michael.

– Mit ne csináljak? – érdeklődik bosszantó nyugalommal Mary Poppins.

– Ne beszéljen velem ilyen... ilyen előkelőén! Több szerencsét már nem tudok elviselni!

– De hiszen éppen szerencsét kívántál! – vág vissza Mary Poppins.

– Igen. De már megelégeltem. Jaj, ne legyen olyan udvarias és kedves!

Mary Poppins arcáról lehervad a hűvös mosoly.

– Azt akarod mondani talán, hogy nem vagyok mindig udvarias? Vagy netán tudsz olyan esetet, amikor nem voltam kedves? Mi vagyok én szerinted, Michael Banks? Talán – hiéna?

– Jaj, dehogyis hiéna, Mary Poppins! És igenis udvarias és kedves! De akkor szeretem a legjobban, amikor dühös! Akkor sokkal nagyobb... biztonságban érzem magam!

– Csakugyan? És ha szabad érdeklődnöm, mikor vagyok én dühös? –kérdi Mary Poppins... ugyancsak dühösen. Szeme villámokat szór, arca bíborvörösre pirult. És Michaelt kivételesen megörvendezteti ez a látvány. Most, hogy Mary Poppins arcáról eltűnt a hűvös mosoly, már nem érdekli, akármi történt. Mary Poppins ismét régi, jól ismert önmaga, és ő, Michael Banks sem idegen többé.

– És amikor szipog, akkor szeretem a legjobban! – teszi hozzá vakmerőén.

– Szipogok? Én?! – szipog Mary Poppins. – Micsoda gondolat!

– Meg amikor azt mondja hogy „Hm!” – akárcsak... akárcsak egy teve!

– Egy MICSODA? – Mary Poppins valósággal kővé mered. Aztán haragjában szinte megnő egy fejjel. Ahogy viharosan átszeli a gyerekszobát, szinte a bosszús macskaáradatra emlékeztet!

– Ott... mersz... állni... – hangzik ajkáról a zord vád (és minden egyes szónál lép egyet, szakasztott, mint a macskakirály) –, és... engem... TEVÉNEK... merészelsz... nevezni?! Négylábú, egypúpú vagy kétpúpú állatnak?

– De Mary Poppins, én csak úgy gondoltam...

– Elég volt, Michael Banks. Még egy szemtelen szó, és egy-kettő, mész az ágyba.

– Már benne is vagyok, Mary Poppins – szól reszkető hangon Michael. Mert a vészesen közeledő Mary Poppins elől már a hálószobájába hátrált, egészen az ágyáig.

– Először hiéna, azután teve. Legközelebb alkalmasint gorilla leszek!

– De hát...

– Egy szót se többet! – förmed rá Mary Poppins, gőgösen felveti fejét, és kimasíroz a szobából.

Michael tudja, hogy megsértette, de igazában nem bánja. Mary Poppins annyira pontosan... saját maga, hogy Michael semmi egyebet nem érez, csak örömöt.

Ruhája lerepül róla, és Michael beleveti magát az ágyba, magához ölelve meleg és barátságos párnáját.

Lassan kúsznak az árnyak Michael ágya köré, ahogy az ismerős hangokra figyel – folyik a kádba a fürdővíz, csacsognak az ikrek, koppan a kanál, csörren a pohár vacsoránál a gyerekszobában.

A hangok elhalkulnak... a párna egyre puhább... És egyszercsak finom valami – illat? zamat? – tölti el a szobát, és Michael hirtelen felül az ágyában.

Egy csésze csokoládé lebeg fölötte. Édes illata finoman csiklandozza az orrát, és elvegyül Mary Poppins kötényének friss pirítós-szagával. Ott magaslik Mary Poppins, mint egy márványszobor, és nyugodtan néz le Michaelre.

O pedig elégedetten állja a pillantását, amely, úgy érzi, beléhatol, és mindent meglát, ami ott van belül. Tudja, hogy Mary Poppins tudja, hogy ő tudja, hogy Mary Poppins nem teve. Elmúlt a nap, elmaradt mögötte a kaland. A Macskacsillag elérhetetlen messzeségben ragyog fent az égen. És ahogy Michael a csokoládéját kavargatja, úgy érzi, mindene megvan, amit csak kíván.

– Azt hiszem, Mary Poppins – szólal meg –, hogy nem maradt semmi kívánnivalóm.

Mary Poppins fensőbbségesen, kétkedőn elmosolyodik.

– Hm! – jegyzi meg. – Még szerencse!

IV. A MESEBELI GYEREKEK

Bzzz! Bzzz! Bzzz!

Krr! Krr! Krr!

Fel-alá jár a fűnyíró, a nyomában frissen nyírt gyepcsíkok maradnak.

Mögötte szuszog a parkőr, tolja teljes erejéből a gépet. Mindegyik csík végén megáll egy percre, körülnéz a parkban, és megbizonyosodik felőle, hogy betartja-e mindenki a szabályokat.

Egyszercsak a szeme sarkából megpillant egy nagy hálót, amely a babérbokrok mögött lengedezik.

– Benjámin! – kiált figyelmeztetően a parkőr. – Ne feledje a szabályokat, Benjámin!

Az állatkert őre kidugja fejét a levelek közül, és ajkára teszi az ujját. Apró, ideges külsejű emberke; gyér szakáll keretezi az arcát.

– Csitt! – susogja. – Egy admirálist kergetek!

– Admirálist? No, azt babérbokorban biztosan nem talál. Amoda van egy, ni, az utca végin. Nagy ház, teleszkóppal meg zászlórúddal.

– Én nem olyan admirálisra gondolok! Nem tengernagyra! – sziszegi az állatkert őre. – Hanem Vörös Admirálisra!

– Hisz vörös az, istenesen! Olyan a képe, akár a viharos naplemente!

– Nem embert kergetek én, Fred – vet szemrehányó pillantást az állatkert őre a parkőrre. – Pillangót fogok a rovarház számára, és mit szereztem eddig? – pillant lekicsinylőén a hálójára. – Egy fehér káposztát!

– Káposztát? – kiáltja a parkőr, és megint megindul berregve a gyepen. – Ha káposzta kell, jöjjön csak hozzám! Van az én veteményesemben bőven! Meg árticsóka is! Hát még a répám milyen! Jó napot, Egbert! – kurjant oda a rendőrnek, aki szolgálatteljesítés közben átvág a parkon.

– Lehetett volna rosszabb is – bólint a rendőr, majd felnéz a tizenhetes számú ház ablakára, hátha sikerül megpillantania Ellent.

Aztán felsóhajt. – De jobb is lehetne! – fűzi hozzá komoran. Mert Ellennek nyoma sincs sehol.

Bzzz! Bzzz! Bzzz!

Krr! Krr! Krr!

A nap fénysugarakat vet a csíkos gyepre, és világa, akár a legyező, szétterül a park meg a Cseresznyefa utca fölött. Rásüt még a távoli vidámparkra is, a hajóhintára, a körhintára, meg a nagy kék lobogón a BORÓKA CIRKUSZ felirat arany betűire. •

A parkőr megáll egy gyepcsík végén, és fürkész tekintettel körülnéz.

Egy pipacsképű kövér ember ballag át a vidámparkból nyíló kis kapun. Keménykalapját a tarkójára tolta, szája sarkában jókora szivar fityeg.

– Fűre lépni tilos! – szól rá a parkőr.

– Nem léptem rá! – vág vissza a sértett ártatlanság hangján a kövér ember.

– Hát én csak figyelmeztetem. Minden hulladék a hulladékgyűjtő kosárba – kiváltképpen, Boróka úr, a vidámpark területén.

– Kedves Fred – mondja kövér, bizalmas hangon a kövér ember –, ha maga akár csak egy eldobott bélyeget talál, mikor a vidámpark bezár, hát én – hát én meg leszek lepve. A földről lehet enni az én vidámparkomban, ez olyan igaz, mint hogy a nevem Boróka!

Azzal mellénye karöltőjébe akasztja hüvelykujját, és fontossága teljes tudatában elléptet.

– Tavaly zsákszám sepertem össze a bélyeget! – kiált utána a parkőr. –És nem szoktam a földről enni! Otthon vacsorázok!

Nagyot sóhajtva fordul vissza munkájához, és egyenletes, álmos don-gással tolja fel-alá a fűnyírót. Az utolsó csíknál, a gyep végében terül el a rózsakert. A parkőr itt óvatosan körülnéz. Úgy érzi, most van az a pillanat, amikor nincs a közelben senki, aki jelenthetné a főpolgármesternek, és lophat magának egy kis pihenőt.

A rózsakert ágyásai kis zöld területet vesznek körül. A közepén tavacska, abban nyíló rózsát formázó fehér márvány szökőkút.

A parkőr átkukkant a virágzó bokrok között. Aszökőkút mellett hever Jane és Michael. És a rózsakert túloldalán, márvány pádon, egy idősebb úr üldögél. Úgy látszik, otthon felejtette a kalapját, mert kopasz fejét újságpapír csákóval védi a tűző naptól. Orrát irdatlan nagy könyvbe fúrja, amelyet nagyítóüveg segítségével tanulmányoz. És miközben a lapokat forgatja, motyog magában.

Jane és Michael előtt is könyv van. Jane felolvas Michaelnek; hangja elvegyül a szökőkút csacsogásával. Békés, nyugodt jelenet.

– Végre egyszer csend van – motyog maga elé a parkőr. – Lehunyom a szemem pár pillanatra! – És óvatosan a bokrok közé heveredik, abban a reményben, hogy aki arra téved, őt is rózsának nézi.

Bezzeg ha a másik irányba pillant, meggondolná, mielőtt ilyen vakmerőén viselkedik! A glicíniasövény tövében ugyanis Mary Poppins tologatja ütemesen, álmosítóan a babakocsit.

Csikorognak, nyikorognak a kerekek.

Nyafi, nyafi, nyafog Annabel, akinek most jön az első foga.

– Csicsíjja! Csicsíjja! – suttogja szórakozottan Mary Poppins.

Gondolatai új rózsaszín blúza körül járnak, amelynek csipkés szélű zsebkendőt tűzött a zsebébe. Milyen szépen illik, gondolja, a kalapján ékeskedő tulipánhoz! És magában azt kívánja, bárcsak volnának többen a parkban, hogy méltányolnák a látványt. Minden pádon, minden fa alatt ámulő szemlélőnek kellene ülnie! – Ott az az elbűvölő Poppins kisasszony – hallja képzeletben a hangjukat. – Milyen csinos, milyen elegáns!

Ám a valóságban csupán néhány idegen siet az ösvényeken, és nem vesz észre senkit és semmit.

Mary Poppins látja, amint a rendőr reménytelenül bámulja a tizenhetes szám ház ablakait. És látja a kövér embert a vastag szivarral, aki a parkőr figyelmeztetése ellenére a fűre lép. És egy kicsit feljebb emeli a fejét, amikor Berti, a gyufaárus, egy rózsapiros almába harapva közeledik nagy léptekkel a kapu felől. Talán épp engem keres, gondolja Mary Poppins, és lesimítja szép fekete kesztyűjét.

És látja Lark kisasszonyt, akit a két kutyája délutáni futólépésre rángat. Nevetve, csaholva száguldanak végig a Hosszú sétányon, Lark kisasszony pedig, kezében a két póráz végével, utánuk bukdácsol. Kalapja fél fülére csúszott, sálja lobog a friss szellőben, akár a zászló. Kesztyű, szemüveg hullik Lark kisasszonyról, nyaklánca, gyöngysora, karperecéi kilengenek a szélrózsa minden irányába.

Mary Poppins szipog egyet. Lark kisasszony bezzeg nem olyan takaros, mint valaki, akit szerénysége tilt nevén nevezni! Mary Poppins halványan, önelégülten elmosolyodik, és tovább ringatja Annabelt.

Most, hogy a fűnyíró elnémult, jóformán egy hang sem hallatszik a parkban. Csak a szökőkút muzsikája, meg Jane hangja, amint éppen a mese végére ér.

– Hát így végezte a gonosz boszorkány – olvassa Jane. – A király és a koldusleány pedig másnap összeházasodtak, és boldogan éltek, míg meg nem haltak.

Michael elégedetten sóhajt, és elrágcsál egy lóherelevelet.

Amott, a rózsakertben, az idős úr leveszi szemüvegét, zsebkendőjét az arcára borítja, és elbóbiskol a márványpadon.

– Rajta, Jane! – biztatja nővérét Michael. – Ne hagyd abba! Olvass fel még egyet!

Jane belelapoz a Tündérmesék Nagy Ezüst Könyvé-be. Szakadt, elnyűtt könyv, mert hosszú és szorgos volt az élete. Valamikor Banks mamáé volt, előtte pedig az ő mamájáé, aki szintén az édesanyjától kapta. Sok kép hiányzik már a könyvből, sokat pedig ceruzával kiszíneztek, vagy Jane és Michael, vagy a mamájuk. De az is lehet, hogy még a nagymamájuk.

– Olyan nehéz választani – suttogja Jane, mert egyformán szereti a könyv valamennyi meséjét.

– Hát olvasd azt, amelyiknél éppen kinyílik a könyv – ahogy szoktad!

Jane összecsukja a könyvet, egy másodpercig tartja, aztán elereszti. A könyv kis puffanással esik a gyepre, és épp középen nyílik ki.

– Hurrá! – örvendezik Michael. – A három királyfi! – És mesehallgató pózba vágja magát.

– Hol volt, hol nem volt – olvassa Jane –, volt egyszer egy király, neki pedig három fia. A legidősebb Florimond királyfi, a második Veritain királyfi, a harmadik pedig Ámor királyfi. Történt egy szép napon, hogy...

– Hadd nézzem a képet! – szakítja félbe Michael.

Ez a kép a kedvence, mert ő meg Jane színezték ki egy esős délután. A három királyfi az erdő szélén áll, a fejük fölé terülő ágak telistele vannak gyümölccsel és virággal. Mellettük egy felnyergelt egyszarvú áll, kantárszárát a legidősebb királyfi vetette a karjára.

Florimond királyfit zölddel színezték ki, a sapkáját pedig lilával. Veritain királyfi narancsszínű zekét hord, a sapkája bíborvörös. A kis Ámor királyfi pedig tetőtől talpig kékbe öltözött, és az övében arany tőrt visel. Elénksárga fürtök hullanak a két idősebbik testvér vállára. A legfiata-labbnak pedig, aki még sapkát sem visel, kurta szőke fürtök övezik a fejét, akár a korona.

Ami pedig az egyszarvút, az unikornist illeti, ő a sörényétől a farkáig ezüstfehér – a szemét kivéve, ami nefelejcskék; no meg a piros-fekete csíkos szarvát.

Jane és Michael szeretettel, mosolyogva nézi a három mesebeli gyereket. A három királyfi visszamosolyog a könyvből, és mintha kihajolnának az erdőből.

– Bárcsak lenne olyan tőröm, mint Ámornak – sóhajt Michael. – Épp megfelelne a mérete.

Szellő suhogtatja a park fáit, és a kiszínezett kép megremeg.

– Sose tudok választani Florimond és Veritain között – suttogja Jane. –Olyan gyönyörű mind a kettő!

A szökőkút gyöngyözőn kacag, és mintha kacagás visszhangja szállna a könyvből.

– Kölcsönadom neked! – szól a legfiatalabb királyfi, és övéből kihúzza tőrét.

– Miért ne választhatnál mindkettőnket? – kiáltja a két időset>bik, és kilépnek a gyepre.

Jane-nek és Michaelnek elakad a lélegzete. Mi történt? A festett erdő kilép a parkba? Vagy a rózsakert került be a képbe? Mi vagyunk ott? Ők vannak itt? Melyik melyik? kérdezgetik maguktól, de válaszolni nem tud egyikük sem.

– Nem ismersz bennünket, Jane? – kérdezi mosolyogva Florimond.

– Dehogyisnem! – susog Jane. – De hát... hogyan kerültök ide?

– Nem látod? – kérdi Veritain. – Ránk mosolyogtál, és mi visszamosolyogtunk. És a kép olyan szép fényes és tarka – te meg Michael meg a festett rózsák...

– ...hogy egyenesen beleugrottunk a mesébe! – fejezi be vidáman Ámor.

– Illetve kiugrottatok belőle!- kiáltja Michael. – Mi nem vagyunk mese. Mi igazi emberek vagyunk. És ti vagytok a kép!

A királyfiak hátravetik fürtjeiket, és felkacagnak.

– Tapogass meg! – szól Florimond.

– Fogd meg a kezem! – mondja Veritain.

– Itt a tőröm! – nyújtja Ámor.

Michael elveszi az arany fegyvert. Éles, tömör, és még meleg Ámor érintésétől.

– Nos, ki az igazi? – tudakolja Ámor. – Tűzd csak az övedbe – biztatja mosolyogva az ámuló Michaelt.

– Látod? Igazam volt! – mondja Florimond, amikor Jane a kezét a zekéje ujjára teszi, a másikat meg Veritain kinyújtott tenyerébe. Jane mindkettőnek érzi a melegét.

– Igen, de... – protestál. – Hogyan lehetséges ez? Hiszen ti hol voltatok, hol nem voltatok. És az nagyon régen volt!

– Nem, nem – rázza meg a fejét Veritain. – A Holnemvolt mindig van. Emlékszel az ük-ük-üknagymamádra?

– Hogy emlékeznék? Ahhoz nagyon fiatal vagyok.

– Mi emlékszünk – mosolyog Florimond. – Hát az ük-ük-ük-ükunokádat meglátod-e valaha, mit gondolsz?

Jane kicsit elszontyolodva rázza meg a fejét. Pedig mennyire szeretné ismerni azt az aranyos, messzi-messzi kislányt!

– Mi ismerni fogjuk – mondja teli önbizalommal Veritain.

– De hogyan? Hiszen ti mesebeli gyerekek vagytok!

Florimond kacagva rázza meg a fejét.

– Ti vagytok mesebeli gyerekek! Sokszor olvastunk rólad, Jane, és néztük a képet, és annyira szerettünk volna megismerni! így hát ma, amikor a könyv kinyílt, egyszerűen besétáltunk a mesébe. Mindenkinek a meséjébe bemehetünk – nagyszülő, unoka nálunk egyre megy. De legtöbben nem vesznek észre bennünket. – Felsóhajt. – Vagy ha igen, hamarosan elfelejtenek. Alig néhányan emlékeznek ránk.

Jane szorosabban fogja Florimond zekéje ujját. Úgy érzi, ő sohasem fogja elfelejteni a mesebeli gyerekeket, még ha negyven évig él, akkor sem.

– Ne fecséreljük magyarázkodással az időt – kéri Ámor. – Fel akarjuk deríteni a képet!

– Mi majd mutatjuk az utat! – kiált izgatottan Michael, és megragadja Ámor kezét. Nem érdekli, igazi kisfiú-e, vagy mesebeli – amíg az arany tőr ott lapul biztonságosan az ő övében!

– Megyünk utánatok! – kiáltja Veritain, és fut a nyomukban.

Florimond nagyot füttyent, és megrántja a karjára hurkolt kantárszárat.

És egyszercsak a semmiből előbukkan az unikornis! Florimond megveregeti selymes nyakát, aztán Jane oldalán lépkedve kíváncsian körülpillant.

– Nézzétek, fiúk – ott van a tó! Látjátok Neleust a delfinjével? Az meg ott alighanem a tizenhetes számú ház! Eddig még sohasem láttuk ilyen tisztán – magyarázza Jane-nek és Michaelnek. – A képen elrejtik a fák.

– Hm – mondja Ámor –, elég kicsi ház.

– De nagyon barátságos – szól kedvesen Veritain.

– É| nagy a kertje – mutat lendületes mozdulattal a parkra Florimond, és lehajol, hogy megszagoljon egy rózsát.

– Ejnye, ejnye! Mit művelünk, kérem! – Az álmából felriasztott parkőr felül és megdörzsöli a szemét.

– Ügyeljünk a szabályokra! – morog, és nyújtózkodik. – Virágot szedni tilos!

– Én nem szedtem, csak megszagoltam. Bár persze – mondja udvariasan Florimond – szívesen elfogadnék egy szál rózsát Jane kertjéből. Emlékül!

– Jane kertjéből? – bámul a parkőr. – Ez kérem nem kert. Ez nyilvános park. És nem is Jane-é. Méghogy emlékül! – zsörtölődik. – Mit gondol, kérem, ki maga?

– Nem gondolom – tudom! – válaszol a királyfi. – Florimond királyfi vagyok, a király legidősebb fia. Ezek pedig az öcséim – nem emlékszik? És az a feladatunk, hogy megküzdjünk a sárkánnyal.

A parkőr úgy bámul, hogy majd kiesik a szeme.

– A király legidősebb...? A sárkánnyal...? Sárkányt a parkba hozni tilos! Lovat úgyszintén! – teszi hozzá, amikor pillantása a füvet szelíden kapáló ezüst patákra esik.

Ámorból gyöngyöző kacagás tör ki.

Jane és Michael vihog.

– Ez nem ló – protestál Veritain. – Nem látja? Hanem unikornis! Egyszarvú!

– Ugyan, ugyan – kászálódik fel a parkőr. – Még megismerek egy lovat! Ha ez nem ló, akkor én... Az áldóját!

A tejfehér teremtmény felemeli fejét.

– Istenuccse, csakugyan az! Unikórus! Egyszarvú – épp mint a képen. Soha még ilyen jószágot nem láttam, legfeljebb...- A parkőr homloka ráncba szalad, mintha igencsak megerőltetné az emlékezetét. – Nem, nem – motyogja. – Nem láthattam! Még kölyökkoromba se. Unikórus! Ezt muszáj jelentenem. Boróka, hova lett? Hé, ti kölykök – fordul a meglepett királyfiakhoz. – Fogjátok már meg, míg vissza nem jövök. El ne erisszétek!

És elüget, átugrálva a virágágyakon. – Egyszarvú! – hallatszik messziről a kiáltása, amikor már a babérbokrok között száguld.

A királyfiak tágra nyílt szemmel bámulják a tovatűnő alakot.

– Úgy látom, a kertészetek meglehetősen ideges természetű – mondja Jane-nek Florimond.

Jane épp magyarázni kezdi, hogy a parkőr nem az ő kertészük, amikor egy éles hang félbeszakítja.

– Várjatok! Várjatok! Lassabban! Kitépitek a karomat! Jajistenkém, mit csináljak? Elrepült a sálam!

És a rózsakertbe bebotladozik Lark kisasszony, a pórázukat rángató kutyák mögött. Kalapja vészesen billeg, haja csimbókokban lóg.

– Uramisten! Hova rohannak? Peti! Henrik! Gyertek vissza azonnal!

De a kutyák csak nevetnek. Kitépik Lark kisasszony kezéből a pórázt, vidáman a királyfiak felé loholnak, és felugrálnak Ámorra.

– Jaj, Jane! Jaj, Michael! – pihegi Lark kisasszony. – Nagyon kérlek, segítsetek megfékezni a kutyáimat! Nem szeretem, ha szóba állnak idegenekkel. Nézzétek, ahogy az a furcsa kisfiű csókolgatja Petit! Lehet, hogy náthás, és a kutyáim még elkapják! Egyáltalán, kik ezek a gyerekek? Milyen különös a ruhájuk! A hajuk meg túlságosan hosszú!

– Ez itt Florimond – mutatja be udvariasan Jane.

– Ő pedig Veritain – mondja Michael.

– És ez meg itt Ámor! – kacag Ámor, és puszit nyom Henrik orrára.

– Milyen sajátos nevük van! – kiált fel Lark kisasszony. Arcára tétova kifejezés telepszik. – Pedig úgy tűnik, mintha már hallottam volna valahol ezeket a neveket. De hol? Talán a bábszínházban?

Vizsga tekintettel méregeti a királyfiakat, aztán megrázza a fejét.

– Külföldiek, semmi kétség. És milyen állat ez itt velük – szamár? Uramisten! – sikolt fel meglepetésében. – Ez nem lehet igaz! De mégis! De mégse! De igen, igen, az! Unikornis! Egyszarvú! Hiszen ez csudálatos!

Elragadtatásában összecsapja kezét, és trillázik, mint a pacsirta. – Bizony az! Egyszarvú! De miért nem törődik vele valaki?

– Mi törődünk vele – mondja nyugodtan Florimond.

– Képtelenség! Nevetséges! Lehetetlen! Felelős személyek gondjára kell bízni! Magam megyek be a főmúzeumba, és megkeresem a főprofesszort! Peti, Henrik, hagyjátok ott rögtön azt a kisfiút, és gyertek szépen anyucival! Gyorsan, gyorsan! – Lark kisasszony megragadja a két pórázt. – Azonnal segítséget kell szereznünk!

A két kutya összekacsint, és teljes sebességgel elvágtat .

– Jaj, ne olyan gyorsan! – kiált Lark kisasszony. – Mindjárt felborulok! Jajistenkém, jajistenkém – már le is repült a karperecem! Nem baj! – kiált hátra a válla fölött, amikor Veritain lehajol, hogy felemelje a karkötőt. –Tartsd meg! Nem vesztegethetem az időt!

És elbotladozik a kutyái után, haja, számtalan nyaklánca valósággal repül körülötte.

– Biztos úr! – hallják, amint a rendőrt szólítja. – Egyszarvú van a rózsakertben! Ne hagyja megszökni!

– Megszökni? – csodálkozik Ámor. – Miért akarna megszökni? Hiszen boldogtalan lenne nélkülünk!

Szeretettel mosolyog Michaelre, amikor az unikornis kettejük közé dugja a fejét, és sörényével megcsiklandozza az arcukat.

– Egyszarvú?! – ámul a rendőr. – Lark kisasszony egyre hóbortosabb lesz! – motyogja, ahogy az ösvényen végigrepdeső hölgy után néz. – Hé, hé! Boróka úr! Vigyázzon, hisz nekem jön! Én a rend és a törvény őre vagyok!

Egy nagydarab, kövér ember ugyanis beléütközött, és lélekszakadva igyekszik elsietni mellette. A rendőr azonban karonragadja.

– Unikornis, azt mondta az öreglány! – zihál Boróka úr.

– Unikornis? – kiáltoznak a járókelők, akik meghallották. – Hihetetlen! Ezt meg kell írni az újságnak!

– Persze tudom, hogy ilyen állat nincs. Valaki tréfát űz velünk – és Boróka úr buzgón törölgeti pipacsvörös képét. – De azért gondoltam, megnézem.

– Hát csak szép nyugodtan – figyelmezteti a rendőr. – És tessék tiszteletben tartani a törvényt.

Elengedi Boróka úr karját, és nagy léptekkel megindul előtte.

– Gyertek, hatoljunk mélyebben a képbe – mondja Florimond. Gyengéden kézen fogja Jane-t, Veritain pedig a másik oldalára lép.

– Siessünk, Michael! Próbáljuk ki a hintákat. Aztán evezhetünk a tavon – rángatja meg Michael kezét Ámor. – De ki ez a sok ember?

Az öt gyerek körülnéz. A park, amely eddig oly csöndes és nyugodt volt, száguldó alakokkal telt meg. Mind a rózsakert felé rohannak, hadonászva, kiáltozva. Előttük hatalmas léptekkel, mellét kidüllesztve nyargal a rendőr.

Amikor a gyerekek kifelé indulnának a rózsakertből, a rendőr jókora, kékbe öltözött alakja az útjukat állja.

Egyetlen pillantást vet az unikornisra, és szemöldöke felszalad egészen a sisakjáig.

– Hát Lark kisasszonynak mégis igaza volt – motyogja. Aztán szigorú tekintettel néz a királyfiakra.

– Szabadna tudnom, mi folyik itt? Megzavarjuk egy nyilvános hely békességét? Ez kérem rendbontás! Ez kérem csendháborítás! Továbbá azt szeretném tudni, a magatokfajta cigánygyerek hogyan tett szert erre az állatra?!

– Nem is cigánygyerekek! – protestál Michael.

– Akkor csepűrágók. Látni a ruhájukon. Tisztességes ember nem hord ilyen csiricsáré holmit!

– Hát nem emlékszik rájuk ? – kiált fel Jane. Kedveli a rendőrt, és nem szeretné, ha valami hibát követne el.

– Soha életemben nem láttam őket. – A törvényes rend őre előveszi jegyzetfüzetét, ceruzáját. – Nos, kérem. Csak a legteljesebb őszinteség segíthet rajtatok, barátocskáim, hát hadd halljam az adatokat. Legelőször is: honnan jöttetek?

– Sehonnan! – kuncog Ámor.

– Mindenhonnan! – tódítja Veritain.

– A Nap túlsó meg a Hold innenső oldaláról – teszi hozzá komolyan Florimond.

– Ejnye, ejnye, nem lesz ez így jó. Feltettem egy világos és érhető kérdést – világos és érthető választ kérek rá. Hol laktok? A térképnek melyik pontján?

– O, nincs rajta a térképen – mondja Florimond. – De aki igazán akarja, könnyen megtalálhatja. Csak kívánni kell.

– Állandó lakhelyük nincs – motyogja a rendőr, miközben a jegyzetfüzetébe körmök – Hát nem megmondtam? Cigányok! Nos, fiatalember –apád neve?

– Fidelio – válaszol Florimond.

– Anyád neve? – A rend és a törvény őre gondosan megnyálazza a ceruzája hegyét.

– Esperanza – mondja Veritain. – Z-vel – teszi hozzá előzékenyen, mert látszik, hogy a rendőr hadilábon áll a helyesírással.

– Legközelebbi rokonaitok? – tudakolja a rendőr, és nagy igyekezettel rója a betűket.

– O, az van tucatszám! – kacag Ámor. – Hamupipőke, Hófehérke, a hét törpe, Piroska, a farkas, Hüvelyk Matyi – no és természetesen Csipkerózsika!

– Csip-ke-ró-zsi-ka... – motyogja a rendőr.

Aztán elolvassa, amit leírt, és mérgesen felpillant.

– Csüfot űztök a törvényből! – kiáltja. – Csipkerózsika nem rokona senkinek! Hanem egy mesében van! Most pedig idefigyeljetek! Mivel ti nem adjátok meg nekem a törvény által megkövetelt tájékoztatást, kötelességem, hogy őrizetbe vegyem ezt az állatot!

És eltökélten előre lép.

Az unikornis dühösen felhorkan, és kirúg a hátsó lábával.

– El a kezekkel! El a kezekkel! – kiabál dühösen a parkőr, átveti magát a rózsaágyásokon, és félrelöki a rendőrt.

– Itt van, Benjámin! – kiált diadalmasan, amikor az állatkert őre, idegesen lobogtatva lepkehálóját, betipeg a rózsakertbe.

– Egyszarvú bizony – ahogy mondtam! – A parkőr az ezüst kantárszár után nyúl – és menten vet egy hátrabukfencet.

Mivelhogy az unikornis leszegi a fejét, és a parkőr felé döf a szarvával.

– Jujjujjuj! – Az állatkert őre riadtan a rendőr mögé bújik. – Uramfia! Veszedelmes ez a jószág? Harap? A szarva szörnyen hegyes!

– Hegyes is, kemény is, Benjámin! – dörzsölgeti keservesen a gyomrát a parkőr.

– Szelíd és engedelmes – pro testál Florimond. – Csak nem szokott hozzá idegenekhez.

– Hm. Hát akkor is jobb lesz, ha behozod az állatkertbe, és szépen elhelyezzük egy ketrecben.

– Ketrecben? Jaj, nem! – kiált Jane és Michael, és dühösen toppantanak.

Az egyszarvú pedig, egyetértése jeléül, patájával toporzékol a gyepen.

– És mit csinálna abban a ketrecben? – érdeklődik kíváncsian Ámor.

– Mit csinálna? – visszhangozza az állatkert őre. – Azt, amit a többi állat – csak állna, és hagyná, hogy bámulják!

– Ó, neki ez biztosan nem tetszene – veti közbe Veritain. – Hozzászokott a szabadsághoz. Különben is – teszi hozzá, és udvariasan elmosolyodik –, ő a miénk!

– Szabadsághoz?! – rázza az öklét a rendőr. – Senkinek sem szabad belekötnie a rend és a törvény őrébe!

– Hő, hő, hő! – kiált az állatkert őre.

– Nem tűrök semmiféle hőzöngést! – kiált rá a rendőr. – Én a kötelességemet teljesítem!

– Én őhozzá beszéltem – motyog Benjámin. És az unikornisra mutat, aki vad táncot jár, ezúttal mind a négy lábán. – Ejnye, ejnye – gügyög az állatkert őre –, legyél jó kis paci. Mindjárt kapsz finom szénát, és szép, tiszta házikót, közvetlenül a víziló mellett!

Az egyszarvú pödörít egyet a farkán, és odavág vele Benjáminhoz. Világosan kiolvasható a mozdulatából, hogy nem tart igényt a víziló melletti szép, tiszta házikóra.

– Ne hízelegjen neki, Benjámin, hanem vigye! – taszajt egyet az állatkert őrén a parkőr.

– Jaj, ne! Várjon!

Lark kisasszony hangja élesebb, mint valaha, mikor a derék hölgy újra felbukkan a színen. Félkézzel emeli csapzott szoknyája szélét, a másikkal egy idősebb urat vonszol, aki újságpapír csákót visel. Az úriember vaskos kötetet cipel, meg egy jókora nagyítót, és látszik rajta, hogy valamitől ugyancsak meghökkent.

– Milyen szerencse! – pihegi Lark kisasszony. – Épp itt találtam a főprofesszort: egy pádon szunyókált! Nos, professzor úr – és diadalmasan meglendíti karját –, még most sem hisz nekem?!

– Mit nem hiszek? – dünnyögi zavartan a főprofesszor.

– Ejnye, hisz százszor is elmondtam! Ffogy találtam egy unikornist!

– Valóban? – A főprofesszor beletúr a zsebébe, míg végre megleli szemüvegét, és az orrára biggyeszti.

– Khm... izé... kedves hölgyem, mit is kell megtekintenem? – Láthatólag elfelejtette közben, mire kell a szemüveg.

Lark kisasszony sóhajt.

– Az unikornist! – mutatja türelmesen.

A főprofesszor pislog, és arrafelé fordítja a fejét.

– Hm, hm! Különös, roppant különös!

Előre hajol, hogy jobban lásson, az unikornis pedig bök egyet, és szarvával kissé megtaszítja a főprofesszort.

– Igaz és való! – csuklik a főprofesszor, miközben hátrabukik. – Khm... Izé... Csakugyan unikornis!

– Mi volna más? – kérdi gunyorosan a parkőr. – Nem kell ahhoz semmiféle papírcsákós illető, tudjuk mink magunktól is!

A főprofesszor rá se hederít. Könyvében lapozgat, és nagyítóját lobogtatja.

– O, P, Q, R, S, T, U – megvan! „Mesebeli vadállat. Emberi szem ritkán – vagy éppenséggel sohasem – látta. Értéke felér egy nagyobb városéval...”

– Egy nagyobb városéval?! – álmélkodik a rendőr. – Egy ló, a fején egy darab csonttal?!

– „Különös ismertetőjelei... – folytatja a főprofesszor – fehér test, hasonló színű farok, széles homlok, amelyből egyetlen szarv...”

– Igen, igen, professzor úr – szakítja félbe Lark kisasszony. – Tudjuk, hogy milyen. Nem szükséges felolvasnia. A kérdés csak az – mi a teendő?

– A teendő? – néz Lark kisasszonyra a szemüvege fölött a főprofesszor. – Kizárólag egyetlen a teendő, hölgyem. Khm... kitömni.

– Kitömni?! – hőköl vissza Lark kisasszony. Kényelmetlen pillantást vet az egyszarvúra, amit az szemrehányó tekintettel viszonoz.

– Kitömni! – kiált fel elszörnyedve Jane.

– Kitömni! – visszhangozza reszketegen Michael. El sem tudja viselni a gondolatot.

A királyfiak megrázzák aranyfürtös fejüket. Komoly tekintetük csupa szánalom, ahogy a főprofesszorra néznek.

– Kitömni? Tömény ostobaság! – harsan egy borízű hang, amint Boróka űr, vörösebben mint valaha, betántorog a rózsakertbe. – Senkise fog kitömni egy állatot, aminek Boróka hasznát veheti! Hol van? – követeli harsányan.

Dülledt szeme még jobban kiguvad, amikor megpillantja az ezüstös alakot.

– Még ilyet! – füttyent. – Ilyen ügyes trükköt se pipáltam! Szarvat ragasztani a lóra! Szavamra – ilyen attrakciót még nem látott a világ! Kié ez az állat?

– A miénk – feleli kórusban Florimond, Veritain és Ámor.

Boróka úr a királyfiak felé fordul, és szemügyre veszi őket.

– Kollégák, mint látom – és elvigyorodik. – Mi a számotok, fiúk? Akrobaták vagytok?

A királyfiak mosolyogva rázzák meg a fejüket.

– Hát jöhettek ti is a pacival. Ez a bársony zeke csuda jól fogja kivenni magát. Napi három étkezés, a lónak meg zab. „Boróka unikornisa meg a három szolgája”, ez lesz a nevetek. Hő, Ráró, hátrább!

Boróka úr még épp idejében ugrik félre az unikornis fogai elől.

– Hé, fogjátok szorosabbra azt a kantárszárat! – kiáltja mérgesen. –Óvatosan! Komisz egy természete van a dögnek!

– Dehogyis! – szól közbe gyorsan Florimond. – Csak éppen nem szeretne cirkuszban fellépni.

– Mi pedig nem vagyunk a szolgái – mondja Veritain.

– Éppen fordítva! – teszi hozzá Ámor.

– No, csak semmi pimaszkodás, fiacskáim! Hozzátok a pacit, ti meg tegyetek féket a nyelvetekre. Be kell törnünk Rárót, mire megnyílik a cirkusz.

Az unikornis hátraveti ezüst sörényét.

– Már elnézést, Boróka uram! De ez az egyszarvú az állatkerté! – hallatja hangját Benjámin.

Puff! kapál az unikornis a gyepen.

– Ostoba beszéd... khm... izé! – kiált a főprofesszor. – Velem jön a főmúzeumba. És ott fog állni a talapzaton, hogy megbámulhassa országvilág!

– Ország-világ a ketrecében is megbámulhatja – makacskodik Benjámin.

– Mármint a vidámparkban! – csökönyösköd ik Boróka úr. – Ott a helye a világ egyetlen unikornisának! Aki nincs megelégedve, visszakövetelheti a belépti díjat! Csak lassan! Sorjában! Belépti díj hat penny!

– De hiszen ő a királyfiaké! – kiáltja Michael.

De rá se hederít senki.

A park valósággal visszhangzik a nagy zenebonától. A szélrózsa minden irányából összeszaladnak az emberek, mindenki mást tanácsol.

– Gyeplőt neki! Béklyót a lábára! Kötözzék meg! Tartsák erősen! Láncot rá!

Az unikornis pedig kirúg patáival, és úgy forgatja szarvát, mintha kard volna – nem is merészkedik a közelébe senki.

– A törvény nevében lefoglalom! – ordít a rendőr, és előveszi gumibotját.

– Vidámparkba vele! – bömböl Boróka úr. – Hat penny a belépti díj! Gyerekek és katonák a felét fizetik!

– Irány az állatkert! – süvölt Benjámin, és lepkehálóját lobogtatja.

– Mi történt itt? Tömeges baleset? – nyomakszik át a nézőseregen Ber-ti, a gyufaárus.

Nyugodt, derűs arca láttán Jane megkönnyebbülten felsóhajt.

– Jaj, segítsen! – kérleli. – El akarják vinni az unikornist!

– A micsodát? – ámul a gyufaárus. Meghökkenve nézi a szökőkút körüli csoportot. Aztán felderül az arca, és átszökken a gyepen.

– Hő, hő, kedves! Ne félj! – ragadja meg az unikornis sörényét, és elébe tart egy kis híján már elharapdált almát. Az unikornis lehorgasztja fejét, érdeklődve megszimatolja a kinyújtott kezet, aztán elégedett sóhajtással felfalja az almacsutkát.

A gyufaárus barátságosan megveregeti az egyszarvú oldalát, majd szeretettel és tisztelettel fordul a királyfiak felé, féltérdre ereszkedik, és megcsókolja Florimond kezét.

A rózsakert hirtelen elcsendesedik. Tátott szájjal bámulnak az emberek.

– Ebbe a Bertibe meg mi ütött? – motyogja a parkőr. – Megzavarodott vóna?

Mert a gyufaárus most Veritain és Ámor felé fordul, és megcsókolja az ő kezüket is.

– Hozott isten, hercegek! – szól. – Boldog vagyok, hogy eljöttetek hozzánk.

– Méghogy hercegek! – prüszköl a rendőr. – Talán inkább közveszélyes csavargók! Itt lődörögtek a parkban, s alkalmasint elkötöttek egy mesés állatot! Amit ezennel őrizetbe veszek!

– Mit, ezt? – pillant az egyszarvúra mosolyogva a gyufaárus. – Ezt ugyan meg nem fogod, Egbert. Nem a te súlycsoportodba tartozik. És különben is, mi az az egyszarvú, hozzájuk, hármójukhoz képest?

És kitárt karral fordul a királyfiak felé.

– Már elfelejtettek bennünket, Berti – mondja szomorúan Florimond.

– Ti bezzeg nem fogtok engem elfelejteni egyhamar – mondja vészjósló hangon a rendőr. – Tágulj innen, Berti, akadályozod a törvény munkálkodását. No, hozzátok azt az állatot, és kövessetek, mind a hárman.

– Nehogy vele menjetek, fiúk – uszítja őket Boróka úr. – Gyertek gyorsan a vidámparkba, ott jó dolgotok lesz nektek is, a pacinak is!

– Ugyan, gyerekek, gyertek már velem! – kérleli őket Benjámin. – Ha kiengedem a kezem közül az unikornist, az igazgató úr menten kitesz az állásomból!

– Nem! – mondja Veritain.

– Nem! – mondja Ámor.

– Sajnálom – rázza meg a fejét Florimond. – De nem mehetünk egyikükkel sem.

– Ha nem jösztök, viszlek! – Es a rendőr fenyegetően csörtet a királyfiak felé.

– Jaj, kérem, ne bántsa őket! – kiált rémülten Jane, és a rendőr útjába veti magát.

– Hagyja őket békén! – visít Michael, és belekapaszkodik a rendőr lábába.

– Huligánok! – kiabál Boróka úr. – Micsoda magatartás?!

– Eressz el, Michael! – ordít a rendőr.

– Ki látott már ilyen viselkedést? Neveletlen kölykök! – hangzik a tömegből a kiáltozás.

– Micsoda kavarodás! – motyogja Benjámin. – Hisz ez még az oroszlánketrecnél is rosszabb!

Elszörnyedve fordít hátat a tömkelegnek, és beleütközik valamibe, ami éppen behatol a rózsakertbe. Egy nyikorgó kerék gázol át a cipőjén, lepkehálója pedig belegabalyodik egy nagy, piros virágba.

– El az utamból! – mondja Mary Poppins, és kiszabadítja kalapját a lepkehálóból. – Továbbá szeretném felhívni a figyelmét – teszi hozzá –, hogy nem vagyok pillangó!

– Azt látom – morog az állatkert őre, és nyögve kihúzza lábát a babakocsi kereke alól.

Mary Poppins dermesztő pillantást vet rá, majd nyugodtan félretolja az útból, és a szökőkút felé lépked.

Takaros, tiszteletet parancsoló alakja láttán csend támad. A tömeg lenyűgözve bámul rá. A gyufaárus lekapja a sapkáját.

– Üdvözöllek, Berti – viszonozza a köszönést előkelő bólintással Mary Poppins. Finom hölgyhöz illő mosolya azonban menten az ajkára fagy, amint megpillantja a gyerekeket.

– Szabad érdeklődnöm, mit művelsz itt, Jane? Hát te, Michael? Ereszd el azt a rendőrt! Mi ez itt – park, vagy a kannibálok szigete?!

– A kannibálok szigete! – kurjant a legfiatalabb királyfi, és boldog kacagással fut Mary Poppins felé. – Végre, valahára! Mary Poppins! – suttogja, és átöleli Mary Poppins derekát.

– Mary Poppins! Mary Poppins! – ujjonganak a bátyjai. Átugorják a szökőkutat, és megragadják Mary Poppins glaszékesztyűbe bújtatott kezét.

– Nyihahahaaaaa! – nyerít fel boldogan az unikornis, Mary Poppins felé üget, és szarvával megérinti a feketegombos cipőt.

Mary Poppins tekintete elsötétül.

– Florimond, Veritain, Ámor! Mit kerestek itt?

– Hát az úgy volt, hogy a könyv kinyílt...

– ...Jane és Michael meséjénél...

– ...és mi egyszerűen beleugrottunk a képbe...

És a három királyfi bűntudatosan lehorgasztja fejét.

– Akkor pedig ugorjatok ki belőle! Egy-kettő! Haszontalan fiűk!

Ámor szeretettel rámosolyog Mary Poppinsra.

– Maga pedig haszontalan lány! így otthagyni bennünket, egy árva szó nélkül!

Michael bámul. Elereszti a rendőr lábát, és Ámorhoz szalad.

– Ti ismeritek Mary Poppinsot? – kérdi. – Es veletek is ezt csinálta? –Féltékeny egy kicsit új barátjára. Vajon ő képes lesz-e valaha is annyira összeszedni a bátorságát, hogy Mary Poppinsot „haszontalan lánynak” nevezze?...

– Hát hogyne ismernénk. És mindig ezt csinálja – jön-megy, egy árva szó nélkül. Jaj, Mary Poppins, ne haragudjon ránk! – és Ámor huncut mosollyal felnéz. – Éátom, új kalapja van!

Mary Poppins arcán mintha mosoly akarna feltűnni, de a következő pillanatban már szipogássá változik.

– Maszatos az arcod, Ámor, mint rendesen!

Előveszi csipkés szélű zsebkendőjét, megnyálazza, jó alaposan megdörzsöli Ámor arcát, aztán a zsebkendőt a kisfiú zsebébe dugja.

– No, így már jobb! – állapítja meg. – Florimond, igazítsd meg a sapkádat. Emlékszem, mindig is szeretted félrecsapni. És te, Veritain? Sose fogsz érteni a szóból? Ha százszor nem mondtam neked, hát egyszer sem, hogy csomóra kösd a cipőfűződet! Nézd csak, most is hogy lóg!

Veritain engedelmesen lehajol, és megcsomózza bársony topánkája kioldódott fűzőjét.

– Igen, Mary Poppins, jól emlékszik! – És Florimond megigazgatja a sapkáját. – De Jane és Michael meg Berti kivételével maga az egyetlen, aki rém feledkezett meg rólunk. A többieknek csak az unikornis kell... –És a bámész tömegre mutat. – De még őrajta is csak veszekszenek!

Az unikornis biccent ezüst fejével, kék szeme haragosan csillog.

– Piha! – emeli magasba az orrát Mary Poppins. – Mi egyebet várnál tőlük? De az ő bajuk, Florimond. Ti nem tehettek semmiről.

A rendőr céklavörösre pirul Mary Poppins haragos pillantása láttán.

– Én nem feledkezem meg a kötelességemről! – mondja konokul.

– Én nem feledkezem meg a közönség szórakoztatásáról! – dülleszti a mellét Boróka úr.

– Én nem feledkezem meg az állatkert igazgatójáról! – suttogja az állatkert őre.

– Várjanak csak! Eszembe jutott még valami! – csap homlokára a parkőr.

– Egy pillanat! Itt van már a nyelvem hegyén! Hallom, amint szegény jó édesanyám felolvas. Egy ezüst könyvből. És a kandallónál alszik a macska. Aztán... – Kinyújtja kezét, és a királyfiakra mutat.

– És ők meg én mendegélünk, kéz a kézben. És az ágon gyümölcs is nő meg virág is, és az unikórus baktat az erdőben. Jaj nekem, mi ütött belém? – kiált fel. – Épp úgy ver a szívem, mint régen, kölyökkoromba! Se szemétgyűjtő, se szabályok, se főpolgármester, se kolbász vacsorára. O, emlékszem én már magukra, miszter... izé... felség...

A parkőr Florimondhoz fordul. Komor arca felderül. Valósággal ragyog boldogságában.

– Emlék! – kurjantja el magát vidáman. – Hogy ti is emlékezzetek rám!

És a szabályokkal mit sem törődve a virágágyhoz rohan, és leszakítja a három legszebb rózsát.

– Megkapom ezér a magamét, de nem bánom! Értetek teszem! – Szé-gyellősen, alázatosan Florimond kezébe nyomja a rózsákat.

Florimond elmosolyodik, és kedvesen megsimítja a parkőr arcát.

– Köszönöm! Megőrzőm örök emlékül.

– Á, az nem megy! – nevet kissé zavartan a parkőr. – A rózsa hamar hervad!

– De ez nem! – kiált fel hirtelen Lark kisasszony. – Az ő hazájukban minden rózsa örökké virul!

Izgatottan fordul a királyfiakhoz, kezét szívére szorítja.

– Hogyan is felejthettem el? – motyogja. – Hisz csak tegnap volt – vagy tegnapelőtt! Fehér köténykét viseltem...

– ...És gombos cipőt – segít Veritain.

– És szőke fürtöket, kék masnival! – ujjong Ámor. – Emlékszik! Már ő is emlékszik! – kiált bátyjainak, és Lark kisasszonyra mosolyog.

– És ti mindenhol ott voltatok! – suttogja a derék hölgy. – Velem játszottatok a napon, velem hintáztatok a kertkapun. A lombok közt éneklő madárkák is ti voltatok. Átléptem minden hangyát, minden bogarat, nehogy véletlenül valamelyik királyfit tapossam el. Királyhoz akartam feleségül menni – most már emlékszem... vagy legalábbis a kalifa legkisebbik fiához. És azt akartam, hogy ti hárman mindig velem maradjatok. De aztán... Jaj, mi történt? Hogyan veszítettelek el? Hiszen csak tegnap volt! Hová lettek a fürtjeim, az én aranyszőke fürtjeim? Miért vagyok egy szál egyedül az egész világon, az én két kis kutyámat nem számítva?

Peti és Henrik sértődötten felpillant.

– Méghogy nem számítva! – mondja a tekintetük.

– Igen, igen, öregszem – pislant át őszülő tincsein Lark kisasszony. –Megint el foglak felejteni benneteket, drága szép királyfiak! De kérlek, nagyon kérlek, ti ne felejtsetek el engem! Mit is adhatnék, amiről az eszetekbe jutok? Elveszítettem... – túr a zsebébe – ...jaj, annyi mindent elveszítettem!

– Sose fogunk rólad megfeledkezni – mondja szelíden Veritain. – És különben is, már adtál nekünk valamit!

Felhúzza bársony zekéje ujját, és megmutatja, mi csillog a csuklóján.

–- A karperecem! De hisz az csak csupa színes üveg!

– Dehogy! – kiált fel Veritam. – Rubin! Zafír! Smaragd!

Feje fölé emeli kezét, és a karperc úgy csillog-villog a napfényben, hogy kis híján belevakul, aki nézi.

– Ejha! – motyogja a rendőr. – Akármi legyek, ha el nem csórta a koronaékszereket!

– Nahát! – álmélkodik Lark kisasszony. Összecsapja kezét, úgy bámulja a csillogó-villogó köveket.

– Már értem – suttogja maga elé. – Professzor úr, professzor úr, látja?

A főprofesszor azonban eltakarja szemét, és elfordul,

– Látom, látom, nagyon is jól látom – motyog szomorúan. – Látom, hogy milyen oktondi voltam. Könyvek! – kiáltja, és elhajítja a vaskos kötetet. – Nagyítók! – és a rózsák közé dobja a nagyítót. – Istenem, istenem, hogy elfecséreltem ,t/ időmet! Florimond, Veritain, Ámor – most már megismerlek! – És könnyes arcát a királyfiak felé fordítja.

– Ó, Szépség, Igazság és Szeretet – suttogja. – Hiszen ismertelek benneteket kölyökkoromban! És mégis megfeledkeztem rólatok! Pedig ott futottatok mellettem egész nap. Es a sötétségben is szólt hozzám a hangotok: „Kövess! Kövess!” Értem már – én a bölcsességet kerestem. Holott a bölcsesség ott volt előttem, de én hátat fordítottam. Azóta is mindig csak futottam előle, és könyvekben igyekeztem a nyomára bukkanni. Olyan messzire futottam – és a főprofesszor karjába temeti arcát –, hogy amikor szemtől-szembe találkozom egy unikornissal, azt képzelem, hogy kitömethetem! Jaj, hogyan tehetem jóvá ezt a gonoszságot? Nincs nekem rózsám, sem ékszerem, semmim!

Tétován körülnéz, és homlokához emeli kezét. És egyszercsak felderül az arca. Pompás gondolata támadt!

– Fogd, gyermekem! – szól Ámorhoz, és letépi fejéről a papírcsákót. –Hosszú utat kell megtenned, hideg lesz az éjszaka, és te hajadonfőtt vagy! v ^

– Köszönöm, professzor! – mosolyog Ámor, és a csákót legényesen félrecsapja göndör fürtjein. – Remélem, nem fog fázni nélküle.

– Hogy nem fázom-e? – motyog szórakozottan a főprofesszor, ahogy pillantása a királyfiakról a gyepen heverő hófehér teremtményre vándorol. Reszketeg öreg kezét felemeli, az unikornis pedig feláll a harmatos fűből, és nyugodtan melléje lépdel.

– Bocsáss meg! – suttogja a főprofesszor. – Nem én akartalak kitömet-ni. Hanem egy őrült, aki az én bőrömbe bújt – nem én! Nem, nem! Soha többé nem fogok fázni! Hiszen megsimogattam egy unikornist!

Ujjai végigsimítják a tejfehér nyakat. Az unikornis szelíden, mozdulatlanul áll. Kék szeme meg se rebben.

– Ez a beszéd, professzor úr! – rikkant a rendőr. – Meg se próbáljon ki-tömetni egy állatot, amelyik a törvény tulajdona!

– A törvényé – suttogja a főprofesszor. – Csak nem azé a törvényé, amelyiket maga ismer...

– A vidámparké! – szívóskodik Boróka úr.

– Igen! Ahonnan ő jön, ott örök vidámság uralkodik – simít végig az unikornis orrán a főprofesszor.

– Ott ragyog majd az állatkert csillagai között – ígéri lélekszakadva az állatkert őre.

– Ott ragyog majd a csillagok között – mondja a főprofesszor, és megérinti az unikornis szarva hegyét –, de messze, nagyon messze az állatkerttől!

– Ahogy mondja, professzor úr! Végre egy értelmes ember! No de hagyjuk kérem a vitát. A fiúk és az állat le vannak tartóztatva, és viszem is már őket a rendőrkapitányságra!

Azzal a rendőr határozott mozdulattal megragadja az egyszarvú kantárszárát.

– Gyorsan, Florimond! – szól Mary Poppins.

És Élorimond egy ugrással az unikornis hátára szökken.

Veritain már ott is van mögötte.

– Isten veled, barátom – suttogja Ámor, és átöleli Michaelt. Aztán kecses szökkenéssel ő is a bátyjai mögött terem.

– O, ne hagyjatok el! – rimánkodik Lark kisasszony. – Mi lesz, ha újra elfelejtelek?!

– Én nem felejtlek el! – jelenti ki határozottan Michael, és integet Ámornak.

– Én se! Soha! – fogadkozik Jane, és hosszan, szomorúan néz Flori-mondra és Veritainre. Úgy érzi, az arcuk mindörökre a szívébe vésődött.

– Ha nem felejtesz el, máskor is eljövünk! – ígéri mosolyogva Florimond. – Elkészültetek, testvéreim? Indulnunk kell!

– Elkészültünk! – kiáltják a fiatalabb királyfiak.

Aztán sorra mind a hárman lehajolnak és megcsókolják Mary Poppinsot.

– Várjuk! – mondja Florimond.

– Ne időzzön soká! – kéri Veritain,

– Jöjjön vissza hozzánk – kacag Ámor –, a tulipános kalapjában!

Mary Poppins hasztalan próbál szigorúan nézni. Önkéntelenül is elmosolyodik, ahogy a három ragyogó arcra pillant.

– Eredjetek már – és viselkedjetek rendesen! – mondja meglepően szelíd hangon.

Aztán felemeli papagájfejes ernyőjét, és megérinti az unikornis vék-nyát.

Az menten felemeli ezüst fejét, és szarvát az égnek szegezi.

– Emlékezzetek! – kiáltja Florimond, és int a rózsacsokorral.

Veritain magasra emeli kezét – a karperecén szikrát vet a napfény.

Ámor a csipkés szélű zsebkendőt lobogtatja.

– Emlékezzetek! Emlékezzetek! – kiáltják mind a hárman, és az egyszarvú a levegőbe szökken.

A park szinte reszket a halványuló fényben, ahogy az unikornis patái megvillannak a szökőkút fölött. A permet fölött színes csík ragyog fel, bársony fénylik, arany villan.

Egy pillanatnyi csillogó suhanás, és utána – semmi. Eltűntek a királyfiak, eltűnt az egyszarvú. Csak a távoli visszhang rezzenése hallik – „emlékezzetek!” És a gyepen heverő könyv lapjait rezzenti meg az esti szellő.

– Utánuk! – kiáltja a rendőr. – Rablók! Banditák!

Vadul belefúj sípjába, és átrohan a rózsakerten.

– Szemfényvesztés! Bűvésztrükk! – kurjongat Boróka úr. – A láthatatlan ló és három lovasa! Eliszen ez túltesz még az Elfűrészelt Nőn is! Gyertek vissza, fiacskáim, megvásárolom a trükkötöket! Erre vannak? Arra mentek? Hova lettek?

És bekukkant a bokrok közé, a fák alá – keresi az eltűnt királyfiakat.

– Istenkém, istenkém – jajgat az állatkert őre. – Úgy eltűntek, mintha itt se lettek volna! Szakasztott, mint a pillangók!

Ideges pillantást vet Mary Poppinsra, és elsiet az állatkert felé.

Egy pillanatig nem hallatszik más hang a parkban, csak a szökőkút csobogása. Majd Lark kisasszony sóhajtása töri meg a csendet.

– Uramisten – de késő van! Ugyan, hol hagyhattam a kesztyűmet? És hová lett a sálam? A szemüvegemet is elvesztettem! Jajistenkém – a kar-perecemnek is nyoma veszett!

Szemét tágra nyitja, aztán ásít egy picit – mint aki mély álomból ébred.

– Veritainnek tetszett adni! – emlékezteti Jane.

– Veritainnek? Az meg kicsoda? Úgy hangzik, mint valami mesebeli név. Te már megint álmodozol, Jane! Peti, Henrik — gyertek, gyertek, kutyuskáim! Nini, professzor úr! Mennyire örülök, hogy látom! De mi járatban van errefelé?

A főprofesszor zavart pillantást vet Lark kisasszonyra, aztán ő is ásít egy picikét.

– Én... én igazán nem is tudom – válaszolja tétován.

– És csak így, fedetlen fővel! Még megfázik! Jöjjön el hozzám egy csésze teára, professzor úr! Friss briós is lesz!

– Friss briós? Khm... izé... kölyökkoromban nagyon szerettem a brióst, de azóta sem ettem. És... délután még fejfedőm is volt! Hová tehettem?

– Ámor fején van! – kiált Michael.

– Ámor? Ki az, barátod? Viselje egészséggel. Csak papírból volt. De egy cseppet sem fázom, Lark kisasszony... khm... izé! Még életemben nem volt ilyen kellemes melegem.

És a főprofesszor elégedetten elmosolyodik.

– Én pedig életemben nem voltam ilyen boldog! – kiáltja gyöngyöző kacajjal Lark kisasszony. – Hogy mitől, azt nem tudom, de boldog vagyok! Gyertek, drága kutyuskáim! Erre parancsoljon, professzor úr!

Azzal kézen fogja a főprofesszort, és kivezeti a rózsakertből.

Jane és Michael utánuk bámul. Hallják, amint a főprofesszor zavartan megkérdezi:

– És mi a kegyed... khm... izé... keresztneve?

– Lucinda Emília – válaszolja Lark kisasszony, és húzza maga után a főprofesszort, ki a kapun.

– Hé, hó, nézzenek oda! Majd hogy el nem aludtam! – ásít és nyújtózkodik a parkőr. – Hohó! – riad meg, ahogy pillantása körüljár a rózsakerten. – Mi történik itt? Ki dézsmálta meg a rózsáimat?!

– Maga! – kacag Jane.

– Nem emlékszik? – kérdi Michael. – Maga adott rózsákat Florimond-nak!

– Hogy én? Rózsát szedni? Hogy is merészelném! Habár... – És a parkőr zavartan vonja össze szemöldökét. – Muris. Egészen bátornak érzem magamat. Ha maga a főpolgármester tévedne errefelé, meg se rezdülnék. Mért ne kaphatná meg az a Flóri vagy hogyishívják a rózsákat, ahelyett, hogy itt hervadnának el? No, megyek haza az én szegény jó édesanyámhoz. Ejnye, ejnye! Gondoljunk a szabályzatra! – És a parkőr lecsap két sötét tárgyra.

– Hulladékot a hulladékgyűjtő kosárba! – kiáltja, felkapja a főprofesszor könyvét meg a nagyítóüveget, és a szemétgyűjtő kosárba hajítja.

– Máris elfelejtették – sóhajt Jane. – Valamennyien. Lark kisasszony, a főprofesszor, most meg a parkőr.

– Hát igen – sóhajt Michael és a fejét ingatja.

– És mit felejtettek el ti, ha szabad érdeklődnöm? – Mary Poppins szeme csillog a naplemente fényében. És olyan, mintha nagyon messziről érkezett volna vissza a rózsakertbe.

– Semmit, Mary Poppins, igazán semmit! – Boldogan, magabiztosan szaladnak oda hozzá. Mintha valaha is elfelejtenék a királyfiakat, meg ezt a furcsa, csudálatos látogatást!

– Akkor mit keres itt ez a könyv? – És fekete kesztyűs ujját a Tündérmesék Nagy Ezüst Könyvé-re szegezi.

– Jaj! – ugrik érte Michael. – Várjon meg, Mary Poppins! – kiabál, és áttör a bámész tömegen, amely még most is az égre bámul.

A gyufaárus megfogja a babakocsit, és nyikorogva-csikorogva kitolja a rózsakertből. Mary Poppins mozdulatlanul áll a bejáratnál, papagájfejes ernyője a hóna alatt, kézitáskája a csuklóján himbálózik.

– Én mindenre emlékszem! – mondja Michael, miközben visszasiet Mary Poppinshoz. – És Jane is – igaz, Jane? És ugye maga is, Mary Poppins? – Mi hárman, gondolja, együtt emlékezünk.

Mary Poppins szaporábban szedi a lábát. Hamarosan utolérik a babakocsit.

– Én arra emlékszem, hogy uzsonnázni szeretnék, ha erre gondolsz! –mondja.

– Vajon Ámor mit uzsonnázik? – mereng Michael, aki Mary Poppins mellett szaporázza a lépést.

– Teát! – kiált szomjasan a gyufaárus. – Meleget és erőset! Úgy finom! És bele legalább három kockacukrot!

– Mit gondol, Mary Poppins, nemsokára hazaérnek? Mennyi időbe telik az út odáig? – Michaelnek a királyfiakon jár az esze. Sehogy sem tudja kiverni őket a fejéből.

– En nemsokára hazaérek, annyi biztos – mondja öntelten Mary Poppins.

– Eljönnek máskor is, hiszen megígérték! – Michael ugrálni kezd örömében. Aztán eszébe jut valami, és döbbenten megtorpan.

– De ugye maga nem megy vissza hozzájuk, Mary Poppins? – Megragadja Mary Poppins karját, és megrázza. – Nekünk nagyobb szükségünk van magára, mint a királyfiaknak! Nekik ott van az unikornis! Jaj, Mary Poppins, nagyon k-k-kérem... – Izgalmában már beszélni is alig tud. –ígérje meg, hogy nem megy v-v-vissza hozzájuk a t-t-t-tulipános kalapjában!

Mary Poppins dühösen, döbbenten mered rá.

– Királyfiak tulipános kalapban? Én, egy unikornis hátán? Ha olyan nagyon jó az emlékezőképességed, hálás lennék, ha rám is emlékeznél! Olyannak nézel, aki össze-vissza nyargalászik egy...

– Nem, nem! Összekever mindent! Nem érti, Mary Poppins!

– Annyit értek, hogy úgy viselkedek mint egy hottentotta! Még hogy én egy unikornis hátán! Eressz el, Michael, légy olyan szíves. Remélem, támogatás nélkül is tudok járni. És te nemkülönben!

– Jaj, jaj, máris elfelejtette! – siránkozik Michael, és Jane-hez fordul vigasztalásért.

– De maga ugye emlékszik, Berti? – fut Jane a gyufaárushoz, felnéz rá, és egy megnyugtató mosolyt vár.

Ám a gyufaárus oda sem figyel. Zegzugolva tolja a babakocsit, és le nem veszi a szemét Mary Poppinsról. A tekintetéből az ember azt hihet-né, Mary Poppins az egyetlen élőlény az egész világon.

– Látod? O is elfelejtette – mondja szomorúan Michael. – Pedig ugye megtörtént, igaz, Jane? Hiszen itt van nálam a tőr!

Es az övéhez nyúl – de a keze csak a semmit markolja.

– Eltűnt! – bámulja gyászosan a tőr hűlt helyét Michael. – Biztosan akkor vette el, amikor búcsúzóul átölelt. Vagy pedig nem volt igaz az egész. Mit gondolsz, Jane, csak álmodtuk?

– Talán – felel tétován Jane. Az üres övről a gyufaárus és Mary Poppins nyugodt arcára pillant. – Pedig... – gondol Florimond mosolygó tekintetére – annyira biztos voltam benne, hogy igaziak!

Megfogják egymás kezét – a biztonság kedvéért –, s fejüket egymás vállára hajtva ballagnak hazafelé, míg gondolataik a három gyönyörű, színes alak és a szelíd mesebeli paripa körül járnak.

Alkonyodik. Árnyas fák lombja borul föléjük. Kimennek a park nagykapuján, s a Cseresznyefa utcán már égő lámpa fénykörébe lépnek.

– Nézzük meg őket még egyszer – javasolja Jane. Szomorú lesz, gondolja, de mégis szívet melengető, ha a képen viszontlátják őket. Elveszi Michaeltől a könyvet, és kinyitja a jól ismert oldalnál.

– Igen – suttogja Jane. – Valóban ott az övében a tőr. Éppen úgy, mint azelőtt. – Azután szeme tovább vándorol a képen, és Jane halkan, örömteljesen felkiált.

– Jaj, Michael, nézd! Mégsem álmodtuk! Tudtam, tudtam, hogy igaz!

– Hol van? Mutasd! Gyorsan! – követi Michael Jane mutatóujját.

– Nahát! – kiált fel. Szinte lélegzethez sem jut izgatottságában. És megint: – Nahát!

Mert a kép nem egészen olyan, mint azelőtt. A fán most is ott virít a virág, érik a gyümölcs, és ott áll a gyepen a három királyfi, mellettük pedig az unikornis.

Csakhogy' most Florimond rózsacsokrot tart a karjában; Veritain csuklóján színes kövekkel kirakott karkötő csillog; Ámor pedig jókora papírcsákót visel, és a zubbonya zsebéből csipkés szélű zsebkendő kandikál ki.

Jane és Michael a képre mosolyog. És a három királyfi visszamosolyog rájuk a könyvből, és a szemük mintha huncutul csillogna, ahogy ráesik a lámpáién}7.

– Emlékeznek ránk! – jelenti ki diadalmasan Jane.

– Mi meg rájuk emlékezünk! – kukorékol Michael. – Még ha Mary Poppins elfelejtette is őket!

– Csakugyan? – szól mögöttük egy hang.

Gyorsan felpillantanak – s ott áll Mary Poppins, frissen, takarosán, mint egy rózsás arcú hollandi fababa.

– Szabad lenne tudnom, hogy mit felejtettem el?

És szavai közben mosolyog – de nem Jane-re és Michaelre. Szeme a három királyfira szegeződik. Elégedetten biccent, előbb a képnek, aztán a gyufaárusnak, aki viszonozza a biccentést.

És Michael egyszeriben mindent megért. Tudja, hogy Mary Poppins –emlékszik. Hogyan is gondolhatták, ő meg Jane, hogy Mary Poppins valaha is elfelejt valamit!

Michael megfordul, és arcát Mary Poppins szoknyájába rejti.

– Semmit sem felejtett el, Mary Poppins. Csak egy kis tévedés volt.

– Kis tévedés! – És Mary Poppins felháborodottan szipog.

– De mondja meg, Mary Poppins – rimánkodik Jane, ahogy a kiszínezett képeskönyvről a fölébe tornyosuló arcra pillant. – Melyik a mesebeli gyerek – a három királyfi, vagy Jane és Michael?

Mary Poppins hallgat egy percig. A könyvbeli gyerekekre pillant, aztán megint az előtte álló két eleven gyerekre. Szeme szakasztott olyan kék, mint az egyszarvúé.

A két gyerek lélegzetvisszafojtva várja a választ.

És az mintha már ott tétovázna Mary Poppins ajkán. A nyelve hegyén vannak a szavak. De aztán – meggondolja magát. Talán eszébe jut, hogy Mary Poppins sohasem mond el semmit senkinek.

Mary Poppins rejtélyesen elmosolyodik. És csak ennyit mond:

– Vajon melyik?...

V. PARK A PARKBAN

– Kérek szépen még egy szendvicset – nyúl át Mary Poppins lába szára fölött az elemózsiáskosár felé Michael.

Ellennek kimenője van, Brill néni pedig elment meglátogatni a sógornője unokahúgának az újszülött kisbabáját. A gyerekek hát a parkban uzsonnáznak, a legtávolabbi zugban.

Ez az egyetlen helye a parknak, ahol sohasem nyírják a füvet, sohasem gazolnak. Lóhere, százszorszép, kökörcsin, harangvirág nő olyan magasra, hogy a gyerekek térdig járnak benne. Csalán és bogáncs fitogtatja virágát, mert jól tudja, hogy a parkőrnek sosem lesz ideje tövestül kigyomlálni őket. Ok bizony fittyet hánynak a szabályzatnak! Magvaikkal teleszórják a gyepet, taszigálódva nyomakodnak a legjobb hely felé, oly szorosan zsúfolódnak, hogy a száruk örökké árnyékban marad.

Mary Poppins, virágos karton ruhájában, szálegyenesen ül egy bokor-nyi harangvirág mellett.

Zoknit javít, és közben arra gondol, hogy szép-szép ez a vadregényes zug – de Valaki még annál is szebb! Ha választania kellene egy csokor lóhere meg sajátmaga között, bizonyára nem a lóherét választaná.

A négy gyerek Mary Poppins körül heverészik.

Annabel a babakocsiban ugrál.

És nem messze, a csalánok között, a parkőr láncot fűz gyermekláncfűből.

Madarak csiripelnek minden ágon, s a fagylaltárus vidáman dalolva tolja kordéját.

A kordé elején felirat hirdeti:

FORRÓ NAP A MAI,

DE NEM ÚGY A FAGYI!

– Vajon idejön-e? – suttogja maga elé Jane.

Hasmánt hever a fűben, és gyurmafigurákat gyárt.

– Hova lettek azok a szendvicsek? – firtatja Michael, és a kosárban kotorászik.

– Légy szíves, Michael, szállj le a lábamról. Nem vagyok perzsaszőnyeg! A szendvics elfogyott. Te magad etted meg a legutolsót.

Mary Poppins átemeli Michaelt a fűre, majd megint kézbe veszi a tűt. A mellette álló bögrében a fűmaggal, csalánvirággal megszórt meleg tea kellemes aromát áraszt.

– De hiszen csak hatot ettem, Mary Poppins!

– Hárommal többet a kelleténél! – vág vissza Mary Poppins. – Nemcsak a magad részét etted meg, hanem a Barbaráét is.

– Kiveszi az ennivalót a kistestvére szájából – mi jöhet még ezután? –motyog a parkőr.

Beleszimatol a levegőbe, és a szája szélét nyalogatja, akárcsak egy szomjas kutya.

– Nincs jobb egy csésze forró teánál! – szól Mary Poppinshoz.

Mary Poppins méltóságteljes nyugalommal emeli fel a bögrét. – Bizony nincs! – válaszol, és belekortyol a teába.

– Épp az, ami jól esik az embernek így délután tájba! – És a parkőr sóvár pillantást vet a teáskannára.

– Pontosan – bólint higgadtan Mary Poppins, és tölt magának még egy bögrével.

A parkőr sóhajt, és letép egy szál gyermekláncfüvet. Tudja, hogy a teáskanna már kiürült.

– Hát akkor még egy szelet piskótát, Mary Poppins?

– A piskóta is elfogyott, Michael. Mi vagy te, ha szabad kérdeznem –kisfiú, vagy krokodilus?

Michael legszívesebben azt válaszolná, hogy krokodilus, de elég egy pillantás Mary Poppins arcára, és benne reked a szó.

– John! – vigyorog krokodilusképpel az öccsére. – Akarod, hogy bekapjam, amit hagytál?

– Nem! – feleli John, és gyorsan bekapja ő maga a maradékot.

– Segítsek elfogyasztani a piskótádat, Barbara?

– Nem! – protestál tele szájjal Barbara.

Michael szemrehányóan csóválja fejét, és Annabelhez fordul.

Annabel úgy trónol a kocsijában, mint egy királynő. Kicsi bögréjét szorongatja. A babakocsi nagyokat nyög, amikor Annabel fel-alá ugrál benne. A jármű ma még a szokásosnál is rozzantabbnak látszik. Robertson Ay ugyanis egész délelőtt a babakocsinak támaszkodva pihent, és eltörte a fogantyúját.

– Ejnye! Ejnye! – sopánkodott Banks mama. – Miért nem támaszkodhat olyasmire, ami erősebb? Mit csináljunk, Mary Poppins? Nincs pénzünk új babakocsira!

– Elviszem az unokabátyámhoz, nagysága kérem. O úgy megjavítja, hogy jobb lesz, mint új korában.

– Hát ha gondolja, hogy csakugyan meg tudja csinálni... – vetett kétkedő pillantást Banks mama a szilánkosra tört fafogantyúra.

Mary Poppins kihúzta magát.

– Az én rokonom, nagysága kérem... – Hangja mintha az Északi Sarkról jött volna.

– Hogyne, persze, persze! Természetesen! – hátrált idegesen Banks mama.

– De vajon miért olyan tökéletesek az ő rokonai? – gondolta. – Mary Poppins nagyon is hiú és önelégült. Ezt meg is fogom mondani neki egyszer!

Ám elég volt a zord arcra pillantania, a szemrehányó szipogást meghallania, és már tudta, hogy sohasem merészeli megmondani...

Michael a hátára hengeredik a százszorszépek között, és éhesen rágcsál egy fűszálat.

– Mikor viszi el a babakocsit az unokabátyjához, Mary Poppins? – tudakolja.

– Türelem rózsát terem. Mindent a maga idejében!

– Aha. Nézze csak, Annabel nem issza a tejét. Nem akarja, hogy én igyam meg helyette?

Ám Annabel ebben a pillanatban felemeli a bögréjét, és az utolsó cseppig kiissza belőle a tejet.

– Mary Poppins! – siránkozik Michael. – Éhen pusztulok – szakasztott, mint Robinson Crusoe.

– Robinson Crusoe nem pusztult éhen – közli Jane, miközben buzgón tisztogat egy kis helyet a gyomnövények között.

– Hát akkor a svájci Robinson család – mondja Michael.

– A svájci Robinson családnak bőségesen volt ennivalója. De én nem vagyok éhes, Michael. Az én piskótámat megkaphatod.

– Kedves, aranyos, okos Jane! – gondolja Michael, miközben mohón elveszi a piskótát.

– Mit építesz? – tudakolja, és leveti magát a fűre, Jane mellé.

– Parkot szegényeknek – válaszol a nővére. – Ahol mindenki boldog. És soha senki nem veszekszik.

Félretol egy maréknyi levelet, és Michael takaros zöld négyszöget pillant meg a gyomnövények között. Körömnyi szélességű kavicsos kis ösvények szabdalják, közöttük összegyűjtött virágszirmokból kialakított virágágyak. A gyepen gallyacskákból összerótt házikó; a fákat a földbe szúrt virágok jelképezik; árnyékukban valósággal hívogatnak az ágacskákból készült szép kis padok.

Az egyik pádon kisujjnyi gyurmaemberke ül. Arca kerek, teste gömbölyű, karja-lába dundi. Csak egy valami hegyes rajta: égnek szegett orra. Gyurmaújságot olvas, lábánál gyurma szerszámostáska hever.

– Hát ez ki? – kérdi Michael. – Nagyon hasonlít valakihez, de nem jut eszembe, kihez.

Jane elgondolkodik.

– Jupi úrnak hívják – határoz végül. – Délelőtt szorgalmasan dolgozott, és most pihen. A felesége is mellette ült, de a kalapja nem sikerült, hát összegyúrtam. Még maradt egy kis gyurmám, majd abból megpróbálom újra megcsinálni. – És a házikó mögött heverő alaktalan, színes masszára mutat.

– Hát az? – bök Michael az egyik virágágy mellett álló nőalakra.

– Az Hikori néni – magyarázza Jane. – Neki is lesz háza. És aztán majd vidámparkot építek.

Michael a dundi kis gyurmanénire pillant, megcsodálja felkunkorodó haját, és orcáján a gödröcskéket.

– Ismerik egymást Jupi úrral?

– Persze. A tó felé menet szoktak találkozni.

És Jane a kavicsokkal kirakott kis gödörre mutat, ahova – mikor Mary Poppins nem nézett oda – beleöntötte bögréjéből a tejet. A tó túlsó végén álló gyurmaszobor Michaelt Neleusra, a delfines márványfiúra emlékezteti.

– Vagy ott, a hintánál – mutat Jane két függőleges pálcikára, amelyekről egy szál cérnán egy még kisebb pálcika lóg.

Michael ujja hegyével megböki a hintát, az ide-oda leng.

– És mi van az alatt a kökörcsin alatt?

A piskótás doboz tetejéből leszakított kartonpapírdarab lett az asztal, körülötte kartonpapír székek, a tetején pedig olyan ínycsiklandozó lakoma, hogy még a királynak is gusztusa támadna hozzá.

Középen emeletes torta áll, körülötte dúsan megrakott tálakon őszibarack, cseresznye, banán és narancs. Az asztal egyik végén egy tálca almáslepény, a másikon mosolygó, rózsaszínű sonka. De akad kolbász is, meg ribizlis sütemény, egy kis zöld tálkán pedig egy darab vaj. És mindegyik szék előtt tányér, bögre, meg egy üveg gyömbér.

A kökörcsin-fa a lakoma fölé terjeszti ágait. Jane két gyurmagalambot ültetett az ágak közé, és egy igazi méh zümmög a virágok között.

– Hess, mohó légy! – kiált Michael, ahogy egy kis fekete pötty telepszik a sonkára. – Jajistenkém! Még éhesebb lettem ettől a látványtól!

Jane büszkén szemléli keze művét. – Ne morzsázz a gyepre, Michael. Nem szeretem a rendetlenséget.

– Sehol sem látok szemétgyűjtő kosarat. Nem látok mást, csak egy hangyát a fűben. – Michael tekintete végigpásztáz a rengeteg közepén megbúvó takaros kis parkon.

– Soha sincsen szemét – magyarázza Jane. – Jupi úr begyújt a papírral. A narancshéjat pedig elteszi a karácsonyi pudinghoz. Jaj, Michael, ne hajolj olyan közel, elveszed a napot!

Michael árnyéka mint a felhő telepszik a pici park fölé.

– Elnézést! – mondja Michael, és félrehajol. A nap megint fényesen süt, amikor Jane felemeli Jupi urat és szerszámostáskástul leteszi az asztal mellé.

– Ez a vacsora? – kérdi Michael.

– Dehogyis! – felel egy reszelős hangocska. – Ami azt illeti, ez a reggeli! ' ”

– De ügyes ez a Jane! – gondolja magában elismerően Michael. – Nemcsak hogy fabrikál egy ilyen kis öregembert, de még a hangját is milyen jól utánozza!

Jane azonban kérdő pillantást vet öccsére.

– Te szóltál ilyen reszelős hangon, Michael?

– Ugyan, dehogy! – hangzik fel megint az iménti hang.

És ahogy megfordulnak, észreveszik, hogy Jupi úr a kalapját lengeti üdvözlésül. Az öregúr rózsapiros képe csupa mosoly, de még az égnek szegezett orra is mintha kacagna.

– Nem az számít, mi a neve az étkezésnek. Hanem hogy milyen az íze! Parancsolj! – kínálja Michaelt. – Egy növésben levő gyerkőc mindig éhes. Kóstold meg az almáslepényt!

– De szépet álmodom! – gondolja Michael, és gyorsan vesz egy darab almáslepényt.

– Bele ne harapj, Michael! Gyurmából van!

– Ugyan már! Almából! – mondja tele szájjal Michael.

– Nem igaz! Én magam csináltam! – fordul Jupi úrhoz Jane.

– Hogy te? – csudálkozik Jupi úr. – Talán úgy érted, hogy segítettél elkészíteni? Nagyon helyes, leányom. Sok szakács feljavítja a levest!

– Mármint elsózza – helyesbít Jane.

– Nem, nem, nekem nem ez a véleményem. Az egyik is tesz bele valamit, a másik is – zablisztet, uborkát, borsot, pacalt. Minél jobb, annál több!

– Mi több? – bámul értetlenül Michael.

– Minden! – hangzik Jupi úr válasza. – Minden több, ha a kedvünk jobb! Vegyél egy őszibarackot – fordul Jane-hez. – Éppolyan hamvas, mint az arcod!

Jane merő udvariasságból nem hárítja el a kedves kínálást. Kivesz egy gyümölcsöt, és megkóstolja. Édes lé csurog végig az álián, foga alatt megcsikordul az őszibarack magja.

– Finom! – kiáltja meglepetten.

– Hogyne volna finom! – kukorékol Jupi úr. – Ahogy szegény megboldogult feleségem szokta volt mondani: „Nem a külcsín számít, hanem a belbecs!”

– Mi történt a kedves feleségével? – kérdi udvariasan Michael, miközben kivesz egy narancsot. A lakoma fölötti boldogságában kiment a fejéből, hogy Jane csak az imént morzsolta össze Jupi úr feleségét.

– Elveszítettem – suttogja Jupi úr. Bánatosan ingatja fejét, a narancshéjat pedig elteszi a zsebébe.

Jane érzi, hogy arcát elönti a vér.

– Tetszik tudni, sehogy sem állt a fején a kalap... – hebegi. De érzi, ez aligha elegendő ok, hogy a kalap tulajdonosától is megszabaduljon.

– Tudom, tudom! Nagyon fura alakja volt szegénykémnek. Semmi sem állt jól rajta. Egyszer a kalap, másszor a cipő. De azért én így is szerettem. – És Jupi úr keserveset sóhajt. – Mindazonáltal – folytatja borúsan – találtam a helyébe mást!

– Másik feleséget? – kiált fel meglepetten Jane. Végtére ő nem csinált két Jupi nénit! – De hiszen nem is volt erre idő!

– Hogyne lett volna idő? Van énnekem annyi időm, amennyi csak kell. No meg szükségem volt valakire, aki gondoskodik a gyerekekről. Nem csinálhatok mindent egymagám. így hát kezembe vettem a sorsomat, és megházasodtam, csak most, az imént. Ez a lakoma itt a menyegzői reggelink. De fájdalom... – pillant körül idegesen – minden örömben van egy csepp üröm. Sajnos, nem jól választottam.

– Burukk, burukk, Mi megmondtuk! – búgnak az ágon a gyurmagalambok.

– Gyerekek? – vonja össze a szemöldökét Jane. Egészen bizonyos benne, hogy gyerekeket nem csinált.

– Három szép, derék fiú – büszkélkedik Jupi úr. – Biztosan hallottatok már róluk! Hahó! – emeli tölcsérként a szája elé a kezét. – Éni, Téni, Jupi-téni, merre vagytok?

Jane és Michael egymásra bámul, aztán Jupi bácsira.

– Hát persze hogy hallottunk róluk! – bólint Michael-

Éni, Tóni, Jupiténi,

Eskem-beskem, guminéni,

Iszlipó, Iszlipó,

Indiánt fiilön fogni jó!

De azt hittem, ez csak olyan kiszámolós mondóka.

Jupi úr ravaszul elmosolyodik.

– Fogadd meg a tanácsomat, kedves fiatal barátom, és ne gondolkozz túlságosan sokat. Árt az emésztésnek. Árt az agysejteknek. Minél többet gondolkodunk, annál kevesebbet tudunk, ahogy az én szegény megboldogult feleségem szokta volt mondani. No de nem tölthetem fecsegéssel a napot, bármennyire jól esne is! – Letép egy pitypangot, és ráfúj, hogy a magjai szanaszét repülnek. – Uramisten, nézzétek, négy óra! És még be kell fejeznem a munkámat!

Azzal szerszámostáskájából elővesz egy fadarabot, és kötényével fé-nyesítgetni kezdi.

– Mi a bácsi mestersége? – tudakolja Michael.

– Nem tudsz olvasni? – kiált fel a gömbölyded emberke, és a házikó felé mutat.

A gyerekek az ágakból összerótt építmény felé fordulnak, és legnagyobb meglepetésükre azt észlelik, hogy – megnőtt! Az ágakból tömör gerenda lett, köztük már nem tátong űr, hanem fehér fal van a helyén, és füg-gönyös ablakok. Azok fölött pedig vadonatúj zsúptető emelkedik, s a zömök kémény füstgomolyokat ereget. A pirosra mázolt ajtón fehér tábla:

JUPI S.

KŐMŰVES

ÉS

ÁCSMESTER

– De hiszen én nem ilyen házat építettem! Ki alakította át? – kérdi Jane.

– Hogy ki? Hát én! – mosolyog szélesen Jupi úr. – Amúgy nem volt kellemes lakni benne – nyirkos is volt, huzatos is. Mit mondtál – hogy te építetted a házamat? – A puszta gondolatra felkacag. – Egy ilyen egyszál-bél kicsi leányka, aki a könyökömig se ér?!

Ezt már Jane is megsokallja.

– Tudja, hogy ki kicsi! Maga! Hiszen én csináltam, szalmából meg gyurmából! Hisz akkora sincs, mint az ujjam!

– Hahaha! Ez jó! Hogy szalmából? Meg gyurmából? Pazar tréfa! – ha-hotázik Jupi úr. – Szavamra, mintha a gyerekeimet hallanám! Azok is mindig álmodoznak! És milyen gyönyörűségesek az álmaik!

Megsimogatja Jane fejét. És ekkor Jane rádöbben, hogy valóban csak a könyökéig ér Jupi bácsinak! A sárga virágos ág alatt Jupi bácsi valósággal fölébe tornyosul. A gyep, amit ő maga tisztított ki, a távoli erdőségig nyúlik. És az erdőn túl nem látni semmit. Eltűnt az egész nagy park, mint ahogy eltűnik a külvilág, mihelyt az ember átlépi otthona küszöbét.

Jane felpillant. A zümmögő méh akár egy tovatűnő felhő. A cikázó légy akkora, mint egy seregély, és a hangya, amelyik fényes fekete szemével rábámul, szinte a bokájáig ér.

Mi történt? Jupi bácsi nőtt meg, vagy ő maga ment össze? A kérdésre Michael válaszol.

– Jane! Jane! – kiabál. – A te parkodban vagyunk! Azt hittem, hogy akkora csak, mint egy zsebkendő, de most olyan nagy, mint az egész világ!

– Azt azért nem mondanám – ingatja fejét Jupi úr. – Csupán az erdőig terjed, de azért nekünk éppen elég nagy.

Michael kíváncsian fordul az erdő felé. Sűrű, rejtelmes vadon; némelyik fán óriási virágok.

– A margaréta akkora, mint az esernyő! – hápog Michael. – És a harangvirágban mosakodni lehetne!

– Valóban, csodálatos erdő – helyesel Jupi úr, és az ács tekintetével méri fel a vadont. – Az én... khm... második feleségem azt akarja, hogy vágjam ki és adjam el, hogy vagyonra tegyek szert. De hát ez a szegények parkja! Mihez kezdenék én egy vagyonnal? Én magam arra gondoltam –természetesen még az esküvő előtt –, hogy egy kis vidámparkot építek...

– Én is arra gondoltam! – vág közbe mosolyogva Jane.

– Nagy szellemek ha találkoznak! Mit szólnál például egy körhintához? Céllövöldét is építhetünk, és felállíthatnánk néhány hajóhintát, nem gondolod? A belépés természetesen ingyenes, barátnak, idegennek egyaránt! Hurrá, tudtam, hogy egyetértesz velem! – És izgatottan összeveri két tenyerét. De arcáról csakhamar eltűnik az izgatott öröm.

– Mire is jó a tervezgetés – mondja szomorúan. – Ő helyteleníti a vidámparkot. Könnyelmű szórakozás, azt mondja, és még pénzt sem hoz. Milyen szörnyű hibát követtem el! Elsietett áldás – hamari szánom-bá-nom! No de most már késő a bánat!

Jupi úr szemét elfutja a könny, és Jane éppen fel akarja ajánlani a zsebkendőjét, amikor lábdobogás hallatszik a gyepen, és Jupi úr arca hirtelen felderül.

– Papa! – kiabálja három vékony hang. Három kis alak ugrik az ösvényre, és veti magát Jupi úr nyakába. Olyan egyformák, mint három tojás – és mindegyik kiköpött mása az édesapjának.

– Fülön fogtunk egy indiánt, papa! Valódi indiánt! De nagyon ordibált, hát eleresztettük!

– Jól tettétek, fiacskáim – mosolyog Jupi úr. – Boldogabb lesz az őserdőben.

– Indiánt? – kerekedik el Michael szeme. – Hát itt vannak indiánok? A százszorszép-meg kökörcsin-fák között?

– Feleséget keresett, papa, hogy legyen, aki takarítja a vigvamját!

– Remélem, talál – mondja Jupi úr. – Indiánok? Hát hogyne volnának itt indiánok! És csak a jó ég tudja, hogy még mi minden! Hiszen ez valóságos őserdő! Sohasem merészkedünk be messzire. Nagyon is veszedelmes. No de hadd mutassam be a fiaimat. Ez itt Éni, ez itt Téni, ez pediglen Jupiténi!

Három kék szempár csillog, három hegyes orr szegeződik az égre, három kerek arcra terül széles mosoly.

– Ezek pedig... – fordul Jane és Michael felé Jupi úr. Aztán kuncog, és égnek emeli kezét. – Nahát! Régi barátok vagyunk már, és még a neveteket se tudom!

Jane és Michael bemutatkoznak, és kezet fognak a három fiúval.

– Banks? Csak nem a Cseresznyefa utcai Banks családból? Hisz épp nektek csinálok valamit! – kotor bele Jupi úr a szerszámostáskájába.

– Igazán? Mit? – kíváncsiskodik Michael.

– Egy új... No nézzétek, ott jön Hikoriné asszony!

Jupi úr hívogatóan int egy feléjük siető pufók kis nőalaknak. A hölgy orcáján két gödröcske, karján két rózsás csecsemő, felfogott kötényében pedig valami dagadozó, nagyobbacska tárgy.

– De hiszen nem is voltak gyerekei! – mondja magában Jane, miközben a két dundi csecsemőre bámul.

– Ajándékot hoztunk magának, Jupi úr! – és Hikoriné pirulva széttárja kötényét. – Az ösvényen találtam ezt a szép kis cipót; valaki biztosan elveszítette. Az ikreim – ez itt Dikori, ez meg Dokk – magyarázza a meglepett gyerekeknek – még nagyon kicsik, nem ehetnek kenyeret. Hát elhoztam maguknak reggelire!

– Ez nem cipó, csak kenyérmorzsa. Én magam ejtettem le – mondja Michael. De magában azt gondolja, a morzsa jóval nagyobb, mint amilyennek emlékszik rá.

– Hihihi! – Hikoriné félszegen kacarászik, gödröcskéi elmélyülnek. Azt hiszi, Michael tréfál, és ő szereti a tréfát.

– Milyen kedves gondolat! – bólogat Jupi úr. – Vágjuk ketté, felezzük el. Fél cipó többet ér, mint egy se! És viszonzásul, kedves Hikoriné, megkínálhatom egy kis vajjal?

– Szó sem lehet róla! – harsan egy mérges hang. És Jupi úr házának ajtaja kicsapódik.

Jane és Michael ijedten hátrál. Mert az ajtóban olyan nagydarab, olyan rút asszonyság áll, amilyet még soha életükben nem láttak. Mintha csupa, csupa csomóból, göcsörtből állna, akár a krumpli. Krumpli az orra, krumpli a kontya, göcsörtös a keze, göcsörtös a lába, és nincs a szájában csak két szál fog.

Jobban hasonlít agyagdarabhoz, mint emberi lényhez, és Jane-nek eszébe jut az a darabka gyurma, amelyik a házikó mögött hevert. Az asszonyságon koszos kötény, göcsörtös kezében sodrófát szorongat.

– Megtudhatnám, mit művelsz itt, Sámuel? Elajándékozgatod a vajamat? – Bőszen előre lép, és meglengeti a sodrófát.

– Én... én azt hittem, nélkülözhetjük... izé... kedvesem – és Jupi úr valósággal összezsugorodik az asszonyság dühödt tekintete alatt.

– Majd ha megadja az árát! Ki a nagyot nem becsüli, az a kicsit sem érdemli!

– Nem, nem, kedvesem, éppen fordítva! Ki a kicsit nem becsüli, az a nagyot nem érdemli. A szegény ember becsüljön meg mindent, amit kap, és viszonozza tehetsége szerint – akkor lesz igazán boldog!

– Márpedig ami Jupi Júnóé, abból senki nem eszik! Múlt héten is csak úgy odaajándékoztál egy zsámolyt az unokanővérednek, Corry néninek! És ugyan mit kaptál érte? Halljam!

– Egy hárompennyst a kabátjáról!

– Piha! No és amikor megjavítottad Bucskáék asztalát...?

– Henger Bucska hálásan rámmosolygott! – És a kedves emlék hatására elmosolyodik Jupi úr is.

– Mosolygásért nem ad kenyeret a pék! Azelőtt való héten meg Wigg Albert kérte, hogy magasítsd meg a szobája mennyezetét!

– Hogyne, mert nem volt elegendő helye a libegéshez, mikor megtelik nevetőgázzal! És én is nagyszerűen mulattam, Júnókám!

– Mulattál? És a cipész is megtalpalja a cipődet mulatságból? Ezentúl az legyen a mulatságod, ha nekem csinálsz ajándékot! És a tiétek is, kölykök! – rázza meg az öklét a fiúk felé Jupi Júnó.

– Jaj nekem, jaj nekem – motyogja Jupi úr. – Nincsen rózsa tövis nélkül! Nincsen öröm üröm nélkül!

– Éni! – rikoltja Jupi Júnó. – Hozzál nekem menyasszonyi koszorút, de azonnal! Piruló ara – hajadonfőtt? Ki látott ilyet?

– Jaj, ne! – suttogja Jane. – Elrontod a kertemet!

De a rettegő Éni már rohan is a virágágyhoz, és tépi a koszorúnak valót.

– Elég csúf, de jobb a semminél! – morog Jupi Júnó, és göcsörtös fejére illeszti a koszorút.

– Burukk, burukk! – kacagnak a gerlék a százszorszépfán. – Sehogy se áll! Kár! Kár!

– Téni! – rikolt dühödten Jupi Júnó. – Szedd a lábad, és fogd el azokat a madarakat! Galambpástétomot akarok enni!

Ám a gerlék felborzolják tollúkat, és kuncogva elrepülnek.

– Jobb ma egy túzok, mint holnap egy veréb se – mondja Jupi úr, míg utánuk bámul. – Mármint – teszi hozzá idegesen –, sokkal szebben tur-békolnak szabadon! Egyetértesz, Júnó?

– Én senkivel sem értek egyet! – vágja oda Jupi Júnó. – És nem tűrök semmiféle turbékolást! Jupiténi! Szólsz rögtön annak az embernek, hogy fogja be a száját?!

Mert egy ízes hang víg nótája tölti be a levegőt:

Énekelek egyet:

Zöldül a sás!

A fagylaltárus kerekezik az ösvényen.

Jane és Michael még el sem csodálkozhat: hogyan sikerült bejutnia a pirinyó parkba, amikor Éni, Téni és Jupiténi harsány kiabálással körülfogja Jupi urat:

– Papa! Papa! Kérek szépen egy pennyt!

– Semmi fagylalt! – vakkant Jupi Júnó. – Nincs kidobni való pénzünk!

– De Júnókám – fogja kérlelőre Jupi bácsi –, hisz itt a hárompennys, amit Corry nénitől kaptam!

– Azt eltesszük borúsabb időkre! Nem fogjuk léhaságokra eltékozolni!

– Nem fog beborulni, Júnó! Nézd, hogy ragyog a nap!

– Már hogyne borulna be. És különben is, a hárompennys az enyém! Mától fogva, Sámuel, ami a tiéd, az az enyém. Takarodjon innen – rikolt a fagylaltárusra –, és meg ne halljam mégegyszer azt az oktondi ordíto-zást!

– Nem ordítozás az, hanem nóta – vág vissza a fagylaltárus. – És annyit énekelek, amennyit kedvem van!

Azzal elkarikázik, és teli torokból énekel:

Énekelek kettőt...

– Szem nem látja, de bezzeg a fül még hallja! – sóhajt keservesen Jupi úr. – No de fel a fejjel, fiúk! Előttünk a lakoma! Nos, Hikoriné asszonyság, hová ül?

Hikoriné arcán elmélyülnek a vidám gödröcskék.

– Sehová nem ül, Sámuel, mivelhogy nincs meghíva!

A gödröcskék eltűnnek.

– De Júnó kedves...! – kiált elkeseredett képpel Jupi úr.

– Ne dedegj itt nekem! – vágja oda Jupi Júnó, és az asztalhoz csörtet. –Hát ez mi?! – ordítja el magát. – Valami hiányzik! Egy őszibarack meg egy narancs eltűnt! És ki evett az almáslepényemből?!?!

– É-é-én – hebegi idegesen Michael. – D-d-de csak egy icipici darabot.

– Én meg elvettem egy őszibarackot – suttogja Jane. Alig bírja kinyögni a szavakat, Jupi Júnó oly félelmetesen tornyosul fölébe.

– Csakugyan? – fordul a göcsörtös asszonyság a gyerekek felé. – És benneteket ki hívott meg?

– Az úgy volt – kezdi Jane –, hogy csináltam egy parkot. És egyszer-csak ott találtam magam a... Mármint úgy történt... Hát szóval... – Hogyan is magyarázhatná meg?!

– Ne hebegj, Jane. Ha kérdeznek, válaszolj rendesen. Te pedig ne tátsd a szád, Michael. Még beleesik valami.

Úgy szól ez a hang, mint a legeslegszebb zene!

– Mary Poppins! – kiáltja boldog meglepetéssel Michael. És a szája most is tátva – nem fél, hogy netán beleesik valami.

Mivelhogy a százszorszép-fa alatt ott áll a zsúfolt babakocsi! Mellette pedig egy takaros alak, gombos cipőben, tulipános kalapban, papagájfejes ernyővel.

– Nahát, Mary! Végre! Jobb későn, mint soha! Hogy vagy? – lelkendezik Jupi úr. Rohamléptekkel megkerüli az asztalt, és csókot nyom a feketekesztyűs kézre.

– Ugye mondtam, hogy hasonlít valakihez! – suttogja Michael. – Nézd, Jane! Az orruk egészen egyforma!

– Köszönöm, jól, Sam bátyám! Úristen, hogy megnőttek ezek a fiúk! –És finom mozdulattal csókja nyújtja orcáját Éninek, Téninek, Jupiténinek.

Jupi úr gyengéd mosollyal nézi a jelenetet. De menten lehervad ajkáról a mosoly, mihelyt feleségére mutat.

– Ő pedig – mondja – a feleségem, Júnó!

Mary Poppins hosszú, fürkész pillantást vet Jupi Júnóra. Majd a gyerekek nagy meglepetésére elmosolyodik, és kecsesen bólint.

– Remélem, nem zavarunk – mondja roppant udvariasan. Szeretném, ha Sam – természetesen csak a kegyed engedelmével, Júnó asszony – és megint udvarias főbólintás Jupi Júnó előtt – csinálna egy új...

– Már meg is van, Mary! – kiált Jupi úr, és előkapja a fényezett fadarabot. – Ide egy szög, oda egy szög, amoda egy szög, és kész!

A vadonatúj fogantyú a helyére kerül, John és Barbara tapsikol.

– Ne higgye, hogy ingyen kapja! – rázza meg a sodrófát Jupi Júnó. –Mostantól kezdve mindenért fizetség jár. Semmiért – semmit! Ez a jelszavam.

– Ó, természetesen fizetek – mondja legudvariasabb társasági modorában Mary Poppins. – Mindenki megkapja, ami megilleti – nekem pedig ez a jelszavam, Júnó asszony!

– Nos, minél előbb, annál jobb, Poppins kisasszony. Nem szándékozom hosszasan várakozni!

– Egyáltalán nem kell várakoznia, ígérem! – Mary Poppins pördít egyet kézitáskáján, és Jane meg Michael érdeklődve nézi, amint tekintetét végigjártatja a kis parkon. Még sohasem látták tőle ezt a kifinomult, társasági viselkedést.

– Milyen elragadó házuk van! – int papagájfejű ernyőjével a házikó felé.

Jupi Júnó undorral felhorkan.

– Méghogy elragadó? Egy odú! Ha Sámuel azt hiszi, képes vagyok ebben élni, hát ki fogom ábrándítani! Nekem palota kell, Sámuel! Tartozol annyival a te szép párodnak!

– Csak az a szép, aki jó! – suttogja Jupi úr.

Mary Poppins azonban egyre vidámabban mosolyog.

– Valóban nagyon csinos – bólint. – És ez a koszorú milyen szép!

– Piha – legyint megvetően Jupi Júnó. – Két-három szál virág, összefűzve! Drágakövekkel kirakott aranykorona, az igen, az tetszene nekem – és meg is kapom, méghozzá nemsokára!

– Drágakőnél drágább a tiszta szív – suttogja Jupi úr.

– Nekem ugyan nem! – vakkant rá Jupi Júnó. – Nekem ékköves arany korona kell! Emlékezzen a szavamra, tisztelt Mary Poppins kisasszony, leszek én még az erdő királynője!

– Nem is kétséges – bólint Mary Poppins. Annyira udvariasan, tisztelettudóan, hogy Jupi Júnó megenyhül, még el is mosolyodik, hogy kilátszik két elülső foga.

– No – mondja kegyesen –, ha már itt van, akár hasznát is vehetjük. Kínálja körbe az ételt a menyegzői lakomán. Utána meg elmosogathat.

A gyerekek szájukra csapják a tenyerüket, és riadtan pillantanak Mary Poppinsra. Ehhez vajon mit szól?

Jupi úr rémülten felszisszen. – De Júnó – hát nem érted? Tudod te egyáltalán, hogy kicsoda ő?

– Jól van, Sam, hagyd csak – mondja Mary Poppins, és papagájfejes ernyőjével int Jupi úrnak, hogy álljon félre. Kék szeme egy árnyalattal még kékebb, de Jane és Michael nagy meglepetésére a mosolya még szélesebb.

– Roppantul örülök, Júnó asszony, hogy segíthetek. És hova tervezik a palotát?

– Hát én azt gondoltam – Jupi Júnó hátrább lép, és meglendíti a sodrófát –, hogy a nagykapu itt lesz. Amott meg – és megint nagyot lép hátra – a főbejárat és a márvány lépcső.

– De hát mi nem lakhatunk márvány palotában, Júnó! Túlságosan is előkelő az nekünk!

– Neked talán igen, Sámuel. De nekem nem lehet elég előkelő! Azután –hátrál még egy lépést Jupi Júnó – nagy, tágas fogadóterem, ahol a vendégeimet fogadom.

– Pompás! – mondja Mary Poppins derűsen. Tolja maga előtt a babakocsit, úgy követi lépésről lépésre Jupi Júnót. Mögötte masíroz Jupi úr meg a két gyerek, a nyomukban Éni, Téni, Jupiténi, meg Hikoriné és az ikrek – és mind lenyűgözve bámulja az előttük haladó két alakot.

– És itt a bálterem! – kiált Jupi Júnó, és körbe lendíti a sodrófát.

– Bálterem! – nyög fel Jupi úr. – És ki fog benne táncolni?

– Én! – jelenti ki öntelt mosollyal Jupi Júnó. – Te pedig hallgass, Sámuel, itt én beszélek!

– Hallgatni arany, Júnó, ne feledd! – figyelmezteti Jupi úr.

– O, kérem, folytassa! – sürgeti Mary Poppins, és tesz még két lépést.

– Nappali szoba! Ebédlő! Konyha! Kamra!

Szobáról szobára növekszik a palota; láthatatlanul is lenyűgöző. Jupi Júnó minden egyes szónál hátrál egy lépést. Mary Poppins minden egyes szónál előre lép egyet. És a többiek követik. Már majdnem átértek a park túlsó oldalára – mert Jupi Júnó szobái nagyok, tágasak – és egyre közelednek az erdőség széléhez.

– A hálószobám pedig itt lesz! – jelenti ki Jupi Júnó, és nagy körben meglendíti a két karját. – Mellette meg – a sodrófa újabb kört ír le a levegőben – a tágas gyerekszoba.

– Az igazán jó lesz a fiúknak, Júnó! – ragyog fel Jupi úr arca.

Jupi Júnó megvető pillantással méri végig.

– Éni, Téni és Jupiténi majd meghúzzák magukat a padláson. A gyerekszoba az én gyermekeimé! És ha megfelelő ajánlólevelek tanúsítják a megbízhatóságát, Mary Poppins, eljöhet hozzám gyereklánynak!

– De ő mivelünk törődik! – kiabál Michael. Megragadja a virágos kartonszoknya szélét, és magához húzza Mary Poppinsot.

– Igazán nagyon kedves, Júnó asszony, de én sohasem hozok ajánlólevelet.

Mary Poppins szemében különös fény villan, és csak tolja, tolja a babakocsit.

– Akkor nem vagyok hajlandó felfogadni! – jelenti ki Jupi Júnó, és tovább hátrál láthatatlan palotája termeiben.

– Csakugyan? – Mary Poppins balzsamos hangjának már jeges a pereme.

– Csakugyan! – vág vissza Jupi Júnó. – Nem tűrök olyan személyt a palotámban, aki esetleg lopja az ezüstöt. És ne nézzen rám így! – teszi hozzá. Most már riadalom csendül a hangjából, mintha valami félelmetesét fedezne fel az egyre közeledő mosolygó arcon.

– így?! Hogyan? – kérdi Mary Poppins halkan. És megint taszít egyet a babakocsin.

Jupi Júnó hátrál, és felemeli a sodrófát.

– Takarodjon! – visítja. – El innen! Senki se hívta! – Arcszíne már a kö-tényéével vetekszik, hatalmas teste reszket.

– Dehogyisnem! – nyomul előre kérlelhetetlenül Mary Poppins, mint a közelgő vihar. – Kegyed mondta, hogy maradjak itt, és mosogassam el az edényt!

– Én... én visszavonom! – citerázik Jupi Júnó. – Fizesse meg a tartozását, aztán tűnjön el. Nem tűröm, hogy az én parkomban tartózkodjon! –Kezében megremeg a sodrófa, és Jupi Júnó már a fák között botladozik.

– A maga parkjában? – suttogja Mary Poppins, és egyre gyorsabb léptekkel tör előre.

– Igenis az én parkomban! Jaj, Sámuel, csinálj már valamit – hallod? Nem tűröm, hogy ez a nőszemély így mosolyogjon rám! Au! Eresszen el! Jaj, valami megfogott! Segítség, mozdulni se tudok! Mi ez itt?!

És szavai közben egy kar fonódik a dereka köré, és erős kezek ragadják csuklón.

Mögötte egy tagbaszakadt alak áll, és diadalmasan vigyorog. Fején tolldísz, válláról íj és néhány nyílvessző lóg, másik vállát csíkos takaró borítja.

– Végre, végre, megtaláltam az asszonyomat! – És még szorosabban markolja kapálózó foglyát.

– Eresszen, maga vadember! – visít Jupi Júnó, ahogy megfordul, és meglátja fogva tartójának az arcát.

– Hogy eleresszelek? Nem én! Amit találtam, megtartom. Velem jössz, a vigvamomba!

– Nem megyek! Eresszen el! Sámuel! Mondd meg neki, hogy engedjen szabadon!

– Nem merem, Júnökám, nagyon erősnek látszik. És néha még a szívbéli jóbarátoknak is el kell válniuk, Júnókám!

– Hogy szabadon eresszelek? Hogyisne! Arabszolgám leszel! Nesze! –szól vígan az indián, és sárga gyöngyfüzért kanyarít Jupi Júnó homlokára, a kontyába pedig tollat tűz. – Ézt tekintsd nagy megtiszteltetésnek! Most már te is indián vagy!

– Dehogy vagyok! Nem én! Segítség! Sámuel, segíts!

– Ékköves arany koronát kívántál kedvesem, és íme: most megkaptad!

– A folyóban mosol, rőzsetűzön főzöl! – vigyorog rá az indián. – Zöld lomb a házad, az ég a háztetőd!

– Ami tágasabb minden palotánál – vet rá sugárzó mosolyt Jupi úr.

– Nem, csak ne küszködj – szól az indián, amikor Jupi Júnó szabadulni igyekszik a szorításából. – A jó asszony engedelmeskedik urának és parancsolójának. Még ha királynő is!

– Királynő?! – kiált fel Jupi Júnó, és közben vadul rugdalózik.

Az indián büszkén felveti fejét.

– Nem tudod, hogy én vagyok az erdő királya?

– Júnókám, hiszen ez nagyszerű! Éppen ezt akartad!

– Nem én, nem én! Nem így akartam!

– Sokféle királynő van – szól közbe Mary Poppins.

Jupi Júnó dühödten támad rá. Illetve csak támadna – vadul rugdalja az indián sípcsontját, és hadonászik a sodrófával.

– Ez a maga műve – maga báránybőrbe bújt farkas! Minden olyan szépen alakult, amíg maga meg nem jelent! Jaj, Sámuel, miért is engedted be?! – És Jupi Júnó dühös könnyekre fakad.

– Szépen magának – de annál csúnyábban mindenki másnak! – mondja Mary Poppins.

– Hogy farkas?! Talán bárány, Júnókám! És nem én engedtem be – ő maga jött. Mintha ezt a farkast távol tudnám tartani az ajtómtól! – és Jupi úr jót nevet a saját kis tréfáján.

–- Jaj, Sámuel, segíts! Szabadíts ki, kölcsönadom neked a hárompenny-sedet! És a fiúk kapnak egy szelet süteményt minden második pénteken! – Jupi Júnó rimánkodó mozdulattal veti szét göcsörtös karját. – Micsoda?! – kiált rémülten. – Hát senkinek sem kellek?!

Némán áll a kis csoport. Jupi úr három fiára pillant, azután Mary Poppinsra. És sorra mindannyian megrázzák a fejüket.

Burukk! Burukk! Hely nem jut! turbékolják az arra szálló gerlék.

– Jaj, mi lesz velem? – siránkozik Jupi Júnó.

– Nekem kellesz, Júnó! – rikkant az indián. – Kellesz nekem, hogy legyen, aki tüzet rak az üst alá. Aki a vigvamomat kisöpri! Aki a mokaszinomat megvarrja! Aki a nyilaimat faragja! Aki a pipámat megtörni! És minden második hétfőn, Júnó, Ülsz majd egy takarón a holdsugárban, Vadalmát, viperát, héját forgatsz a szádban!

– Holdsugár? Vipera? Héja? Eresszen el! Én nem eszem mást, csak tűzdelt bélszínt! Segítség! Gyilkos! Mentők! Tűzoltók!

Hangja vad visításba csap, amikor az indián a vállára veti, és visszaballag az erdőbe. Szorosan fogja vergődő terhét, és a válla fölött hátrapillant a három kisfiúra.

– Eleresztettek, amikor ordibáltam – mondja. – Jó tett helyébe jót várj!

Azzal széles mosolyt vet Jupi úrra, és a rúgkapáló Júnóval együtt elnyeli az erdő.

– Rendőrség! Rendőrség! – hallják még messziről Júnó sivítását, amikor már ő is, az indián is, meg a sodrófa is eltűnt a szemük elől.

Jupi úr megkönnyebbülten felsóhajt.

– Nos, minden rosszban van valami jó. Remélem, Júnókám beilleszkedik az erdei életbe, és élvezni fogja az uralkodást. Mary, busásan megfizettél azért a fogantyúért. Én leszek életem végéig az adósod.

– Nem tartozol semmivel, Sam bátyám! – Mary Poppins hátat fordít az erdőnek, szeme diadalmasan csillog. – Csak annyival, hogy a jövőben nem leszel ilyen meggondolatlan.

– Csöbörből vödörbe? O, én többet nem házasodom, Mary! Aki egyszer megütötte a bokáját... A fiúk majd meglesznek valahogy.

– Talán megengedi, Jupi úr – villantja fel gödröcskés mosolyát Hikoriné –, hogy én mossak, vasaljak, foltozzak rájuk! Igazán nem okoz fáradságot!

– Milyen kedves gondolat! – kiált fel Jupi úr. – Minden jó, ha jó a vége – ugye, Mary? Én pedig viszonzásul, Hikoriné asszonyság, építek magának egy takaros kis házat! Amit elvesztettem a vámon, bőségesen visszanyerem a réven! Odanézzen! – mutat az alászálló napra. – Vörös az égalja, szép lesz a másnapja! Kedveseim, boldogok leszünk mindnyájan. Már hozzá is fogok az én vidámparkom építéséhez!

És átszáguld a gyepen, a többiek pedig követik.

– Hát a menyegzői reggelivel mi lesz? – piheg a nyomában Michael.

– Szent egek, arról megfeledkeztem! Tessék! Fogd! – Mindegyik tálról lekap valamit – gyümölcsöt, süteményt, kolbászt, kalácsot –, és Michael kezébe nyomja.

Mary Poppins rosszallóan nézi.

– Egy falatot se többet, Michael! Nem marad hely a vacsorádnak!

– Elég, ami elég, fiacskám! – nézi széles vigyorral Jupi úr, ahogy Michael eltünteti az ennivalót.

– Ami sok, az sok! – jelenti ki Mary Poppins. – Gyertek azonnal, mind a ketten!

– Jaj, én nem tudom itthagyni! – kiált fel Jane. A kis park szebb, mint valaha, ahogy ráragyog az alkonyi nap fénye.

– Nem is hagyod itt! – közli Jupi úr. – Amíg emlékszel rá, mindig szabadon jöhetsz-mehetsz benne. Remélem, nem fogod azt mondani, hogy nem tudsz egyszerre két helyen lenni?! A magadfajta ügyes lány, aki parkokat meg embereket fabrikál, ezt is bizonyosan kiókumlálja valahogy! –És huncutul rámosolyog Jane-re.

Mary Poppins kilép a százszorszép-fa alól; igencsak hazamenős a pillantása.

– Köszönj szépen, Jane! – És határozott léptekkel tolja maga előtt a babakocsit a kavicsos ösvényen.

– Isten vele, Jupi úr! – mondja halkan Jane, lábujjhegyre ágaskodik, és kitárja karját.

– Isten veled, aranyom! – Jupi úr megpaskolja Jane arcát. – Nem, kedves, ez nem a szegények parkja! Hisz gazdag vagyok – mert kaptam tőled egy csókot! No de amit kapok, nem tartom meg magamnak! – Azzal cuppanós csókot nyom Hikoriné gödröcskés arcára.

– Ne feledd, Sam! – figyelmezteti Mary Poppins. – Számolj előbb tízig!

– Nem számolok én kettőig se, Mary. Egy kis játék, egy kis tánc – nem töröm én a fejemet semmin, ami komoly!

Mary Poppins kétkedőn szippant, de Jupi úr nem hallja. Hikoriné mellé pattan, és derékon ragadja.

– Szabad kérnem egy fordulóra, nagysád?

– Velünk is, velünk is! – kiabál Éni, Téni és Jupiténi, s rohannak az apjuk után.

És már járják is vígan az asztal körül, ki-kikapnak egy szelet süteményt, felhörpintenek egy pohár gyömbért, páros cseresznyét aggatnak a fülükre. Hikoriné gödröcskéi vígan mosolyognak, két kisbabája ütemesen hintázik a két karján.

– Félre bánat! – kiáltja Jupi úr, és megforgatja Hikorinét. A vendégeiről szinte meg is feledkezett.

– Szeressük egymást, gyerekek! – kiabál Éni, Téni, Jupiténi, és egyre vadabbul járják a körtáncot.

És forog velük az egész világ, örömében az egész parkocska keringőzik a százszorszép-fa körül. Körbe, körbe, körbe, ütemesen, méltóságteljesen.

Keringőzik, dalol a násznép, s velük dalol a fagylaltárus is, ahogy visszafelé karikázik az ösvényen. Kezében egy csokor nyalóka – s egyszeriben odadobja az asztalra az egészet.

– Tessék, tessék, nem kell fizetség! – kiáltja és elkarikázik.

– Igyekezzetek, egy-kettő – tereli a gyerekeket Mary Poppins, mint tyúkanyó a csibéit. – Éla szabad érdeklődnöm, hogy képzelitek ezt, Jane és Michael? Hátrafelé jártok?

– Dézeb a lagzit! – motyogja teli szájjal Michael. Ahány csikorgást hallat a babakocsi, annyi hosszú, gyászos sóhaj szakad ki belőle, mert minden egyes csikorgással távolabb kerül a mesebeli lakomától.

– Hadd nézzem még egy kicsit a parkomat, Mary Poppins – rimánko-dik Jane.

– Nem vagytok ti rákok! Megfordulni, egy-kettő!

Vakít az alkonyi nap. És a délután mintha együtt forogna velük, két órától ötig. Tik-tak! üt valamennyi óra. Bim-bam! zengenek a környék harangjai.

Aztán lassít a pörgő világ, elnémul minden, és a két gyerek pislog, mint aki mély álomból ébred. Másodpercek, percek, vagy éppenséggel órák teltek el, amióta elindultak azon a kavicsos ösvényen? Kíváncsian néznek körül.

A lóhere a lábuknál virágzik, nem a fejük fölött, a vadregényes zug füve a térdüket simogatja. A zümmögő méh se nagyobb, mint máskor. Az a légy meg, amott egy harangvirágon, éppen akkora, mint – egy légy. Ami pedig a hangyát illeti – elbújt egy fűmag alá: következésképpen láthatatlan.

Békésen terül el körülöttük a nagy park – szakasztott úgy, mint mindig. A fagylaltárus nótájának utolsó szakaszához érkezett:

Énekelek tucatot:

Zöldül a sás!

és távolodik a vadregényes zugtól. Ám a parkőr, nyakán a pitypanglánccal, feléjük közeledik.

A gyerekek a lábuk elé néznek. Előttük terül el a gyomok karéjában a kicsi park. Pislognak, aztán egymásra mosolyognak, és letérdelnek a virágok közé.

Árnyékba borult a kicsi pázsitszőnyeg. Százszorszép és harangvirág lepi az ösvényeket. Jane kertjének piciny virágai kókadoznak a szárukon. A tó partján meg a hintánál üresek a padok.

– Utolsó morzsáig elfogyasztották a lakomát. Odanézz! – suttogja Michael. – Üres minden tányér!

– És sehol sincs senki. Biztosan hazamentek. – Jane sóhajt. Szeretné viszontlátni Jupi urat, és összemérni magát vele.

– Jó nekik! Magam is hazamennék már – a tollasbálba, ahogy szegény jó édesanyám mondta kölyökkoromban! – A parkőr áll mellettük, és Jane keze művét szemléli.

– Parkot hozni a parkba tilos! – jelenti ki. Aztán észreveszi a két gyerek elbűvölt arcát. – Na, látom, nagyon néztek valamit. Mit kerestek annyira?

Jane szórakozott pillantást vet rá.

– Mary Poppins unokabátyját – suttogja, és tekintete végigpásztázza a kis parkot.

A parkőr elképed.

– Az unokabátyját? Odalent – a gyomok között? Jó, hogy azt nem mondjátok, hogy egy csótány az unokabátyja!

– Majd mondok én mindjárt magának valamit! – szól mellette egy dühödt hang. Mary Poppins dermesztő pillantást vet a parkőrre. – Jól hallottam, hogy engem holmi rovarhoz hasonlított?

– Jaj, dehogyis, nem magát – hebeg a parkőr. – De ha az unokabátyja odale van a fűbe, hát mi más lehet, mint valami bogárféle?

– Igen? És ha ő „valami bogárféle”, akkor vajon mi vagyok én?

A parkőr kényelmetlen pillantást vet rá, és legszívesebben megnémul-na, hogy ne kelljen válaszolnia.

– Hűm... – keresgéli a szavakat. – Meglehet, hogy annyi eszem sincs, mint április bolondjának...

– Meglehet! – szipog megvetően Mary Poppins.

– ...de sehogyse megy a fejembe, hogyan üldögélhet a maga unokabátyja egy százszorszép tövibe!

– Nekem bárhol lehetnek rokonaim – magának ahhoz semmi köze!

– Dehogyis lehetnek! – kiált fel a parkőr. – Mert az a természet ellen való! Gondolom – teszi hozzá gunyorosan –, hogy a holdbéli emberrel is rokonságba van!

– A bácsikám! – jelenti ki nyugodtan Mary Poppins, és a babakocsival a vadregényes zugból kivezető ösvényre kanyarodik.

A parkőr meglepetten tátja el a száját, aztán megint összecsukja.

– Hahaha! Nagyon vicces! Csakhogy én nem hiszem ám!

– Senki sem várja el magától – mondja rá Mary Poppins. – Mozgás, Jane, Michael! Futólépés!

A kis parkra leszáll az este. A körülötte burjánzó gyomok valóságos erdőnek látszanak. A szárak közé nem hatol be fény, sötét van, akár az őserdőben. A két gyerek búcsúpillantást vet az elhagyatott pázsitra, aztán sajnálkozva elfordul, és a babakocsi után fut.

– Mary Poppins! – kiabál Michael. – Mindenki hazament! Üres minden tányér!

– Mindenhol jó, de legjobb otthon! És ki az a „mindenki”, ha szabad érdeklődnöm?

– Hát a maga muris kis unokabátyja, meg a családja!

– Jól hallottam? Azt mondtad, „muris”? – tudakolja Mary Poppins. –És ha szabad lenne tudnom, mi olyan muris rajta?

– Hát először akkora se volt, mind egy bogár, aztán m-m-megnyúlt, rendes nagyságúra! – Michael megremeg, Mary Poppins vészjósló ábrá-zata láttán.

– Már megint „bogár”! Miért nem mindjárt tücsök? Vagy éppenséggel – kukac? És méghogy megnyúlt! Azt akarod mondani netán, Michael Banks, hogy az én unokabátyám gumiból van?

– Dehogyis! Nem gumiból – gyurmából! – Na tessék. Kibökte!

Mary Poppins kihúzza magát. Most mintha ő nyúlt volna meg, mert mérgében kétszer akkorának látszik, mint máskor.

– Nos! – kezdi, olyan hangon, ami nem hagy kétséget afelől, hogy soha életében még ekkora megrázkódtatás nem érte. – Ha valaha valaki megjósolja nekem, hogy...

Michael azonban lélekszakadva félbeszakítja.

– Jaj, ne legyen dühös, Mary Poppins, legalább a tulipános kalapjában ne! Nem úgy értettem, hogy olyan muris, akit ki kell nevetni, hanem olyan... olyan aranyosan muris. És ezentúl egy árva szót se szólok – ígérem!

– Hm! – békül meg Mary Poppins. – Hallgatni arany.

És ahogy Mary Poppins ott lépked mellette peckesen, és a cipősarka –kip-kop – kopog az ösvényen, Michael azon töri a fejét, vajon kitől is hallotta nemrégiben ezt a mondást.

Óvatosan Jane-re sandít a szeme sarkából.

– De ugye megtörtént? – suttogja. – Bementünk a kis parkba, és vendégek voltunk a lakomáján? Biztos, hogy igaz, hiszen nem vagyok éhes. Nem is kívánok más vacsorát, csak egy kemény tojást meg egy kis vajas pirítóst. Meg rizsfelfújtat és két paradicsomot és talán egy pohár tejet!

– Igen, igaz volt. – Jane boldogan sóhajt, miközben körülbámul a nagy, meghitt parkban. Mert a parkban van még egy park, tudja jól. És talán...

– Gondolja, Mary Poppins... – Tétovázva elhallgat. – Gondolja, hogy a világon minden valami másban van? Az én kis parkom a nagy parkban, és a nagy park egy még nagyobban? És az is, és az is? Minden... – Meglendíti karját, mintha át akarná ölelni a mennyboltot. – És valakinek, aki odakint van, nagyon messze – gondolja, hogy akkorának látszunk, mint a hangyák?

– Hangyák meg bogarak! Tücskök! Kukacok! Mi jöhet ezután, szeretném tudni. Nem tudok válaszolni a kérdésedre, Jane, de annyi biztos, hogy engem senki sem néz hangyának, köszönöm szépen!

És Mary Poppins megvetően szippant egyet.

– Hát persze hogy nem! – szól egy vidám hang, ahogy Banks papa –hazajövet a bankból – utoléri a kis csoportot.

– Maga inkább szentjánosbogárhoz hasonlít, Mary Poppins, aki ragyogva mutatja nekünk hazafelé az utat! – Várja, hogy az önelégült mosoly Mary Poppins arcára terüljön. – Tessék – mondja Banks papa –, vegye el az újságot, én majd tolom a babakocsit. Jót fog tenni egy kis testmozgás. Úgy érzem, megfáztam.

Az ikrek és Annabel boldogan kukorékolnak, ahogy Banks papa nagyokat lódít a babakocsin.

– Ejha! – szól Banks papa. – Micsoda gyönyörű új fogantyú! A maga unokabátyja, Mary Poppins, kitűnő mesterember. Tudassa, kérem, mennyit fizetett érte.

– Én tudom! – rikkant buzgón Michael. – Odaadta Jupi nénit az indiá-nusnak!

– Hapci! Nem hallottam jól, mit mondtál, Michael. Odaadott három pennyt a kifliárusnak?!?! – És Banks papa harsogva kifújja az orrát.

– Nem, nem! Odaadta Ju... Mármint... – Michael nem fejezi be a mondatot. Mert Mary Poppins pillantása rászegeződik, és Michael ajánlatosabbnak véli, ha elejti a témát.

– Nem számított fel semmit, uram – mondja udvariasan Mar}' Poppins. – Unokabátyám szívességből csinálta.

– Ez aztán igazán roppant kedves tőle, Mary Poppins! Hé! – szakítja félbe magát Banks papa. – Odanézzen, hova lép! Gondoljon a szabályokra, Smith! Majdnem felborította a babakocsit!

Mert a parkőr nagy léptekkel csörtet utánuk, beleütközik a kis csoportba, és szanaszét szórja őket.

– Ezer bocsánat... – zihálja. – Ne haragudjon, Banks úr, én őtet keresem – és Mary Poppinsra bök. Csuklóján ott himbálózik a pitypangfüzér.

– Ejnye, Mary Poppins, mit követett el? Tán csak nem szegte meg a szabályokat?!

A parkőr felnyög.

– A szabályokat? Megszegte, kérem, valamennyi törvényt! Természetellenes ez, uram, pedig így volt! – És Mary Poppins felé fordul. – Nem azt mondta, hogy bárhol lehetnek rokonai? Hát ez amoda van, egy pitypang alatt! A tulajdon fülemmel hallottam – kacagnak, dalolnak, mint valami lagziba! Fogja, ez a magáé! – kiáltja rekedten, és a pitypangfüzért

Mary Poppins nyaka köré kanyarítja. – Szegény jó édesanyámnak szántam – de úgy érzem, tartozók magának valamivel.

– Úgy is van – jelenti ki higgadtan Mary Poppins, és eligazgatja nyakán a füzért.

A parkőr egy pillanatig némán bámul rá. Aztán nagyot sóhajtva sarkon fordul.

– Ha száz évig élek, akkor se értem – motyogja, és felborít egy hulladékgyűjtő kosarat, miközben elbaktat az ösvényen.

Banks papa döbbent meglepetéssel bámul utána.

– Valaki a pitypang alatt? Mintha lagzi volna? Ugyan mit akar ezzel mondani? Mi tagadás, néha már-már azt gondolom, ez a Smith megháborodott! Pitypang alatt – dalolnak, kacagnak? Hallott már valaha ilyet?

– Nem én! – jelenti ki határozottan Mary Poppins, és előkelőén megrázza a fejét.

És eközben egy pitypangszirom hullik le a kalapja karimájáról.

A gyerekek a szirom után néznek, aztán egymásra mosolyognak.

– A te fejeden is van egy, Michael!

– Igazán? – sóhajt boldogan Michael. – Hajolj csak le, hadd nézzem meg a tiedet is!

Es csakugyan: Jane hajában is akad egy virágszirom!

– Mondtam! – bólint bölcsen Jane. Felszegi fejét, és mereven tartja, hogy a szirom le ne hulljon róla.

Virágszirmok aranyával megkoronázva ballagnak haza a jávorfák lombja alatt. Hallgat a környék. Lenyugodott a nap. Beborítja őket a Hosszú sétány árnyéka. De Jane úgy érzi, most is a kicsi park ragyogása veszi körül. Az egyik sötét, a másik világos – együtt érzi mind a kettőt.

– Két helyen vagyok egyszerre! – susogja. – Éppen úgy, ahogy Jupi úr megmondta!

És gondolatai visszaszállnak a burjánzó gyomok közötti kis tisztásra. A százszorszép megint megnő. A lóhere belepi a kicsi pázsitszőnyeget. Szétmállik a kartonpapír asztal, meg a hinta. Mindent belep az erdő.

De Jane mindennek ellenére tudja, hogy valahogy, valahol, valamikor rátalál – s éppolyan szép és vidám és boldog lesz minden, mint amilyen ma volt. Csak emlékeznie kell, és ott terem megint. És vissza-visszatér majd – hisz megmondta Jupi úr! –, és megáll annak a fényességes kis tisztásnak a szélén, és a kicsi park soha, de soha nem halványul el...

VI. MINDENSZENTEK ÉJSZAKÁJA

– Mary Poppins! – kiabál Michael. – Várjon!

– V-á-á-ár-jon! – visszhangozza a körülötte süvítő szél.

Borús, szeles az őszi délután. Felhőket kerget az égen a szél. A Cseresznyefa utca házainak ablakán vadul dagadoznak-apadoznak a függönyök. Huss-huss, lapp-lapp.

Hánykolódik a park, mint viharban a hajó. Levelek, elhullajtott papírok kerengenek a levegőben. Nyögve nyújtogatják ágaikat a fák, a szökőkút permetét szanaszét fröcsköli a vihar. Rázkódnak, remegnek a lombok. Nyikorognak a hinták. Tarajos hullámokat vet a tó vize. Minden mozog, hajlong, inog, remeg a parkban a szél parancsára.

És a vihar közepette Mary Poppins úgy lépked, hogy egyetlen hajaszá-la el nem mozdul a helyéről. Takaros, ezüstgombos kék kabátja nem gyúródik, nem libeg, a tulipán oly mozdulatlanul ül a kalapján, mintha márványból faragták volna.

Mögötte rohannak a gyerekek, átgázolnak a kavargó levéltömegen. Folly bácsi boltjában voltak, diót, mogyorót, karamellát vásároltak. És most igyekeznek utolérni Mary Poppinsot.

– Vá-á-árjon meg, Mary Poppins!

Mary Poppins a Hosszú sétányon tolja a babakocsit. Ászéi zúg a kerekek között, az ikrek és Annabel összekapaszkodnak, nehogy kifújja őket a kocsiból a vihar. Bojtos sapkájuk vadul libeg, a takaró elszabadult, és lobog, akár a zászló.

– I-í-íííu-u-u-jj! – cincognak, akár a rémült egerek, amikor egy hirtelen szélroham letépi és magával ragadja a takarót.

Az ösvényen közeledik valaki – úgy sodródik, akár a rongyos újságpapír.

– Segítség! – rikolt egy éles, ismerős hang. – Valami a kalapomra repült! Nem látom, hová lépek!

Lark kisasszony az, aki esti sétájára indult. Két kutyája előreszalad, mögötte pedig a főprofesszor vonszolja magát, haja égnek áll.

– Maga az, Mary Poppins? – kiáltja Lark kisasszony. Letépi arcáról a takarót, és a babakocsira dobja. – Micsoda szörnyű este! Micsoda rémes szél! Csoda, hogy magát el nem fújja!

Mary Poppins megemelinti szemöldökét, és fölényesen szipog. Ha valakit elfúj a szél, az nem ő lesz, gondolja.

– Hogy érti ezt, nagysád? Méghogy szörnyű este! – érkezik mögéjük csörtetve Bumm tengernagy. Tacskója, Pompeius, a sarkában üget; matrózkabátkát húztak rá, hogy meg ne fázzon.

– Tökéletes este, drága hölgyem, ez az igazi tengeri idő!

Húszán a halott ládáján –Johohó, meg egy üveg rum!

– Tengerre, Lucinda! Vár az óceán!

– O, én nem lennék képes egy halott ládájára ülni! – szörnyülködik Lark kisasszony.- Rumot inni meg mégannyira sem! Professzorom, ne maradjon le! No nézzék – elrepült a sálam! Jajistenkém, most meg a kutyák tűntek el!

– Talán őket is elfújta a szél! – És a főprofesszor felnéz egy fára, ott keresi Petit meg Henriket. Aztán rövidlátó pillantással fürkészi a sétányt.

– Ott jönnek, ni! – motyogja. – De fura, hogy két lábon járnak!

– Két lábon?! – mondja szemrehányón Lark kisasszony. – Milyen szórakozott maga, professzorom! Hiszen azok ott nem az én drága kutyuskáim – hanem csak Jane meg Michael!

A tengernagy előkapja messzelátóját, és szeméhez illeszti.

– Hahó, tengerészek! – üvölt a gyerekeknek.

– Tessék idenézni! – kiabál a futva közeledő Michael. – Kinyújtottam a kezem, hogy megfogjam a sapkámat, és a szél egyenesen belefújt egy levelet!

– És ugyanabban a percben az én kezembe is! – piheg mögötte Jane.

Nevetnek, ragyognak, csomagjaikat mellükhöz szorítják, és lobogtatják a csillag alakú jávor leveleket.

– Köszönöm – mondja határozott hangon Mary Poppins. Elveszi a leveleket, fürkész pillantást vet rájuk, aztán zsebre dugja őket.

– Levél az ágról – levél a postán! – sivítja túl Lark kisasszony a szél sü-vítését. – De persze ez csak amolyan vénasszonyos babona. Hát itt vagytok végre, drága kutyuskáim! Professzorom, fogja meg a kezemet, legyen szíves! Haza kell sietnünk a mi biztonságos otthonunkba.

És maga előtt tereli mindannyiukat; szoknyáját feldagasztja a viharos szél.

– Tényleg levelet kapott, Mary Poppins? – ugrál izgatottan Michael.

– Meglehet – válaszol Mary Poppins, és égnek emeli az orrát.

– De hiszen mi fogtuk el! – protestál Jane.

– Az egyik fogja, a másik kapja – mondja erre bosszantó nyugalommal Mary Poppins.

– Otthon megmutatja? – visít Michael, de hangját elragadja a szél.

– Hazatér a tengerész! – kapja le lendületesen csákóját a tengernagy. –Au rcvoir, bajtársak, és Poppins kisasszony! Felvonni a horgonyt, Pompeius!

– Igenis, tengernagy úr! – mondaná Pompeius, ha tudná, és gazdája után üget.

Michael a zsebében kotorászik.

– Miért nem várt meg, Mary Poppins? Akartam adni magának egy karamellát.

– Könnyű a fonás, nehéz a várakozás! – veti oda gőgösen Mary Poppins.

Michael szeretné megkérdezni, mi köze a karamellának a fonáshoz, de még idejében észreveszi Mary Poppins rosszalló pillantását.

– Két krampusz – azok vagytok! Hogy áll a hajatok? Édeset az édesnek – teszi hozzá öntelten, miközben elveszi Michaeltől a ragacsos gyümölcskaramellát, és kényesen rágcsálja.

– Nem mi tehetünk róla, hanem a szél! – veti hátra homlokából a haját Michael.

– Minél gyorsabban nekivágtok, annál hamarabb elhagyjátok! – és Mary Poppins lendületesen tolja a babakocsit a nyögő lombok alatt.

– Vigyázat! Óvatosan! Mit csinál?!

Méltatlankodó üvöltés harsan, és egy alak imbolyog félre az útból. Nyakkendőjébe kapaszkodik félkézzel, a másikkal a sapkáját fogja.

– Gondoljunk a szabályokra! Nézzen a lába elé! Ne borítsuk fel a parkőrt!

Mary Poppins gőgös pillantással méri végig.

– Csak ha az utamat állja! – vág vissza. – Nincs joga a közlekedést akadályozni.

– Énnekem mindenhez jogom van a parkban! így írja elő a szabályzat. – A parkőr a sűrűsödő sötétségben Mary Poppinsra bámul, és hátrahőköl.

– Gyümölcskaramella? Dió, mandula, mogyoró? Hiszen akkor Mindenszentek napja van! Tudhattam volna... – Hangja megremeg. – Ilyen szél csakúgy hiába nem kerekedik. Óóóóó! – borzong össze. – Egészen beteg vagyok tőle. Itt is hagyom a parkot, gondoskodjon magáról. Ezen az estén nincs az embernek idekint semmi keresnivalója.

– Miért? – tudakolja Jane, és átnyújt egy diót a parkőrnek. – Mi történik Mindenszentek estéjén?

A parkőr szeme akkorára kerekedik, mint a csészealj. Idegesen hátrasandít a válla fölött, aztán a gyerekekhez hajol.

– Izék jönnek elő – suttogja rekedten –, és járják az éjszakát. Nem tudom, mik is igazándiból – íátni még sose láttam őket –, szellemek talán, vagy jelenések. Akárhogyan is, igen kísértetiesek! Hé – mi az ott? – és megragadja botját. – Odanézzetek! Amott van egy fehér izé a fák közt!

Fény ragyog a fekete ágak között, ezüstösre festi őket. A felhőket elfújta a szél; az égen hatalmas, ragyogó gömb siklik.

– Hiszen az csak a hold! – kacag Jane és Michael. – Nem ismeri meg?

– Nem, nem – ingatja fejét a parkőr. – Holdnak látszik, s lehet, hogy valóban az – de az is lehet, hogy nem az! Mindenszentek estéjén sose lehet tudni!

Azzal felgyűri kabátja gallérját és elsiet, nem is mer hátranézni.

– Hát persze hogy a Hold – mondja konokul Michael. – Hiszen holdfény hullik a fűre!

Jane a szélfútta, ragyogó tájat nézi.

– Táncolnak a bokrok a szélben! Odanézz! Felénk jönnek – egy pici bokor, meg két nagyobb. Jaj, Mary Poppins, talán szellemek! – Es megragadja a kék kabát sarkát. – Közelednek, Mary Poppins! Biztosan jelenések!

– Nem akarom látni őket! – visít Michael. Belekapaszkodik a papagájfejes ernyő végébe, mintha csak horgony volna.

– Méghogy jelenések! – sivít a legkisebbik bokor. – Elmondtak engem sok mindennek – Nagy Károly császár azt mondta, olyan vagyok, mint egy tündér, Nagy Alfréd király manónak nevezett –, de soha senki a szemembe nem merte mondani, hogy jelenés volnék! Habár szó ami szó – és a bokor boszorkánykaccanást hallat –, gyakran bizony annak látszom!

Két vézna láb igyekszik feléjük szaporán, egy összeaszott kis arc, mint egy fonnyadt alma, kandikál át kócos hajcsimbókok közül.

Michael nagyot sóhajt:

– Hiszen ez csak Corry néni! – és elengedi a papagájfejes ernyőt.

– Meg Anni és Fanni! – integet Jane megkönnyebbülten a két nagyobbik bokornak.

– Jó estét – szól két gyászos hang, mihelyt Corry néni óriás leányai utolérik pirinyó anyjukat.

– Hát itt volnánk megint, kedveskéim – ahogy Szent György mondta a sárkányoknak. Épp megfelelő este a... – Corry néni Mary Poppinsra pillant, és sokatmondóan elmosolyodik.

– ...mindenféléhez – fejezi be a mondatot. – Remélem, kedvesem, kézhez vette az üzenetet!

– Nagyon szépen köszönöm, Corry néni. Megkaptam az értesítést.

– Miféle értesítést? – kíváncsiskodik Michael. – Talán csak nem a levélen volt?

Corry néni félrebillenti fejét. És a holdfényben megcsillan a kabátján a sok-sok ráragasztott hárompennys.

– Hohó! – suttog titokzatosan. – Értesítés van sokféle! Én rád nézek, te rám nézel, és már meg is van a kapcsolat. Földnélküli János királynak elég volt a félszemét lehunynia, már vettem az üzenetét. És egy alkalommal – úgy ötszáz esztendeje – Lúdanyótól kaptam egy tollat. Pontosan tudtam, mit jelent: „Gyere el vacsorára. Kacsapecsenye lesz!”

– Finom lehetett! De szíves elnézését kérjük, Corry néni – haza kell mennünk. Ma este ugyebár nem késlekedhetünk! – És Mary Poppins jelentőségteljes pillantást vet Corry nénire.

– Persze, persze, Poppins kisasszony! Ki korán kel, aranyat lel, ki későn fekszik... Kitől is hallottam ezt? Robin Hoodtól talán? Nem emlékszem!

– Nemsokára találkozunk! – int búcsút Anni és Fanni Jane-nek és Michaelnek.

– Nemsokára? – csodálkozik Jane. – De hiszen mi megyünk lefeküdni!

– Már megint, ti kétbalkezes elefántok! Már ki se tudjátok nyitni azt a bécsikapu szátokat, hogy ne valami emeletes ostobaság jöjjön ki rajta? Úgy értik, kedveseim – mondja Corry néni –, hogy az év folyamán még találkoztok! Mikuláskor, vagy Karácsony után. Hacsak, persze – és mosolya egyre szélesebb lesz –, hacsak nagyon okosak nem lesztek! Nos, jó éjszakát, és szép álmokat!

Kinyújtja két aszott kis kezét, és Jane meg Michael előre szökken.

– Vigyázat! Vigyázat! – visít Corry néni. – Ráléptek az árnyékomra!

– O... bocsánat! – ugrik hátra riadtan a két gyerek.

– Istenkém, istenkém, de megijesztettetek! – kap a szívéhez Corry néni. – Mind a ketten ott álltok épp a fején – szegényke szörnyen rosszul érezheti magát!

Meglepetten bámulnak rá, majd a szélfútta füvön fekvő kis fekete foltra.

– Nem is tudtam, hogy az árnyékok éreznek – csodálkozik Jane.

– Hogyne éreznének! – kiált felháborodottan Corry néni. – Kétszer annyira, mint te! Figyelmeztetlek, gyermekeim, vigyázzatok az árnyékotokra, mert különben az árnyékotok nem vigyáz rátok! Mit szólnátok, ha egy reggel arra ébrednétek, hogy megszökött? Mi is volna az ember árnyék nélkül? Semmi, úgyszólván semmi!

– Igazán nem szeretném – mondja Michael, és a tulajdon árnyékára pillant, amely a szélben fodrozódik. Csak most ébred rá, mennyire szereti az árnyékát.

– Pontosan! – horkan fel Corry néni. – Ó, drágaságom – gügyög az árnyékának.- Mi mindent csináltunk végig mi ketten, igaz-e? Es soha egy hajad szála nem görbült, amíg ezek ketten rád nem léptek. No jól van, jól van, ne nézzetek már olyan bánatosan! – És Jane-re meg Michaelre kacsint. – De emlékezzetek a szavamra – vigyázzatok rá! Fanni, Anni, szedjétek a tuskóitokat. Méghozzá szaporán – ha ugyan képesek vagytok rá!

És eltipeg a két lánya között, s olykor-olykor félrehajol, és csókot dob az árnyékának.

– No, mozgás. Ne totyogjatok! – csörren a gyerekekre Mary Poppins.

– Csak szemmel tartjuk az árnyékunkat! – mondja Jane. – Vigyázunk, hogy ne érje bántódás!

– Ti meg az árnyékotok... – mondja Mary Poppins. – Takarodás az ágyba, egy-kettő!

Meg is teszik. Egy perc sem telik belé, megvacsoráznak, levetkőznek a pattogó kandallótűz előtt, és beugranak a takaró alá.

Ki-be leng a szélben a gyerekszoba függönye, az éjszakai lámpás fénye villózik a mennyezeten.

– Látom az árnyékomat, és az árnyékom is lát engem! – néz Jane a fa—

Ion tükröződő, szépen fésült fejre. Barátságosan biccent, árnyéka viszonozza.

– Én meg az árnyékom hattyúk vagyunk! – emeli fel karját Michael, és összepattintja az ujjait. És a falon hosszú nyakú madár tátja-csukja a csőrét.

– Hattyúk! – szipog Mary Poppins, miközben letyszi kabátját, tulipános kalapját a tábori ágya végéré. – Talán inkább libák!

Mvikorog a vászon huzat, ahogy Mary Poppins beugrik az ágyba.

– Miért nem akasztja fel a kabátját, Mary Poppins, mint máskor? – kérdi nyakát nyújtogatva Michael.

– Mert fázik a lábam! De egy szót se halljak többet!

Michael Jane-re néz. Jane Michaelre néz. Tudják, hogy ez a válasz csak fél válasz. Vajon miben töri a fejét Mary Poppins? De Mary Poppins soha semmit meg nem magyaráz. Az ember akár a szfinksztől kérdezősködhetne.

– Tik... – ketyeg az óra a kandallópárkányon.

Jó meleg van az ágyukban. És jó meleg az ágyuk a gyerekszobában. És a gyerekszoba jó meleg a házban. A kint süvöltő széltől csak még melegebbnek érzik.

Arcukat kezükre hajtják, szemük lecsukódik.

– ...Tak! – ketyeg az óra a kandallópárkányon.

De ezt már nem hallja egyikük sem...

– Mi az? – mormolja álmosan Jane. – Ki kapirgálja az orromat?

– Én! – suttogja Michael. Jane ágya mellett áll, kezében egy gyűrött falevél.

– Órák óta kapirgállak, Jane! Arra ébredtem, hogy az előszobaajtó becsapódik, és ezt találtam a párnámon. Nézd csak! A tiéden is van egy! És Mary Poppins ágya üres, és eltűnt a kabátja meg a kalapja!

Jane fogja a faleveleket, és az ablakhoz szalad.

– Michael! – kiáltja. – Idenézz! Üzenet van rajtuk! Az egyiken az, hogy „Gyertek”, a másikon pedig az, hogy „Ma éjszaka”!

– De hová mehetett? Nem látom sehol! – Michael a nyakát nyújtogatva néz ki az ablakon.

Odakint minden csendes. Ászéi elült. A házak mélyen alusznak. És a telihold fénnyel árasztja el a világot.

– Jane! Árnyékok vannak a kertben – de sehol egy élő lélek!

És Michael két sötét kis alakra mutat – az egyiken pizsama, a másikon hálóing –, akik a bejárati ösvényen libegnek lefelé, majd átlebbennek a kerítésen.

Jane a gyerekszoba falára, mennyezetére pillant. Az éjszakai lámpás fényszeme rezzenetlenül ragyog. De a szobában még sincs egyetlen árnyék sem!

– Azok ott a mi árnyékaink, Michael! Kapj magadra valamit. Gyorsan – el kell fognunk őket!

Michael felmarkol egy pulóvert és Jane nyomában lesurran a nyikorgó lépcsőn, ki a holdvilágba.

Néma és nyugodt a Cseresznyefa utca, de a parkból zeneszó hallatszik, és fel-felcsapó nevetés.

A két gyerek a faleveleket szorongatva rohan be a park kapuján. És valami – könnyű, akár a hópihe vagy a madártoll – Michael vállára hullik. Valami meg – szelídebb, mint a szellő – Jane arcát súrolja.

– Te kaptad az utolsót! – kiált két hang. A két gyerek megfordul – és szemközt találja magát az árnyékával.

– De hát mért szöktetek el? – kérdi Jane, és az áttetsző arcba bámul, amely annyira hasonlít az övéhez.

– Mert meghívtak az estélyre! – válaszol mosolyogva az árnyéka.

– Miféle estélyre? – tudakolja Michael.

– Mindenszentek éjszakája van – magyarázza az árnyéka. – Ezen az éjszakán minden árnyék szabad. És ez igen-igen különleges alkalom. Először is: telihold van, másodszor pedig: egybeesik a Születésnappal. De gyertek már, nem késhetünk el!

És tovalibeg a két kis árnyék, a két hús-vér gyerek pedig szalad utánuk.

A zene percről percre hangosabb, s ahogy Jane és Michael rohanvást megkerüli a babérbokrokat, különös látvány tárul elébük.

A játszótér telistele árnyékokkal! Mind nevetnek, mind vidáman üd-vözlik egymást, mind boldogan szökdécselnek a holdfényben. És ami a legkülönösebb: nem a földön feküsznek, hanem állnak, egyenesen! Lan-galéta árnyékok, kurta árnyékok, vézna árnyékok, pocakos árnyékok ugrálnak, szökdelnek, hajlonganak, kerengenek, és boldog üdvrivalgással járkálnak ki-be egymásba.

Az egyik hintán sisakos árnyék ül és harmonikázik. Mosolyogva int árnykezével, és Jane meg Michael rögtön felismerik: a rendőr árnyéka!

– Megkaptátok a meghívót? – kiált. – Emberi lény csak különleges engedéllyel léphet be!

Jane és Michael felmutatja a faleveleket.

– Helyes! – biccent a rendőr árnyéka. – Egészségére! – szól, amikor mellette tüsszögőroham tör egy árnyékra.

Ellen árnyéka volna? Bizony! És már fújja is ki árnyékorrát!

– Jó estét! – mormol egy elhaladó árnyék. – Ha ugyan egyáltalán van jó este!

Komor hangja, hosszú arca a halárusra emlékezteti Jane-t. És mellette az a kedélyes, pocakos árnyék nem lehet másé, csak a hentesé! Kezében árnyék-kés, derekán csíkos kötény, és egy szarvakat viselő árnyalakot vezet.

– Michael! – suttogja Jane. – Nézd csak! Az ott biztosan a táncoló tehén!

De Michael meg se hallja. Egy szőrös árnnyal beszélget, amely lustán fésülgeti bajszát.

– A másik felem – nyávogja – a kandallópárkányon alszik. így tehát – végtére is Mindenszentek éjszakája van! – kimenőt adtam magamnak éjszakára! – És árnyéknyakán megigazgatja az árnyék-virágfüzért.

– A macska, aki a királyra nézett! – kiált fel Jane. Kinyújtja kezét, hogy megsimogassa, de csak levegőt tapint.

– A közelembe ne engedjétek! – kiált egy hang. – Van elég bajom amúgy is, nemhogy még macskákkal bajlódjak!

Dundi kis madár alakú árnyék tipeg arra, és szórakozottan biccent a gyerekeknek.

– Szegény jó Robin pajtás, a vörösbegy, meg a gondjai! – ásít az árnyékmacska,

– Robin pajtás? De hiszen ő csak egy versben van! Igaziból nem létezik! – hámul Jane.

– Hogy nem létezik? Hát akkor hogy kerülök ide? – kérdezi bosszúsan az árnyékmadár. – Léted lehet árnyék nélkül, de árnyékod lét nélkül soha – ezt tudja minden gyerek! No és ők? Talán ők sem léteznek?

És áttetsző szárnyával egy csoport légies alak felé int – nyurga fiú emel a szájához egy furulyát, egy pohos árnyék pedig, fején koronával, kancsót ölel, szájában pipa. Mellette három árnyékhegedűs emeli vonóját.

Michael felkacag.

– Hiszen ez a derék vén Colé király meg a három hegedűse! Épp olyanok, mint a képeskönyvben!

– Hát a Furulyás Tamás? – néz dühösen Jane-re Robin pajtás. – Ha árnyékok, hát valaminek az árnyékai: ez csak nyilvánvaló!

– Léggömb és léggömb, leikecskéim! Ma éjjel nincs alkudozás! – és egy görnyedt kis nőalak árnya húz el felettük a levegőben; a főkötője körül léggömbök libegnek.

– Szíveskedjék talán óvatosabban közlekedni! Kis híján átment a kalapomon! – reccsen egy ismerős hang az általános kacagás közepette.

A gyerekek átkémlelnek a kavargó tömegen. Lehetséges volna? Igen, igen – Andrew kisasszony! Vagy jobban mondva Andrew kisasszony árnyéka. Ugyanaz a horgas orr, azok az apró szemek, a szürke fátyol a férfikalapon, meg a nyúlszőr galléros kabát!

– Nem azért jöttem el a déli tengerekről, hogy leüssék a fejemet! – méltatlankodik harsányan Andrew kisasszony, és öklét rázza a léggömbös asszony felé. – És ki cibálja a fátylamat? – förmed két apró árnyékra, akik rémült visítással menekülnek.

Jane és Michael megböki egymást. – A mieink! – suttogják kuncogva.

– Utat! Táguljanak! Utat a miniszterelnöknek! – hessegeti félre a gyerekeket egy ellenzős sapkát viselő árnyék. – Ja, ti vagytok azok? No, gondoljatok a szabályokra! Ne álljatok senki útjába! – Az árnyék-arc – bajszostul – szakasztott mint a parkőré.

– Azt hittem, annyira fél, hogy el se mer jönni! Maga mondta, hogy túlságosan is kísérteties! – emlékezteti Jane.

– O, én nem félek, Jane kisasszonyka – ő fél. Mármint a testem, hogy úgy mondjam. Szörnyen ideges fickó – megijed az még a tulajdon árnyékától is! Hahaha! Már elnézést, hogy vicceltem! Helyet! Táguljunk! Tartsuk be a szabályokat!

A miniszterelnök árnya lebeg arra, jobbra-balra hajlongva.

– Üdvözlet, kedves barátaim! Milyen csodálatos éjszaka! Nahát! – bámul Jane-re és Michaelre. – De tömörek vagytok! De darabosak!

– Psssszt! – susog a fülébe a parkőr árnyéka. – Meghívott vendégek... különleges alkalom... az Ö barátai... ssss... ssss...

– Ah! Értem! Nos, ez esetben szívesen látlak benneteket. Csak nézzetek a lábatok elé. Nem szeretjük, ha ránk lépnek.

– Pedig az egyikük alighanem rám lépett! – hallatszik a fűből egy ideges hang.

Michael óvatosan odébb húzza a lábát, ahogy az állatkert őrének árnyéka közeledik – négykézláb.

– Talált valamit? – kiabál izgatottan a tömeg.

– Százszámra! – hangzik a boldog válasz. – Vörös Admirálisokat. Kék Admirálisokat. Pettyes Bermudákat. Rózsaszín Amazonokat. Kínai Sárgákat!

És meglengeti lepkehálójának árnyát. Tele van árnyékpillangókkal.

– No, én tudok egy olyan admirálist, amelyiket nem sikerült elfognia – méghozzá Bumm tengernagyot! – Egy árnyék, tengerészcsákóban, sarkában árnyéktacskóval nyomakodik át a tömegen. – Pedig igen ritka példány! A világ legnagyobb pillangója! Hahó, derék legények!

– Jo-ho-hó! Meg egy üveg rum! – üvöltenek válaszul az árnyak.

A tengernagy árnyéka a gyerekek felé fordul.

– Üdvözöllek benneteket a fedélzeten! „Levél az ágról – levél a postán”? „De persze ez csak amolyan vénasszonyos babona”? Ahá! Itt jön ő! Szolgája, asszonyom.

A tengerészcsákó meghajlik egy széles árnyék előtt, amely épp átvitorlázik a libikókán. Az árnyék terebélyes árnyékszoknyát visel, feje körül súlytalan kis árnyak raja libeg.

– A madaras asszony! – súgja Michaelnek Jane.

– Kit neveznek itt vénasszonynak? Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag!

Örömujjongással köszönti a tömeg az újonnan érkezőt. A gyerekek látják, amint a maguk árnyéka odafut és megcsókolja a madaras asszonyt, s ők maguk – mintha csak kivételesen, csak ezen az éjszakán, ők volnának az árnyékok – futnak utánuk.

Egyre magasabbra csap a hangulat. Az egész park visszhangzik a kacagástól. És a hangok egyvelege fölött magas, édes furulyaszó száll.

– „Túl, túl a völgyön és hegyen” – fújja Furulyás Tamás.

És a Cseresznyefa utca lakói felneszeinek ágyukban, aztán a másik oldalukra fordulnak.

– Mindenszentek éjszakája van! – mondja ki-ki magában. – Én persze nem hiszek a szellemekben – de hallga, hogy rikoltoznak!

Akkor lennének csak meglepve, ha kipillantanának az ablakon!

A tömeg percről percre gyarapodik. A gyerekeknek úgy tűnik, mintha valamennyi ismerősüknek ott volna az árnyéka az estélyen. Az ott talán Flóra néni? Nem tudják megállapítani. Az előbb még ott volt, most nincs sehol. És nini! Nem John és Barbara árnyéka libeg a lombok között?

– Nos, aranyoskáim? – suttog a madaras asszony árnyéka, és rámosolyog négy fiatal arcra. Egy leányka, mellette légi mása, s egy fiú, kart karba öltve a hasonmásával.

– Gigágá! – szólal meg egy hang.

– Jaj, Libalúd, várj meg! – és elsuhannak a légies gyerekek.

A madaras asszony összefogja terebélyes szoknyáját, és helyet szorít maga mellett a pádon Jane-nek meg Michaelnek.

– Nahát! – kiált meglepetten, amikor átkarolja őket. – Akármi legyek, ha ti nem tömörek vagytok!

– Azért, mert mi igaziak vagyunk – magyarázza Jane.

– Húsból-vérből, csontból-körömből – teszi hozzá előzékenyen Michael.

– Aha! – bólint a madaras asszony árnyéka. – Bizonyára különleges meghívót kaptatok. Nem mindenkinek adatik ilyen lehetőség! De csak nem azt akarjátok mondani nekem, kedveskéim, hogy az árnyékok nem valódiak?

– Hát... áthatolnak mindenen. És semmiből vannak... – igyekszik magyarázni Jane.

A madaras asszony megrázza árnyékfejét.

– Semmiből nincs semmi, kedveském. És az árnyékok éppen arra valók, hogy áthatoljanak mindenen. Itt be, ott ki – ez az okosodás módja. Higgyetek nekem, kedveseim, ha tudtok majd mindent, amit az árnyékotok tud – akkor bizony sok tudomány lesz a fejetekben. Az árnyékotok a másik részetek, a bensőtöknek a külseje – ha ugyan értitek, hogyan gondolom.

– Sose magyarázd! Fölösleges. Úgysem értenek meg semmit!

Robin pajtás tekintélyes kis árnya tipeg feléjük a pádon.

– Alig egy perce azt vágták a fejemhez, hogy Robin pajtás nem létezik! Hát szeretném tudni, kit temettek el?! És kit siratott meg a többi madár?! Vigyázz, Marika! Ügyelj, hová lépsz! A barikáid kis híján feldöntöttek!

Egy pásztorbotot hordozó árnyék suhan át a tömegen. Mögötte gyapjas árnyékok kószálnak.

– De hiszen a nótában az van, hogy Marika elveszítette a barikáit! – kiált fel meglepetten Michael.

– El bizony! – kuncog a madaras asszony árnya. – De az árnyéka megtalálta!

– Mindenhol kerestünk! – morog három hang. Három szőrös árnyék szórja szét a barikákat, és ragadja el Marikát.

– Jaj, hiszen ez a három medve! – kiált fel Jane. – Remélem, nem bántják!

– Hogy bántják-e? Az ég szerelmére, miért bántanák? Árnyék még soha kárt nem tett senkiben – legalábbis én nem tudok róla! Nézzétek csak – ott táncolnak együtt mind a négyen! Nagyobb barátságban már nem is lehetnének!

A madaras asszony árnyéka elnézi a táncolókat, és Furulyás Tamás zenéjének ütemére veri a taktust. Ám a zene egyszerre más dallamra vált, és a madaras asszony összerezzen.

– Végre megjöttek, kedveskéim! Álljatok fel a padra, hogy jobban lássátok!

– Kik jöttek meg? – kérdi Michael. De jóformán még ki sem ejtette a kérdést a száján, már tudja a választ.

A harmonika ünnepélyes indulót játszik. Az árnyékok középütt utat engednek. És a hullámzó sorok közén két ismerős alak tűnik fel.

Egyikük kicsi és öreg, lábán cúgos cipő, kabátja telistele ragasztva há-rompennysekkel.

A másiknak pedig – ó, de jól ismerik azt a másikat! – papagájfejes ernyő van a kezében, és tulipános kalap a fején.

Tam-tam, tam-ta-tam! – zeng a harmonika.

És jön, jön a két alak, kecsesen hajlonganak a nézők felé, a nyomukban pedig ott baktat Fanni és Anni óriás alakja. Hús-vér alakok ők az áttetsző árnyak között, és a gyerekek jól látják, hogy mind a négyük árnyéka szorosan odatapad a sarkukhoz.

Elragadtatott kiáltás száll fel a tömegből.

És a Cseresznyefa utca házaiban megborzonganak az alvók, és fejükre húzzák a takarót.

– Üdv néked Mindenszentek éjszakáján, Mary Poppins! Háromszoros éljen a Születésnap előestéjén!

– Hip, hip, hurrá! – kurjant a madaras asszony árnyéka.

– Kinek van születésnapja? – tudakolja Jane. Lábujjhegyen áll a pádon, és reszket izgatottságában.

– Hát neki – Mary Poppins kisasszonynak – holnap! Mindenszentekre esik az előestéje, tehát mindig megünnepeljük! Etessétek a madarat! Csak két penny minden csomag! – kiált Mary Poppins felé a madaras asszony.

A tulipános kalap alatt elmosolyodik a rózsás arc. Azután felnéz a két gyerekre, és a mosoly eltűnik.

– Miért nem vettél köntöst, Michael? És neked, Jane, hova lett a papucsod? Szép kis madárijesztők vagyok – így eljönni egy estélyre!

– Aha! Több eszetek van, mint hittem! Vigyáztatok az árnyékotokra, remélem! – terül széles mosoly Corry néni képére.

Mielőtt azonban a gyerekek válaszolhatnának, a zene az ünnepélyes indulóról gyors, ropogós táncra vált.

– Ki-ki válasszon párt! Rohan az idő! Ha elüti a tizenkettőt, takarodó mindannyiunknak! – harsogja túl a rendőr hangja a kacagást.

– Szabadna tisztelettel kérnem, drága barátném? – hajol meg az apamedve árnyéka Corry néni előtt.

– Három a tánc! Johohó! – A tengernagy árnyéka derékon kapja Andrew kisasszonyét, és átkeringőzik vele egy hulladékgyűjtő kosáron.

A halárus árnyéka kalapot emel egy Brill néni-forma árnyék előtt; az anyamedve árnyéka a vén Colé királyhoz lebeg. A miniszterelnök árnyalakja meg a Flóra nénié fel-alá ugrál a szökőkútban. Robin pajtás pedig egy kornyadozó alakot bököd, akinek a mellére bukik a feje.

– Ébredj, ébredj, jó árnyék! Ki vagy? És merre van hazád?

Az árnyék nagyot ásít, és Robin pajtásnak dől. – Mhm, mhm... Seprűszekrény... Odaát, a túloldalon...

Jane és Michael összenéz

– Robertson Ay!

Körbe-körbe forognak az ingó-lengő árnyak, kéz nyúl kéz után. Es a gyerekek árnyéka ott van mindenütt – most a kismedve után szalad, majd a táncoló tehenet ölelgeti.

– Trallala! – trillázik Corry néni. – A jó Böske királynő óta nem volt ilyen szép estém!

– Anya igazán feltűnően viselkedik – morogják a lányai, ahogy baktatnak egymás mellett.

No és Mary Poppins? Pörög, akár a búgócsiga, karról karra jár. Most a tengernagy árnyéka kéri fel egy fordulóra, majd Libalúd a soros. Robin pajtás árnyékával polkát jár, a parkőrével keringőt. Amikor pedig az áttetsző hentes kéri fel, vad galoppban száguldanak, és Mary Poppins árnyéka ott kapaszkodik a cipőjébe, és járja vele együtt a táncot.

Összefonódva, kart karba öltve keringenek az illékony árnyak. És Jane meg Michael, a mulatságot nézve, valósággal beleszédül.

– Vajon a Mary Poppins árnyéka miért nem szabadul el, mint a többieké? Ott táncol a sarkában egész idő alatt. Meg a Corry nénié is! – fordul homlokát ráncolva Jane a madaras asszony árnyékához.

– Ó, agyafúrt teremtés ám az a Corry néni! Igen öreg már, és sok mindent megtanult hosszú életében. Ő aztán nem hagyja elszabadulni az árnyékát! Sem az Anniét meg a Fanniét. Ami pedig a Mary Poppins árnyékát illeti... – A terebélyes alakot kuncogás rázza meg. – Az bizony el nem hagyná a gazdáját, ha fizetnének is – még ezer fontért se!

– Enyém a tánc! – kiáltja a vén Colé király árnyéka, kitépi Mary Poppinsot a hentes karjából, és diadalmasan magával ragadja.

– Enyém is! Enyém is! – kurjongat tucatnyi hang. – Sietősen, szaporán, nincs már valami korán!

És gyorsabban, egyre gyorsabban szól a zene, ahogy közeledik a sorsterhes óra. Tetőfokára hág a hangulat – amikor a zenebona fölött elkeseredett kiáltás harsan.

A táncolok csoportjának szélén egy fehérbe burkolt kicsi alak áll. Bumm tengernagyné az, hálóköntösben, kezében égő gyertyával. Szakasztott olyan, mint valami aggodalmas tyúkanyó, ahogy a pezsgő vigadozást bámulja.

– Jaj, kérem szépen... – rimánkodik. – Segítene nekem valaki? A tengernagy szörnyű állapotban van. Azzal fenyegetőzik, hogy elsüllyeszti a hajót, mert elvesztette az árnyékát! Ó, hát itt van! – Arca felderül, ahogy megpillantja a keresett alakot. – Olyan szörnyűségesen dühöng és szitkozódik – nem lenne olyan szíves hazajönni?

A tengernagy árnyéka keservesen felsóhajt.

– Egész esztendőben egyetlen árva éjszakára hagyom ott – máris azzal fenyegetőzik, hogy elsüllyeszti a hajót! Elát én ilyet sose tennék, annyi bizonyos. Tisztára mint egy elkényeztetett gyerek – nincs benne semmi felelősségérzet. De hát nem hagyhatom figyelmen kívül a kérését, nagy-sád...

Int árnyéktársainak, Mary Poppinsnak és Corry néninek pedig csókot dob.

– Ég önökkel, én drága hölgyeim! – zengi, és sarkon fordul.

– Igazán roppant kedves öntől! – csiripel Bumm tengernagyné, ahogy mellette tipeg a gyertyával. – Ki van ott? – kiált, amikor a kapuhoz érnek. – Csak nem kegyed az, Lark kisasszony?

A kapun egy bálóinges alak rohan be, a vállára kockás nagykendőt borított. Mellette pedig két izgatott kutya kapdos a lelógó rojtok után.

– De igen! – pihegi Lark kisasszony, és átszáguld a gyepen. – Jajistenkém! – nyögdécsel, amikor a hintákhoz ér. – Azt álmodtam, hogy megszökött az árnyékom – és arra ébredtem, hogy úgy is történt! Jajistenkém, mit csináljak? Nem élhetek az árnyékom nélkül!

Könnyes tekintetét a táncolok felé fordítja, és a szemöldöke felszalad.

– Jesszusmáriám, Lucinda Emília! Mit keresel itt? Táncolsz? Vadidegenekkel? A parkiban? Ezt igazán nem gondoltam volna rólad!

– Nem idegenek – jóbarátok! – felel egy hang, és egy gyöngysorokba, sálakba bugyolált alak libeg elő a tömegből. – Én vidámabb természet vagyok, mint gondolnád, Lucinda. És te is, csak magad sem tudsz róla. Miért aggódsz, riadozol, szorongsz állandóan, ahelyett, hogy élveznéd az életet? Ha olykor-olykor például fejre állnál, sose szökném el!

– Hát... – szól kétkedő hangon Lark kisasszony. Roppant különösnek találja a gondolatot.

– Gyere haza, próbáljuk meg együtt! – fogja kézen az árnyéka.

– Megyek, megyek! – válaszol eltökélten Lark kisasszony. Két kutyája pedig a puszta gondolattól elszörnyedve néz egymásra. – Majd a kandalló előtti szőnyegen gyakoroljuk, professzorom, a nappali szobában! Különben is, mit keres idekint, éjnek éjszakáján? Gondoljon a reumájára!

A kapu nyikorogva nyílik, a főprofesszor áttántorog a gyepen, kezét homlokára szorítja.

– Ejnye, kérem, elvesztettem valamit! – sóhajt. – De nem emlékszem, mi az.

– Elv-v-veszített t-t-tárgyainkat keressük a hulladékgyűjtő k-k-k-kosárban! – ajánlja egy reszkető hang. A parkőr a bokrok közt bujkálva ér el a táncolókhoz.

– M-m-muszáj volt eljönnöm! – vacogja. – Akármi legyen is, NEKEM kötelességeim vannak a parkban!

A nagy magnóliafa mögül mered a hömpölygő sokaságra.

– Teringettét! – motyogja, és riadtan hátrál. – Az embernek borsózik tőle a háta! Hé! Vigyázat! Itt jön az egyik!

Egy árnyék kibontakozik a többi közül, és a főprofesszor felé libeg.

– Úgy hallom, elveszített valamit. És nem jut eszébe, mi lehet az? Nos, milyen különös véletlen – magam is hasonlóan kellemetlen helyzetben vagyok!

Rövidlátón pislog a főprofesszorra, majd a felismerés örvendező mosolya terül az arcára.

– Drága öregem – hát lehetséges ez? Valóban! Elveszítettük egymást!

És két hosszú, áttetsző kar kulcsolódik a kockás zakó köré. A főprofesszor boldogan felkukorékol.

– Aki keres, az talál! – öleli keblére árnyékát. – Kérve kérlek, soha többé ne hagyj el! Te majd emlékezel arra, amit én elfelejtettem...

– ...és viszont! – kiáltja az árnyéka. És a két öregember egymás vállát átkarolva elballag.

– De ha mondom, hogy ellenkezik a szabályzattal! – A parkőr végre összeszedte magát. – Mindenszentek éjszakáját be kell tiltani! Hess innen, árnyak meg szellemek! A parkban táncolni tilos!

– Még maga beszél? – veti oda gúnyosan Mary Poppins, és táncos léptekkel tovalejt a macskával. Fejével pedig a hinták felé bök, és a parkőr céklavörösre pirul szégyenletében.

A hinták körül ugyanis a tulajdon árnyéka járja a felföldi kopogóst!

Tara-ram! Tara-ram!

Titi-tam! Titi-tam!

– Abbahagyni! Elég! – kiabál a parkőr. – Azonnal velem jössz, hallod?! Szégyent hozol a fejemre – így megszegni a szabályokat! Uramfia, mi ütött a lábamba?!

Mivelhogy a két lába, mintha csak önálló életre kelne, járni kezdi a kopogóst! Tara-ram! Titi-tam! S mire a parkőr elér az árnyékáig, már egész fürgén járja maga is.

– Maradj veszteg! – inti szigorúan az árnyékát, és mind a ketten lassítanak. – Viselkedj tisztességes ember módjára!

– De mikor az árnyékok annyival helyesebbek! – vihog az árnyéka.

– Fred! Fred! – susog egy aggodalmas hang, és egy régimódi hálósipkát viselő fej bukkan elő a babérbokor mögül.

– Benjámin! – kiált fel a parkőr. – Maga meg mit művel?

– Keresem az árnyékomat, Fred – siránkozik az állatkert őre. – Egy óvatlan pillanatban megszökött. És hogy nézzek az igazgatóm szemébe, ha még árnyékom sincs?! Hohó! – kiált fel, és lecsap a lepkehálójával.

– Megvagy! – kurjant diadalmasan, amint a háló elkap egy menekülő árnyat.

Árnyéka kísértetkacajt hallat. Magas, éles, csilingelő a hangja.

– Engem elkaptál, Benjámin! – trillázik. – De a kincseimet nem kapod meg! Ókét nem fogod ketrecbe zárni – odamennek, ahová tartoznak!

Es a lepkehálóból előbújik egy légies kéz. És egy raj parányi, libegő árny suhan az ég felé. Csak egyikük libeg még a táncolok fölött, mintha keresne valamit. Aztán lecsap a gyep felé, és megül Mary Poppins árnyékának bal vállán.

– Születésnapi ajándék! – zizzen a hálóból egy hang, miközben az állatkert őre hazafelé viszi az árnyékát.

– Születésnapra – pillangó! – rikkantják boldogan a baráti árnyak.

– Szép, szép – szól egy vidám hang. – Pillangó ide, pillangó oda – de mi lesz az én madárkáimmal?

Az ösvényen egy terebélyes asszonyság közeledik, körülötte turbéko-ló, búgó galambok raja örvénylik. Egy a kalapjára telepszik, egy a nagykendőjére; ragyogó galambszem kandikál a zsebéből, egy másik meg a szoknyája alól.

A parkőr – kemény kézzel szorongatva árnyékát – odasiet hozzá.

– Mamuska – szól aggodalmasan. – Ilyen későn már nem itt volna a helye!

– Tudom, fiam, tudom. De muszáj volt eljönnöm. Magam miatt még hagyján – de hová lett a madárkáim árnyéka?

– Megbocsássatok, kedveskéim – mosolyog Jane-re és Michaelre a madaras asszony árnyéka. – De muszáj odamennem, ahová tartozom – mivelhogy ezt írja elő a törvény! Hé, mamus! – szól kedvesen. – Tán csak nem engem keresel?

– Ki mást? – mosolyog az árnyékára a madaras asszony. – Nálam a madarak, nálad az árnyékuk. Akárhogyan is – az a világ rendje, hogy együtt legyenek!

Árnyéka helyeslőén bólint, könnyedén meglibbenti a kezét, és a madaras asszony elégedetten kuncog. Mivelhogy most már valamennyi szürke galamb alatt ott repül a maga árnyéka.

– Etessétek a madarat! – kiáltja el magát vígan.

– Csak két penny minden csomag! – kontráz az árnyéka.

– Két penny, négy penny, hat penny meg nyolc – az összesen huszonnégy. Nem, mégsem. Mi ütött belém? Elfelejtettem összeadni?

Banks papa ballag lassú léptekkel a parkban, vállára vetette köntösét. Karját egyenesen maga elé nyújtja, szemét lehunyta.

– Itt vagyunk, apa! – kiált Jane és Michael. De Banks papa meg se hallja.

– Itt van az irattáskám, itt a reggeli újság – valami mégis hiányzik!

– Vigye már haza valaki! – kiabálnak az árnyékok. – Alvajáró!

Erre egyikük – árnyék-kabátban, árnyék-kalapban – Banks papa mellé szökken.

– Hagyd csak rám, öregem! Majd én számolok! Gyere szépen haza az ágyadba!

Banks papa engedelmesen sarkon fordul; alvó arca felderül.

– Azt hittem, hiányzik valami – motyogja. – De úgy látszik, tévedtem. – Belekarol az árnyékába, és vidáman elkocog vele.

– Aki keres, az talál – igaz, galambom? – böki oldalba árnyékát a madaras asszony. – Jaj, elnézést, méltóságos uram! – vág ki egy bókot. – Nem önhöz szóltam!

Mivelhogy a sétányon a főpolgármester közeledik, a két tanácsnok társaságában. Bő talárjuk lebeg utánuk, hivatali aranyláncuk csilingel.

– Remélem, méltóságodnak jól szolgál az egészsége – suttogja udvariasan a madaras asszony.

– Egyáltalán nem, Smithné – mondja zsémbesen a főpolgármester. – Fel vagyok háborodva. Valósággal kavarog a bensőm!

– Kavarog, fiacskám? – rikoltja Corry néni, aki épp arra táncol a tehénnel. – Nincs arra jobb orvosság, mint a háromszor átszűrt csipkebogyótea! Azzal kúráltam ki Dick ük-ük-ükunokámat is, a maga elődjét, aki úgy ötszáz éve volt London főpolgármestere!

– Bizonyára azt akarja mondani, asszonyság, hogy az ük-ük-ükatyját, nemde? – kérdi dölyfösen a főpolgármester.

– Ugyan már! Bolond beszéd. No de halljuk, mitől kavarog a méltóságos benseje?

– Szörnyű balszerencse ért, asszonyság. Elveszítettem... – A főpolgármester körülpillant a parkban, és úgy kiguvad a szeme, hogy kis híján kipotyog a fejéből.

– ...azt, ni! – kiáltja el magát, és egy tekintélyes árnyékra mutat, amelyik igencsak szeretne elbújni Fanni és Anni mögött.

– Azt a mindenit! – kesereg az árnyék. – Milyen kellemetlen fráter vagy! Nem engedhetnél el legalább erre az egyetlen éjszakára? Ha tudnád, mennyire unom már az ünnepélyes felvonulásokat! No és azok az udvari látogatások, a királyi kihallgatások...

– Szó sem lehet róla! – mondja zordonul a főpolgármester. – Hogy képzeled, hogy illő árnyék nélkül megjelenhetek a nyilvánosság előtt? Mondhatom, módfelett illetlen ajánlat, s mi több, aláássa a tekintélyemet!

– Nono, hátrább az agarakkal! Hiszen csak főpolgármester vagy – nem a perzsa sah!

– Hihihi! – A parkőr hiába próbálja elfojtani a nevetést. A főpolgármester szigorúan fordul feléje.

– Mindenről maga tehet, Smith. Betéve tudja a szabályokat, mégis megszegi valamennyit! Estélyt adni a parkban! Mi jöhet még ezután, azt szeretném tudni?! Sajnálom, kérem, de kénytelen leszek megemlíteni az ügyet a főkancellárnak!

– Nem én adok estélyt, méltóságos uram! Könyörögve kérem, még ez egyszer nézze el! Legyen tekintettel az én szegény jó...

– Miattam ne aggódj, fiacskám! – És a madaras asszony pattint az uj-jával.

S egyszeriben szárnyra kelnek a galambok, és lecsapnak a főpolgármesterre! A fejére telepednek, az orrára ülnek, farktollaikkal a nyakát csiklandozzák, beröppennek a talárja alá.

– Segítség! Abbahagyni! Én csiklandós vagyok! Hihihi! – És a főpolgármester, akarata ellenére, tehetetlen nevetésre fakad.

– Azonnal távolítsa el ezeket a madarakat, Smith! Nem tűröm, hogy csiklandozzanak – jaj, hihihi!

Nevet, kacag, hahotázik, pukkadozik, kuncog és vihog, ahogy a táncosok közt botladozva, lökdösődve próbál elmenekülni a galambok elől.

– Az állam alatt ne! Jaj, jaj, irgalom! Uff! Ez bebújt a talárom ujjába! Jaj nekem, hihihihihihi! Az ég szerelmére! Maga az, Mary Poppins kisasszony? Az már egészen más. KEGYED oly tisz-tisz-tiszteletreméltó! –

És a főpolgármester tántorogva igyekszik menekülni a füle tövét csiklandozó puha tollak elől.

– Milyen csodálatos estély! – süvíti. – Hahaha! Hehehe! Kár, hogy nem jöttem korábban! Haliga! Hisz ez a kedvenc nótám! „Túl, túl a völgyön és hegyen...”! Hihihi! Hahaha!

– Valami baj van, méltóságos uram? – A rendőr, karján Ellennel közeledik a vigadozók felé.

– De mennyire hogy baj van! – vihog lélekszakadva a főpolgármester. – Csiklandós vagyok, és nem tudom abbahagyni a nevetést! Minden olyan muris – de maga a legmurisabb! Tudja, hogy elveszítette az árnyékát? Ott ül az egyik hintán – hihihi! –, és harmonikázik!

– Az árnyékom, méltóságos uram? Harmonikázik? – A rendőr úgy mered a főpolgármesterre, mintha annak hirtelen elment volna az esze. –Senkinek sincs árnyéka, méltóságos uram. És árnyékok nem szoktak harmonikázni – legalábbis tudomásom szerint.

– Ne beszéljen már annyi – hihihi! – ostobaságot, jóember! Mindenkinek van árnyéka!

– Pillanatnyilag senkinek, méltóságos uram! Aholdat ugyanis felhő takarja!

– Jaj nekünk! Felhő! Máris? Mikor fogjuk viszontlátni egymást?!

Árnyékjajongás tölti be a levegőt. Mert a rendőr szavai közben a fénylő hold arca elé fátyol húzódott. Sötétség hull alá, mint valami lepel, és a gyerekek fürkész szeme elől eltűnik valamennyi árnyék. Elhal a víg muzsikaszó. És ahogy a parkra csönd telepszik, az alvó város toronyórái elütik az éjfelet.

– Időnk letelt! – kiáltoznak a panaszos hangok. – Mindenszentek éjszakája elmúlt. El, árnyak, el!

És szellőkönnyedséggel húznak el Jane és Michael előtt a láthatatlan árnyékok.

– Isten veletek! – szól az egyik.

– Agyő! – így a másik.

Egy harmadik pedig egyetlen hangot fúj búcsúzóul a furulyáján.

– Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag! – És a madaras asszony halkan füttyent. A galambok pedig előbújnak a főpolgármester talárja ujjából, a kalapja karimája alól.

Kilenc! Tíz! Tizenegy! Tizenkettő! Elhal az utolsó óraütés.

– Isten veletek! Isten veletek! – szólnak az egyre halkuló hangok.

– „Túl, túl a völgyön és hegyen...” – hallik a távoli furulyaszó.

– Isten veled, Furulyás Tamás! – kiált Jane. – Mikor találkozunk megint?

Aztán valami, a levegőnél is lágyabb, megsimogatja, beburkolja és magával vonja őket.

– Ki vagy? – kiáltják a gyerekek a sűrűsödő sötétségben. Mintha a sötétség szárnyain lebegnének a park fölött – hazafelé.

És kívülről is, belülről is hallatszik a felelet:

– A másik énetek – az árnyékotok!

– Hörröm! – rázkódik össze a főpolgármester, mint aki mély álomból ébred.- Isten veletek! – suttogja, és integet. – Bár hogy kinek vagy minek mondom, azt magam sem tudom. Mintha valami szépséges estélyen vettem volna részt! Micsoda vidámság! Micsoda mulatság! De hová tűnt mindenki?

– Méltóságod alighanem túlságosan sokat dolgozott, és nagyon elfáradt! – És a rendőr, a sarkában Ellennel, udvariasan elvezeti a főpolgármestert a Hosszú sétányon a belvárosra nyíló kapuhoz.

Mögöttük ünnepélyesen és szigorúan menetelnek a tanácsnokok.

– Lehetséges – ingatja fejét a főpolgármester. – Pedig egyáltalán nem éreztem sem fáradtnak, sem törődöttnek magam!

A parkőr körülhordozza pillantását a parkon, és belekarol édesanyjába. Sötétség árasztja el az égboltot. Ameddig a szem ellát, sötét az egész világ, csak két pirinyó fénypont világít.

– Amott egy csillag – mutatja a parkőr –, amaz meg a tizenhetes számú házban az éjszakai lámpa. Ha sokáig nézi az ember, ugyan meg nem tudja mondani, melyik a lámpa, melyik a csillag!

A madaras asszony maga köré szólítja galambjait, és rámosolyog a fiára.

– Hát az egyik az árnyéka a másiknak! De most már ballagjunk haza, fiacskám!

Michael lassan megy be reggelizni, s közben minduntalan hátra-hátrasandít a válla fölött. És a padlón lassan követi egy sötét árny.

– Itt az árnyékom! Hát a tiéd, Jane?

– Megvan! – mondja Jane, és belekortyol a tejesbögrébe. Az éjjel még sokáig ébren volt, és az árnyékára mosolygott. És amikor a nap reggel besütött az ablakon, Jane úgy érezte, az árnyéka visszamosolyog rá.

– Mégis hol volnának, ha szabad kérdeznem? Egyétek meg a zabkásátokat, kérlek!

Mary Poppins, friss, ropogós fehér kötényében, besuhog a szobába. Karján hozza legszebb kék kabátját, meg a tulipános kalapot.

– Hát néha elmennek a parkba – válaszol Jane. Óvatos pillantást vet a fehér kötényre. Vajon ehhez mit szól Mary Poppins? – tűnődik.

A kabát egy mozdulattal a fogason terem, a kalap mintha magától ug-rana be papírzacskójába.

– A parkban – a kertben – egy fa tetején! Az árnyék mindig odamegy, ahova te. Ne beszélj csacsiságokat, Jane.

– De néha megszöknek, Mary Poppins! – Michael a cukorért nyúl. –Mint a miénk az éjjel, a Mindenszentek éjszakai bálra!

– Mindenszentek éjszakai bál? – mered rá Mary Poppins. Az ember azt hihetné, hogy életében először hallja ezeket a szavakat.

– Igen! – vágja rá könnyelműen Michael. – De a maga árnyéka ugye sohasem szökik el, Mary Poppins?

Mary Poppins a szemközti tükörbe pillant. Farkasszemet néz a tükörképével. A kék szempár csillog, a rózsás arc ragyog, a száj körül önelégült mosoly játszik.

– Ugyan miért szökne el? – kérdi Mary Poppins és szipog. Elszökni? Micsoda gondolat!

– Ezer fontért sem! – kiáltja Michael. És felbuzog benne az éji kaland emléke. – Jaj, de muris volt a főpolgármester! Meg Corry néni! Meg a Li-balúd!

– És maga, Mary Poppins! – vihog Jane. – Ahogy végigugrabugrált a parkon! Meg az a pillangó az árnyékának a vállán!

Michael és Jane egymásra néznek, és valósággal hemperegnek a kacagástól. Fejüket hátravetik, fogják az oldalukat, kis híja, bogy fel nem borul velük a szék.

– Jajistenkém! Megszakadok! De muris volt!

– Csakugyan?

Akár a jégcsap, olyan szúrós és jeges hang téríti őket magukhoz.

Bennük reked a hahota. Megpróbálják rendbe szedni az arcukat. Mert Mary Poppins kék szeme tágra nyílik a döbbent csodálkozástól.

– Ugrándoztam? Egy pillangóval? Éjnek éjszakáján? Nyilvános helyen? Itt ültök, Jane és Michael Banks, és KENGURUNAK mertek nevezni?!

Láthatóan ez volt az utolsó csepp. A pohár kicsordult.

– Hogy én a Libalúd vállán...? Ugrándoztam, röpködtem a parkban? Ezt akarjátok mondani?!

– Nem úgy, mint egy kenguru, Mary Poppins. De igenis ugrándozott. Én azt hiszem... – Micbael a megfelelő kifejezést keresi, miközben Mary Poppins vasvilla szemmel néz rá a teáskanna fölött. Michael nem bírja elviselni a fenyegető látványt. Szeme sarkából Jane-re sandít.

– Segíts! – kéri némán a tekintete. – Csak nem álmodtuk az egészet?

És Jane a szeme SctiKamn viszonozza a pinamasat, ivinuna azt mondaná: – Nem, nem álmodtuk – igaz! – És fejével némán a padló felé bök.

Michael lenéz.

Mary Poppins árnyéka takarosán a szőnyegen hever. Jane árnyéka meg az övé feléje hajolnak, és Mary Poppins árnyékának a vállán ott fe-ketéllik a napfényben egy árnyékpillangó.

– De jó! – kiált fel Michael, és örömében leejti a kanalát.

– Mi olyan jó? – kérdi éles hangon Mary Poppins, és lepillant a padlóra.

A pillangóról Michaelre emeli a tekintetét, majd Michaelről Jane-re. És a zabkása kihűl mindhármuk tányérján, miközben egymásra néznek. Senki nem szól semmit – fölösleges a szó. Vannak dolgok, ezt tudják mindannyian, amiket szavakkal nem lehet kifejezni. És különben is – mit számít? Az a három összefonódó árnyék ott a padlón szavak nélkül is ért mindent.

– Születésnapja van, ugye, Mary Poppins? – kérdi nagy sokára széles mosollyal Michael.

– Boldog születésnapot! – simogatja meg Mary Poppins kezét Jane.

Mary Poppins kis híján elmosolyodik, de még idejében összeszorítja az ajkát.

– Ezt meg kitől hallottátok? – tudakolja, és szipog. Mintha éppen ő nem tudná!

De Michaelt majd szétveti a vidám bátorság. Ha Mary Poppins soha semmit meg nem magyaráz, miért magyarázkodnék ő? Hát csak megrázza némán a fejét, és mosolyog.

– Vajon kitől? – szólal meg aztán, szakasztott olyan öntelt hangon, ahogyan Mary Poppins szokott szólni.

– Orcátlan! – ugrana neki Mary Poppins. De Michael csak kacag, felszökik az asztaltól, kiszáguld a gyerekszobából, és lerohan a lépcsőn. Jane meg a nyomában.

Végigszaladnak a kerti ösvényen, ki a kapun, át az úttesten, egyenesen a várakozó parkba.

Ragyogóan tiszta a reggel, őszi dalukat zengik a madarak. A parkőr közeleg feléjük; sapkája mellé tűzve az ősz utolsó rózsája...

MARY POPPINS, A KONYHATÜNDÉR

1. VASÁRNAP VAN

Vasárnap van.

A délutáni napfényben szunyókálnak a Cseresznyefa utca házai – a Tizenhetes szám kivételével. Mert azt a házat vidám lárma és nevetés veri fel. Banks papa és Banks mama a gyerekszobában uzsonnázik Jane, Michael, John, Barbara és Annabel társaságában.

Hirtelen nyílik az ajtó, és belép Brill néni, a szakácsnő, kezében egy kanna frissen főzött teával.

– Elnézést, nagysága, kérem – szólal meg, miközben leteszi a teáskannát. – Volna valami újságom – és kihúz a zsebéből egy táviratot.

– Remélem, semmi rossz hír – mondja Banks mama. Az „újság” szó eléggé baljósan hangzik, és Banks mama bizalmatlanul méregeti a táviratot.

– Az unokahúgom küldte – magyarázza Brill néni. – Mind a négy gyereke megkapta a kanyarót. Muszáj elutaznom hozzá, hogy segítsek.

– Jaj, nem! – kiált fel rémülten Banks mama. – Egyik csapás a másik után! Ellen szörnyen megfázott, és az ágyat nyomja, Banks papa meg én pedig épp indulunk egy hétre Brightonba. George, hallottad? – fordul a férjéhez. – Brill néninek el kell utaznia. Mi a csudát csináljunk? Ugyan ki fog főzni?

Banks papa, aki épp négykézláb van, mert ő az elefánt, és John meg Barbara lovagol a hátán, most feltápászkodik. Mi tagadás, liheg egy kicsit.

– Kérdezd meg, drágám, Mary Poppinstól – válaszol. – Ő majd megoldja ezt is.

– De vajon tud-e főzni? – siránkozik Banks mama. – A reggeli meg a vacsora nem nagy gond, de mi lesz az ebéddel?

– Hm! – hallatszik egy jól ismert hang az ajtóból. És a „Hm!” után szipogás.

– Hogyne tudna főzni – véli Banks papa. – Mary Poppins mindent tud, igaz-e, Mary Poppins? – Banks papa igen diplomatikus férfiú.

Mary Poppins felveti a fejét.

– Nekem is csak két kezem van! – közli. – És mind a kettő tele van munkával!

Felemeli Annabelt a padlóról, és John meg Barbara kétfelől belecsimpaszkodnak Mary Poppins lába szárába.

– Én kölcsönadom a két kezemet, Mary Poppins – szólal meg Jane. – Akkor már négy lesz!

– Én is segítek! – siet csatlakozni Michael. – Úgyis szeretnék megtanulni főzni!

– Én is! – jelenti ki John.

– Én is! – Barbara sem akar lemaradni.

– Meg tudja oldani, Mary Poppins? Minden percben megjöhet értünk a taxi. Talán mondjuk le az utazást...? Jaj, istenkém! – sopánkodik Banks mama.

– És vajon mikor fordult elő – szólal meg gőgösen Mary Poppins hogy én valakinek csalódást okoztam?!

– Soha, soha! – kiált Banks mama. – Én csak azt gondoltam... hogy úgyis annyi a dolga... és Robertson Ay általában alszik... és senki sincs, aki segítene...

Mary Poppins fensőbbségesen elmosolyodik.

– Vannak rokonaim – jelenti ki. – És vannak barátaim. Azonkívül van receptkönyvem!

– Ó, hát ha csakugyan úgy gondolja... – rebegi megkönnyebbülten Banks mama. Hátratolja a székét, feláll. – Megyek, lecsukom a bőröndöket.

– Nos, akkor ez rendben is volna – jelenti ki Banks papa. – Mindent Mary Poppinsra bízhatunk!

Kitölt még egy csésze teát, sebtében felhajtja, és már ott sincs.

A taxi a kapu előtt áll, Banks papa és Banks mama sorra csókolják a gyerekeket, búcsút intenek Mary Poppinsnak, majd a taxi végiggördül a Cseresznyefa utcán, és eltűnik.

Brill néni, kezében útitáskával, kifelé menet megáll az ajtóban.

– Hagytam vacsorára szendvicseket meg piskótát és aludttejet – tudatja.

– Köszönöm szépen – válaszol Mary Poppins.

– De hát én azt hittem, hogy mi fogunk főzni! – Michaelnak csalódottságában legörbül a szája.

– A szendvics nem főtt étel, Michael. Holnap kezdjük a főzést.

– De hiszen maga mindig azt mondja, Mary Poppins, hogy a holnap sose jön el!

– Hát akkor nevezzük hétfőnek – mondja Mary Poppins. – Mivelhogy a hétfő mindig eljön! Most pedig pik-pak, fel a szobátokba, és nincs több feleselés!

Jane Michaelra néz.

Michael Jane-re néz.

– Holnap! – suttogják egymásnak, és bizonyosak benne, hogy másnap új, nagyszerű kaland kezdődik...

2. HÉTFŐ

– ... és egy üveg vanília-kivonat. – Mary Poppins összehajtogatja a listát, és a táskájába teszi.

A fűszeres meg a segédje becsomagolja a temérdek árut, és a babakocsiba rakja.

– Most pedig, indulás haza! – pattog Mary Poppins, és szélsebesen tolja a babakocsit a Cseresznyefa utcán, majd fel a kerti ösvényen.

A négy gyerek szedi a lábát, hogy le ne maradjon. Ők is jó sok csomagot cipelnek. Mozgalmas délelőtt áll mögöttük, és mindannyian úgy érzik, igen régen reggeliztek.

– Mit csinálunk ma ebédre, Mary Poppins? – tudakolja Jane.

– Bélszínt – jelenti ki Mary Poppins. – És hozzá sült gombócot, meg egy kis kelkáposztát.

– Micsoda?! – hördül fel Michael. – Puding nem lesz? Milyen ebéd az, ha nincs desszert a végén?

– Jó lesz egy kis gyömbéres sütemény? – hallatszik mögöttük egy hang.

Mind megperdülnek. És mit látnak: a Tizenhetes szám kapujában ki más áll, mint az aprócska, takaros Corry néni, meg a két nagydarab lánya, Fanni és Anni!

– Eljöttünk segíteni – mondja vidáman Corry néni.

– De neki mi segítünk! – jelenti ki büszkén Michael.

– Hát akkor mi nektek segítünk! – vágja rá Corry néni, gyorsan letör egy darabot az ujjából, és átnyújt Michaelnak egy – árpacukrot.

Fanni és Anni kezet fog mindenkivel, és elveszi tőlük a csomagokat.

Öt perc se telik belé, s már mindannyian rágják a Corry néni ujjairól letördelt árpacukrot, és készülődnek az ebédfőzéshez.

– Hol kezdjük? – kérdi Jane.

– Természetesen az elején! – jelenti ki Mary Poppins.

– Legelőször is, mossátok meg a kezeteket, aztán ne feledkezzetek meg három igen fontos dologról. Az első: a tűzhelyet mindig én kapcsolom be. A második: ne menjetek a gőzölgő, forró üst közelébe! A harmadik: csak akkor használjatok éles kést, ha ott állok mellettetek!

– Igenis, Mary Poppins – bólintanak ünnepélyesen a gyerekek.

Aztán munkához látnak mindannyian.

Jane lisztbe hempergeti és megsózza a bélszínt, ami ezután bekerül a forró sütőbe. Michael Fanninak segít kikeverni a gombóc tésztáját, Anni a kelkáposztát vagdalja fel. John és Barbara összeszedik a lehullott maradékot, és beteszik a szemétvödörbe.

Annabel a magasban trónol az emeletes székben, és boldogan szopogatja az árpacukrot.

Mary Poppins és Corry néni, mindegyikük előtt egy csésze teával, figyelemmel kíséri az eseményeket.

– Most pedig – szólal meg Corry néni, és feláll –, az első fogás már készül, hát lássunk a másodikhoz! Jane és Michael, gyakran kaptatok tőlem gyömbéres süteményt. Most rajtatok a sor! Ti készítitek el, és én kapok majd belőle.

Azzal felgyűri fekete kabátja ujját, szoknyája szélét megemeli és maga elé köti, mintha kötény volna, aztán nekiállnak hármasban a munkának.

Michael a lisztbe sütőport kever, majd hozzáadja a gyömbért és a mazsolát. Jane megolvasztja a vajat, elkeveri a cukorral, hozzáadja a tojást és a szirupot.

– Most öntsétek nagy keverőtálba a kétféle masszát, és alaposan kavarjátok meg!

Corry néni ott áll mellettük, apró gyöngyszemével minden mozdulatukat figyeli.

– Kiváló recept – jegyzi meg. – Magától Nagy Alfréd királytól kaptam. A többi sütijét sajnos többnyire elégette, de a gyömbéres mindig pompásan sikerült.

Jane és Michael a keveréket a kivajazott, csillag alakú formákba kanalazza, Corry néni sütőlapra teszi a formákat, és az egészet betolja a sütőbe.

– Nagyszerű! – mondja, mikor felegyenesedik. – Most már csak néhány arany csillag hiányzik. Történetesen akad nálam egy-kettő. – És belső zsebéből kihalász egy marék papírcsillagot.

– De ugye ezeket majd elteszitek? – vet kutató pillantást a gyerekekre.

– Hát persze! – vágja rá kórusban Jane és Michael, mert tapasztalatból tudják, hogy Corry néni arany csillagait különleges varázslat övezi. Valamelyik este majd, ha kinéznek a gyerekszoba ablakán, megpillantják Corry nénit, amint hosszú-hosszú létrán állva csillagokat ragaszt az égre Mary Poppins segítségével.

HÉTFŐI ÉTREND
Reggeli: Narancslé, zabpehely, lágytojás, erős tea Mary Poppinsnak, tej a gyerekeknek
Ebéd: Bélszín szült gombával és kelkáposztával. Gyömbércsillag
Vacsora: Sajtos pirítós, gyümölcshó

Most már nincs egyéb dolguk, csak a sültet kell időnként meglocsolni, a gombócot az utolsó fél órára a sütőbe tenni, a kelkáposztát pedig megsózni és egy picit megcukrozni, hogy megmaradjon az íze.

– Lobogva forró vízbe, legfeljebb tíz percre! – figyelmezteti őket Mary Poppins. – Úgy marad ropogós a kelkáposzta!

Végül pedig elkiáltja magát:

– Kész az ebéd! –, mire mind körülülik a konyhaasztalt, és pukkadásig jóllaknak. Természetesen egy tányérral félretesznek Robertson Aynek, aki most is a seprűszekrényben alussza az igazak álmát.

– Kész mesterszakács vagyok! – kiált fel Michael, amikor kivesz egy gyömbércsillagot.

Mary Poppins megvetően szipog.

– Mester az, aki mindent mesterien művel! – jelenti ki fensőbbséges mosollyal, aztán kikíséri Corry nénit meg a lányait, és udvariasan elköszön tőlük.

3. KEDD

– Mi a mai terv, Mary Poppins? – tudakolja Jane, miközben Michaellal együtt a reggeli edényt törölgeti.

– Tengerre fel! Mi volna más? – dördül egy hang a nyitott konyhaablak előtt.

És a kertben ott áll Bumm admirális, fején a tengernagyi csákó, hóna alatt a teleszkóp.

Jane és Michael ledobja a törlőruhát, és rohan kinyitni a konyhaajtót.

– Johohó meg egy üveg rum! – kiáltják kórusban, berángatják a konyhába a tengernagyot, és közben ölelgetik, hogy lépni is alig tud.

– Hahó, matrózok! Fel a fővitorlát! Nocsak, Mary Poppins, magányosan? Mi lesz ma az ebéd?

– Tegnap bélszín volt, hát mi lenne ma? Pásztorpecsenye!

– Mi sem természetesebb – bólogat Bumm tengernagy. – Viharra napsütés, bélszínre pásztorpecsenye következik, hahaha! Kárba ne menjen a maradék! Nos, itt a fedélzeten a parancsnok, és segít a konyhásoknak!

– Hát a körítés mi lesz? – tudakolja, s közben leakasztja Brill néni kötényét az ajtó mögül, és a derekára köti.

– Sárgarépa! – vágja rá Mary Poppins. – A pecsenye tetejére krumplipüré, desszertnek meg almapuding!

– Remek, remek! – lelkesedik Bumm tengernagy. – Most pedig minden ember a fedélzetre! Futólépés, egy-kettő!

A gyerekek lelkesen rohangálnak. Michael előszedi a húsdarálót, Jane kiveszi a hűtőszekrényből a maradék bélszínt. John és Barbara együttes erővel hozza a vágódeszkát.

– Árbocok és vitorlák! Minden tip-top, fel a horgonyt! A darálót az asztal szélére csavarozzuk, felvagdaljuk a húst, és belenyomjuk a masina torkába.

Kövesd a flottát, szállj velem

a habzó, messzi tengeren!

– harsogja Bumm tengernagy, és bőszen forgatja a húsdaráló karját.

Néha-néha átengedi a műveletet Jane-nek és Michaelnak, és a maradék bélszín hamarosan darált hússá változik. Jane sütőformába kanalazza, Michael pedig a tengernagy felügyeletével megszórja borssal, sóval.

– Ezermilliom kartács és ágyúgolyó! Ki ne hagyjuk a vagdalt hagymát! – és a tengernagy a zöldséges kosárhoz száguld. – No meg egy-két kanálnyi felaprított petrezselymet, s a tegnapi hús megmaradt levét! Mihelyt megfőtt a krumpli, áttörjük, és megy a hús tetejébe, aztán: Irányt változtass! és sutty! be a sütőbe. Most pedig lássuk azt az almapudingot! Ördög és pokol! Hát nem mindent maga csinál, Mary Poppins?!

KEDDI ÉTREND
Reggeli: Narancslé, müzli (recept a dobozban), angolszalonna, Mary Poppinsnak kávé, a gyerekeknek gyenge tea
Ebéd: Pásztorpecsenye, sárgarépa, almapuding
Vacsora: Haltorta, dzsemes pite

– Nem is ülök ölbe tett kézzel! – jelenti ki gőgösen Mary Poppins. Megpucolta a sárgarépát, és nekilát az alma hámozásának. – Most pedig egyikőtök kenje ki vajjal a pudingformát, és rakja bele rétegenként az almát. A másik szórja meg cukorral, a harmadik fedje be zsemlemorzsával. Akkor jó az almapuding – figyelmezteti a társaságot –, ha lágy, ragadós, és szinte olvad a szájban!

– Az ám, épp tengerésznek való csemege! Hó-rukk! Húzzad! Horgonyt vetni, matrózok! Ha Mary Poppins itt marasztal ebédre, ma már nem szállok tengerre!

Mary Poppins ért a szóból, és a tengernagy mindnyájuk örömére kétszer is szed magának a pásztorpecsenyéből, az almapudingból meg háromszor.

És senki sem veszi észre, legkevésbé maga a tengernagy, hogy amikor jóllakottan felcihelődik és távozik, még akkor is ott díszeleg a derekán Brill néni köténye.

4. SZERDA

– Nosza! – Mary Poppins Annabelt a babakocsiba telepíti, és kitolja a kertbe. – Most pedig: munkára! – tereli be a konyhába a többi gyereket.

Ebben a pillanatban megszólal a csengő, aztán megjelenik Robertson Ay – természetesen ásítozva.

– Látogatók – közli álmosan. – Bizonyos Bucska úr és felesége.

Bevezeti a vendégeket, aztán az ajtó mellett leroskad egy székre.

– Nahát, Arthur bátyám! Ezt a kellemes meglepetést! És te is, Henger! Isten hozott benneteket! – örvendezik Mary Poppins.

Jane és Michael a vendégek elé szalad. Bizony fura külsejűek a látogatók, mert mind a ketten fordítva bújtak a ruhájukba.

– De hiszen ma szerda van – jegyzi meg Michael. –

Azt hittem, ez kedden szokott előfordulni. – És Bucska úr zakóját bámulja, amit a gazdája a hátán gombolt össze, feleségének a kalapján pedig nem hátul lengedezik a tolldísz, hanem elöl.

– Nagy változás történt – jelenti Bucska úr. – Most már nemcsak minden második hétfő a napja, hanem szinte bármelyik nap ránk jöhet a hengerbucskázás! De azért eljöttünk, hogy segítsünk nektek.

– Roppant kedves – bólint Mary Poppins. – Ma ír gulyás az ebéd, desszertnek pedig banán mézzel.

– Csináljunk inkább forgatott pitét! – kéri Bucska úr. – Az sokkal jobban illik hozzánk!

Neki is lát tüstént mindenki az ebédkészítésnek. A vendégek ugyan mindent fordítva csinálnak – Henger asszonyság több alkalommal is a fejére áll, Bucska úr pedig mindenáron a seprűszekrényben keresi a bárányszeleteket, ahelyett, hogy a hűtőszekrényt nyitná –, de azért csak elindul a főzőcske.

A gyerekek Mary Poppins vigyázó szeme előtt meghámozzák a krumplit, megtisztítják a hagymát, aztán beleteszik a mély tálba. Michael óvatosan belefekteti a bárányszeleteket, Jane pedig annyi vizet önt a húsra, hogy ellepje. Bucska úr szeretné megszórni cukorral, de még idejében megakadályozzák. Persze udvariasan.

– Az ír gulyás magától megfő – jelenti ki Mary Poppins, miközben a tálat betolja a sütőbe. – Tehát minden figyelmünket a süteménynek szentelhetjük. Michael, szeleteld fel az őszibarackot, Jane, te pedig keverd ki a tésztát! Nem, nem, Henger: a tojást fel kell verni, nem pedig rántottát sütni belőle!

Jane selymes krémmé kavarja fakanállal a vajat, aztán hozzákeveri a cukrot. Végre valahára – habár Bucska úr mindenáron meg akarja sózni a keveréket, Henger asszonyság pedig szitált liszttel púderezi az orrát – elkészül a tészta, ráöntik az őszibarackszeletekre, és mehet a tál a sütőbe.

SZERDAI ÉTREND
Reggeli: Narancslé, zabpehely (recept a dobozban), tojásrántotta, Mary Poppinsnak tea, a gyerekeknek kakaó
Ebéd: Ír gulyás, forgatott pite (Hengerbucska-sütemény)
Vacsora: Francia pirítós (cukor nélkül), barackpüré

– Most már csak meg kell várni, amíg megsül – mondja Mary Poppins. – Foglaljatok addig helyet – szól a vendégekhez.

– Szívesen leülnék – feleli Bucska úr –, csakhogy ma minden fordítva megy, hát kénytelen vagyok felállni.

– Mi lenne, ha táncolnánk? – kérdi Henger asszonyság. – Jobb, mintha üldögélnénk!

És már szaltózik is körbe-körbe. Bucska úr sóhajt egyet, de a felesége nyomába ered, és a hengerbucskázás annyira ragadós, hogy hamarosan mindenki táncol, ugrál, bukfencezik, fejre áll. Jane és Michael polkát jár, John és Barbara a nyusziugrást gyakorolja. Még Mary Poppins is felemeli kecsesen köténye két szalagját, és méltóságteljesen keringőzik az asztal körül. Csak Annabel nem táncol, mert ő a tésztamaradékot kapargatja a keverőtálból, meg Robertson Ay, aki megint az igazak álmát alussza.

– Elég! – jelenti ki Mary Poppins. – Most már minden megfőtt, megsült!

Szava hallatára helyreáll a rend a konyhában. Nincs több forgás-pörgés, Michael óvatosan kiemeli a sütőből a gulyást, Jane felfordítja a pitét, és befedi tejszínhabbal.

– Remek! – jelenti ki Mary Poppins. – Ezentúl nem forgatott pite lesz a neve, hanem Hengerbucska-sütemény!

5. CSÜTÖRTÖK

– Ezzel megvolnánk! – jelenti ki Mary Poppins, ahogy a szemetet a lapátra söpri, és elteszi a seprűt. Elégedetten járatja végig tekintetét a konyha patyolattiszta padlóján.

– Mit gondol, Mary Poppins – kérdi Michael, miközben Mary Poppins tiszta kötényt köt maga elé –, ma vajon ki jön?

– Miért is jönne valaki, ha szabad kérdeznem?

– Hát hogy segítsen ebédet főzni – mondja Jane.

– Nincs szükségünk semmiféle segítségre! – pattog Mary Poppins. – Ma nagyon egyszerű lesz az ebéd – húspogácsa zöldborsóval, utána vajaskenyér-puding.

– Tyhű, de finom lesz! – hallatszik kintről egy hang. – Bemehetek?

Mindenki felkapja a fejét. És – nini! A küszöbön egy aprócska, pókhasú öregember áll, kabátja két szárnya majd a sarkát veri, a nadrágja buggyos, hosszú ősz szakálla kis híján a derekáig ér.

– Fred bátyám! – kiált fel Mary Poppins.

– Trilla bácsi! – kurjantják el magukat a gyerekek.

– Nyitva volt az előszobaajtó, Mary kedves, és egy fiatalember alszik a lábtörlőn. Hát keresztülléptem rajta, és bejöttem.

– Van mára is kívánsága? – érdeklődik Michael.

– Ó, istenkém, sajnos nincs! Mindig csak a május harmadikát követő második esős vasárnap utáni újhold estéjén esedékes! Nem kívánhatom, hogy a húspogácsa csak úgy hipp-hopp megsüljön! De szívesen segítek! – Azzal Trilla bácsi felkap egy villát, és végigfuttatja rajta az ujjait, mire dallamos zene csendül fel.

– Ejnye, Fred bátyám, az ebédfőzéshez nem elég a muzsika!

– Tudom, Mary kedves, tudom – azzal Trilla bácsi ajkához emel egy kanalat, és fuvolázni kezd rajta. – A húsból szép kis kerek pogácsákat kell formálni, laposra nyomogatni, aztán serpenyőben megsütni vagy betenni a grillsütőbehehehe! – énekli reszketeg hangján.

– Majd éhéhéén! – trillázik Michael. – Ide azzal a hússal!

– Jane – dalolja lágyan Mary Poppins –, a vajaskenyérszeleteket rétegesen rakd le a kivajazott tortaformáháhába!

– A rétegek közé pedig mazsolát szóhóhóhórok, és az egészet beborítom pudinggal! – csilingel szopránhangján Jane.

– Én is! Én is! – énekli cérnahangon John és Barbara. És dalolva főznek, főzve dalolnak, Trilla bácsi pedig mindenből zenét fakaszt, amihez csak hozzáér. Összecsap két fazékfedőt: zendül, mint a cintányér.

Felkapja a habverőt, és megpengeti, akár a gitárt. Ököllel dobol a tortaformán. Hegedűhangon zeng a kés, peng a leveses kanál, akár a xilofon. És amikor elkészül a húspogácsa, és a sütőből előbukkan a barnára-ropogósra sült puding, zeller-száron fújt trombitaszó kíséretében kerülnek az asztalra.

CSÜTÖRTÖKI ÉTREND
Reggeli: Narancslé, palacsinta, tükörtojás, Mary Poppinsnak kávé a gyerekeknek meleg tej
Ebéd: Húspogácsa (hamburger), zöldborsó, vajaskenyér-puding
Vacsora: Rakott sonka, fagylalt

– Ugye, milyen nagyszerű?! – büszkélkedik Trilla bácsi, mintha maga sikerítette volna az egész ebédet. – És még csak el sem pazaroltam a kívánságomat!

– De valóra is válik? – tudakolja Jane.

– Tőle függ – bök a fejével Mary Poppins felé Trilla bácsi. – Annyira szeretném, Mary kedves, ha kivihetnénk az ebédet a kertbe, és ott piknikeznénk, mintha kirándulnánk!

– Jaj, Mary Poppins, igazán! – kiált fel Jane és Michael.

De Mary Poppins már nincs is a konyhában, hanem mintegy varázsütésre kint teregeti az abroszt a nagy szikamórfa árnyékában.

– Csodálatos kívánság volt – mondja Jane, ahogy körülülik az abroszt, és jó étvággyal fogyasztják a húspogácsát meg a zöldborsót.

Trilla bácsi letép egy fűszálat, végighúzza az ajka előtt, és kürtszót fakaszt belőle.

– Trilla bácsi – szólal meg Michael –, a világon mindennek megvan a maga muzsikája?

– Mindennek – bólint Trilla bácsi.

– És mindenkinek? – tudakolja Jane.

– Mindenkinek! – jelenti ki Trilla bácsi.

6. PÉNTEK

Jane a konyhaablaknál ül, kíváncsian várja, mi lesz az aznapi étrend.

– Nini! – kiált fel. – Egy galamb! És éppen rám bámul! Vajon mit akarhat? Jaj, elrepült!

– Hadd repüljön! – vágja oda Mary Poppins. – Köszönöm szépen, épp elegem van ma a madarakból: ebédre sült csirke lesz kenyérmártással és zöldbabbal, meg gyümölcssaláta!

– Etessétek a madarat, csak két penny minden csomag! – hallatszik egy ismerős hang a kertből.

– A madaras asszony! – kiáltják kórusban a gyerekek, és Michael már rohan is a konyhaajtóhoz.

És csakugyan, ott áll a madaras asszony, galambok körében. Egyik kezében kosár a kenyérmorzsás csomagocskákkal, a másikban egy csokor fűszernövény.

– A madárkáimtól hallottam, hogy itthon vagytok, hát gondoltam, benézek egy kis csevegésre. Meg arra is kíváncsi volnék, hogy megy sorotok.

– Nem panaszkodhatom – válaszol Mary Poppins. – Jól vagyunk, köszönöm.

– S látom, aranyoskáim, csirke lesz ebédre – nos, talán használhatjátok ezt itt, ni.

Azzal a madaras asszony meglengeti a fűszernövény-csokrot, és átnyújtja Michaelnak.

– Dugd csak a sütni való csirkébe, aranyoskám – mondja. – Még finomabb lesz tőle.

Jól megtömik hát a csirkét fűszernövénnyel, bedörzsölik sóval, citromlével, s már mehet is a sütőbe.

Megmossák, megpucolják a zöldbabot, s eközben a madaras asszony galambjai körbe röpködnek a konyhában, megülnek a polcokon, a székek támláján, néha meg egyenesen a gyerekek vállán.

– Most pedig jön a kenyérmártás – jelenti ki Mary Poppins. – Fogd a kenyeret, Jane, morzsold össze, aztán...

– Várj csak egy percet! – kiált a madaras asszony.

És már nyitogatja is a morzsás zacskókat, és önti a tartalmukat a serpenyőbe.

– Így nem kell fáradnod, csibém. Most már nem is kell egyéb, csak tej, vaj meg ízesítésül egy kicsi hagyma.

A madaras asszony a tűzhelynél áll, és fakanállal kavargatja a mártást. Megsózza-borsozza, a madárkái pedig köréje gyűlnek, az egyik a kalapjára telepszik, egy másik bebújik a zsebébe.

– Most szépen félretesszük és melegen tartjuk, míg a csirke meg nem sül. Olyan finom lesz ez a mártás, hogy a király is megnyalná utána az ujját! No de most már szedelőzködöm, mennem kell.

– De hát csak itt marad ebédre, asszonyság? – kérdi Mary Poppins, és a könyökével int, mert a két keze tele banánnal, naranccsal, almával, körtével. Jane és Michael gyümölcssalátát készítenek.

PÉNTEKI ÉTREND
Reggeli: Narancslé, pirított datolyakenyér, szalonnás tojás, Mary Poppinsnak tea, a gyerekeknek tej
Ebéd: Sült csirke kenyérmártással, zöldbab, gyümölcssaláta
Vacsora: Rizses hal, puding

– Nem, nem, már így is elkéstem! Várnak a madárkáim! Nem hagyhatom koplalni őket! Nektek pedig itt van a finom csirke.

És a madaras asszony, nagy szárnycsapkodás kíséretében megigazgatja a kalapját, és veszi a kosarát.

– Kikísérjük a kapuig – ajánlkozik Michael, s azzal ő meg Jane meg John és Barbara a madaras asszony mellé szegődnek, s végigballagnak a kerti ösvényen.

– Etessétek a madarat! – fordul hozzájuk a madaras asszony, miközben kilép a Cseresznyefa utcára. – Csak két penny minden csomag! Etessétek a madarat!

– Viszontlátásra a Szent Pál-székesegyháznál! – kiáltanak utána a gyerekek, és nézik, amint a madaras asszony végigballag az utcán, s a galambok úgy totyognak, csapdosnak, repdesnek körülötte, mint tyúkanyó körül a csibéi.

7. SZOMBAT

Jane és Michael lélekszakadva fut be a konyhába, nyomukban lihegve-csaholva Peti és Henrik, Lark kisasszony kutyái.

– Kint találtuk őket az utcán – zihál Michael. – Hát gondoltuk, jobb lesz, ha behozzuk őket. Mit főzünk ma,

Mary Poppins?

– Rakott húst és cseresznyetornyot. Te elkészítheted a húst, Jane a tésztát.

Nagy a sürgés-forgás a konyhában. Michael rétegenként rakja a mély edénybe a húst, a krumplit, a hagymát, Jane összegyúrja a margarint meg a lisztet – ebből lesz a cseresznyetorony tésztája. John és Barbara letépdesi a cseresznye szárát, és a gyümölcsöt a pástétomos tálba rakja. A két kutya pedig nagy érdeklődéssel követi az eseményeket.

– Mary Poppins, hol van? Segítség, jaj segítség! – Rémült kiáltás töri meg a békés jelenetet. És az ajtóban ott áll a zilált külsejű Lark kisasszony, mögötte pedig a parkőr.

– Jaj, Mary Poppins, elvesztek a kutyuskáim! Nincsenek a kertben, sem az utcán, és a parkőr végigkutatta már az egész parkot, de sehol sem találta az én drágaságaimat!

– Itt vannak – jelenti ki a legteljesebb lelki nyugalommal Mary Poppins, a két kutya pedig kelletlenül felcihelődik, és Lark kisasszony felé ballag.

– Istenkém, istenkém, micsoda megkönnyebbülés! Már éppen a rendőrségre akartam telefonálni! Vagy akár a miniszterelnöknek! Peti és Henrik, haszontalan jószágok, elszöktetek! Hogy lehettek ennyire szívtelenek?

– Gondoljunk a Szabályzatra! Mindennemű hulladékot kéretik a szemétgyűjtőbe dobni! – kiabál az ajtóból a parkőr.

– Mi mindig szem előtt tartjuk a Szabályzatot, köszönöm! – vet rá zord pillantást Mary Poppins. – És itt nincs semmiféle hulladék!

– Rátok teszem a pórázt – hajol le a kutyáihoz Lark kisasszony. – És egyenesen hazamegyünk! No, így már nem fogtok elcsavarogni! Köszönöm, hogy befogadta őket, Mary Poppins. Örökre elveszíthettem volna az én kis drágaságaimat! De megyünk is már. Köszönöm, hálásan köszönöm! Látom, nagy munkában vannak. Micsoda ügyes gyerekek – süteményt csinálnak! És Banksné asszony mikor jön haza? Holnap? Pompás! No, gyerünk, kutyuskáim! Viszontlátásra, viszontlátásra!

És Lark kisasszony kitipeg, nyomában a kutyáival, akik sóváran pillantgatnak vissza a gyerekekre.

A parkőr is sóvár sóhajt ereszt meg, ahogy a megrakott asztalt szemléli.

– Főznek? – tudakolja.

– Mi mást csinálna az ember a konyhában? – vet rá gunyoros pillantást Mary Poppins.

SZOMBATI ÉTREND
Reggeli: Narancslé, mézeskenyér, kolbászka, Mary Poppinsnak kávé, a gyerekeknek kakaó
Ebéd: Rakott hús, cseresznyetorony
Vacsora: Maradék csirke, hidegen, citrompuding

– Segíthetnék én is, ha éppenséggel szüksége volna rá – szól a parkőr.

– És ha nincs rá szükségem? – veti oda Mary Poppins, és már szorítja is kifelé a jóembert a konyhából.

– Ilyenkor szoktam ebédelni – szimatolja sóváran a levegőt a parkőr.

Mary Poppins elengedi a füle mellett a célzást.

– Akkor jobb lesz, ha megy és megebédel – mondja megvetően.

– Nagyon szeretem a rakott húst – próbálkozik még egyszer a parkőr, ahogy Mary Poppins egyre kijjebb, kijjebb tereli a konyhából. – És a cseresznyetorony a kedvencem – sóhajt keservesen.

– Nekem is – közli Mary Poppins, és becsukja az ajtót a parkőr mögött.

8. VASÁRNAP

– Olyan izgatott vagyok! – kiált fel Michael, miközben a megmosott salátát törölgeti, csavarja tiszta szalvétába és teszi be a hűtőszekrénybe. – Hánykor érkeznek, Mary Poppins?

– A levélben azt írják, hogy egy órakor. És a jó szakács sohasem izgatott, Michael. Annak a főztje látná kárát.

Mary Poppins feltör egy tojást, gyorsan szétválasztja a fehérjét meg a sárgáját, s mindegyiket külön-külön tálba teszi. Négy tojással ismétli meg a műveletet. Azután a tálat a fehérjékkel Jane elé tolja, és odaadja a habverőt. – Szaporán verd, míg kemény hab nem lesz belőle – mondja.

Kint az utcán fel-alá jár a rendőr, talán azt reméli, hogy megpillanthatja Ellent. A fagylaltárus is arra tolja háromkerekű kordéját, és rázza-rázza csengettyűjét, hogy felhívja a figyelmet magára meg a portékájára.

De a konyhában ügyet sem vetnek rá. Ég a kezük alatt a munka.

– No most, Michael – pattog Mary Poppins –, mártsd könnyedén a hússzeleteket a tojássárgájába, aztán hempergesd meg zsemlemorzsában! Te pedig, Jane, mérj ki öt deka vajat és három deka lisztet! John és Barbara közben terítse meg az asztalt!

Mary Poppins sürög-forog, akár a forgószél, és közben segít mindegyik gyereknek. Aztán odaáll a tűzhelyhez, serpenyőben kavargat valamit, hozzátesz egy csipetnyi ezt-azt, és közben kóstolgat.

Telik-múlik az idő, és végre elkészül minden: mehet a sütőbe meg a rostélyra.

És éppen ebben a pillanatban egyet üt a konyhai óra, és kulcs fordul a bejárati ajtó zárjában.

– Megjöttek! Megjöttek! – harsan fel a kiáltás.

A négy gyerek kirohan a konyhából, és vad kurjongatással üdvözli az érkezőket. És már be is lép Banks papa és Banks mama, ölelgetik a gyerekeket, és mindenki kacag örömében.

– Él még, Mary Poppins? – kérdi Banks papa, miközben kiemeli magas székéből Annabelt, és átadja Banks mamának.

Banks mama gügyög, csacsog, puszikat osztogat, ahogy a gyerekek körülözönlik.

– Mindannyian megnőttetek! – állapítja meg.

– Csacsiság, édesem – mondja Banks papa. – Hiszen csak egy hétig voltunk távol. Mary Poppins, éhesek vagyunk! – jelenti ki. – Tudna esetleg készíteni egy sajtos szendvicset, vagy esetleg néhány lágy tojást?

Mary Poppins, Jane és Michael jelentőségteljes pillantást váltanak.

– Ha helyet foglalnának az ebédlőben – szólal meg Mary Poppins –, a gyerekek mindjárt bevisznek valami ennivalót.

– Mindenhol jó, de legjobb itthon! – jelenti ki Banks papa, miközben letelepednek az ebédlőasztalhoz. – Várom azt a finom kis szendvicset! De ez vajon micsoda? – fordul kérdő tekintettel az ajtó felé.

VASÁRNAPI ÉTREND
Reggeli: Narancslé, pirítós, szalonnás rántotta, Mary Poppinsnak tea, a gyerekeknek tej
Ebéd: Rántott borjúszelet, krumpli, saláta, citromfelfújt
Vacsora: Körözöttes pirítós, almamorzsa

Ott áll a négy gyerek, mindegyiknek tál van a kezében. És mögöttük diadalmasan magaslik Mary Poppins.

– Ez aztán nem szendvics! – nevet Michael. – Igazi ebédet főztünk nektek! – Leteszi a tálat, leveszi a fedőjét. – Rántott borjúszelet! – jelenti büszkén. – John hozza a krumplit, Barbara a salátát!

– Én pedig a citromfelfújtat! – tudatja Jane, és leteszi az asztalra a tálat.

Banks papa Banks mamára bámul, Banks mama pedig Banks papára.

– Saláta! Krumpli! Rántott borjúszelet! Citromfelfújt!

Nem hiszek a szememnek! Hát te, édesem? – kérdi elképedve Banks papa.

– Biztosan csak álmodunk – bámul a feltálalt finomságokra Banks mama. – Lehetséges, hogy ezt mind a gyerekek főzték? Tehát végül is minden jól ment, Mary Poppins? – mosolyog félénken Mary Poppinsra.

Mary Poppins felveti a fejét, és szokása szerint megvetően szipog.

– Mi sem természetesebb – jelenti ki végtelen nyugalommal. – Mi mást vártak volna?

MARY POPPINS SZAKÁCSKÖNYVE A-TÓL Z-IG

– Minden, ami volt, van, vagy lesz, A és Z között történik – mondja Mary Poppins. – És ez a szakácskönyvre is vonatkozik.

Az angol konyha – így Mary Poppinsé is – sokban különbözik a magyar főzési szokásoktól, de a szokatlan „végeredmény” igen ízletes.

Néhány, nálunk kevéssé ismert hozzávalót megkaphatunk a manapság igen népszerű „bio-boltokban”.

Az ételek alapanyagait az angolok nem dekagrammokban, hanem grammokban mérik; ehhez tartja magát Mary Poppins receptkönyve is. (A fordító megjegyzése)

Almamorzsa

Hozzávalók:

1 és 1/2 kg savanykás alma

2 szál fahéj, félbe törve

6 szegfűszeg

1 és 1/4 dl (125 g) víz

165 g kristálycukor

A morzsához:

500 g átszitált rétesliszt

1 kávéskanál gyömbér (por)

1 csipet sütőpor

125 g vaj

2 púpozott evőkanál barna cukor

2 púpozott evőkanál kristálycukor

Meghámozzuk, kimagozzuk és felszeleteljük az almát. Vastag falú edényben puhára főzzük a fahéjjal, szegfűszeggel és vízzel. Eltávolítjuk a szegfűszeget és a fahéjat, a masszába belekeverjük a cukrot. Ha az alma nagyon savanyú, tehetünk hozzá még egy kevés cukrot. Lehűtjük.

A sütőt 180°-ra melegítjük.

A lisztet, a gyömbért és a sütőport keverőtálba szitáljuk. A vajat feldaraboljuk, és homok finomságúra morzsoljuk a liszttel. Hozzáadjuk a kétféle cukrot, és megint elmorzsoljuk.

Az almát kb. 30x20x4 cm-es tűzálló tálba kanalazzuk. A tetejét elsimítjuk, de nem nyomkodjuk le. A morzsát egyenletesen az almára szórjuk, de ezt sem nyomkodjuk le. Kb. 30 percig sütjük.

– Fügéhez nehezebb hozzájutni, de az is nagyon jó így elkészítve – mondja Mary Poppins –, csak akkor kihagyjuk a szegfűszeget és a fahéjat.

Almapuding

Hozzávalók:

1 kg savanykás, kemény alma

125 g vaj

500 g frissen darált fehér kenyérmorzsa

375 g barna cukor

1-1 és 1/2 l-es mély tűzálló tál A sütőt 180°-ra melegítjük.

Meghámozzuk, kimagozzuk az almát, és a lehető legvékonyabb szeletekre vágjuk. A tálat kivajazzuk, és beszórjuk morzsával, hogy az almának kényelmes ágya legyen. Vastag réteg szeletelt almát helyezünk a morzsára, megszórjuk barna cukorral. Meghintjük apró vajdarabkákkal. Utána újabb réteg alma következik, morzsa, cukor, vaj – és ezt addig folytatjuk, míg meg nem telik a tál. Az utolsó réteg morzsa legyen. Magasra tornyozhatjuk, mert az alma sütés közben összeesik. Egy óra hosszat sütjük.

Mary Poppins ezt a pudingot langyosan, tejszínhabbal tálalja.

Aludttej

Tejoltót kaphatunk tabletta-vagy por-alakban, vagy folyékony állapotban, gyakran ízesítve. Kövessük a dobozon vagy az üvegen található utasítást. Vanília-ízesítésű aludttej elkészítéséhez 2 evőkanál cukrot feloldunk 500 g (1/2 l) langyos tejben. A tejoltót feloldjuk a tejben; ha folyékony állagút használunk, az utasítás szerinti mennyiséget adjuk a tejhez. Csipetnyi sót és 1/2 kávéskanál vanília-kivonatot teszünk hozzá. 500 g űrtartalmú tálba tesszük „aludni”, és megszórjuk frissen darált dióval.

Ananászforgács

Hozzávalók:

A keverék:

200 g liszt

1/2 kávéskanál só

3 evőkanál saláta-vagy olívaolaj, vagy olvasztott vaj

125 g sör vagy langyos víz

1 nagy tojás fehérje

egy kis doboz ananászkarika 3-4 evőkanál vaj

A lisztet és a sót tálba szitáljuk. A közepén mélyedést készítünk, és beleöntjük az olajat vagy az olvasztott vajat. A lisztet összehúzzuk középre, és apránként hozzáadjuk a sört vagy a vizet. Amikor a fele folyadékot hozzáadtuk, alaposan felverjük, majd hozzáadjuk a folyadék másik felét. A keveréket egy óra hosszat pihentetjük. Közvetlenül felhasználás előtt kemény habot verünk a tojásfehérjéből, és óvatosan hozzáadjuk a keverékhez.

Az ananászkarikákat papírtörölközőre vagy tiszta ruhára helyezzük. A vajat forró serpenyőben felmelegítjük, majd az ananászkarikákat egyenletesen a keverékbe mártjuk, és a forró vajban aranybarnára sütjük – mindegyik oldalukat kb. 2-2 percig. Kiemeljük, és papírtörülközőn lecsepegtetjük. Megszórjuk cukorral, és melegen tálaljuk.

Angyaltorta

Hozzávalók:

330 g rétesliszt

2 kávéskanál sütőpor

250 g cukor

160 g/ml tej

1 kávéskanál vanília-kivonat

2 tojás fehérje

vaj, a sütőforma megkenéséhez liszt, a sütőforma kilisztezéséhez 1-1 és 1/2 l űrtartalmú sütőforma

A sütőt 180°-ra melegítjük. A sütőformát megkenjük vajjal, és egyenletesen kilisztezzük. Felfordítva kiszórjuk belőle a felesleges lisztet. A réteslisztet, a sütőport és a cukrot 2-2 és 1/2 l-es tálba szitáljuk. (– Inkább legyen túl nagy a tál – mondja Mary Poppins –, mint túl kicsi!)

Óvatosan felmelegítjük a tejet – ne legyen forró! Hozzáadjuk és elkeverjük a vanília-kivonatot. A lisztes keverék közepén mélyedést készítünk, és állandó keverés mellett hozzáadjuk a vaníliás tejet. Sima masszává keverjük.

A tojásfehérjét kemény habbá verjük. Óvatosan hozzáadjuk a keverékhez, és simára keverjük.

A keveréket beleöntjük a kivajazott-lisztezett sütőformába, és a sütő közepén kb. 40 percig sütjük. Néhány percig hűtjük, majd a rostélyra kifordítjuk.

Mary Poppins puding helyett gyakran angyaltortát ad desszertnek, barackpürével.

Barackpüré

Hozzávalók:

500 g (1/2 l) forró víz

250 g szárított sárgabarack

190 g cukor

1 és 1/2-2 l űrtartalmú fedeles serpenyő

A sárgabarackot tálba tesszük, ráöntjük a forró vizet. Lefedjük, és éjszakára (vagy nyolc óra hosszat) pihentetjük.

A barackot és a vizet, amiben ázott, vastag falú serpenyőbe öntjük. Takaréklángon felforraljuk. Letakarjuk a serpenyőt, és így főzzük további 15-20 percig, vagy amíg a barack meg nem puhul. Finom szitán áttörjük vagy turmixgépben kikeverjük. Melegen adjuk hozzá a cukrot. Aki édesebben szereti, még egy kis cukrot tehet hozzá.

Kb. 500 g lesz belőle.

Bélszín

Hozzávalók:

3 kg bélszín

só és frissen őrölt bors

A sütőt 230°-ra melegítjük. A húst a sütőrostélyra helyezzük, és zsíros felét meghintjük sóval és borssal. Öt perc múlva a hőfokot 160°-ra csökkentjük. A sütési idő két óra, vagy kilónként 40 perc.

Ha a bélszín nem fogy el – ami igen ritkán fordul elő –, Mary Poppins másnap pásztorpecsenyéhez használja fel a maradékot.

Birsalma

Hámozzuk meg és szeleteljük fel a birsalmát. Tegyük vastag falú, fedeles serpenyőbe vagy kisebb fazékba. Annyi vizet öntsünk rá, hogy ellepje. Tegyünk hozzá 2 evőkanál cukrot. Forraljuk fel, majd tegyük 160°-os sütőbe, kb. 2 órára. Ezalatt megpuhul.

Citromfelfújt

Hozzávalók:

4 evőkanál vaj

4 evőkanál finomliszt

250 g meleg tej

1 nagy citrom, a héja megreszelve, a leve kinyomva

4 evőkanál kristálycukor

3 tojás sárgája

4 tojás fehérje

egy csipet só

1 literes tűzálló tál

A sütőt 200°-ra melegítjük. A tál belsejét kivajazzuk. Megszórjuk kristálycukorral. Felfordítva kiszórjuk belőle a felesleget.

Vastag falú serpenyőben felolvasztjuk a vajat, míg habos nem lesz. Mérsékeljük a hőfokot, a vajba keverjük a lisztet. Két-három percig főzzük, állandó keverés mellett, hogy a liszt oda ne égjen. Ez a keverék a rántás. A serpenyőt levesszük a lángról, és beleöntjük a tejet. Alaposan megkeverjük, és visszatesz-szük kislángra. Keverjük, míg meg nem sűrűsödik. Hozzátesszük a citromhéjat. Belekeverjük a cukrot, majd megint levesszük a lángról, és hűlni hagyjuk.

Válasszunk szét 3 tojást. Keverjük el a sárgáját a citrom levével. Ez a keverék a felfújt alapja. Válasszunk szét még egy tojást, és a fehérjét tegyük hozzá az előbbi háromhoz. Verjük fel. Tegyünk hozzá egy csipetnyi sót. Verjük tovább a habverővel, míg kemény hab nem lesz.

Nagy fém kanállal keverjünk a felfújt alapjához egy púpozott kanál habot. Az így kapott keveréket kanalazzuk a többi habhoz. Óvatosan keverjük el egyenletesen, majd vigyázva kanalazzuk az egészet a tűzálló tálba. Helyezzük az edényt a sütőlapra, és süssük 15 percig. Utána szórjuk meg porcukorral, és tálaljuk azon melegében.

Citrompuding

Hozzávalók:

2 evőkanál vaj, megpuhítva

200 g kristálycukor

60 g citromlé

1 citrom lereszelt héja

2 tojás, szétválasztva

60 g finomliszt, átszitálva (előbb szitáljuk, azután mérjük)

50 g tej

1 literes tűzálló tál

A sütőt 160°-ra melegítjük. A vajat és a cukrot habosra keverjük. Hozzátesszük a citromlevet és a citromhéjat. Belekeverjük a tojás sárgáját. Ne aggódjunk, ha a keverék csomós lesz – így van rendjén. Állandó keverés mellett apránként hozzáadjuk az átszitált lisztet. Beleöntjük a tejet, és az egészet simára keverjük. A tojások fehérjét kemény habbá verjük, majd óvatosan hozzáadjuk a keverékhez.

Tűzálló tálba töltjük, és a tálat serpenyőbe állítva a sütőrácsra tesszük. A serpenyőt a tál fél magasságáig megtöltjük forró vízzel. A sütő közepén sütjük 45 percig. Melegen tálaljuk.

Cseresznyetorony

Hozzávalók:

1 kg cseresznye

cukor

250 g víz

1 literes tűzálló tál

Tészta: a hozzávaló is, a recept is ugyanaz, mint a Dzsemes pitéé

A cseresznyét megmossuk. Szárát leszedjük, kimagozzuk. Kb. 2 és 1/2 cm vastag réteg cseresznyét teszünk a tál aljára. Annyi cukorral hintjük meg, amennyit az édesebb vagy savanyúbb cseresznye kíván. A következő réteget is megszórjuk cukorral. Magasra tornyozzuk a tálat. Ráöntünk 250 g vizet. A sütőt 180°-ra melegítjük.

Elkészítjük a tésztát. A tojás sárgáját elkeverjük 1 evőkanál vízzel. Kinyújtjuk a tésztát, kb. 1/2 cm vastagra. Feltekerjük a sodrófára. A mély tűzálló tál peremét megkenjük a tojás-víz keverékkel. A tésztát letekerjük a sodrófáról, és a tálra terítjük, úgy, hogy egészen betakarja. A tészta

szélét egyenletesen bevagdossuk, a leesett tésztadarabkákat félretesszük. A tészta szélét óvatosan lenyomkodjuk – mintegy „lepecsételjük” vele a tálat. A lehullott tésztadarabkákból golyót formálunk. Ezt is kinyújtjuk. Hosszú, kb. 1 és 1/4 cm széles szeletekre vágjuk és a tál szélére nyomkodjuk, majd villával kicifrázzuk. Ha marad még tészta, abból különféle alakokat formálunk – pl. virágot, monogramot –, és a tészta tetejére illesztjük. Utána az egészet bekenjük a víz-tojás keverékkel.

30 percig sütjük. Amikor kivesszük a sütőből, még forrón meghintjük porcukorral.

Csillagtorta

Hozzávalók:

1 nagy tojás

2 kocka félédes csokoládé

375 g finomliszt

2 kávéskanál sütőpor

1/4 kávéskanál só

4 evőkanál (vagy 60 g) vaj

200 g cukor

125 g őrölt dió (vagy mandula vagy mogyoró)

1 kávéskanál vanília-kivonat

200 g tej

8x30 cm-es kerek tortaforma

A sütőt 190°-ra melegítjük. A tortaformát megkenjük vajjal és kilisztezzük. A felesleges lisztet kirázzuk.

A tojást szétválasztjuk. A csokoládét forró vízbe állított tálkában felolvasztjuk. A lisztet a sóval és a sütőporral együtt átszitáljuk.

A vajat habosra keverjük. Fokozatosan hozzáadjuk a cukrot, és tovább keverjük. Hozzátesszük a tojás sárgáját, azzal is erőteljesen keverjük. Hozzáadjuk a felolvasztott csokoládét és az őrölt diót. A vanília-kivonatot a tejbe keverjük. Egy kevés lisztet adunk a csokoládés keverékhez, majd belekeverünk egy kevés tejet, még egy kis lisztet, majd még egy kevés tejet, és ezt addig folytatjuk, míg el nem fogy a liszt és a tej. Alaposan felverjük.

A tojás fehérjéből kemény habot verünk, óvatosan a keverékhez adjuk, majd beleöntjük a tortaformába. 30 percig sütjük.

A tortát Mary Poppins kis ezüst csillagokkal díszíti.

Csokikaramella

Hozzávalók:

6 kocka félédes csokoládé

160 g kondenzált tej (édesített)

1 evőkanál víz

1 kávéskanál vanília-kivonat

Egy tálkát egy lábos forró vízbe állítunk, és felolvasztjuk benne a csokoládét. Kivesszük a forró vizes lábosból, belekeverjük a kondenzált tejet, a vizet és a vanília-kivonatot. Simára, krémesre keverjük, de nem verjük fel. Kivajazott sütőlapra borítjuk, és amikor kihűlt, kockákra vágjuk.

Mary Poppins néha 125 g apróra vágott diót ad a csokoládés keverékhez. – Nagyon finom a csokis-diós karamella – mondja.

Datolyakenyér

Hozzávalók:

440 g finomliszt

1/2 kávéskanál só

3/4 kávéskanál sütőpor

80 g vaj

190 g kristálycukor

1 tojás

250 g datolya

20x8x6 cm-es sütőforma

A sütőt 180°-ra melegítjük. A sütőformát kivajazzuk. A lisztet, a sót és a sütőport átszitáljuk. Keverőtálban vagy turmixgépben habosra keverjük a vajat a cukorral. A tojást felverjük és hozzáadjuk a vaj-cukor keverékhez.

Ha csomós lesz, ne aggódjunk – így van rendjén. Apránként belekeverjük a lisztet. Amikor alaposan elkevertük, hozzáadjuk az apróra vagdalt datolyát. Ezzel is elkeverjük. A sűrű, nehéz tésztát a kivajazott formába kanalazzuk.

A sütő közepére állítva egy óra hosszat sütjük. Rostélyra fordítjuk és kihűtjük.

Diókenyér

Hozzávalók:

500 g finomliszt

4 kávéskanál sütőpor

125 g kristálycukor

1 kávéskanál só

80 g vaj

1 tojás

250 g hideg tej

250 g finomra vágott dió, mandula vagy mogyoró 20 x

10x6 cm-es sütőforma

A sütőt 180°-ra melegítjük. A lisztet és a sütőport keverőtálba szitáljuk. Hozzátesszük a cukrot és a sót. A vajat apró darabokra vágjuk, és a lisztbe morzsoljuk. A tojást a tejjel felverjük, fokozatosan a liszt-vaj keverékhez adjuk, és erőteljesen verjük. Belekeverjük a darabolt diót. A keveréket a sütőformába öntjük.

20 percig pihentetjük, majd a sütő közepére állítva egy óra hosszat sütjük. Rostélyra fordítva kihűtjük. Hidegen szeleteljük.

Diótorta

Hozzávalók:

125 g vaj

250 g kristálycukor

250 g finomliszt

125 g búzakeményítő

1 csipet só,

2 kávéskanál sütőpor

125 g tej

1 kávéskanál citromlé

125 g apróra vágott dió

20x20x3 cm-es sütőforma

A sütőt 190°-ra melegítjük. A vajat a cukorral habosra keverjük. Hozzátesszük a tojás sárgáját, és alaposan elkeverjük.

A lisztet, a keményítőt, a sót és a sütőport átszitáljuk. Kanalanként hozzáadjuk a tojás-vaj-cukor keveréket, és két kanálnyi között egy kevés tejet keverünk hozzá. Minden egyes alkalommal alaposan felverjük. Hozzáadjuk a citromlevet. Belekeverjük az apróra vágott diót. A tojás fehérjéből kemény habot verünk. Óvatosan a keverékhez adjuk, majd az egészet a sütőformába kanalazzuk.

30-35 percig sütjük. Egy-két percig hűtjük, majd rostélyra fordítjuk, és csak akkor szeleteljük, amikor teljesen kihűlt.

Dzsemes pite

Hozzávalók:

Tészta:

500 g finomliszt

1/2 kávéskanál só 3 evőkanál élesztő 8 evőkanál vaj jeges víz

kis tésztaformák

A sütőt 200°-ra melegítjük. A lisztet és a sót keverőtálba szitáljuk. Hozzátesszük az élesztőt és a feldarabolt vajat. Tésztakeverővel elkeverjük. Annyi hideg vizet öntünk hozzá (kb. 3 evőkanálnyit), hogy golyóvá formálhassuk (a lehető legkevesebbet nyomogatjuk).

A tésztát meglisztezett deszkára borítjuk. Tenyerünkkel kisimítgatjuk, majd golyóvá formáljuk, műanyag zacskóba tesszük, a zacskót lezárjuk, és legalább két órára a hűtőszekrénybe tesszük.

A tésztát kb. 1/2 cm vastagra nyújtjuk. Kis tésztaformákba nyomogatjuk. Legjobb, ha először kivágjuk a forma méretének nagyjából megfelelő darabot, majd miután a formába nyomtuk, a kilógó széleket éles késsel levágjuk. A tésztát villával megszurkáljuk. Ezáltal kiszabadul a sütőforma és a tészta között rekedt levegő, és a tészta nem fog nagyon megkelni.

A kis sütőformákat sütőlapra állítjuk a sütő közepére, és 10-12 percig sütjük. Amikor kivesszük a sütőből, még melegen megtöltjük őket dzsemmel.

Egreskrém

Hozzávalók:

1 kg egres

125 g víz

200 g kristálycukor

bodzavirág (ha van)

375 g sűrű tejszín

Az egrest megmossuk, a szárát, a száraz leveleket leszedjük. Vastag falú edényben, kislángon puhára főzzük a vízzel és a cukorral. Ha van bodzavirág, egy kis csokrot vászonkendőbe kötünk, és az egressel együtt megfőzzük. A bodzát kivesszük, az egrest lecsepegtetjük, és szitán áttörjük. Kb. 500 g pépet kapunk. Lehűtjük.

A tejszínt habbá verjük (ne verjük túl sokáig, mert vaj lesz belőle!). Elkeverjük a tejszínt az egressel, de nem egészen simára, mert a márványos hatás „igen tetszetős”, mondja Mary Poppins. Poharakban vagy kompótos tányérban, jól lehűtve tálaljuk.

Forgatott pite

(Hengerbucska-sütemény)

Hozzávalók:

4 evőkanál vaj

375 g barna cukor

20x20x4 cm-es sütőforma

6 evőkanál vaj

80 g cukor

2 tojás

250 g rétesliszt

3 őszibarack

6 szem konyakos meggy vagy cukrozott cseresznye

A vajat a cukorral simára keverjük. A keveréket egyenletesen a sütőforma aljába terítjük. Félretesszük.

A sütőt 180°-ra melegítjük. A vajat a cukorral habosra keverjük. Egyenként hozzáadjuk a tojást, mindegyik után alaposan felverjük. Fokozatosan hozzáadjuk a lisztet, ezzel is alaposan felverjük. A meghámozott, félbevágott, kimagozott őszibarackokat a sütőformába helyezzük, a mag helyébe cseresznyét (meggyet) teszünk. A keveréket az őszibarackokra öntjük, és kanállal elegyengetjük. A sütő közepére állítva 45 percig sütjük.

Óvatosan körülvágjuk a pitét, és tálra borítjuk. Őszi barack helyett készíthetjük ananászkarikákkal, sárgabarackkal, rebarbarával vagy almával.

Francia pirítós

Hozzávalók:

1 tojás

250 g tej

1/4 kávéskanál só

6-8 szelet fehér kenyér

1 evőkanál vaj

Leveses tányérban felverjük a tojást, hozzáadjuk a tejet és a sót. A kenyérszeleteket félbevágjuk. A vajat serpenyőben közepes hőfokon habosra melegítjük. A kenyérszeletek mindkét oldalát egyenként tejbe és tojásba mártjuk, és a vajban mindkét oldalát aranysárgára sütjük.

Mézzel, juharsziruppal, barackdzsemmel vagy almapürével tálaljuk.

Gombócka

Hozzávalók:

250 g liszt

2 kávéskanál sütőpor

1/2 kávéskanál zellersó 1 tojás

tej

4 evőkanál finomra vágott petrezselyem

2-3 csipetnyi őrölt bors

Keverőtálban összekeverjük a száraz hozzávalókat. A feltört tojást csészébe töltjük, és annyi tejet adunk hozzá, hogy tele legyen a csésze. Könnyedén felverjük a keveréket. A száraz hozzávalókhoz keverjük a borsot és a petrezselymet. A közepében mélyedést készítünk, és fokozatosan belekeverjük a tejes tojást. Villával tésztává keverjük.

Két kávéskanalat forró vízbe mártunk. Az egyikkel kiemelünk egy tetézett kanállal a keverékből. A másik kanállal megformázzuk, és a gombóckát tíz perccel tálalás előtt levesbe vagy raguba csúsztatjuk. Ezalatt a leves vagy ragu kislángon főjön. Ne forraljuk fel, mert a gombóckák szétfoszlanak.

Az adag körülbelül 24 gombóckára elegendő.

Gyömbércsillag

Hozzávalók:

80 g finomliszt

1/2 kávéskanál sütőpor

1/2 kávéskanál őrölt fahéj, szerecsendió és szegfűszeg 1 kávéskanál gyömbérpor

60 g mazsola

60 g vaj

125 g barna cukor

2 evőkanál melasz (cukorszirup)

1 tojás

megvajazott, kilisztezett sütőlap

2 db 15 cm-es csillagforma, megvajazva, kilisztezve,

vagy 1 db 20 cm-es szendvicssütő

A sütőt 180°-ra melegítjük. Keverőtálba szitáljuk a lisztet, a sütőport, a fűszereket és a gyömbért. Belekeverjük a mazsolát. A vajat a cukorral kis lábosban, kis lángon felolvasztjuk. Levesszük a tűzhelyről, és egy keveset hűlni hagyjuk.

Hozzáadjuk a melaszt, majd a felvert tojással együtt a fűszeres liszthez adjuk, és fakanállal alaposan elkeverjük. A két csillagformát a megvajazott sütőlemezre helyezzük. A keveréket egyenletesen elosztjuk a két csillagformába, vagy megtöltjük vele a szendvicssütőt.

A sütő közepére állítva a csillagokat 30 percig, a szendvicsformát 40 percig sütjük. A süteményt rostélyra borítjuk és kihűtjük.

Ha nincs csillagforma, 20 cm átmérőjű kerek forma is megfelel – akkor – „telihold” alakú lesz a sütemény – mondja Mary Poppins.

Gyümölcs-hó

Hozzávalók:

500 g narancslé

500 g víz

60 g cukor

1 literes sütőforma

A hozzávalókat addig keverjük, amíg a cukor fel nem oldódik. A sütőformába töltjük, és a mélyhűtőbe állítjuk. Sokára fagy meg. Három óra elteltével olyan lesz, mint a vizes hó. Ekkor villával alaposan megkeverjük. A teljes fagyási idő körülbelül négy óra. De ekkor sem lesz szilárd, inkább olyan, mint a kissé latyakos hó.

Gyümölcsmáz

Hozzávalók:

60 g vaj

625 g befőző cukor

1 tojás sárgája

2 evőkanál citromlé

4 evőkanál narancslé

1 citrom lereszelt héja

2 narancs lereszelt héja

Keverjük puhára a vajat. Adjuk hozzá fokozatosan a befőző cukrot. Keverjük nagyon simára. Sokáig tart! Hozzáverjük a tojás sárgáját és a citromlevet. Annyi narancslevet keverünk hozzá, hogy kenhető máz legyen. Nem biztos, hogy mind a 4 kanálnyi narancslére szükség lesz. Végül keverjük hozzá a lereszelt citrom-és narancshéjat.

Egyenletesen kenjük el a mázat a torta oldalán és tetején.

Gyümölcssaláta

Hozzávalók:

2 narancs

1 grapefruit

1 alma

1 körte

100 g szőlő (ha van)

1 banán

500 g eper (tetszés szerint)

A narancsot és a grapefruitot meghámozzuk egy tál fölött, hogy a lecsöpögő lé kárba ne vesszen. Éles kis késsel gerezdekre bontjuk a gyümölcsöt, a gerezdeket a tálba potyogtatjuk. Meghámozzuk, kimagozzuk az almát és a körtét. Tetszés szerinti alakú szeletekre vágjuk, de nem az egészet. Elkeverjük a naranccsal és a grapefruittal, így nem barnulnak meg.

A szőlőt megmossuk; ha nem magtalan, a szemeket kettévágjuk, a magokat eltávolítjuk. Meghámozzuk és felszeleteljük a banánt. A többi gyümölcshöz keverjük. Ha a „saláta” nem elég édes, porcukrot keverünk hozzá. Szirup fölösleges, elegendő a gyümölcsök saját leve. Végül, tálalás előtt, megmossuk és lecsumázzuk az epret. A szemeket félbe vágva a többi gyümölcshöz keverjük.

Mary Poppins a gyümölcssalátát ünnepélyes alkalmakkor tejszínhabbal tálalja.

Habcsók

Hozzávalók:

3 tojás fehérje

egy csipet só

200 g kristálycukor

2 sütőlap

A sütőt 120°-ra melegítjük. A sütőlapot megkenjük vajjal, kilisztezzük, a fölösleges lisztet lerázzuk.

A tojásfehérjét habosra verjük. Hozzáadjuk a sót. Tovább verjük, míg a massza meg nem keményedik. Fokozatosan hozzáadjuk a cukrot, és addig verjük, míg a keverék merev és fényes nem lesz. Hosszasan, erőteljesen kell verni. A keveréket evőkanalanként az előkészített sütőlapra adagoljuk.

45-50 percig sütjük, míg a habcsókokat szilárdnak nem érezzük. A sütőt elzárjuk, az ajtaját nyitva hagyjuk. Egy óra múlva falapoccal (spatulával) óvatosan kiszedjük a habcsókokat.

Mary Poppins különleges alkalmakkor két-két habcsókot összeragaszt cukrozott tejszínhabbal.

Hagymatorta

Hozzávalók:

Tészta: Ugyanaz, mint a Dzsemes pitéé

4 evőkanál vaj

750 g hagyma

2 tojás

125 g sűrű tejszín

1 kávéskanál só

3-4 csipet őrölt bors

200 g reszelt Cheddar sajt

A sütőt 180°-ra melegítjük. Nagy serpenyőben, közepes hőfokon felolvasztjuk a vajat, hozzátesszük a meghámozott, felszeletelt hagymát, és aranyszínűre pirítjuk. Vigyázzunk, hogy oda ne égjen! Ez körülbelül 10-15 percig tart. Lehűtjük egy kicsit, majd belekeverjük az alaposan felvert tojást, a többi hozzávalót és a reszelt sajt nagy részét. Két evőkanálnyit hagyjunk meg a torta megszórásához.

Sütőformába öntjük, megszórjuk a maradék sajttal. A sütő közepére állítva 30 percig sütjük, míg a teteje kemény és aranyszínű nem lesz.

Haltorta

Hozzávalók:

1 kg csuka

hideg víz

1/2 kg főtt krumpli

2 hagyma

2 evőkanál vaj só és bors

2 tojás

3 evőkanál finomra vágott petrezselyem

500 g száraz kenyérmorzsa tej liszt

vaj a sütéshez

A csukát vastag falú edénybe tesszük. Annyi vizet öntünk rá, hogy eltakarja, hozzáadunk 1 evőkanál sót. Felforraljuk, két percig főzzük. Eloltjuk a lángot, a halat öt percig pihentetjük. Utána leszűrjük, és amikor kellően kihűlt, lehántjuk a bőrét, kiszedjük a szálkákat, és a húsát simára passzírozzuk.

A krumplit héjastul megfőzzük. Kb. 25 perc alatt megpuhul. Leszűrjük, kihűtjük, majd lehámozzuk, és sima masszává törjük. Meghámozzuk és felszeleteljük a hagymát. Vastag falú serpenyőben vajat olvasztunk, és a hagymát aranysárgára pirítjuk. Ne legyen barna!

Nagy tálban összekeverjük a halat, a krumplit és a hagymát. Frissen őrölt fekete borssal és egy kevés sóval ízesítjük. Közben kóstolgatjuk, hogy megfelelő-e az íze. Óvatosan felverjük a tojást, majd a petrezselyemmel együtt a hal-krumpli keverékhez adjuk. Alaposan összekeverjük. A morzsát, a tejet és a lisztet három levesestányérba tesszük. A krumpli-hal keverékből kb. 8 cm átmérőjű, 3 cm vastag tortácskákat formálunk.

2-3 evőkanál vajat felolvasztunk vastag falú serpenyőben – kb. ujjnyi magasan álljon benne a vaj. Amikor forr, a haltortácskákat a lisztbe mártjuk, alaposan megforgatjuk, utána a tejbe, végül pedig a morzsába mártjuk. Ügyeljünk, hogy egyenletesen borítsa őket a morzsa. Mindegyik oldalukat két-három percig sütjük a forró vajban, míg egyenletesen meg nem barnulnak. Ügyeljünk, hogy meg ne égjenek! A vajat szükség esetén pótoljuk.

– Haltorta zöldborsóval a legfinomabb vacsora – mondja Mary Poppins.

Húspogácsa (hamburger)

Hozzávalók:

750 g darált bélszín vagy rostélyos

4 kávéskanál worcester-mártás

só és bors

A darált húst 6 egyenlő adagra osztjuk. Kb. 7-8 cm átmérőjű, 2-3 cm vastag pogácsákat formálunk belőle. Vastag falú serpenyőt közepes lángon 3-4 percig melegítünk. A húspogácsák egyik oldalát 3-4 percig sütjük, majd megfordítjuk, és további 3-4 percig sütjük.

Kiemeljük, és tálra tesszük a pogácsákat. A worcester-mártást a forró serpenyőbe öntjük. Gyorsan megkavarjuk, és a levet a húspogácsákra öntjük. Sóval, borssal ízesítjük.

Az adag 6 személyre elegendő.

Húsvéti torta

Hozzávalók:

6 nagy tojás

250 g cukor

1/2 kávéskanál mandulakivonat

250 g finomliszt

6 kávéskanál vaj

20-25 cm átmérőjű tortaforma

A sütőt 180°-ra melegítjük. A tortaformát kivajazzuk, kilisztezzük. Nagy lábosban vizet melegítünk – forró legyen, de ne forrjon. Ráállítunk egy tálat, ami pontosan beleillik. A tojásokat a tálba törjük, és azonnal verni kezdjük. Kb. öt percig verjük, míg könnyű, habos és halványsárga nem lesz. Fokozatosan hozzáadjuk a cukrot, és tovább verjük. Kemény munka, eltart vagy 15-20 percig. Turmixgéppel könnyebben megy. Hozzátesszük a mandulakivonatot, és addig verjük, míg a massza az eredetinek majdnem a háromszorosára nem nő. Óvatosan, de nagyon alaposan belekeverjük a lisztet, végül pedig – szintén nagyon óvatosan – a megolvasztott vajat. A keveréket vigyázva az előkészített tortaformába kanalazzuk, majd a sütő középső polcára állítva 35 percig sütjük.

Kivesszük a sütőből, felfordítva rostélyra helyezzük, és hűlni hagyjuk. Ha hét-nyolc perc múlva nem esik ki magától a tortaformából, kést húzunk végig óvatosan körülötte, és óvatosan megütögetjük.

Ír gulyás

Hozzávalók:

2 kg báránylapocka, szeletben

1 és 1/2 kg krumpli (lehetőleg ne legyen új krumpli)

3 nagy hagyma

só és frissen őrölt bors

3-4 literes fazék, fedővel

A sütőt 160°-ra melegítjük. A hússzeleteket kockára vágjuk. A zsírját leszedjük. A krumplit meghámozzuk, ujjnyi vastagra felszeleteljük. A hagymát meghámozzuk, és a lehető legvékonyabb szeletekre vágjuk. A fazék aljára krumpliréteg kerül, rá húsdarabok, majd hagyma. Megsózzuk, megborsozzuk. A rétegezést addig folytatjuk, míg a hús el nem fogy. A tetejére krumpliréteg kerül. Annyi hideg vizet töltünk rá, hogy a legfelső krumpliréteget is elfedje.

Lefedve tesszük a sütőbe, két óra hosszat sütjük. Utána lehűtjük, lezsírozzuk. Tálalás előtt megint a sütőbe tesszük, fél órára, 180°-on.

Az adag hat-nyolc személyre elegendő.

Ír torta

Hozzávalók:

10 evőkanál megpuhított vaj

165 g kristálycukor

3 tojás

250 g finomliszt

190 g mazsola

190 g ribizli

3 evőkanál vegyes cukrozott gyümölcs

2 evőkanál liszt

kb. 20x10x6 cm-es sütőforma

A sütőt 150°-ra melegítjük. A sütőformát kibéleljük sütőpapírral. A papírt óvatosságból megvajazhatjuk.

A vajat és a cukrot addig keverjük, míg citromsárga és habos nem lesz. Egyenként hozzáadjuk a tojást, és továbbra is erőteljesen verjük. Apránként belekeverjük a lisztet, és tovább verjük. Ha többen vagyunk, felváltva verhetjük, mert ez a művelet sokáig tart és megerőltető.

Egy másik tálban összekeverjük a gyümölcsöket. Meghintjük liszttel, és alaposan elkeverjük, hogy minden gyümölcsöt lisztréteg vonjon be. Ezáltal sütés közben nem süllyed a sütőforma aljára. A gyümölcsöt a keverékhez adjuk, elkeverjük, és az egészet az előkészített sütőformába kanalazzuk.

A sütő közepére állítva 2 óra hosszat sütjük. Egy óra elteltével megnézzük, és ha a teteje nagyon megbarnult, letakarjuk sütőpapírral vagy fóliával. Megszúrjuk fogpiszkálóval; akkor sült meg, ha a torta közepébe szúrt fogpiszkáló száraz lesz, amikor kihúzzuk. A tortát lehűtjük és kifordítjuk a rostélyra.

– Nagyon laktató torta – mondja Mary Poppins –, nem ajánlatos egyszerre sokat enni belőle.

Kelkáposzta

Hozzávalók:

1 és 1/2 kg kelkáposzta

3 l víz

3 evőkanál só

2 evőkanál vaj

őrölt bors

A kelkáposztát folyó víznél megmossuk. Torzsáját kivágjuk. Nagy fazékban felforraljuk a vizet. Hozzátesszük a sót. Bedobjuk a kelkáposzta leveleket, és gyorsan felforraljuk, fedő nélkül. Négy-öt perc alatt megpuhul. Alaposan leszűrjük, és a maradék vizet kinyomkodjuk belőle. A vajat kisebb edényben felolvasztjuk. A kelkáposztát felvagdaljuk, és elkeverjük a forró vajjal. Megszórjuk sóval és frissen őrölt borssal.

Kenyérmártás

Hozzávalók:

250 g tej

1 kis hagyma, beleszúrva 1 szegfűszeg

250 g zsemlemorzsa

1 evőkanál sűrű tejszín

1/2 evőkanál vaj só és fehér bors

A tejet a hagymával és a szegfűszeggel lassú tűzön 2-3 percig melegítjük. Belekeverjük a zsemlemorzsát, és 2-3 percig kis lángon főzzük. Kivesszük a hagymát, majd belekeverjük a tejszínt és a vajat. Sóval és frissen őrölt fehér borssal ízesítjük. Szárnyas vagy vadas hús mellé tálaljuk.

Kb. 250 g lesz belőle.

Királynő-puding

Hozzávalók:

400 g tej

2 evőkanál kristálycukor

2 tojás

2 tojás sárgája

1/4 kávéskanál vanília-kivonat

250 g zsemlemorzsa

kb. 1 liter űrtartalmú pudingos tál

Vaj, a tál kikenéséhe

Az öntethez:

2 tojás fehérje

2 evőkanál cukor

2 evőkanál málnadzsem

A sütőt 180°-ra melegítjük. A tejet a cukorral felmelegítjük – de ne forrjon. A tojásokat és a sárgákat felverjük, és hozzáadjuk a vaníliát. A felvert tojásból egy keveset a forró tejhez keverünk, majd az egész tejet a tojásos keverékhez öntjük. Alaposan összekeverjük, és hozzáadjuk a zsemlemorzsát. Kivajazott pudingformába töltjük, és a sütő közepére állítva 25 percig sütjük.

A tojásfehérjét kemény habbá verjük. Megszórjuk egy evőkanál cukorral, és tovább verjük. Majd megszórjuk a többi cukorral, és azzal is verjük egy darabig. A pudingot kivesszük a sütőből, és egyenletesen meghintjük málnadzsemmel. A tetejére kanalazzuk a tojáshabot. Visszatesszük a sütőbe, és további 20 percig sütjük.

– Ha a királynőnek elég jó ez a puding, jó lesz a felnőtteknek is – jelenti ki Mary Poppins.

Királytorta

Hozzávalók:

250 g vaj

250 g kristálycukor

4 tojás

2 evőkanál tej

750 g rétesliszt

1 szem szárazbab

kb. 20 cm átmérőjű, 8-10 cm magas tortaforma

A sütőt 160°-ra melegítjük. A vajat a cukorral könnyűre és habosra keverjük. A tojásokat felverjük a tejjel, majd fokozatosan a vaj-cukor keverékhez adjuk. Tovább verjük, és fokozatosan hozzáadjuk a lisztet.

A keveréket a kivajazott, kilisztezett tortaformába töltjük. Beledobjuk a babszemet. 1 és 1/4 óra hosszat sütjük, majd rostélyra téve kihűtjük.

– Mindenki tudja, mire szolgál a babszem – mondja Mary Poppins. – Aki a maga tortaszeletében megtalálja, azt nagy szerencse éri.

Kolbászka

A kolbászkákat különválasztjuk, és mindegyiket megszurkáljuk villával. Így kiszabadul a zsír, és a kolbász héja nem reped fel. Melegítsünk fel a tűzhelyen egy vastag falú serpenyőt. Süssük benne barnára a kolbászkákat – kb. hat percig –, közben gyakran forgassuk, hogy oda ne égjen.

Ha sütőben akarjuk sütni, melegítsük a sütőt 200°-ra. Alaposan megszurkáljuk a kolbászkákat, majd a rostélyra tesszük őket, vigyázva, hogy egymáshoz ne érjenek. A rács alá tegyünk sütőlemezt vagy sütőpapírt. A kolbászkák kb. 15 perc alatt barnára és ropogósra sülnek. A zsírjuk lecsöpög a sütőlapra vagy a sütőpapírra.

– Krumplipüré mellé a legjobb – mondja Mary Poppins.

Kőrözöttes pirítós

Hozzávalók:

1 kávéskanál vaj

250 g reszelt Cheddar sajt

1/4 kávéskanál só

1/4 kávéskanál mustár

80 g sör

1 tojás

5-7 szelet pirítós

A vajat kislángon felolvasztjuk. Hozzáadjuk a sajtot, a sót és a mustárt. Kislángon melegítjük, míg a sajt fel nem olvad. Belekeverjük a sört és a felvert tojást. Forróra melegítjük, de nem forraljuk fel. Meleg, sajtos pirítósra kenjük.

Mandulás csók

Hozzávalók:

500 g mandula

250 g tejpor

250 g porcukor

1 kávéskanál mandulakivonat

125 g tej

A mandulát egy lábos forró vízbe dobjuk. Egy perc múlva kiszedjük; amikor kellően lehűlt, minden egyes szem mandulát kibújtatunk a bőréből. Darálóban vagy turmixgépben finomra őröljük.

Az őrölt mandulát összekeverjük a tejporral és a porcukorral. Hozzáadjuk a mandulakivonatot és – fokozatosan – a tejet. Alaposan összekeverjük, és tésztává gyúrjuk. Ha nem áll össze, hozzáöntünk még egy kevés tejet. A keverőtálat letakarjuk, és egy órára a hűtőszekrénybe tesszük.

Porcukorral meghintjük a kezünket, és a tésztából golyókat formálunk – golyónként kb. 1 kávéskanálnyi tésztából. A golyókat porcukorba hempergetjük, majd a hűtőszekrénybe tesszük. Az adagból körülbelül 60 „csók” lesz.

– Vacsora utáni csemegének igen jó – mondja Mary Poppins.

Mazsolás süti

Hozzávalók:

200 g mazsola

1 evőkanál finomliszt

200 g vaj

2 tojás

1 kávéskanál vanília-kivonat

250 g liszt

A sütőt 200°-ra melegítjük. Kis tálban összekeverjük a mazsolát 1 evőkanál liszttel.

A vajat és a cukrot könnyűre és habosra keverjük. Hozzáadjuk a tojásokat meg a vanília-kivonatot, és alaposan felverjük. Fokozatosan hozzáadjuk a lisztet, minden alkalommal alaposan felverjük. Belekeverjük a lisztes mazsolát. A keveréket kávéskanalanként megvajazott sütőlapra tesszük, egy-egy adag között kb. 6-7 cm távolságot hagyunk.

Nyolc-tíz percig sütjük, de vigyázzunk, hogy meg ne égjen. A sütiket falapoccal (spatulával) óvatosan kiemeljük a rostélyra, és hűlni hagyjuk.

Mézes banán

Hozzávalók:

2 evőkanál vaj

3 banán (nem túlérett)

60 g méz

60 g víz

2 evőkanál citromlé

kb. 20x40 cm-es tűzálló tál

A sütőt 180-ra melegítjük. A tálat megvajazzuk. A banánokat meghámozzuk, és hosszában kettévágjuk. Beletesszük a megvajazott tálba. A mézet elkeverjük vízzel és citromlével, és a banánra öntjük. A maradék vajat cseppenként rászórjuk.

30 percig sütjük. Gyakran locsolgatjuk a lével. Mire a banán megsül, a tál aljában marad egy kevés, szirupsűrűségű lé.

Mézeskenyér

Hozzávalók:

500 g finomliszt

1 kávéskanál só

3 kávéskanál sütőpor

3 evőkanál vaj

2 evőkanál margarin

1 tojás

200 g tej

125 g méz

kb. 20x10x6 cm-es sütőforma

A sütőt 180°-ra melegítjük. A lisztet a sóval és a sütőporral keverőtálba szitáljuk. A vajat és a margarint apróra darabolva a liszthez vegyítjük, és elmorzsoljuk. Hozzátesszük a felvert tojást, a tejet, majd a mézet. Nagy fakanállal valamennyit alaposan összedolgozzuk. A keveréket a kivajazott, kilisztezett sütőformába kanalazzuk. 15 percig pihentetjük.

A sütő közepére állítva 45 percig sütjük. Utána rostélyra fordítva hűlni hagyjuk.

Narancspuding

Hozzávalók:

2 evőkanál megpuhított vaj

200 g kristálycukor

60 g narancslé

1 narancs lereszelt héja

2 tojás

60 g finomliszt

250 g tej

1 literes pudingforma

A sütőt 180°-ra melegítjük. A tojásokat szétválasztjuk. A vajat a cukorral habosra keverjük. Hozzáadjuk a narancslevet és a narancshéjat. Beleverjük a tojás sárgáját. A keverék ekkor megcsomósodik, de ne aggódjunk – ez a dolgok rendje. Fokozatosan hozzáadjuk a lisztet, és tovább verjük. Hozzáadjuk a tejet, és tovább verjük, míg egészen össze nem áll.

A tojásfehérjét kemény habbá verjük, majd óvatosan hozzáadjuk a keverékhez. Pudingos tálba öntjük, és egy nagyobb tepsibe állítva a sütőrostélyra helyezzük. A tepsit a pudingos tál fele magasságáig megtöltjük forró vízzel. A sütő közepére állítva 45 percig sütjük.

Melegen tálaljuk.

Omlós süti

Hozzávalók:

500 g finomliszt

60 g cukor

200 g vaj

1 tojás

20 cm-es, kb. 4 cm magas sütőforma

A sütőt 220°-ra melegítjük. Tálban összekeverjük a lisztet és a cukrot. A vajat apró darabokra tördeljük, és összemorzsoljuk a liszt-cukor keverékkel, vagy turmixgépben összekeverjük. A keverék közepén mélyedést készítünk, és belekeverjük a könnyedén felvert tojást. Az egészet sima masszává keverjük, és összegyúrjuk.

A tésztát egyenletesen belenyomkodjuk a sütőformába. Villával megcsíkozzuk, és egy óra hosszat sütjük. Lehűtve rostélyra fordítjuk. Majd visszafordítjuk, hogy a villával húzott csíkok legyenek a tetején. Meghintjük kristálycukorral.

Palacsinta

Hozzávalók:

250 g liszt

1 csipet só

1 tojás

1 tojás sárgája

250 g tej

1 evőkanál olvasztott vaj

A lisztet és a sót tálba szitáljuk. A közepében mélyedést készítünk. Beledobjuk a tojást és a tojás sárgáját. Fokozatosan hozzáadjuk a tejet; a lisztet középre húzzuk. Amikor a fele tejet hozzáadtuk, hozzátesszük a vajat. Alaposan felverjük, és belekeverjük a maradék tejet. A keveréket letakarjuk, és kb. egy óra hosszat pihentetjük.

Egy kb. 15 cm-es serpenyőt kikenünk olajjal, és felforrósítjuk. A keverékből 1 nagy kanálnyit a serpenyőbe öntünk, és addig mozgatjuk az edényt, míg egyenletesen be nem lepi a keverék. A tűzhelyet nagy lángon tartjuk. Amikor a palacsinta széle megbarnul és ropogós lesz, falapoccal (spatulával) megfordítjuk, és a másik oldalát is megsütjük (legfeljebb 1 percig kell sütni). Az elkészült palacsintákat melegen tartjuk. Amikor elfogyott a keverék, ügyesen feltekerjük a palacsintákat.

Porcukorral, citromlével meghintve tálaljuk.

Pásztorpecsenye

Hozzávalók:

1 kg darált bélszín vagy rostélyos

2 kis hagyma

2 evőkanál vaj

só és frissen őrölt fekete bors

az előző napról maradt bélszín maradék szaftja, vagy leveskockából készült húsleves

1 kg főtt krumpli

finomra vágott petrezselyem

25x20x5 cm-es tűzálló tál

Nagy serpenyőben négy-öt percig pároljuk a darált húst, közben állandóan keverjük. Átöntjük egy nagy tűzálló tálba. A hagymát meghámozzuk, felszeleteljük. 2 evőkanál vajat teszünk a serpenyőbe, amelyben a húst pároltuk. A hagymát aranysárgára pirítjuk. Elkeverjük a hússal. Sóval és frissen őrölt fekete borssal ízesítjük.

A sütőt 220°-ra melegítjük. A keverékes tűzálló tálat vékonyra szeletelt burgonyával beborítjuk. Addig sütjük, míg a krumpli barnára és ropogósra nem sül. Tálalás előtt megszórjuk finomra vágott petrezselyemmel.

– Maradék bélszín felhasználásának kitűnő módja – mondja Mary Poppins. – A király is megnyalhatja utána az ujját.

Piskóta

Hozzávalók:

4 evőkanál vaj

125 g kristálycukor

1 tojás

1/4 kávéskanál vanília-kivonat

375 g finomliszt

2 kávéskanál sütőpor

1/4 kávéskanál só

125 g tej

20x20x3 cm-es sütőforma

A sütőt 160°-ra melegítjük. Keverőtálban habosra keverjük a vajat. Fokozatosan hozzákeverjük a cukrot. Alaposan felverjük. Hozzáverjük a tojás sárgáját és a vanília-kivonatot. Átszitáljuk a lisztet a sütőporral és a sóval. A cukros vajhoz fokozatosan hozzákeverjük a lisztet és a tejet, minden alkalommal alaposan verjük. A tojás fehérjét kemény habbá verjük, majd óvatosan hozzáadjuk a keverékhez. Az egészet a kivajazott, kilisztezett sütőformába töltjük. Kb. 25-30 percig sütjük, míg a közepébe szúrt fogpiszkálót tisztán és szárazon ki nem tudjuk húzni.

Rostélyra kifordítva kihűtjük.

Pisztráng

Hozzávalók:

személyenként 1 pisztráng

só és bors

kb. 125 g liszt

halanként kb. 1 és 1/2 evőkanál vaj

finomra vágott petrezselyem

hcikkekre szedett citrom

A halkereskedőt kérjük meg, tisztítsa meg a pisztrángot. Szárazra töröljük a halakat. Mindegyiknek a belsejét megsózzuk, megborsozzuk. A lisztet lapos tányéron szétterítjük. Mindegyik halat a lisztbe mártjuk, és lerázzuk róla a felesleget.

Akkora serpenyőben, hogy a hal elférjen benne, annyi vajat hevítünk, hogy kb. 2 ujjnyi magasan álljon az edényben. Amikor forr, beletesszük a halat, és egyik oldalát 3 percig sütjük. Megfordítjuk, és a másik oldalát is 3 percig sütjük, hogy a külseje ropogós és barna legyen. Melegen tartjuk a sütőben, míg valamennyi meg nem sült. Majd a sütéshez használt vajhoz hozzáteszünk 2 evőkanál friss vajat. Habosra hevítjük, majd a pisztrángra öntjük. Megszórjuk finomra vágott petrezselyemmel, és citromgerezdekkel tálaljuk.

– Az ilyen módon elkészített pisztráng megtartja természetes zamatát, a citromlé pedig fokozza – mondja Mary Poppins.

Plafontorta

Hozzávalók:

1 nagy tojás

2 kocka félédes csokoládé

60 g vaj

200 g kristálycukor

1/4 kávéskanál vanília-kivonat

200 g tej

2 kávéskanál sütőpor

1/4 kávéskanál só

440 g finomliszt

kb. 20 cm átmérőjű, 5 cm magas tortaforma

A sütőt 190°-ra állítjuk. A tortaformát kivajazzuk, kilisztezzük. A felesleges lisztet kirázzuk. A tojás sárgáját és fehérjét szétválasztjuk. A csokoládét forró vízbe állított tálkában felolvasztjuk.

A vajat habosra keverjük. Fokozatosan hozzáadjuk a cukrot, és tovább verjük. Hozzáadjuk a tojássárgáját, és még erősebben verjük. Belekeverjük a megolvasztott csokoládét. A vanília-kivonatot a tejbe keverjük. A sütőport és a sót a liszthez adjuk. Apránként, váltogatva belekeverjük a lisztet és a tejet a csokoládés keverékbe. Nagyon alaposan felverjük.

A tojás fehérjét kemény habbá verjük, és óvatosan hozzáadjuk a keverékhez. Beleöntjük a kikent, kilisztezett formába. 30 percig sütjük.

Puding

Hozzávalók:

5 tojás

125 g kristálycukor

1/4 kávéskanál só

1 l tej darált dió

kb. 1 és 1/2 liter űrtartalmú pudingos tál serpenyő

A sütőt 160°-ra melegítjük. A tálat kivajazzuk. A tojásokat könnyedén felverjük cukorral és sóval. A tejet langyosra melegítjük. Hozzáadjuk a felvert tojást, és alaposan elkeverjük. Beletöltjük a tálba. A darált dióval megszórjuk. A tálat rostélyon a serpenyőbe állítjuk. Annyi meleg – de nem forró – vizet töltünk hozzá, hogy a tál magasságának közepéig érjen.

A sütő közepére állítva két óra hosszat sütjük. Néha nézzük meg, hogy nem forr-e a víz. Ha forrna, hideg vizet töltünk hozzá. A puding langyosan vagy hidegen tálalva jobb, mint forrón. Befőttel vagy párolt gyümölccsel szolgáljuk fel.

Rakott hús

Hozzávalók:

1 kg bárányhús (lapocka)

3 bárányvese

só és frissen őrölt fekete bors

1 kg krumpli

3 közepes nagyságú hagyma

1 csipet szárított vagy 2-3 szál friss kakukkfű

1 kis babérlevél

125 g marhahúsleves (leveskockából)

2 evőkanál olvasztott vaj

3-4 literes fazék, fedővel

A sütőt 180°-ra melegítjük. Kérjük meg a hentest, hogy vagdalja be a húst. A húsról eltávolítjuk a zsíros részeket. A húst leszedhetjük a csontról, de Mary Poppins azt mondja, ha rajta hagyjuk, ízesebb lesz az étel.

A vesékről lehántjuk a bőrt, és mindegyiket négybe vágjuk. A közepükből eltávolítjuk a zsíros részt. A húst alaposan meghintjük sóval, frissen őrölt fekete borssal és az elmorzsolt babérlevéllel. A krumplit meghámozzuk, és kb. 3 mm vastag szeletekre vágjuk. A hagymát meghámozzuk, és finomra vágjuk. A fazekat kivajazzuk. Az aljára egy réteg krumpliszeletet terítünk. Megszórjuk kakukkfűvel. A bevagdalt bárányszeleteket a krumplirétegre állítjuk, közéjük egy-egy darabka vese kerül. Meghintjük apróra vágott hagymával, újabb réteg krumpli kerül rá, azután megint hús és vese. Így folytatjuk, míg el nem fogy a hozzávaló. A tetejére krumpliréteg kerül. Felöntjük annyi húslevessel, hogy a legfelső krumpliréteg aljáig érjen. A tetejére olvasztott vajat öntünk. Lefedjük, és egy óra hosszat sütjük.

Rakott piskóta

Hozzávalók:

1 kész piskótatorta, akkora, hogy felvagdalva megtöltse a tálat

málnadzsem

6 db mandulás vagy mogyorós csók

250 g narancslé

250 g öntet:

2 tojás sárgája

2-3 evőkanál cukor

1/4 kávéskanál vanília-kivonat

250 g tej

1 kávéskanál mandulakivonat

1 evőkanál cukor

250 g sűrű tejszín cukrozott cseresznye

80 g finomra vágott mandula

1 és 1/2 1 űrtartalmú üvegtál

A piskótatortát kockákra vágjuk. A kockák felére jókora adag málnadzsemet teszünk, a másik felével betakarjuk. Az így elkészített „szendvicsekből” egy réteget a tálba teszünk, és megszórjuk a megdarált mandulacsókokkal. A rétegezést folytatjuk, míg meg nem telik a tál. Annyi narancslével öntözzük meg, hogy „lucskos” legyen.

Ha Mary Poppins felnőtteknek készíti ezt az édességet, narancslé helyett száraz sherryvel locsolja meg a piskótát.

Az öntet: A tojás sárgáját a cukorral és a vaníliával akkora tálban verjük fel, hogy beleférjen egy serpenyőbe. A tejet felmelegítjük, de nem forraljuk fel. Annyi vizet töltünk a serpenyőbe, hogy a tál aljáig érjen. A keveréket kislángon melegítjük. Hozzátesszük a meleg tejet. Vigyázzunk, fel ne forrjon, mert rántotta lesz belőle! Akkor jó, ha belepi a fakanalat és megragad rajta.

Az öntetet melegen a piskótára öntjük. Lehűtjük. A tejszínt a mandulakivonattal és a cukorral habbá verjük, és az öntetre kanalazzuk. Félbevágott cukrozott cseresznyeszemekkel díszítjük, és megszórjuk a finomra vágott mandulával.

Rakott sonka

Hozzávalók:

500 g finomra vágott vagy darált sonka

4 kávéskanál francia mustár

7 meghámozott, felszeletelt kemény tojás

zellersó, ízesítéshez

250 g fehér mártás

(besamel; elkészítési módját l. lejjebb)

3 evőkanál száraz kenyérmorzsa

2 evőkanál vaj

2 literes sütőforma

Fehér mártás:

3 evőkanál vaj

3 evőkanál liszt

250 g tej

1/2 kávéskanál zellersó

2-3 csipet őrölt bors

1 evőkanál finomra vágott petrezselyem

Vastag falú kis serpenyőben felolvasztjuk a vajat. Amikor habzik, belekeverjük a lisztet, és kislángra állítjuk. Óvatosan főzzük, közben 2-3 percig keverjük, hogy meg ne égjen. Levesszük a lángról, beleöntjük a tejet, és habverővel simára verjük. Visszatesszük a lángra, és kislángon sűrűre főzzük. Zellersóval, borssal ízesítjük, és belekeverjük a petrezselymet.

A sütőt 200°-ra melegítjük. Mély tálban elkeverjük a sonkát a mustárral. Kivajazzuk a sütőformát. Az aljába egy réteg sonkát terítünk, befedjük egy réteg felszeletelt tojással. Zellersóval ízesítjük, majd vékony réteg mártással borítjuk. A rétegezést addig folytatjuk, míg el nem fogy a hozzávaló. A tetején fehér mártás legyen. Megszórjuk morzsával, és apró vajdarabkákkal.

A sütőben magasra állítva sütjük 15-20 percig, míg rotyogni nem kezd, és a teteje meg nem barnul.

Rántott borjúszelet

Hozzávalók:

6 szelet borjúhús

250 g kenyérmorzsa

egy csipet szárított zsálya

2 tojás

6 evőkanál vaj

só és frissen őrölt bors

citromszeletek

finomra vágott petrezselyem

A borjúszeletekről levágjuk a zsíros részeket. 250 g kenyérmorzsát elkeverünk egy jókora csipet zsályával. Felverjük a tojást. Vastag falú serpenyőbe 2 evőkanál vajat dobunk. Felmelegítjük, de ne füstöljön. A hússzeleteket megforgatjuk a felvert tojásban, majd a kenyérmorzsában. 4-4 percig sütjük mindkét oldalát a forró vajban. Szükség esetén pótoljuk a vajat. Az aranysárgára, ropogósra sütött húst sóval, borssal ízesítjük, citromszeletekkel és finomra vágott petrezselyemmel díszítve tálaljuk.

Rizses hal

Hozzávalók:

250 g főtt, lekapart, füstölt tőkehal

4 evőkanál vaj

250 g főtt rizs

2 kemény tojás

Só és frissen őrölt fekete bors

1/4 kávéskanál currypor

1 nyers tojás

60 g tejszín

2 evőkanál finomra vágott petrezselyem

Így főzzük meg a füstölt tőkehalat:

Vastag falú serpenyőben, egyenlő arányban annyi tejet és vizet öntünk a füstölt tőkehalra, hogy ellepje. Lassan felforraljuk, vigyázunk, hogy ne fusson ki. Öt percig rotyogtatjuk. Leszűrjük, és amikor megfelelően kihűlt, lekaparjuk a pikkelyeket, kiszedjük a szálkákat és lehúzzuk a bőrt. A folyadékot félretesszük.

Serpenyőben felolvasztjuk a 4 evőkanál vajat. Hozzáadjuk a halhoz. Állandóan kevergetve felmelegítjük. A lekapart halat összekeverjük a rizzsel. Hozzáadjuk a kemény tojást, sót, borsot, curryport. Közben kóstolgatjuk, és vigyázunk, hogy el ne sózzuk, mert a hal önmagában is sós. A nyers tojást elkeverjük a tejszínnel, és a többihez adjuk. Ha száraz, a félretett folyadékkal hígíthatjuk. Felmelegítjük, és melegített tálra tesszük. Megszórjuk finomra vágott petrezselyemmel.

Rizspuding

Hozzávalók:

4 evőkanál rizs

1 l tej

1 evőkanál vaj

4 evőkanál cukor

1/2 kávéskanál vanília-kivonat

egy jókora csipet szerecsendió

1 és 1/2 literes tűzálló tál

A sütőt 160°-ra melegítjük. A rizst folyó vízben alaposan megmossuk. A hozzávalókat a szerecsendió kivételével összekeverjük, és a kivajazott tálba tesszük. Ráreszeljük a szerecsendiót, és a sütő közepére állítva 1 és 1/2 óra hosszat sütjük.

Mary Poppins mindig tepsibe vagy sütőlapra állítja a tálat. Így könnyebb kiemelni a sütőből.

Sajtos makaróni

Hozzávalók:

250 g makarónit elkészítünk a csomagon található felhasználási utasítás szerint

125 g reszelt, érett Cheddar sajt

60 g kenyérmorzsa

2 evőkanál vaj

1 literes sütőforma

A mártás:

2 evőkanál vaj

2 evőkanál liszt

250 g tej

250 g reszelt sajt

só és bors, ízlés szerint

A sütőt 180°-ra melegítjük. A vajat kislángon felolvasztjuk. Hozzáadjuk a lisztet, és sűrű masszává keverjük. Hozzáadjuk a tejet, és alaposan verjük, míg sima mártás nem lesz. Két-három percig sűrűre főzzük. Belekeverjük a sajtot. Sóval, borssal ízesítjük. Belekeverjük a makarónit. Kivajazott sütőformába tesszük.

A maradék 125 g sajtot összekeverjük a morzsával. Megszórjuk vele a tésztát. A maradék 2 evőkanál vajat apró darabkákban rászórjuk. 20-30 percig sütjük, míg a teteje ropogós nem lesz.

4-6 személyre elegendő adag.

Sajtos pirítós

Hozzávalók:

személyenként 1 szelet kenyér cheddar sajt

sütőlap

A sütőt 220°-ra melegítjük. A kenyér egyik oldalát megpirítjuk. Sütőlapra helyezzük, a meg nem pirított oldal legyen felül. Befedjük vékony sajtszeletekkel, és addig sütjük – kb. 5 percig –, míg a sajt meg nem olvad.

Salátaöntet

Hozzávalók:

1 kávéskanál cukor

1/2 kávéskanál só

1/4 kávéskanál száraz mustár

3 evőkanál olaj (olíva-vagy más növényi olaj)

1 evőkanál vörös borecet

A hozzávalókat csavaros tetejű üvegben összekeverjük. Alaposan felrázzuk, majd a salátára öntjük és összekeverjük. Ha az öntet túlságosan édes, kevesebb cukorral is készíthetjük.

– Egyesek cukor nélkül kedvelik – mondja Mary Poppins.

Sárgarépa

Hozzávalók:

személyenként egy (nem túlságosan nagy) sárgarépa

só és bors

forró víz

2 evőkanál vaj

1 kávéskanál cukor

finomra vágott petrezselyem

A sárgarépát lekaparjuk, és nagyjából 6 mm vastag szeletekre vágjuk. A vízhez literenként 1 evőkanálnyi sót teszünk. Beledobjuk a felszeletelt sárgarépát, és kb. 4 percig főzzük. Ne puhuljon meg. Lecsepegtetjük. A lábosba vajat teszünk, és visszatesszük a sárgarépát.

Belekeverjük a tetszés szerinti mennyiségű cukrot. Kislángon 3-4 percig főzzük a sárgarépát. Sóval, borssal ízesítjük. Tálalás előtt belekeverjük a finomra vágott petrezselymet. Forrón tálaljuk.

A zsenge sárgarépa (karotta) önmagában is igen finom fogás.

Sült csirke

Hozzávalók:

1 db, kb. 1 és 1/2 kg-os csirke

só és bors

nagy marék friss petrezselyem

1 citrom leve

125 g víz

A sütőt 200°-ra melegítjük. A csirke belsejét alaposan bedörzsöljük sóval, és megszórjuk borssal. Megtöltjük petrezselyemmel.

A csirke szárnyait a test alá hajtjuk – keresztben –, a lábakat spárgával összekötözzük, hogy csinos csomag legyen belőle. A csirkét kívül is alaposan bedörzsöljük sóval. A citromlé felét beletöltjük, a másik felével meglapogatjuk a külsejét. Serpenyőben a rostélyra állítjuk, a mellével felfelé. 125 g vizet töltünk a serpenyőbe, hogy a hús oda ne égjen. Megszórjuk még egy kis sóval. A sütő közepén sütjük egy óra hosszat. Közben ne nyissuk ki a sütő ajtaját. Locsolgatni nem kell.

– Az így elkészített csirke ízletes, lédús és puha – mondja Mary Poppins.

Sült gombóc

Hozzávalók:

250 g liszt

egy csipet só

1 kis tojás

250 g tej és víz, egyenlő arányban

A sütőt 220°-ra melegítjük. A lisztet és a sót keverőtálba szitáljuk. A közepébe lyukat mélyítünk, és beleütjük a tojást. Hozzáteszünk egy kevés tejet, elkeverjük; közepéről kiindulva, fokozatosan beljebb húzzuk a lisztet, és közben tovább töltjük hozzá a tejet. Habverővel vagy turmixgépben elkeverjük, és egy óra hosszat hűvös helyen tartjuk.

A bélszín szaftjából kb. 1 evőkanálnyit kb. 20x30 cm-es tűzálló edényben felmelegítünk, és az edényt ide-oda rázogatva alaposan bekenjük vele. Beleöntjük a keveréket, és 25 percig sütjük. Megduzzad, ropogósra és barnára sül. Tálalásnál Mary Poppins apró darabokra vagdalja.

Sült paradicsom

Kemény paradicsomokat választunk. Félbevágjuk, megszórjuk egy kis cukorral, sóval, borssal. Vajdarabkákat szórunk rá, és addig grillezzük, míg sisteregni nem kezd, és kissé meg nem barnul. Finomra vágott bazsalikommal tálaljuk.

Szeder-almapüré

Hozzávalók:

2 nagy zöld alma

250 g víz

500 g friss vagy mélyhűtött, felolvasztott és lecsepegtetett szeder

4 evőkanál vagy ízlés szerint több cukor

2 evőkanál friss citromlé

Az almát meghámozzuk, magházát kivágjuk. Vékonyra szeleteljük. Vastag falú lábosban 350 g vízben kis lángon főzzük a szedret és az almát, míg az alma meg nem puhul. A gyümölcsöt áttörjük drótszitán. Hozzáadjuk a cukrot és a citromlevet, és lehűtjük. A savanykás pürét cukrozott tejszínhabbal tálaljuk.

Teasütemény

Hozzávalók:

125 g vaj

125 g kristálycukor

500 g rétesliszt

1 tojás

1 evőkanál tej

80 g ribizli

A sütőt 180°-ra melegítjük. A vajat a cukorral habosra keverjük. Apránként hozzáadjuk a lisztet, és jól elkeverjük – szemcsés lesz, mint a rozsliszt. A tojást felverjük a tejjel, majd erőteljes keveréssel a liszt-vaj keverékhez adjuk. Belekeverjük a ribizlit. A keverék most igen kemény lesz.

Kikenünk egy tepsit vagy sütőlapot. Kanalanként belehelyezzük a keveréket, egymástól 5-5 cm távolságra. Vizes kanállal könnyen megy. A sütő közepére állítva sütjük 15-16 percig.

– A teasütemény jól záró fémdobozban sokáig eláll – mondja Mary Poppins.

Tojás

LÁGY TOJÁS:

Tűvel, vagy „tojásszurkálóval” óvatosan kilyukasztjuk a tojás szélesebbik végét (ezáltal a tojásban levő levegő kiszabadul, amikor a víz felforr, és a tojás nem reped meg). A tojást kis lábasba tesszük, és annyi hideg vizet öntünk rá, hogy ellepje. Hozzáteszünk egy csipet sót. Felforraljuk, és levesszük a lábast a lángról. A tojás pontosan négy percig maradjon a vízben.

KEMÉNY TOJÁS:

A tojás szélesebb végét tűvel vagy tojásszurkálóval kilyukasztjuk. Lábasba tesszük, annyi hideg vizet öntünk rá, hogy ellepje. Hozzáteszünk egy csipet sót. Felforraljuk, és tíz percig kis lángon rotyogtatjuk. Kivesszük a lábosból, és hideg vizet folyatunk rá. Gyengéden forgatjuk a munkalapon, hogy a héj megrepedjen, kis időre hideg vízbe tesszük, és csak azután hámozzuk meg.

TÜKÖRTOJÁS:

A tojást feltörjük, és csészébe öntjük. Egy evőkanál vajat vagy szalonnazsírt kis serpenyőbe töltünk. A tojást a serpenyőbe csúsztatjuk, és két-három percig kis lángon sütjük. A sárgáját meglocsolhatjuk a serpenyőben meggyűlt zsiradékkal. Ha a sárgája olyan, mint a felkelő nap, ne locsolgassuk.

RÁNTOTTA:

Hozzávalók:

6 nagy friss tojás

1/2 kávéskanál só

egy csipet bors

3 evőkanál vaj

A felvert tojásokat kis tálkába öntjük. Hozzátesszük a sót és a borsot, és villával könnyedén felverjük, vagyis inkább keverjük. A vajat vastag falú kis serpenyőben felolvasztjuk. Beleöntjük a tojást, és kis lángon fakanállal lassan kavargatjuk, míg meg nem sűrűsödik. Krémes-vajas legyen; ne süssük túlságosan sokáig.

Különleges alkalmakkor Mary Poppins a keverékhez ad egy-két evőkanál finomra vágott friss petrezselymet.

Tojásital

Kis lábosban verjünk habosra 1 tojást 250 g meleg tejjel. Adjunk hozzá ízlés szerinti – kb. 2 kávéskanál – cukrot. Egy kevés őrölt szerecsendióval ízesíthetjük.

Vagdalt hús

Hozzávalók:

2 szelet fehér kenyérből készült morzsa

80 g tej

1 tojás

2 evőkanál ketchup

1/2 kávéskanál szárított zsálya

1 kávéskanál száraz mustár

1 evőkanál finomra vágott petrezselyem

egy kis hagyma

80 g reszelt Cheddar sajt

1/2 kg darált marhahús

2 kávéskanál só

1/4 kávéskanál frissen őrölt fekete bors

kb. 20x10x6 cm-es sütőforma

A sütőt 180°-ra melegítjük. Egy két literes tálban tejbe áztatjuk a morzsát. Beleverjük a tojást, és belekeverjük a többi hozzávalót a fenti sorrendben. Kézzel alaposan összegyúrjuk. Betesszük a sütőformába, és 45 percig sütjük.

– A vagdalt hús hidegen is jó, salátával – mondja Mary Poppins.

Vajaskenyér-puding

Hozzávalók:

7-8 szelet fehér kenyér

1/2 evőkanál vaj

2 nagy tojás

3 evőkanál kristálycukor

500 g tej

2 evőkanál mazsola

2 evőkanál ribizli

1 literes pudingos tál

A sütőt 180°-ra melegítjük. A kenyér héját levágjuk, és mindegyik szeletet hosszában kettévágjuk – így 14-16 szeletet kapunk. Egyik oldalukat megkenjük vajjal.

A tojást a cukorral keverőtálban felverjük. Hozzáadjuk a tejet, és tovább verjük. A pudingos tál belsejét vékonyan kivajazzuk. Két szelet kenyeret a tál aljába teszünk, vajas felével felfelé, és megszórjuk a mazsola és a ribizli negyed részével. Két szelet kenyeret teszünk rá, vajas felével felfelé, és ezt is megszórjuk ribizlivel és mazsolával. A rétegezést addig folytatjuk, amíg csak négy szelet kenyér marad. A rétegek tetejére szórjuk a maradék ribizlit és mazsolát. A rétegek oldala és a tál oldala közé egy-egy szelet kenyeret teszünk, és a rétegekre hajtjuk, hogy tetőt képezzenek. A tojást és a tejet a tálba töltjük, és fél órát pihentetjük, majd betesszük az előmelegített sütőbe.

40 percig sütjük, ezalatt a teteje ropogósra barnul.

Zabliszt-süti

Hozzávalók:

2 tojás

250 g kristálycukor

egy csipet só

500 g zabliszt

A sütőt 230°-ra melegítjük. Keverőtálban habosra keverjük a tojást a cukorral. Belekeverjük a sót és a zablisztet. A keveréket evőkanalanként a kivajazott sütőlapra rakjuk, egymástól kb. 10 cm távolságra (sütés közben megnőnek), és egy vízbe mártott pohár aljával lelapítjuk őket.

Öt percig sütjük, míg a sütik széle aranyszínű nem lesz. Falapoccal (spatulával) azonnal kiemeljük, és rostélyra téve hűtjük.

– Ebből az adagból körülbelül 3 tucat süti lesz – mondja Mary Poppins. – Fémdobozban sokáig eláll.

Zöldbab

Hozzávalók:

1 kg friss, zsenge zöldbab

2 1 forró víz

2 evőkanál só

2 evőkanál vaj

A babot hideg, folyó vízben megmossuk. Mindkét végét levágjuk. Mary Poppins ollóval szokta levágni. – Így gyorsabb – mondja. Amikor a víz lobogva forr, beletesszük a sót, és beledobjuk a babot. Amikor újra felforr, öt percig elég főzni. Kiveszünk egy szál babot, és megpróbáljuk, megpuhult-e. Mary Poppins háza népe akkor szereti, ha a bab ropogós. Álljon készenlétben egy tál jéghideg víz, és amikor a bab megfőtt, leszűrjük, és a jeges vízbe szórjuk. Megint leszűrjük, és tálalásig félretesszük.

Tálalásnál vajat melegítünk serpenyőben, és hozzáadjuk a babot. Megkeverjük, míg fel nem melegszik, de vigyázzunk, hogy oda ne égjen. Ízlés szerint megsózzuk-borsozzuk.

Zöldborsó

Hozzávalók:

1 kg héjas zöldborsó

750 g víz

nagy szál friss menta

2 evőkanál cukor

2 evőkanál vaj

só és bors

A borsót kifejtjük a héjából – tisztán kb. 1 liternyi lesz, elegendő 5-6 adaghoz. 750 g vizet felforralunk. Hozzáteszünk egy nagy szál mentát és 2 evőkanál cukrot. A borsót kislángon kb. 5-6 perc alatt megfőzzük. Kiveszünk egy szemet, és megpróbáljuk, puhára főtt-e. A főzési idő attól függ, mennyire zsenge vagy öreg a borsó. Leszűrjük, majd avajhoz öntjük, sóval, borssal és szükség esetén egy kis cukorral ízesítjük.

Zöldségleves

Hozzávalók:

1 kis hagyma

1 közepes nagyságú fehér répa (felszeletelve kb. 250 g súlyú)

1 nagy vagy 2 kis sárgarépa

1 közepes nagyságú krumpli

1 szál zeller (felszeletelve kb. 165 g)

2 evőkanál vaj

7-8 szál petrezselyem

egy csipet szárított kakukkfű

egy csipet szárított bazsalikom

1 l csirkehúsleves (leveskockából)

só és frissen őrölt fekete bors

1 evőkanál frissen vágott petrezselyem

Meghámozzuk és felszeleteljük a hagymát, a fehér répát, a sárgarépát, a krumplit és a zellert. A vajat vastag falú serpenyőben kislángon felolvasztjuk. Hozzátesszük a felszeletelt zöldségeket, a petrezselymet és a szárított fűszert. Kislángon puhára főzzük. Felmelegítjük a csirkehúslevest, és a zöldségre öntjük. 15-20 percig rotyogtatjuk. Turmixgépben pépesítjük, vagy áttörjük drótszitán. Sóval és borssal ízesítjük, és tálalásnál mindegyik leveses tányérba egy kevés frissen vágott petrezselymet teszünk.

MARY POPPINS A CSERESZNYEFA UTCÁBAN

Szent Iván napja van. Ma lesz az év legvarázsosabb éjszakája. Sok-sok különösnél különösebb esemény történik, mire beköszönt a hajnal. Csakhogy most még messze vagyunk az éjszakától. A Nap a nyugati égen fényesedik, nem siet lenyugodni, mintha nem szívesen hagyná itt ezt a szép világot.

Úgy érzi, jó munkát végzett. Kitisztított, kifényesített mindent, és ez a fény nem fakul meg egyhamar. Tükörképe visszamosolyog rá szökőkútból, tóból, ablaktáblákról, még az olyan nagyon jól ismert Cseresznyefa utca fáin lógó érett cseresznyéről is.

– Nincs szebb, mint a napsütés – mondja önelégülten, amikor fénye megcsillan a Bumm tengernagy kapuja mellett kétfelől álló hajólámpásokon, szikrát vet Lark kisasszony előkelő házának ajtaján a rézkopogtatón, és villózik az ócska bádog játék vödrön, amelyet nyilván a gazdája hagyott ott az utca legkisebb házának kertjében. Ezt a helyet is jól ismeri a Nap!

Sehol egy lélek – gondolja magában, ahogy hosszú sugarát az utcára veti, majd az utca mellett s még azon is túl elterülő nagy, zöldellő területre. Hisz éppolyan ismerős ez is! Végtére ő is közreműködött a megalkotásában. Mert hol is lenne fű, fa és virág az ő segítsége nélkül? Hisz ő festi zöldre a füvet, csalogatja ki a puszta ágból a levelet, melengeti virággá a bimbót!

De nini! Az alkonyi sugarak, mind hosszabbra nyúló árnyékok között mégiscsak akad egy lélek!

– Ki lehet az odalent? – tűnődik a Nap. A parkban ugyanis egy különös alak járkál fel-alá, meg-megfújja sípját, és közben kiáltoz.

Ki más volna az, mint a parkőr? De nem csoda, hogy a Nap nem ismerte fel, mert akármilyen tikkasztó is a júniusi hőség, a parkőr fekete posztó tengerészcsákót visel, amelyen egy festett koponya és két, keresztbe tett lábszárcsont fehérük!

– Tartsuk be a szabályokat! Ne szemeteljünk! Szemetet a hulladékgyűjtő kosárba! – vakkant mérgesen a parkőr.

De ügyet sem vet rá senki. Kéz a kézben andalog-nak a párok, s úton-útfélen elhullajtják a szemetet, szántszándékkal belegyalogolnak a pázsitba, ahol pedig tisztán, világosan olvasható a figyelmeztetés: FŰRE lépni tilos!, fittyet hánynak a szabályoknak, semmibe vesznek minden tiltó rendelkezést.

A rendőr peckesen masírozik fel-alá, gumibotját lóbálja, mellét kidülleszti, gőgösen, mintha ő volna a világ ura, és elvárná, hogy ennek a világ nagyon örüljön.

Gyerekek szállnak a hintákon, akár az esti fecskék.

Az igazi fecskék pedig olyan hangosan csivitelnek, hogy a parkőr sípját nem hallja meg senki.

Bumm tengernagy és neje őnagysága közös zacskóból eszegetik az amerikai mogyorót, és séta közben elhullajtják a héját, miközben a Hosszú Sétányon levegőznek.

Alkonyára:

andalogva

mellettem a kedvesem!

– dalolja harsányan az admirális, ügyet sem vetve a táblára: Kéregetni, zenélni tilos!

A rózsakertben egy hosszúra nyúlt férfiú, fején a kelleténél egy számmal kisebb krikettsapkával, zsebkendőjét a szökőkútba mártja, és napbarnított homlokát lapogatja vele.

A tó partján egy papírcsákót viselő idősebb úr nézeget erre-arra, és úgy szimatol a levegőbe, akár a vadászkutya.

– Hahó, professzorom! – kiált Lark kisasszony. At-tipeg a pázsiton, maga után vonszolva kelletlen kutyáit, akik szemmel láthatólag egészen máshová kívánkoznak. Lark kisasszony ugyanis, Szent Iván-éj tiszteletére, mindegyik kutyuskájának a fejére masnit kötött – a Henrikére rózsaszínt, a Petiére kéket –, és ők azt sem tudják, hová legyenek szégyenletükben. Mit fognak gondolni az emberek?! Még utóbb pudli-nak nézik őket!

– Már mióta várok magára, professzorom! Bizonyára eltévesztette az utat.

– Fájdalom, az út már csak ilyen. Vagy az ember téveszti el az utat, vagy az út az embert. Nos, akárhogyan is, kegyed megtalált, Park kisasszony! De sajna!

– legyezi magát a papírcsákójával –, a Szahara szerintem egy kissé... hm... forró.

– De hiszen nincs is a Szaharában, professzorom! A parkban van! Nem emlékszik? Meghívtam vacsorára.

– Ah, csakugyan, csakugyan. A Szilvafa utcába, nemdebár. Remélem, ott hűvösebb lesz. Mind kegyednek, mind nekem, mind a kegyed két... hm... pudlijának.

Henrik és Peti búsan lógatja fejét. Legrosszabb sejtésük vált valóra!

– Nem, nem, professzorom. A Cseresznyefa utcában lakom. A nevem pedig Lark. Lucinda Lark. Ne legyen már olyan szórakozott! Nicsak, nicsak, az én drága barátaim! – fuvolázza Lark kisasszony, amikor megpillantja a közeledő Bumm házaspárt. – Hová, hová ezen a gyönyörű estén?

– Tengerre, tengerre fel! – zengi az admirális. – Tombol a vihar, zúg a szél, Jankó mégis útra kél, igaz-e, bajtárs? – kérdi feleségét.

– Hogyne, drágám – motyogja Bummné asszony. – Hacsak nem várnál inkább holnapig. Szextáns rakott krumplit csinál, vacsorára pedig almás rétest.

– Rakott krumplit! Azt csakugyan nem mulaszthatom el! Bocsássa le a horgonyt, kadét! Megvárjuk a reggeli dagályt.

– Jól van, drágám – bólint Bummné asszony. Persze igazából tudja, hogy nem lesz reggeli dagály. És tudja azt is, hogy akármennyit emlegeti a tengernagy az apályt meg a dagályt, soha többé nem fog tengerre szállni. Nagyon is messze van az a szárazföldtől, és különben is mindig tengeribetegséget kapott tőle.

– Tartsuk be a szabályokat! Ne szemeteljünk! – vágtat el mellettük a parkőr, és harsányan fújja a sípját.

– Hajó a láthatáron! Vitorlákat bevonni, vén tengeri medvék! – A tengernagy megragadja a parkőr ka-bátujját. – Hohó, kapitány! Hisz ez az én csákóm! Közelharcban nyertem el Madagaszkár partjai mentén. Igaz, bajtárs? – kérdi.

– Ha mondod, drágám – motyogja Bummné asszony. Kár is lenne vitatkozni. Holott tudja jól, hogy a csákó valójában Szextánsé, a nyugalmazott kalózé, aki a tengernagy hajóforma házát patyolattisztán tartja, ahogyan csak kalóztól telik. Mi több, tudja azt is, hogy sem Szextáns, sem az ő férjeura soha még messziről se látta Madagaszkárt, sem a partjait.

– És én még azt hittem, hogy elveszett a koponya a lábszárcsontokkal! Hol találta, átkozott tengeri kígyó?!

– Hát, hogy úgy mondja az égből pottyant – topog kényelmetlenül a parkőr. – Tulajdonképpen tévedésből tettem fel, nem akartam én megbántani senkit, tengernagy uram!

– Lárifári! Összetéveszti az ágyúgolyóval! Kalózcsákók nem potyognak az égből. Adja át, de rögtön, Bummné asszonynak! Ő hordozza a felszerelést, amíg én kikémlelem a terepet. – A tengernagy előveszi és szeméhez illeszti távcsövét.

– De hát mit tegyek akkor a fejemre? – siránkozik a parkőr.

– Szálljon tengerre, jóember, ott kap majd matrózsipkát. Szalaggal, felirattal. A kalózcsákómat nem adom, arra magamnak van szükségem. Mert:

Habon, habon hajót dobál a szél;

dühöng még annyiszor, amíg Jack hazatér!

És a tengernagy, harsány nótaszóval tovavonszolja feleségét, kalózcsákóstul.

A parkőr szorongva pillant körül. Mi lesz, ha felbukkan a főpolgármester, s itt találja őt fedetlen fővel? Nem is mer a következményekre gondolni. Bárcsak vége lenne már ennek a hosszú-hosszú napnak! Hogy menne már haza vacsorázni ez a zsibongó, tolongó, sétáló, bóklászó, ballagó, andalgó embertömeg! Hogy ő meg végre bezárhatná a park kapuját és beleveszhetne a sötétségbe, ahol senki észre nem venné, hogy fedetlen a feje! Bárcsak menne már le a Nap!

Hanem a Nap csak vesztegel az égen. Nem megy haza senki. Kibontják a papírzacskókat, előveszik a szendvicset, süteményt, az üres zacskót meg a fűbe hajítják.

– Azt hihetné az ember, övék a park – morogta a parkőr, aki szentül meg van róla győződve, hogy a park – az övé.

És a főkapun egyre többen és többen tódulnak be párosával, léggömböt válogatva, vagy párosával Boróka úr vidámparkjából, és veszik a fagyit a fagylal-tostól, és fogják egymás kezét, és az aláhanyatló Nap elébük veti a pázsitra hosszú-hosszú árnyékukat.

És ekkor a főkaputól vezető úton újabb árnyék előz meg a két oszlop között egy kicsiny, de ünnepélyes menetet: az élen játékokkal és gyerekekkel megrakott babakocsi, egyik oldalán egy kislány, kosárral a karján, a másikon matrózruhás kisfiú himbál egy spárgaszatyrot.

Kosár is, szatyor is megpakolva elemózsiával, mintha csak a menet egész napos kirándulásra indulna. A babakocsit pedig egyenes derekú alak tolja, orcája piros, kék szeme fénylik, orra az égnek áll – egy alak, akit a parkőr nagyon is jól ismer.

– Egek ura! – motyogja magában. – Ilyenkor, az isten szerelmére?! Hogy jut eszébe ilyenkor kijönni, amikor mindenki más már hazafelé indul?

Átvág a gyepen, és megáll a csoport mellett.

– Késő van már, igaz-e? – jegyzi meg, és amennyire tőle telik, igyekszik barátságos arcot ölteni. Ha történetesen kutya volna, a farkát csóválná.

– Késő? Ugyan mihez? – tudakolja Mary Poppins, és úgy néz keresztül a parkőrön, mintha az ablak volna.

A parkőr szemlátomást összezsugorodik.

– Hát én csak azt akarom mondani, hogy kegyed épp ...fordítva van, hogy úgy mondjam.

A kék szempár egy árnyalattal még kékebb lesz. A parkőr már látja, hogy megsértette a hölgyet.

– Azzal merészel vádolni – kérdi Mary Poppins – engem, egy jó nevelésben részesült, tisztes személyt, hogy a FEJEM TETEJÉN ÁLLOK?!

– Nem, nem, dehogy! Dehogyis a fején. Mint holmi akrobata?! Ugyan, szó sincs róla.

A parkőr zavarában már úgy érzi, ő maga áll a feje tetején!

– Csak azt akarom mondani, későre jár, ilyenkor rendszerint hazamegy az ember – vacsorázik, lefekszik, miegymás. Maga meg itt lépked peckesen, mintha csak piknikre készülne! – Szeme végigszánkázik a dagadozó szatyron, a megrakott kosáron. – Jól felta-risznyázva, hogy úgy mondjam.

– Arra készülünk, bizony! Vacsorapiknikre! – mutat a kosárra Jane. – Van itt minden. Mary Poppins azt mondja, sose lehet tudni, mikor bukkan fel egy jó barát!

– És itt maradunk sok-sok óra hosszat! – tódítja szatyrát lóbálva Michael.

– Vacsorapiknik?! – szalad ráncba a parkőr homloka. Sose hallott még ilyet. És egyáltalán – megenged ilyesmit a törvény?! Gondolatban gyorsan végigfut a szabályzaton, és nyomban ki is hirdeti fennhangon: – Ne feledjük a szabályokat! – inti a csoportot. – Minden hulladékot a hulladékgyűjtő kosárba! Tojáshéjat ne szórjunk a fűbe!

– Tán kakukkmadárnak néz bennünket – érdeklődik Mary Poppins aki szanaszét szórja a tojásait?

– Kemény tojásra gondoltam – mentegetőzik a parkőr. – Látott már valaki pikniket kemény tojás nélkül? És hová igyekeznek, ha szabad kérdeznem? – Ha a parkban tartják a pikniket, gondolja, joga van tudni a pontos helyét.

– Hát csak oda a... – kezdi buzgón Jane.

– Elég lesz, Jane! – szól rá Mary Poppins. – Nem állunk le beszélgetni idegenekkel.

– De én nem is vagyok idegen! – bámul a parkőr. – Hisz itt vagyok mindennap, még vasárnap is! Ismernek! Én vagyok a parkőr!

– Akkor miért nincs magán a sapkája? – kérdi Mary Poppins, és akkorát taszít a babakocsin, hogy ha a parkőr nem szökik hátra, bizony a lábán gázolna át a kerék! – Szedjétek a lábatokat, kérlek! – szól Mary Poppins. És a kicsiny menet szedi a lábát, rendezetten, céltudatosan.

A parkőr bámul utánuk, míg csak el nem tűnnek. Mary Poppins új, virágmintás ruhája még lebben egyet, aztán eltakarják azt is a rododenrondbokrok.

– Még hogy nem állunk le beszélgetni idegenekkel! – füstölög a parkőr. – Mégis kinek képzeli magát, ha szabad kérdeznem?

Közel-távol senki, aki a kérdésre válaszolhatna, hát a parkőr nem firtatja tovább a dolgot. Fenn hordja az orrát ez a nőszemély, gondolja. Pedig nemigen van mivel büszkélkednie. Felőle akár mehet, ahová akar – a Hosszú Sétányon sok helyre eljuthat az ember: az Allatkertbe, a Szent Pál-székesegyházhoz, de még a folyóhoz is. Hát igyekezhetnek éppenséggel akárho-vá. Ő meg nem őrködhet egész London fölött. Az ő dolga az, hogy a parkot szemmel tartsa. És készen arra, hogy menten törvényszegésbe ütközik, már jártat-ja is végig éber szemét a birodalmán.

– Hé, maga ott! – kiált fenyegetően, ahogy a magas férfi, aki az imént a szökőkútban mosta az arcát, most lehajol, megszagol egy rózsát, azután – letépi! – A parkban tilos virágot szedni! Ne felejtsük a szabályzatot!

– Aligha felejtem el – válaszol a magas férfi. – Hisz én magam alkottam!

– Hahaha! Még hogy maga alkotta! Nagyon vicces! – kacag (igaz, nem valami jókedvűen) a parkőr.

– Nem tagadom, némelyik szabály csakugyan elég vicces. Néha még engem is megnevettetnek. Maga viszont, úgy látszik, azt felejtette el, hogy ma van Szent Iván éjszakája! Ma éjjel senki sem tartja be a szabályokat. Ami pedig engem illet, nekem nem kell őket betartanom, se ma, se máskor.

– Nem-e? Mégis, kinek képzeli magát?

– Nem képzelem. Tudom. Az ilyesmit aligha felejti el az ember. Én vagyok a miniszterelnök.

A parkőr hátraveti a fejét, úgy hahotázik.

– Még hogy miniszterelnök?! Ebben a bugyuta sapkában? Miniszterelnökök cilindert hordanak, és csíkos pantallót!

– Nos, én történetesen krikettezni voltam. Tudom, kicsi a sapka. Kinőttem. De krikettezéshez aligha hordhat az ember cilindert – még lerepül a fejéről ütés vagy fogás közben.

– Aha. És most, hogy krikettezett egy jót, nyilván a királyhoz megy látogatóba, mi? – gúnyolódik a parkőr.

– Nos, történetesen igen. Fontos levelet kaptam a királyi palotából, épp amikor elindultam hazulról. Hová is tettem azt a vacakot? Az ördög vinné ezeket a szűk zsebeket! Ebben nincs. Ebben sincs. Csak nem veszítettem el?! Ó, emlékszem már! – letépi fejéről a vita tárgyát képező sapkát, és előhúz belőle egy koronás aranypecséttel lezárt borítékot.

Kedves Miniszterelnököm – olvassa –, ha nincs okosabb dolga, ugorjon már át vacsorára. Homár lesz, pirítás kenyér szardíniával és madártej. Eszembe jutott, hogy hoznék néhány új törvényt, és örülnék, ha elcseveghetnénk egy kicsit.

– Na tessék! Mit mondtam? És épp ma este! Az embernek egy perc nem sok, annyi békessége sincs! A csevegést nem bánom, végtére munkaköri kötelességem. De ki nem állhatom a homárt. Art a gyomromnak. Na mindegy, ha menni kell, menni kell. A szabályokat kezelhetjük szabálytalanul, de a törvény az törvény. És különben is – mondja gőgösen, összefonja karját, és szörnyen fontos ábrázatot vág –, magának meg mi köze hozzá? Egy vadidegen jön, és azt mondja – nekem! –, hogy ne szedjek rózsát! Ez a parkőr dolga!

– Én... én vagyok a parkőr – hebegi a parkőr, és reszket, akár a kocsonya, amint a felséges levelet bámulja. Tudja, hogy bakot lőtt, és a gondolatba is beleborzad, hogy ezért mi várhat rá.

A miniszterelnök felemeli monokliját, keményen a szemére illeszti, és tetőtől talpig végigméri az előtte reszkető figurát.

– Meg vagyok döbbenve! – jelenti ki. – Sőt: nem találok szavakat. Úgy is mondhatnám: megkövültem! Egy közalkalmazott...! Nyilvános helyen...! Elmulasztja magára ölteni a hivatali beosztásával járó egyenviseletetü! Soha, semmi még ennyire ki nem vívta nemtetszésemet!!! Ha szabad kérdeznem, mit művelt az egyensapkájával?!

– Be... beleejtettem egy... egy szemétkosárba.

– Szemétkosárba! Hulladék gyűjtésére szolgáló tárolóba! A Városi tanács egy alkalmazottja, oly mértékben lefitymálja hivatali beosztásával járó egyensapkáját, hogy beledobja egy... Nahát, mondhatom! Ez így nem mehet tovább! Az ilyen magatartás csak a haza romlásához vezethet! Beszélni fogok a főpolgármesterrel.

– Jaj, kérem, könyörgök, kegyelmes uram, véletlenül történt! Merő szórakozottságból... az eszem éppen máshol járt... Holnap első dolgom lesz, hogy átvizsgálom a hulladékot, és megkeresem! Csak a főpolgármesternek ne, kegyelmes uram, könyörgök! Gondoljon szegény öreg édesanyámra!

– Miért nem gondolt rá maga? A parkőrt azért fizetjük, hogy gondolkodjon! Hogy itt járjon az esze, ne másutt! Hogy ne történjenek véletlenek! No, mindazonáltal, lévén Szent Iván éjszakája – végtére is egyszer esik esztendőben –, hajlandó vagyok eltekinteni a dologtól. Azzal a feltétellel... – A miniszterelnök az órájára pillant. – Ejnye, nincs már idő feltételekre. Kénytelen lesz maga megoldani a problémáját. Haza kell sietnem, hogy átöltözzem.

Lehajol a krikettütőjéért.

– Maga házasember? – pillant fel a parkőrre.

– Nem, méltósá... kegyelmes uram... khm... Nem.

– Én sem. Felettébb sajnálatos. Természetesen nem a magam szemszögéből. De ha meggondolom, hogy valaki... egy hölgy... rólam álmodik... hogy virágot rejt a párnája alá... ebrutát, levendulát, lizinkát... s aztán nem talál rám szegényke... Istenkém, istenkém, minő csalódás! És épp ma éjszaka – hiszen érti.

Azzal nagy léptekkel tovanyargal, krikettütőjét és rózsáját lengetve; fehér nadrágja a bokájáig sem ér, mintha összement volna a mosásban.

A parkőr azonban nem érti. Kit ér csalódás és miért? És mi olyan különleges a mai éjszakában – hacsak az nem, hogy láthatólag mindenki megszegi a szabályokat, s úgy bánik a közparkkal, mintha a tulajdon hátsó udvara volna? És ki lehet az, kérdezi magában, az a különös alak, aki hátrálva lépked, s a lába bizonytalanul keresgéli az utat, amint bebotorkál a kapun?

Nem más az, mint Ellen, a Cseresznyefa utca tizenhétből: akár az alvajáró, lehunyt szemmel, karját maga elé nyújtva tántorog a frissen nyírt pázsiton.

A parkőr összeszedi magát. Csak nem fog itt állni tétlenül, miközben a szabályokat nemcsak megszegik, hanem egyenesen lábbal tiporják?! Jöjjön, aminek jönnie kell, sapkával vagy sapka nélkül, de az ő dolga! Pillantása most a szökőkút mellett heverő kis tárgyra esik. Mi ez? A miniszterelnök krikettsapkája – nyilván itt felejtette, amikor hazasietett átöltözni. A parkőr hálásan felkapja. Legalább nem lesz fedetlen a feje.

– Nézzen a lába elé, Ellen kisasszony! Bele ne ütközzön hintába, libikókába, miegymásba! Kerüljön ki padkát, párkányt, puttonyt! – nyargal feléje, és hallatja óvó kiáltásait.

Ellen lassan, óvatosan, el-eltüsszentve magát hátrál a parkőr felé, ám amikor kis híján belebotlik, a rendőr hirtelen odaplántálja magát kettőjük közé, és Ellen nagy puffanással a kék posztózubbonynak ütközik.

– Juj! – kiált fel boldogan, ahogy megfordul és kinyitja a szemét. – Reméltem, hogy maga lesz az – és nézzenek oda! Tényleg! Mi lett volna, ha véletlenül nem az igaziba ütközöm?!

– De mi ám! – sugárzik a rendőr. – Még szerencse, hogy nem úgy történt. Mivelhogy én vagyok az igazi! Ebben hiba nincs!

– Dehogyis nincs! Tilos ilyesmit művelni! Fel is dönthetett volna valakit vagy éppenséggel a tulajdon kezét-lábát töri! S akkor ki volna a hibás? Én! Nyilvános parkban tilos hátrálni! – figyelmezteti Ellent szigorúan a parkőr.

– De ha egyszer muszáj! Hisz Szent Iván éjszakája van – hapci! S aki hátrálva indul el Szent Iván éjszakáján, minekutána egy-egy szál virágot rejtett a párnája alá – majoránnát, édes bazsalikomot, mindegy –, úgy belehátrál az igaziba, mint a huzat! Hacsak nem köt ki egy pöszmétebokorban – hapci! mert akkor bizony várhat jövő ilyenkorig!

– No, ami azt illeti, én nem vagyok pöszmétebokor, igaz! – és a rendőr megfogja Ellen kezét. – Nem kell jövő ilyenkorig várnia! – és karját Ellen karjába fűzi.

– És mi van, ha az ember sose ütközik senkibe? Ha mindig a pöszmétebokorba trafál? – tudakolja a parkőr. Lehet, hogy ez csak amolyan vénasszonyos babona. De azért nem árt az óvatosság. Nem okos dolog gúnyolódni az ilyesmivel, hátha van benne valami igazság...

– Ejnye, hát valamikor csak valaki lesz az – hapci! Nem csupa pöszmétebokor a világ! No meg aztán ne feledje: ott az uborka is!

– Miféle uborka? – Milyen ostobaság ez már megint? Tán bolonddá akarják tenni?

– Látom, magának fogalma sincsen semmiről – mondja Ellen. – Hát semmit se tanult a nagymamájától? Nekem az én nagyanyukám mesélte, neki meg az övé. Az is a nagymamájától hallotta, az meg a sajátjától és így tovább, vissza egészen Éva ősanyánkig!

Bizony igazam volt, gondolja a parkőr, vénasszonyok meséje az egész!

– Elmondom, mi a dolga – folytatja Ellen. – Bedörzsöli a füle tövét az uborka levével, a szemét lehunyja, karját kinyújtja, aztán megindul hátrafelé. Van úgy, hogy jó sokáig megy, van úgy, hogy csak néhány percig. Hapci! – És Ellen kifújja az orrát. – De végezetül, ha van egy kis szerencséje, belebotlik az igaziba.

És piruló pillantást vet a rendőrre.

– Boszorkányos dolog – fűzi hozzá –, igen, boszorkányos. De, hisz látja, megéri!

– Nincs is jobb az uborkánál! – tódítja széles mosollyal a rendőr. – A világ legszerencsésebb zöldsége! No, magácska rátalált az igazira, s én is a magaméra. Most már csak a nagy napot kell kitűznünk! Mit szólna mondjuk jövő csütörtökhöz?

Azzal kézen fogja Ellent, szilárd léptekkel átvezeti a pázsiton, s közben félrelök egy elszórt cukorkapapírt.

A parkőr nagyot sóhajt, felemeli a papírt, és a szerelmespár után pillant.

Vajon neki mi a sorsa? – tűnődik. Párosával, kéz a kézben ballag előtte az egész világ. Hát vele soha ilyesmi nem történik? Vajon rejt-e valahol egy ifjú hajadon virágot a párnája alá, abban a reményben, hogy egy szép napon rábukkan Frederick Smith parkőrre? Vajon egy szép lány – Hófehérke netán avagy Hamupipőke – hozzásimul-e majd egyszer az ő kék posztózubbonyához is?

A Nap már kénytelen-kelletlen alámerült, kék alkony maradt utána – nem nappal, nem este, valami a kettő között –, az az óra, amelyet magáénak követel a Sors...

A miniszterelnök eltűnt. Valószínűleg épp most szedi elő cilinderét a kalapskatulyából. Es mindenki más is a maga dolgával törődik, még ha történetesen úgy érzi is, az a dolga, hogy tönkretegye a parkot. Amennyire a parkőr látja, éppen senki sem néz őfeléje.

Mi lenne, ha... no persze, tiszta képtelenség... de mégis: mi lenne, ha mégiscsak megpróbálkozna...? Ártani nem árthat. És talán, talán...! – gyorsan lekopogja a gondolatot egy közeli fa törzsén.

Megigazgatja fején a kék krikettsapkát, óvatosan körülpillant, zsebébe nyúl, és előhúzza ebédjének morzsálódó maradékát – egy falat uborkás szendvicset. Vigyázva, lopva megdörzsöli vele mind a két füle tövét és érzi, amint az uborka leve a gallérjába csöpög. Összeszedi bátorságát, nagy, mély lélegzetet vesz.

– Sok szerencsét, Fred! – mondja magának. Lehunyja szemét, karját kinyújtja, és lassan megindul hátrafelé. – Vigyázz, Fred! Óvatosan! Ügyesen rakd a lábad! – és a parkőr beleolvad az alkonyi félhomályba.

Mintha más világba érkezett volna. A jól ismert park a sötétségbe vész. A közeli, élénk hangok elhalványulnak, elenyésznek. Távoli muzsika szűrődik a fülébe, mintha karban énekelnének – régi dalokat, kisfiúkorból ismerőseket; lágy és szelíd mind, akár az altatódal. És valahol messze kintorna szól! Hát persze – Berti, a gyufaárus!

Ejnye, ejnye! Kéregetni, zenélni tilos! Igen, igen – de most félre a szabályokkal. Neki most más a dolga.

Jobbról – vagy talán balról? – vízcsobogás hallik.

Miért is nem olvassák el az emberek a figyelmeztető táblát? A TÓBAN ÚSZKÁLNI tilos! De talán csak egy-egy hal vetődik a felszínre, hisz ilyenkor az a szokásuk. Őket igazán nem hibáztathatja. Végtére is, a hal nem tud olvasni.

Megy, megy. Érzi, amint talpa alatt meghajlik a fű, kitapogatja a fák gyökerét. Orrát megüti a százszorszép illata, cipőjét meglegyinti a virág levele. Hol lehet? A bozótosban? Nem tudja; a szemét kinyitni nem meri. Ha kinyitná, megtörne a varázs. Megy, megy. Hátra, hátra. Kézen fogva vezeti a Sors.

És most körülötte hangok suttogása kél, zörgés, zizzenés, fojtott kacagás.

– Siessetek, fiúk! – szól egy mély férfihang: mintha felülről hangzana. – Nemsokára lejár az időnk!

Egek ura, gondolja a parkőr. Csak nem másztak fel egyesek a fára? Még utóbb nyakukat is szegik – nemcsak a szabályzatot! De félre gond – most csak megy, megy tovább.

– Jövünk! – csendülnek vékony hangocskák úgy a válla magasságából. – Mi jövünk, csak a többiek ma-radoznak le. Mozogj már, Rókafi! Te is, Mackó! Muszáj neked mindig lemaradnod?

Róka? Medve? A parkőr megremeg. Lehetséges, hogy az Allatkert őrét annyira megboszorkányozta ez a Szent Iván-éjnek nevezett valami, hogy nyitva felejtette a ketreceket? Még utóbb megeshet, hogy a következő pillanatban holmi őserdei bestia toppan elém? Tigris, tigris, éjszakánk erdejében sárga láng?!

– Segítség! – kiáltja el magát, és félreugrik, amikor egy szőrös Valami súrolja a bokáját. Nem, nem tigris, ahhoz kicsi és loboncos. Nyúl talán? Erdei nyúl? Erdei NYULAKNAK A PARKBA LÉPNI TILOS! Holnap csapdát állít...

Most már sűrűn surrognak körülötte a Valamik, a levegőből pedig csattogó szárnnyal csap le és száll el mellette egy légi lény.

A sapkáján cseresznyemag-féleség koppan és hullik a földre. Mintha nálánál jóval magasabb Valaki köpte volna ki, aki őt – a parkőrt! – hulladékgyűjtőnek nézi! És dúdol is ez a Valaki, ahogy nagy léptekkel elcsörtet mellette, méghozzá olyasmit, amit ő is ismer. Lehetséges, hogy a Kiskacsa fürdik...? Ha az akar lenni, mindenesetre igen hamisan fújja a Valaki.

Elhal mögötte a dúdolás. Körös-körül csend. Hallgat a világ, nincs más mozgás, csak az ő léptei.

A parkőr elveszettnek, magányosnak érzi magát. Kinyújtott karja már sajog. Szeme belefájdul abba, hogy nem lát semmit. De azért csak megy, megy tovább, hátrafelé. Minden elmúlik egyszer, tudja jól. És nem fog csalódást okozni annak – akárki légyen is –, aki róla álmodik Szent Iván éjjelén.

Vakon botorkál, hátra, hátra. És órák elteltével, mérföldek megjártával – egyáltalán, a parkban jár még? – távoli morajt hall: nem ünnepi hangok szólnak, nem zenebona, csak az egymás társaságát élvező jó barátok kellemes csevegése.

Ahogy közeledik, hangosabb a moraj. Valaki felkacag. Hangok csapnak fel s halkulnak el megint. Fecsegnek, csevegnek, beszélgetnek. De szép is az emberi szó, gondolja a parkőr. Akárkik is ezek az emberek, annyi bizonyos, hogy a vágyva vágyott „igazi" ott van közöttük. És végre, végre találkozik ő is a sorsával. Eljött az idő, amikor ő, Fred Smith, akárcsak a világon mindenki más, kéz a kézben járhatja a parkot a párjával.

Közelebbről, egyre közelebbről hallatszanak a hangok. Hány lépést kell még hátrálnia? Talán három elég lesz. Lassan lép. Egyet. Kettőt. Hármat.

És egyszer csak – bumm! Itt van Ő! A parkőr gerince gömbölyű, karcsú és meleg vállba ütközik, és a szíve bukfencet vet. Most már csak meg kell fordulnia és szembenézni – Vele. A parkőr megperdül a sarkán – egy kemény kéz pedig félretaszítja.

– Megköszönném, ha nem úgy viselkedne, mint egy konflisló. Mi vagyok én, lámpaoszlop?! – tudakolja Mary Poppins.

A parkőr nagyon is jól ismeri ezt a hangot. A szeme még csukva, torkából méltatlankodó kiáltás tör föl.

– Ilyen az én szerencsém! – siránkozik. – Tudhattam volna, hogy nem válik be. Jövök, keresem az igazit, és erre beleütközöm egy pöszmétebokorba!

Kacagás csendül.

– Szép kis pöszmétebokor! – harsan egy csúfondá-ros hang, amit legszívesebben meg se hallana.

A parkőr felnyög, kinyitja szemét, és mintha nem akarna hinni neki, gyorsan lehunyja megint.

A füvészkertben van, most már látja, ahol márványpadok sorakoznak a kövezett ösvény mentén, a szögletes kamillaágyás körül. Nincs ebben semmi új. Hiszen maga tervezte, maga ültette. De az oly sűrűn, oly nagy szeretettel nyírt pázsiton most egy nemrégiben elköltött piknik maradványai – tojáshéjak, sütemény, szalámis zsemle – között ott vannak Mary Poppins meg a Banks gyerekek, Corry néni a két lányával... és az ő tulajdon édes jó öreg anyja ül az egyik pádon, és hívogatólag rámosolyog!

Nem, ebben sincsen semmi új. De látja-e valóban – igen, igen, valóban látja –, hogy egy medve ül kényelmesen a sövény mellett, és egy fürt loncot nyalogat; a hátsó fertályán kuporgó róka gyűszűvirágot tépdes, a petrezselyemágyásban pedig egy mezei nyúl csücsül?!

És ha még ez sem volna elég, Jane és Michael, fejükön levélkoszorúval, két hiányosan öltözött, ám hasonló koszorút viselő ismeretlen fiú társaságában nyalábszám szedi a fűszernövényeket; egy bunkósbottal felfegyverzett, bőrcafrangokba öltözött, szegekkel kivert övét és oroszlánbőr átalvetőt hordó nagydarab férfi épp dupla cseresznyét aggat Mary Poppins fülére; a Mary Poppins feje fölötti ágon biggyeszkedő nagy madarat pedig – ez már több a soknál! – a madarasasszony etetgeti ánizskaporral!

– Anyám, hogy teheted?! – kiált fel a parkőr. – A parkban tilos növényt gyűjteni! Ismered jól a szabályzatot, és mégis megszeged!

Életében először kellett csalódnia az édesanyjában, de úgy érzi, ezt sohasem tudja neki megbocsátani.

– Tudod, fiacskám, az ember néha kivételt tesz. Hisz szegényke egyszer egy évben jöhet csak le!

– Kivételnek helye nincs, anyuka! Ez szabály! Ez alól nincs kivétel! Madarak pedig minduntalan le-szállnak. Az égben mégse rakhatnak fészket. Ez csak ésszerű?!

– Semmi sem ésszerű, Fred – ma este legalábbis.

És a madarasasszony a madárról a többi állatra néz.

– Szerintem igenis ésszerű, ha az ember megszerzi, amire szüksége van! – jelentette ki határozottan Michael.

– De hogy kerültek ide, hogy megszerezzék, amire szükségük van?! Valaki kiengedte őket az Allatkertből? – A ketreceket nyilván nyitva hagyták! – gondolja komoran a parkőr.

– Nem, nem, Castorral és Polluxszal jöttek le. – Jane a két fiúra mutat, majd letép egy gallyacskát Salamon pecsétjéből, és felgyűrt szoknyájába tűzi.

– Castor és Pollux! Eriggy már! Hisz azok csak a mesében vannak! Két liliomfehér gyermek, aki csillaggá változott. Lovakat szelídítettek, azám! Olvastam én is kölyökkoromban.

– És Orionnal jöttünk le – szólnak a fiúk, ketten egyszerre, de mintha egy volna a hangjuk. – Friss füvet akarunk szedni a lovunknak, ő meg cseresznyét a Cseresznyefa utcában. Mint minden Szent Iván-éjkor.

– Igazán?! – mosolyog roppant gúnyosan a parkőr. – Csak úgy leszáll, hipp-hopp, az égből, és megdézsmálja a Városi Tanács tulajdonát? Minek néztek engem? Április bolondjának, június derekán? Orion odafent van, mint mindig! – És kinyújtott ujját az égre szegezi.

– Hol? – tudakolta a nagydarab férfi. – Mutasd meg!

A parkőr hátraveti fejét, de nem lát egyebet, csak ürességet, nagy, tágas, néma eget, amely kék, akár a hamvas szilva.

– Hát akkor várj egy kicsit. Még nincsen elég sötét. De sose aggódj, ott lesz – odafent, ahová tartozik.

Corry néni elkukorékolja magát.

– Ki aggódik? – sivítja.

– Igazad van – sóhajt a nagydarab férfi, és leereszkedik az egyik márványpadra, bunkósbotját maga mellé teszi. – Orion ott lesz, ahová tartozik. Nem tehet mást, szegény. – A markában tartott cseresznyéből kivesz egy szemet, bekapja, a magot kiköpi. – De még nem... ó, még nem. Még van egy kis idő.

– Hát maga meg okosabb, ha elmegy oda, ahová maga tartozik – vándorcirkuszba alighanem, ezzel a bolond jelmezével. Meg ti is! – mutat a parkőr a fiúkra. – Pista legyen a nevem, ha nem kötéltáncosok vagytok!

– Hát akkor mától fogva bizony Pista a neve! Mivelhogy mi műlovarok vagyunk! – kacagnak csilingelő hangon a fiúk.

– Egyre megy. Dobjátok el azokat a leveleket, majd holnap elégetem. Itt nem tűrjük az utcagyerekeket!

– Nem is utcagyerekek! Hát nem látja? – Jane már-már sírva fakad.

– És mi lesz akkor a Pegazussal? – toporzékol mérgében Michael. – Martilaput akarnak vinni neki vacsorára, hát szedtem egy nyalábbal. Ezt nem fogja elégetni! – És a füvekkel teli spárgaszatyrot úgy öleli magához, mintha azt mondaná: „Fütyülök a szabályzatra!"

– Pegazus! – legyint gúnyosan a parkőr. – Az is csak amolyan zagyvaság! Iskolában tanultok róla. Csillagászat elemistáknak. Csillagképek, üstökösök, miegymás. De ki látott már szárnyas lovat? Hisz az is csak egy marék csillag, semmi más. Mint a Vulpecula, az Ursa Minor, a Lepus meg a többi.

– Micsoda nagy képű nevek! – kuncogott a két fiú. – Mi úgy hívjuk őket, hogy Rókafi, Mackó meg Nyuszi.

– Hívjátok, aminek akarjátok, csak eriggyetek innen mind a hárman. És vigyétek magatokkal a menazsériátokat is, mert mindjárt megyek az Allatkertbe, megkeresem az őrt, és lecsukatom valamennyit!

– Ha egy pöszmétebokornak is lehetne néhány szava... – szól közbe Mary Poppins. – Mert ugyebár pöszmétebokrot említett? – kérdi dermesztő udvariassággal.

A parkőr úgy érzi, menten megsemmisül a pillantása előtt.

– Az csak amolyan... amolyan beszédfordulat volt... És a pöszmétebokor nem sértés, csak amolyan... izé... tüskés bozót. Különben is, ha már úgy vesszük... – Miért ne mondhatná meg egyszer ő is a véleményét, gondolja. – Maga sem éppen Sába királynője.

A nagydarab férfi felugrik a márványpadról.

– Ki mondja? – tudakolja zordul, és az oroszlánbőr felmered a vállán, az oroszlán a karmait meresztgeti.

A parkőr sürgősen hátrál egy lépést.

– Hát igazán senki se mondhatja, nem? Az a turcsi orra, a csámpás lába, a silány kis kontya...

– Mi a baja velük? – lövell villámló tekintetet a nagydarab férfi a parkőrre, az oldalán függő bunkósbot után nyúl, úgy magasodik a parkőr fölé, aki sürgősen hátrál még egy lépést.

Mary Poppins – rózsafehér szobor – kettejük közé áll.

– Ha az Állatkert őrét keresi, nem találja az Állatkertben. A tóban van.

– A tóban? – mered rá elképedve a parkőr. – Bö... bö... belefulladt?! – suttogja, fehéren, akár a hó. Uramisten, uramisten!

– Pocskol. A főpolgármesterrel és két tanácsnokkal. Tüskés pikót mernek lekvárosüvegekbe. Csalinak.

– Le-le-lekvárosüvegekbe? A főpolgármester? Egek ura! lehetetlen! Tüskés pikót! Hisz azt tiltja a sz-sz-szabályzat! Hát itt senki sem tartja be a szabályokat? – kiált kétségbeesetten a parkőr.

Világa darabokra hullott. Hová lett a törvényes hatóság, amelyet világéletében tisztelt és hűségesen szolgált? Kihez fordulhat útmutatásért? A rendőrhöz? Hisz az Ellennel távozott. A főpolgármesterhez? Ó, borzalom – az meg a tóban pocskol! A miniszterelnök a királlyal kvaterkázik. És ő maga, a park őre – noha kétségtelenül fontos személy! –, egymaga hordhatja a terhet.

– Miért legyen minden az én vállamon? – tárja szét kérdőn a karját. – Hát jó, vettem magamnak egy kis kimenőt, de végtére is, ennyi csak megillet! És azt is csak azért – siránkozik –, hogy megtaláljam az igazit!

– Csipkerózsikát, ugyebár, avagy Ligetszépét?! – vihog Corry néni. – Sajnos, azok már elkeltek. De van énnékem két derék leányom, Fanni meg Anni: választhat közülük – még egy doboz teát is kap tőlem ráadásul!

A parkőr úgy véli, méltóságán aluli volna egyáltalán meghallani ezt a javaslatot.

– Hogy megtaláljam az igazit – ismétli. – És hogy a hulladék a megfelelő helyre kerüljön. Innen pedig nem lesz gyógyfű lopva, sem cseresznye a Cseresznyefa utcából! És senki ne adja ki magát valaki másnak... – A betolakodókra mutat. – És mindenki tartsa magát a szabályzathoz!

– Nem valami szerény kívánságlista – néz rá zordonul a nagydarab férfi. – Az „igazi" nem nő a fán ugyanis.

– Sem pöszmétebokron – veti közbe Mary Poppins.

– És mire való a cseresznye, ha nem arra, hogy megegyék? A gyógyfű nemkülönben, ha már erről van szó. – A nagydarab férfi lenyel még egy szem cseresznyét, kiköp még egy magot.

– De hát nem lehet leszedni, csak mert kedve támadt rá! – botránkozik meg a parkőr.

– Mi egyébért? – kérdezi szelíden a nagydarab férfi. – Ha nem támad rá kedvünk, nem is szedjük le.

– Mert másokra is kell gondolni! – A parkőr, aki ritkán gondol másra önmagán kívül, most egyszeriben felcsap prédikátornak. – Arra való, kérem, a szabályzat!

– Nos, mi vagyunk a mások. Mi valamennyien. És éppenséggel maga is, jóember.

– Még hogy én?! – méltatlankodik a parkőr. – Én én vagyok, nem valaki más!

– Dehogyisnem. Mindenki valaki más – valakinek. És mit vétettek az erdő vadjai? Egyszer egy évben lelegelnek pár levelet! Az igaz, hogy nem szoktak hozzá a szabályzathoz. Mi odafent nem ismerünk ilyesmit, hál'istennek. – És a nagydarab férfi az ég felé biccent. – Ami meg azt illeti, hogy másnak adjuk ki magunkat – a maga elképzelése szerint legalábbis –, hát mi a helyzet magával? Háborog, okvetetlenkedik, beleüti az orrát mindenbe, ami nem tartozik magára – mi más ez, ha nem fennhéjázás? Úgy viselkedik, mintha magáé volna a park. Miért nem törődik a maga dolgával, és hagyja a parkot a parkőrre? Az értelmes fickónak látszik. Mindig szívesen nézek le rá – amint a füvet nyírja, amint a hulladékot beleteszi a hulladékgyűjtőbe, amint szépen, megbízhatóan végzi a munkáját.

A parkőr rámered.

– De hiszen ő az én munkámat végzi. Mármint hogy én végzem a magam munkáját. Nem érti? Ő én vagyok!

– Ki maga?

– Ő. Mármint én. Én vagyok a parkőr.

– Képtelenség! Láttam őt eleget! Tisztes fiatalember, takaros és tiszta. Ellenzős sapkát visel, nem ilyen ostoba kis kék rongyot a feje búbján!

A parkőr a fejére csap. A miniszterelnök sapkája! Egészen megfeledkezett róla. Jobb lett volna, ha fel sem teszi.

– Ide figyeljen – kezdi annak az embernek a vészes nyugalmával, akit épp most akar elhagyni a józan esze. – Én ugyanaz az ember vagyok, akármilyen fejfedőt viselek, igaz? – Hiszen ez magától értetődik! Semmi ész nem szorult ezeknek a vándorcirkuszosoknak a kobakjába?!

– Valóban? Erre csak maga tud válaszolni. Nem tagadom: a kérdés egyáltalán nem könnyű. Vajon... – A nagydarab férfi elgondolkozik. – Vajon én ugyanaz a személy volnék az övem meg az oroszlánbőr nélkül?

– Meg a bunkósbotod. Meg a hűséges kutyacsillagod. Siriust el ne feledd, Orion! – ugratja kacagva a két fiú. – Sirius nem jöhetett le velünk – magyarázzák Jane-nek és Michaelnak. – Megkergetné az utca valamennyi macskáját.

– Igen, igen, a fickónak igaza van. De akkor is – folytatja a nagydarab férfi –, nem hihetem, hogy az a parkőr, akit én ismerek, az a gondos, lelkiismeretes közalkalmazott hátrálva járna a parkban, lehunyt szemmel, kinyújtott karral, a füle mögött kenyérmorzsával! És a tetejébe egyetlen „Pardon, bocsánat!" vagy „Elnézést!" nélkül nekimegy egy elegáns hölgynek, mintha lámpaoszlop volna!

A parkőr a füléhez nyúl. Igaz. Ott van mögötte a jókora adag szendvicsmorzsalék!

– Honnan tudhattam volna, hogy ő áll ott? – hebegi. – És különben is, nem a kenyér számít. Hanem az uborka.

– Egy rendes parkőr nem ütközik bele senkibe és semmibe. És pontosan tudja, hogy mi az, ami számít. Ha uborkára van szüksége, minek a kenyér? Törekedjen pontosságra, jóember.

– Én tudom, hogy nekem mire van szükségem! – hangzik egy hang a sövényből. – Valami kis édességre!

– Itt az ujjam! – sivítja Corry néni, letöri bal kezének egyik ujját, és a medvének nyújtja. – Sose félj, kinő megint!

A medve apró szeme elkerekedik meglepetésében.

– Árpacukor! – kiáltja boldogan, és a szájába tömi.

– Valamiért valamit! – mondja Corry néni. – Ragassz egy szerencsepénzt a kabátomra!

A medve leszed barna bundájáról egy fehér csillagot.

– Este majd fénylik, meglátod!

– Nekem gyűszű kell! Estére bálba vagyok hivatalos, és leszakadt egy gomb a frakkomról! – ugrál a róka a gyűszűvirág körül, s egyiket a másik után próbálja az ujjára.

– Petrezselyem! – makog a nyúl a petrezselyem-ágyásból.

– A reumájára! – magyarázza a nagydarab férfi. – Fent nálunk hideg, szeles az idő. A petrezselyem jó a reumára.

– Burukk, burukk – búg a nagy madár, ahogy az ánizskaprot szemelgeti.

Burukk-burukk, úgy, de úgy szeretem, mag ha jut.

Te nem?

A parkőr ide-oda kapkodja a fejét – azt sem tudja, hová nézzen. Jól látta? Jól hallotta? Egy ujj árpacukorrá változik? Állatok szólnak emberi hangon? Dehogyis látta jól! Dehogyis hallotta jól! De igen, mégis! Vagy álmodik talán? Megbolondult?!

– Az uborka az oka! – kiált fel eszelősen. – Miért is tettem? És épp a fülem mögé! Hisz megmondta, hogy boszorkányos! És az is! De hogy megéri-e, abban már nem vagyok biztos. Talán nem is vagyok parkőr. Talán tényleg valaki más vagyok. Ma éjjel minden a feje tetején áll. Nem tudok én már az égvilágon semmit!

Azzal lekapja fejéről a krikettsapkát, zokogva átbotorkál a gyepen, és arcát anyja szoknyájába temeti.

A madarasasszony fél kézzel felborzolja fia haját.

– Ne vedd a szívedre, Fred. Meglátod, minden rendbe jön.

A nagydarab férfi elgondolkodva nézi.

– Egy gally égőszerelem vagy mézfű – bármelyikük balzsam lesz rá. Talán ki kellene pihennie magát, akárki is ő, szegény fiú. Még én is belefáradok, hogy Orion vagyok. – És sóhajtva megrázza a fejét.

– Nekünk nem kell kipihennünk magunkat, igaz? – nevet össze Castor és Pollux.

– Ó, hát azért, mert ti itt vagytok egymásnak. De én bizony néha igen magányos vagyok odafent.

– Én sohasem fáradok bele, hogy én vagyok. Én szeretek Michael Banks lenni – mondja Michael. – És Mary Poppins is. Mármint szeret Mary Poppins lenni. Igaz, Mary Poppins?

– Ki más szeretnék lenni, ha szabad kérdeznem? – veti Michaelra jól ismert fensőbbséges pillantását Mary Poppins. Micsoda képtelen ötlet!

– Ó, igen, de te vagy a Nagy Kivétel! – sandít rá Orion, és keres még egy páros cseresznyét. – A másik füledre, Mary, kedves.

– Én sem panaszkodom – dörmög a medve. – Szívesen mutatom az utat a hazatérő tengerészeknek.

– Én tengerész leszek! – közli Michael. – Flóra nénitől kaptam ezt a matrózruhát a születésnapomra.

– Nos, akkor szükséged lesz az utolsó csillagomra, hogy vezéreljen. Rám mindig számíthatsz!

– Köszönöm, de nekem ott van Mary Poppins iránytűje. Azzal az egész világot megkerülhetem. Ő meg közben otthon marad, és törődik a gyerekeimmel.

– Hálásan köszönöm, Michael Banks. De ha nem lesz annál sokkal jobb dolgom – és harsányan, sértetten szipog –, igazán sajnálhatom magamat!

– Ha jobbat akarsz, gyere el az estélyre. Nézd, milyen elegáns a frakkom! Illik a szép új rózsaszín ruhádhoz! – A róka a hátsó lábán bokázik, és büszkén emelgeti frakkja szárnyát. – A szép Vulpecula úr, karján Mary Poppins kisasszonnyal!

– Szép az, aki szépen él! – veti fel a fejét Mary Poppins. És láthatólag nem fogadja el a szíves invitálást.

– Vigyáztál a gyűszűddel, róka koma? – kérdi Michael. – Mary Poppins sosem engedi, hogy felhúzzuk, mert hátha szopogatjuk az ujjúnkat, és akkor aztán megbetegszünk, és mehetünk az ágyba!

– Rókák nem szokták az ujjúkat szopni, az nagyon közönséges! – jelenti ki a róka. – A rókák csupán az esti harmattal mosakszanak.

– Petrezselyem... – szól egy hang a petrezselyem-ágyásból, de csakhamar fuldokló köhögésbe csap át.

Orion felugrik a márványpadról.

– Vigyázz, Lepus, meg ne edd! Köpd ki, akármi is az! Úgy, úgy. Ez a derék nyuszi! – Beletúr a fodros levelű petrezselyembe, és feltart egy fényes tárgyat. – Egy félkoronás! Szerencsepénz! És kis híján lenyelted!

A négy gyerek köréje seregük, és mohón nézi a fényes pénzt.

– Mire költöd? – kérdi Jane.

– Mire költeném?! Az égen nincs fagylatos, nincs körhinta, nincs léggömb, még... – és Corry nénire pillant – még mézeskalács csillag sincs.

– Hát akkor mi van odafent? Semmi más, csak a semmi? – hitetlenkedik Michael.

– Az űr – von vállat Orion. – Bár az űrt igazán nem lehet semminek nevezni.

– És rengeteg hely van – mondja Castor és Pollux. – Pegazus szabadon nyargalhat, és mi felváltva lovagolunk a hátán.

Michaelba belemar az irigység. Bárcsak ő is lóháton száguldozhatna az égen!

– Hely? Kinek kell hely? – morog Orion. – Idelent egyáltalán semmi hely nincs. Minden közel van valamihez. A házak egymásnak támaszkodnak. A fák, a bokrok összezsúfolódnak. Pennyk, fél pennyk zörögnek a zsebben. Barátok, szomszédok, mind ott vannak kéznél. Mindig van kivel beszélgetni, mindig van, aki meghallgasson. Hát igen – sóhajt –, kinek-ki-nek mit ad a sorsa.

És az ezüstpénzt feldobja a levegőbe.

– Ha írás, a tiétek – biccent Jane-nek és Michaelnak. – Ha fej, megtartom.

Kinyújtott tenyerére pottyan a pénz.

– Hurrá! – kiáltja Orion. – Fej! Ha már el nem költ-hetem, legalább viselhetem. Szeretem a cicomát.

A félkoronást az övébe nyomja, a három pityke mellé.

– Milyen? Nem feltűnő? Nem nagyon flancos?

– Gyönyörű! – kiált fel a négy gyerek.

– Egészen csinos – állapítja meg Mary Poppins. – Csak fényesítsd ki mindig rendesen.

– Akárcsak a mézeskalács – vihog Corry néni. – Emlék, hogy az eszedbe jussunk.

– Emlék! – morog Orion. – Mintha szükségem volna rá, hogy emlékeztessenek!

– Igaza van. Nincs rá szüksége – mondja Castor és Pollux. – Egész évben a Szent Iván-éj után sóhajtozik – ez a mi egyetlen varázslatos éjszakánk meg a park meg a cseresznye meg a zene után.

– Hát nektek odafent nincsen muzsikátok? – tudakolja Jane.

– Nos – mondja Orion a Hajnalcsillag természetesen énekel. Ugyanazt az árva melódiát minden áldott nap. Nem ilyen derűs, vidám nótákat, mint ti. Hogy Hopp, Juliska meg Gyere velem, rózsám, táncot járni meg Lánc, lánc... Na, milyen lánc is?... De figyeljetek csak: most is énekel valaki odalent a tónál! Ne mondjátok meg, mi az, mindjárt eszembe jut. Hát persze... Zöldül a sás, ól – és eldünnyögi a dal első sorát.

– Szörnyű hamisan énekel – suttog a két fiú –, de persze nem tudja, mi pedig nem mondjuk meg neki.

– No és aztán ott van a szférák zenéje, olyan állandó zümmögésféle. Mint az a forgó akármi, amivel ma játszottatok.

– A búgócsigám! – mondja Jane. – Mindjárt hozom!

A babakocsihoz fut, amelyben – akárcsak holmi túlzsúfolt fészekben – egymás vállára borulva alszik John és Barbara és Annabel.

Jane közéjük nyúl, kutat.

– Nincs itt. Jaj, elveszett a csigám!

– Nem veszett el – szól egy bánatos hang, s egy vékony ember meg egy kövér asszony lép kéz a kézben a kertbe. – Kiesett a Hosszú Sétányon, mi megtaláltuk és elhoztuk.

– Bucska úr és Bucska asszony! – fut elébük Michael.

– Talán igen, talán nem. Az ember manapság nem lehet biztos semmiben. Azt hiszed, ez vagy, és kiderül, hogy amaz. Sietni akarsz – és mászol, akár a csiga. – És a vékony ember keserveset sóhajt.

– Ejnye, Arthur bátyám! – figyelmezteti Mary Poppins. – Ma nincs második hétfő, ma nincs fordított napod!

– Sajnos, az van, Mary, kedves. És éppen ma este, amikor meg akartam keresni én is az igazit, mint mindenki más!

– De hiszen már megtaláltad, Arthur! – figyelmezteti Bucskáné.

– Mondod te, Henger. És el is hinném szívesen. Csakhogy második hétfőn semmi sem biztos!

– Akkor biztos lesz holnap. Holnap kedd van.

– És mi lesz, ha sose jön el a holnap? Jellemző volna rá, ha elmaradna – mondja Bucska úr, akit nem sikerült meggyőzni. – No, itt a búgócsigád, örülj neki. – Félrefordul és megtörli a szemét, miközben Jane az ösvényre állítja a tarka búgócsigát.

– Még ne, még ne! – kiált fel Orion, és a kezéből tölcsért formál a füle mellé.

Valahonnan a környező fák közül gyors, kérdő csi-ripelést hallat egy madár, ezt pergő hangok sokasága követi. Nem annyira nótának, inkább sűrű csókoknak hangzik.

– Hangol a fülemüle! Micsoda boldogság! – derül fel Orion arca.

– Trilla bácsié – mondja Michael. – Ez az egyetlen fülemüle a parkban.

– Némelyek milyen szerencsések! Hogy fülemüléjük van! Gondoljátok csak el! No, rajta, rajta, kicsikém! Te meg pörgesd föl a búgócsigádat, Jane! Fogadok, hogy a fülemüle túldalolja!

A négy gyerek nekiesik a fényes játékszernek, arrébb taszigálják egymást, vitatkoznak, méltatlankodnak.

– Én kezdem! Nem te, én, az enyém! Én! Én! Én! – vágnak egymás szavába.

– Mi ez itt? Füvészkert vagy medvebarlang? – tudakolja Mary Poppins.

– Semmi esetre sem medvebarlang! Nekünk ennél sokkal jobb a modorunk! – protestál a medve.

– De hát ez nem igazság, Mary Poppins! – háborog Castor és Pollux! – Nekünk odafent nincs búgócsigánk! Hagyhatnának bennünket játszani!

– Nekünk meg nincs repülő lovunk! – vág vissza nem kevésbé méltatlankodva Jane és Michael.

Mary Poppins összefonja karját, és mind a négyükre ráveti kék szemének legzordabb pillantását.

– Huligánok vagytok mindannyian! Egyiknek ez nincs, a másiknak az nincs! Búgócsiga, repülő ló – egyiknek ez van, a másiknak amaz. Senkinek sincs mindene.

És annak ellenére – vagy talán éppen azért? –, hogy a zordsága egyformán szól mind a négyüknek, a mérgük elpárolog!

Castor és Pollux visszatelepszik a sarkára.

– Még magának se, Mary Poppins? – kérdik csú-fondárosan. – Amikor van új rózsaszín ruhája, mar-garétás kalapja?

– És szőnyegtáskája! És papagájfejes ernyője! – tó-dítja Jane és Michael.

Mary Poppins büszkén kihúzza magát, majd jól ismert szipogását hallatja.

– Akárhogyan is – veti oda –, nem a ti dolgotok. A csigát pedig én pörgetem meg!

Lehajol, megmarkolja a búgócsiga fogantyúját, és fürgén nyomogatja.

A csiga lassan megpördül, és forgás közben zümmögő hangot hallat – először alig hallani, de ahogy a sebessége fokozódik, a csiga egyetlen hosszú, mély hangot bocsát ki; zümmögése akár egy méhrajé, zenével tölti el a füvészkertet.

– Körbe! Álljatok körbe! – kiált Castor és Pollux. – Formáljatok láncot!

És egyszeriben mindenki összefogódzik, körbeáll, és a kör megindul a búgócsiga körül, ahogy a Nap körül forog a Föld. Jobb kéz fog bal kezet, bal kezet jobb – a medve szájába vette az árpacukrot, a róka frakkjának meglebben a szárnya, a nyúl petrezselymet rágcsál.

Körbe-körbe. Kéz a kézben. Járja Mary Poppins és a két Banks gyerek, Corry néni meg a lányai; a madarasasszony; Bucska úr botladozik, Bucskáné vidáman ropja a táncot.

Körbe-körbe. Kéz a kézben. Orion vállán leng az oroszlánbőr, Pollux tunikája teli növényekkel, Michael spárgaszatyra, degeszre tömve martilapuval, Castor vállán himbálózik.

Körbe-körbe, mindenki fogja a szomszédja kezét, a nagy madár közöttük szálldos. Pörög a csiga, és pörög a kör, és pörög a kör körül a park és a park körül a Föld és a sötétülő ég a Föld körül.

Most már leszállt az éj, és a fülemüle teli torokból zengi énekét. Pitypalatty! Pitypalatty! És száll a dal a bodzafáról, túlzengi a búgócsiga zümmögését. Mintha örökké pörögne-forogna az emberek és a légi lények körtánca.

Ám egyszerre elhallgat a madár, a búgócsiga még egyet zendül, lassul, majd oldalára dől.

Kiing! A bádogjáték megpendül a kockakövön.

A parkőr pedig felrezzen és felül.

Szemét dörzsöli, mint aki álmából ébred. Hol lehet? Mi történt? Elrejtőzött az alábukó Nap elől, elviselhetetlen gondjai elől. És íme: most már eltűnt a nappal. Eltelt az alkonyat hosszú, kék órája, és szinte itt az éjszaka.

De ez még nem minden. Az oly ismerős füvészkert mintha egészen más kertté változott volna. Amott egy kör: csupa ismerős, Mary Poppins és neveltjei, Corry néni meg két megtermett leánya, no és a tulajdon öreg édesanyja, kopott nagykendőjébe burkolózva. De kik a többiek? Az a sereg áttetsző alak: mintha fényből szőtték volna valamennyit? Testetlen fényfiúk, kéz a kézben a hús-vér gyerekekkel; egy oroszlánbőrt viselő férfi – ragyogó, akár a Nap – Mary Poppins felé hajlik; egy medve meg egy nyúl, csillog-villog mind a kettő; egy fénylő szárnyát meg-megreb-bentő nagy madár meg egy vakítóan fényes gyűszűt viselő róka?

És a parkőr – mint akinek visszatérnek az érzékei, amelyek az imént cserbenhagyták – egyszeriben megérti. Hiszen ismerte ő kisfiúkorában valamennyiőjü-ket, de még náluknál többeket is. És elfelejtett mindent, amit valaha tudott, megtagadta, semmivé, gúny tárgyává tette! Szeméhez emeli kezét, hogy elrejtse feltörő könnyeit.

Mary Poppins lehajol, és felemeli a búgócsigát.

– Itt az idő – mondja csöndesen. – Elmúlt a nap. Most már másutt van szükség reátok. Castor, igazítsd meg a koszorúdat! Te pedig, Pollux, húzd helyére a gallérodat! Ne feledjétek, hogy kik vagytok!

– És maga vajon kicsoda, Mary Poppins? – kérdik csúfondárosan a fiúk. – „Egy-kettő, szaporán! Szedjétek a lábatokat!" Mintha valaha is elfelejtenénk! – és összeszedik a nagy nyaláb laput, füvet, levelet.

– Viszontlátásra jövőre, Jane és Michael! – kiáltják.

– Jövünk majd megint martilaput szedni!

Fénylő kezüket üdvözlésre emelik, és – akárcsak a Nap – eltűnnek ők is.

– Én meg új gyűszűért! – mondja a róka.

– Én pedig árpacukorért! – dörmögi a medve.

– Petrezselyem! – hangzik egyetlen szó a nyúl szájából. És eltűnnek ők is.

Burukk-burukk, ezt zsebre dugd!

– csap le Mary Poppinsra a nagy madár, a kalapja mellé tűzi egy szárnytollát, aztán léggé-csillagfénnyé válik ő is.

Mary Poppins megigazgatja a fénylő tollat, és felpillant Oionra.

– Ne csellengj! – figyelmezteti.

Lenge Lucy, ne lengj el, ne csellengj messze, ó!

Ha véletlen, ha csellel, melletted lenne jó!

– énekli hamisan Orion, és bánatos pillantást vet Mary Poppinsra. – Ne aggódj, ott leszek, ahol a helyem, ahogy az az ipse mondta. Csak éppen... itt hagyni mindezt... – tárja szét karját, mintha magához akarná ölelni az egész parkot. – Fiát igen – a törvény az törvény! De nem mindig könnyű engedelmeskedni. – Bekapja a maradék cseresznyét, a magokat a kamillaágyásba köpi, aztán megfogja Mary Poppins kezét, és megcsókolja.

– Ég áldjon, szép szerelmem – mondja zsémbesen. Majd, akár az elfújt gyertyaláng, volt-nincs, nyoma veszett.

– Jövőre! – kiált harsányan Jane és Michael a nyomában maradt üresség után.

És erre talpra szökken a parkőr.

– Nem, nem jövőre, most! – kurjantja el magát. – Most is megkaphatják, amennyit csak akarnak, sőt még annál is többet!

És akár az eszelős, száguld egyik virágágytól a másikig, tépi-szaggatja és a levegőbe hajigálja a növényeket.

– Vigyétek! A szabályzat fel van függesztve! Itt egy rozmaringszál az emlékezetre, kérlek, édes rózsám, hogy jussak eszedbe! Itt meg a takarmány, fiúk, amennyi csak kell a paripátoknak! Gyűszűvirág az ügyes kezű rókának! Édes-mézes ínyencség a bestyéknek meg a madárnak!

És eszeveszetten hajigálja az ég felé a fűszernövényeket. És Jane meg Michael legnagyobb meglepetésére, egyetlen ág, egyetlen levél sem hullik vissza – csak egy parányi kis gally, amelyet Mary Poppins nyomban felemel és az övébe tűz.

– Bocsássatok meg, barátaim! Nem ismertelek meg! – kiabál a semmi felé a parkőr. – És nem ismertem meg magamat se! Elfeledtem, amit kölyökkoromban tudtam. Sötétség kellett hozzá, hogy világosan lássak. De most már tudom, kik vagytok, ismerlek mindannyiótokat! És tudom azt is, hogy én ki vagyok, bizony, Orion uram! Uborka vagy sem, én a park őre vagyok, sapkával és a nélkül!

Azzal beszökken a növények közé, tépi-szaggatja, a nevüket kiabálja, a levegőbe hajigálja valamennyit.

– Tűzdeltlevelű orbáncfű – Szent János virága! Körömvirág – Krisztus szeme! Cigánypetrezselyem! Búzavirág! Gyermekláncfű! Majoránna! Ruta!

– Ejnye, Smith, igazán vigyázhatna! Kis híja, hogy ki nem verte a szememet! – Banks papa lép a füvészkertbe, és lepöccint keménykalapja karimájáról egy gallyacska majoránnát. – És hogyne volna maga a parkőr?! Ki mondta, hogy nem az?

A parkőr azonban ügyet sem vet rá. Hajigái tovább, eszelősen, ordítozva.

– Vadspenót! Raponca! Spanyol turbolya! Hölgyestike! Bazsalikom! Zsálya!

És száll a levél, röppen a virág, fel a levegőbe – és nem hullik vissza egy szál sem!

Banks papa szájtátva bámul a parkőr után.

– Ezt meg mi lelte? Szórja a növényeket?! A parkőr szegi meg a szabályzatot?! Szegény ember alighanem elvesztette a józan eszét!

– Vagy éppenséggel megtalálta! – szól halkan a madarasasszony.

– Aha! Hát itt van! – fordul arra Banks papa, és megemeli a kalapját. – Hiányoltam kegyedet, amikor eljöttem a Szent Pál-székesegyház előtt. Rémes rama-zurit csaptak a madarai. Azok sose laknak jól? És nem volt ott senki, hogy elvegye a két pennymet, hát persze éheznek a boldogtalan jószágok. Nicsak – hát ti meg mit műveltek itt?

És karját tárja a gyermekei felé.

– Szent Iván-éji piknik, ha nem csalódom. Hagyhattatok volna nekem egy szalámis zsömlét! – Felszed egy elszórt kekszet, és éhesen rágcsálja.

– Talán te is az igazit keresed, apus? – kapaszkodik a karjába Jane.

– Ugyan már. Rég megtaláltam! Épp őhozzá igyekszem. Hát maga hogy van, Mary Poppins? – kérdi, amikor megpillantja a babakocsit ringató szálegyenes alakot. – Igen takaros ma este azzal a nefelejcsvirággal az övében, a cseresznye fülönfüggőjével meg az ünneplő kalapjában! Szép pénzbe kerülhetett az a gyönyörű madártoll!

– Köszönöm! – veti fel a fejét Mary Poppins, és ajkán megjelenik az önelégült mosoly. Úgy érzi, megilleti minden bók, és mindig nyugodtan fogadja.

Banks papa elgondolkozva, értetlenül nézi.

– Maga sosem öregszik, Mary Poppins, igaz? Mi a titka? Ugyan, árulja már el! – nógatja tréfásan.

– Hogy mi? Hát hogy páfránymagot evett! – sandít Banks papára a szeme sarkából a madarasasszony.

– Páfránymagot? Ostobaság. Dajkamese. „Aki páfránymagot eszik, örökké él", ezt én is hallottam kisgyerekkoromban. Én meg jöttem, és kerestem a páfránymagot, itt, épp ugyanitt, a füvészkertben.

– El se tudom képzelni, hogy valaha kisgyerek voltál – méri magát Jane az apjához: körülbelül a mellénygombjáig ér.

– Ugyan miért nem?! – kérdi sértődötten Banks papa. – Nagyon szép kisfiú voltam – körülbelül akkora, mint te most –, barna bársony térdnadrágot viseltem, fehér gallért, fekete harisnyát, gombos cipőt. „Hol vagy, hol vagy, páfránymag?", mondogatta. De persze sose találtam meg. Nem is tudom, hogy egyáltalán létezik-e. – És Banks papa kétkedő arcot vág. – És ami még rosszabb, el is veszítettem valamit – életem első félkoronását. Ó, pedig hogy álmodoztam én arról a félkoronásról! Az egész világot meg akartam vásárolni érte. De valószínűleg lyukas volt a zsebem, és kipotyogott belőle.

– Az lehetett, amit Orion megtalált! El is vitte – meséli Michael. – Épp mielőtt ideértél.

– O'Ryan? Ki az? Smith barátja? Ezek az írek mindig milyen szerencsések! Most már alighanem a nyakára is hágott a nyomorult. Ha korábban jövök erre, bizony visszaköveteltem volna tőle. Nem engedhetem meg magamnak, hogy akár félpennyseket is csak úgy elvesztegessek – hát még félkoronásokat!

Mary Poppins mindentudó pillantást vet rá.

– Ami elvész, az is megvan valahol – mondja.

Banks papa rámered. Egy pillanatig zavartan néz, aztán felderül az arca.

– Csakugyan! – kacag fel. – Miért is nem gondoltam erre? Hiszen csak nem potyoghatott ki a világ-egyetemből, igaz! Minden van valahol. Persze – sóhajt fel –, nekem is jól jött volna. No de késő bánat, ebgondolat. Ami elmúlt, elmúlt. Nos, mennem kell. Már így is elkéstem.

Kotkodácsoló nevetés hasít a levegőbe.

– Mindenhonnan elkésik! Elkésik reggel. Elkésik este. A tulajdon temetéséről is el fog késni, ha nem igyekszik!

Banks papa döbbenten bámul a homályba. A bodzafa árnyékában megpillant egy aprócska vénasszonyt, akinek a fekete kabátja telis-tele van ragasztva – ugyan hihet-e a szemének?! – hárompenny-sekkel! Mellette pedig két jókora, idomtalan árnyék – talán (de nem biztosan) két fiatal hölgyé.

Igaz. Nem is tagadja. Valóban hajlamos a késésre. De honnan tudja ezt az az öregasszony? És milyen jogon ártja magát, vadidegen létére, az ő dolgába?

– Tetszik tudni – kezdi védekező hangon –, én nagyon elfoglalt ember vagyok. Pénzt kell keresnem, nagy a család, gyakran túlórázom... aztán reggel nehezen ébredek...

– Ki korán kel, aranyat lel. Ezt megmondtam már Tanácstalan Ethelred királynak is! De persze akár a falnak beszéltem volna.

– Tanácstalan Ethelred! – bámul Banks papa. – De hiszen ő olyan 800-900 körül élt! – Dilis szegény öreglány, gondolja magában, jobb lesz, ha nem ellenkezem vele. – Hát Nagy Alfréd? – kérdi. – Ő is a kegyed barátja volt?

– Haha! Ő még Ethelreden is túltett! Megígérte, hogy vigyáz a mézessüteményemre. „Nem kell megforgatni – mondtam neki. – Csak vigyázz, ki ne aludjon a tűz!" Mire ő mit csinál? Felhalmozza a tűzifát, aztán otthagyja. Csak ül ott, töpreng a királyság dolgán, a mézeskalács csillagom meg mind szénné ég!

– Mézeskalács csillag! – Mi jöhet még ezután? Nahát, gondolja magában Banks papa, Mary Poppinsnak igazán furcsánál furcsábbak a barátai!

– Nem baj, nem baj – szól csillapítókig az idős hölgyhöz. – Hiszen itt vannak az igazi csillagok! Azokat nem lehet szénné égetni, de még a helyükről elmozdítani sem.

Felnéz az égre, és nem veszi tudomásul, hogy az öregasszony gunyorosan felvihog.

– Nini, gyerekek! – szól Banks papa. – Ott az első csillag! Kívánjatok gyorsan valamit! És már ott a következő! De sűrűn jönnek! Uramisten, és milyen fényesek ma este! – Elragadtatásában majd elolvad. – Kényes csillag, fényes csillag – suttogja. – Szinte mintha estélyt rendeznének odafent az égen. Poláris! Sirius! Az égi ikrek! És hol van... Igen, igen, ott van! Mindig megismerem az övéről, amelyen három nagy csillag fényeskedik. Szentséges ég! – kiált fel meglepetten Banks papa. – Hiszen most négy csillag van egy sorban – ha ugyan nem a szemem káprázik! Jane! Michael! Látjátok? Egy ráadás csillag a többi mellett!

Tekintetük követi papájuk ujját. És csakugyan, halvány és picike, de van ott valami – csillagnak talán nem nevezhető, de valami igenis fényeskedik ott!

Hunyorogva nézik, nem mernek hinni a szemüknek – de aztán mégis elhiszik, hogy jól látnak.

– Azt hiszem, látom – suttogják mind a ketten. Nem mernek bizonyosak lenni a dolgukban.

Banks papa a levegőbe hajítja kalapját. Magánkívül van örömében.

– Új csillag! Tapsolj, világ! És én, George Banks, Cseresznyefa utca tizenhét szám alatti lakos, én láttam meg elsőnek! De most nyugalom, hidegvér – ne veszítsük el a fejünket, őrizzük meg józanságunkat!

Ami persze nem sikerül, hisz Banks papa valósággal lázas az izgalomtól.

– Megyek is a tengernagyhoz, elkérem a távcsövét. Azzal pontosabban láthatom. Értesítenem kell a királyi csillagászt. Hazatalálnak, igaz, Mary Poppins? Ez a dolog ugyanis halaszthatatlan! Jó éjt, Smith asszony! – hajol meg a madarasasszony előtt. – És jó éjt kegyednek is, khm... izé...

– Corry asszony – segíti ki vihogva Corry néni.

Banks papa már éppen elszáguldana, de most megtorpan.

Hol is hallotta ezt a nevet? Az előtte álló csudabogárra pillant, aztán, ki tudja, miért, Mary Poppins felé fordul.

A két nő komolyan, némán, mozdulatlanul nézi, mintha mesekönyvből néznének vissza rá.

És Banks papa egyszeriben úgy érzi, nem ott van, ahol van, hanem – valahol máshol. És hogy nem az, aki – de azért valamiképpen mégis az.

Fehér gallérral, bársonyöltönyben, lábujjhegyen a gombolós cipőjében, orra épp a pult üveglapjáig ér, s fölötte átnyújt valakinek, akit jóformán nem is lát, egy féltve őrzött hárompennyst. A boltban finom mézeskalácsillat; és egy ősöreg asszony ravaszul kérdi: „Aztán mit fogsz csinálni az aranycsillaggal?" – és egy hang, amely mintha az övé magáé volna, így válaszol: „A párnám alá teszem." „Okos kisfiú!" – kukorékol a vénség, és biccent valakinek, aki ott áll mögötte, és akinek a szalmakalapja mellett két szál virág hajladozik...

– George, hol vagy?

Másik, fiatalabb hang szólítja nevén.

– George! George!

És a varázs megtört.

Banks papa meghőköl, és már vissza is tért a fü-vészkertbe, ahol minden ismerős. Semmi sem volt ez az imént, mondja magában, pillanatnyi őrület, kóbor elmeficam.

– Lehetetlen! – nevet idegesen, ahogy tekintete találkozik a Mary Poppinséval.

– Semmi sem lehetetlen – mondja kimérten Mary Poppins.

Banks papa szemöldöke magasba szökken. Netán gúnyolja őt Mary Poppins?

– Még a lehetetlen sem? – kérdi, hasonlóan gunyoros hangon.

– Még az sem – hangzik a válasz.

– George! – Ahívó hangban már rémület bujkál.

– Itt vagyok! – válaszol Banks papa. – Épségben, egészségben! – Hátat fordít a holdkóros pillanatnak, a révületnek, az álomnak – akármi volt is.

„Végtére Szent Iván éjszakája van – gondolja. – Mi sem természetesebb, mint hogy elvarázsolódik az ember."

– Jaj, George – tördeli kezét Banks mama –, a gyerekek vacsorapiknikre mentek, és nem találom őket sehol! Félek, hogy elvesztek!

Banks papa a pázsiton feléje lebegő árnyék felé tart nagy léptekkel.

– Hogy veszhetnének el? Hiszen Mary Poppinsszal vannak! Ő aztán biztosan hazahozza őket. Mert te most velem jössz, én igaz szerelmem. Csodálatos hírem van! Találd ki, micsoda? Azt hiszem, felfedeztem egy új csillagot, és távcsövén akarom szemügyre venni. Ha igaz, kineveznek főcsillagvizsgálónak, te pedig, királynőm, az én vezérlő csillagom leszel!

– Ne csacsiskodj, George! – kuncog Banks mama. – Te meg a csillagaid! Mindig gúnyolódsz velem. – De egyáltalán nem bánja, hogy férjének csacsiskodni van kedve, s hogy őt igaz szerelmének nevezi.

– Tengernagy úr! Várjon! Szeretnénk belenézni a táv-csö-vé-beee!

Banks papa hangjának halványuló visszhangja lebeg a füvészkertben. S ugyanebben a pillanatban ér utolsó strófájához a tóparti dalnokok kara.

Fiú-pár, liliomfehér, de zöld ruhája mind, ó,

az egy meg egy csak maga van, s magára maradandó.

– Az egy meg egy csak maga van... – suttogja a madarasasszony, és felpillant az égre. – No, szedelőzködnöm kell. Feltettem a pörköltet, s a fiam éhes lesz, mire hazaér.

Odabiccent a parkőrnek, aki még akkor is ágakat, gallyakat hajigái, és égre kiáltja a nevüket.

– Vadspenót! Fagyöngy! Lestyán! Amit csak óhajtanak, uram és fiúk!

És egyetlen gally, egyetlen levél sem hullik vissza a földre.

– Gyere, Arthur – szól Bucskáné –, ideje hazamennünk.

– Ha ugyan még van otthonunk – morogja Bucska úr, aki nem nyerte vissza jókedvét. – Hátha tűzvész támadt? Hátha földrengés volt, Henger? Bármi megtörténhetett.

– Semmi sem történt, majd meglátod. Gyere el csütörtökön uzsonnára, Mary. Addigra minden rendbejön. – És Bucskáné kézen fogva vezeti férjét az árnyékokon át.

– Várjon meg, Smithné, csillagom! – sivít Corry néni. Kabátján villognak a hárompennysek, gallérján a folt, ahol a medve megérintette, fénylik, mint az aranygomb. – Ha ki nem alszom magam, oda a szépségem, és mit szól majd a mesebeli herceg? Hihihi! – vihog két idomtalan leányára. – Szedjétek a tuskóitokat, Fanni, Anni! – rikolt rájuk. – Indulás haza, s dugjatok valami virágot a párnáitok alá – erdei ciklámen, madársóska is megteszi! –, és talán megszabadulok tőletek! Takaros férj, évi tízezerrel! Szedjétek a lábatokat, nagy mafla égimeszelők! Indíts! Nyomás!

Bókot vág Mary Poppins előtt, aki kecses főhajtással viszonozza. Corry néni cúgos cipőjében szökdécsel két megtermett leánya között, mellettük pedig, mint dagadó vitorlázatú hajó, imbolyog a pázsiton a madarasasszony.

A füvészkert, amely az imént még csupa fény volt és csupa mozgás, most néma és mozdulatlan, mint holmi mély vizű tó.

– Fogd a búgócsigádat, Jane! – szól Mary Poppins. – Ideje, hogy mi is hazamenjünk. – És a tarkabarka bádogbolygó, amely nemrég még olyan szépen por-gött-zümmögött, most némán és mozdulatlanul lapul Jane kosarában, a piknik maradványai között.

Michael körülnéz: a spárgaszatyrát keresi. Aztán egyszeriben feleszmél.

– Nincs mit vinnem, Mary Poppins – panaszolja.

– Akkor vidd saját magadat! – szól rá élesen Mary Poppins, majd a babakocsi felé fordul, és alaposan meglódítja. – Szedjétek a lábatokat, kérlek! Méghozzá a legkülönbet.

– Melyik az, Mary Poppins?

– Amelyik legelöl van, természetesen!

– De hát néha a bal van legelöl, néha meg a jobb. Nem lehet mindig mindegyik legelöl – protestál Michael.

– Michael Banks! – Mary Poppins azt a bizonyos jól ismert, zord pillantását veti rá. – Ha vitatkozni óhajtasz, itt maradhatsz, és csinálhatod egyedül. Mi hazamegyünk.

Michael valóban vitatkozni óhajtana, méghozzá úgy, hogy lehetőleg ő maradjon felül a szócsatában. De persze tudja, hogy abból úgyis mindig Mary Poppins kerül ki győztesen. És különben is, a levegővel úgysem vitatkozhat, hiszen az nem tud válaszolni.

Jó, hát akkor majd viszi magát, ahogyan Mary Poppins mondta. De hogyan csinálja azt az ember? Az mindenesetre megkönnyítené a dolgot, ha belekapaszkodhatna valamibe. Megragadja hát a babakocsi fogantyúját, és nagy meglepetésére egyszer csak észreveszi, hogy – valóban viszi magát...

Jane a kocsi másik oldalára kerül; kettejük között ott van Mary Poppins, és hárman együtt tolják a kocsit. És a két gyerek nagyon örül, hogy érzik a közelségét a végtelen, idegen sötétségben...

Mert ez már nem az ő nappali parkjuk, a megszokott, mindennapi játszótér. Még sohasem maradtak fenn ilyen sokáig, és nem tudják, hogy az éjszaka megváltoztatja a világot, ismeretlenné varázsolja az ismerőst. A fák nappal csak fák – árnyékot adnak a nap elől, vagy hintázni lehet rajtuk, ha a parkőr nem néz oda –, hanem sötétben különös, idegen lények, akik a maguk életét élik, csupa felfejthetetlen titkot rejtegetnek, s amíg az ember odébb nem áll, visszatartják a lélegzetüket.

Kamélia, havasszépe, orgona: nappal sűrű, zöld bokor – most megannyi névtelen, fenyegető lény, lesben lapul, ugrásra készen.

Merőben új tartomány az éjszaka, nem térképezték még fel, nem tárták fel titkait, s az egyetlen benne, amihez nem fér kétség, az a kettejük közt egyenletesen haladó árnyék: hús-vér a kartonruha alatt, a karján himbálózó viseltes kézitáskával, papagájfejes ernyővel. Érzik inkább, mint látják, mert nem mernek felnézni. És ahogy egyre szorosabbra zárul körülöttük a sötétség, már abban sem egészen biztosak, hogy látták, amit láttak. Talán álom volt csak az a fény, az a ragyogás?

Jobb felől megmoccan egy bokor, valami motyog-morog magában. Csak nem akarja rájuk vetni magát?

Közelebb húzódnak a kartonruhához.

– Itt kell lennie valahol – mondja a bokor. – Emlékszem, le kellett vennem, hogy megkeressem a levelet.

A gyerekek erőt vesznek szorongásukon, felemelik fejüket, és idegesen meresztgetik szemüket a sötétségbe. Most már a rózsakertben járnak. És a bokor, amely az imént még mintha ugrásra készült volna, mintegy varázsütésre emberré válik. Méghozzá ünnepélyes öltözéket viselő emberré: aki cilinderben, fekete zsakettben, csíkos pantallóban mászkál négykézláb – nyilván keres valamit.

– Elvesztettem a krikettsapkámat – magyarázza. – Itt a szökőkútnál vagy a rózsabokrok között. Nem láttátok véletlenül?

– A füvészkertben van – mondja Mary Poppins.

A miniszterelnök lezöttyen a sarkára.

– A füvészkertben? De hiszen az a park túlsó végében van! Hogy kerülhetett oda? Krikettsapkák nem tudnak repülni. Vagy talán... – Kényelmetlenül körülpillant. – Talán egy ilyen éjszakán még az is kitelik tőlük. Különös dolgok történnek Szent Iván éjszakáján. – És talpra vergődik. – Nos – néz az órájára –, még épp annyi időm van, hogy érte menjek, aztán usgyi, a palotába! – Megemeli cilinderét Mary Poppins előtt, elbotorkál a sötétségben, és nekiütközik a bozótnak, amely lopva közeledik feléje.

– Nahát! – kiált fel a miniszterelnök, miközben sietősen félreugrik. – Mit kúszik-mászik itt, kérem? Tán tigrist akar becserkészni? A frászt hozza az emberre!

– Pssssszt! – sziszeg a bozót. – Hol van a parkőr?

– Drága öregem, honnan tudhatnám? Nem hordok parkőröket a zsebemben. Ma éjjel semmi sincs a helyén. Hogy hol van?! Akárhol lehet. Miért van rá szüksége?

A bozót közelebb csoszog, és egyszeriben főpolgármester és két tanácsnok válik belőle. Talárjukat a derekuk köré kerítették, pucér lábuk fehérük az éjszakában.

– Hisz épp az a helyzet, hogy nincs rá szükségem. Biztonságban ki akarunk jutni a parkból, hogy ő meg ne lássa ezeket itt. – Azzal a főpolgármester félrehúzza talárját, alóla pedig előbukkan egy jókora lekvárosüveg.

– Tüskés pikó! No, lenne is haddelhadd, ha rajtakapná önöket! A főpolgármester, amint megszegi a tulajdon szabályait! Kérdezze meg azt hölgyet, ott ni.

– És a miniszterelnök Mary Poppins felé bök a fejével.

– Nekem is ő mondta meg, hol találom a sapkámat. Már megyek is érte. Jó éjszakát!

A főpolgármester megfordul.

– Nini, hiszen ez kegyed, Poppins kisasszony! Minő szerencse! – Lopva körülsandít, és lábujjhegyen átoson a pázsiton. – - Azt szeretném kérdezni – suttogja Mary Poppins fülébe –, hogy véletlenségből nem találkozott-e a...

– Parkőrrel? – tudakolja Mary Poppins.

– Csitt! Ne olyan hangosan. Még meghallja!

– Nem hallja meg. – És Mary Poppins egy szfinxnek is becsületére váló pillantást vet a főpolgármesterre. – A park túlsó végében tartózkodik.

Pöszmétebokor ide, pöszmétebokor oda, nem fogja világgá kürtölni, hogy a parkőr, ha csak egyetlen éjszakára is, sutba vágta a szabályzatot.

– Pompás! – A főpolgármester magához inti tanácsnokait. – A Cseresznyefa utcán ballagunk haza, és útközben... – kacsint a tanácsnokokra – szemelgetünk egy kis cseresznyét!

– Tartok tőle, hogy már leszedték valamennyit – közli Mary Poppins.

– Micsoda? valamennyit?! – botránkozik meg a három jeles férfiú. – Vandalizmus! Ezt sürgősen a király tudomására hozzuk! Mivé lesz a világ?! – És felháborodott sustorgás közepette elinalnak a lekvárosüveggel.

A babakocsi pedig tovább nyikorog-csikorog hazafelé. Nyurga, kísérteties árnyalakok tornyosulnak előtte, s ahogy közelebb ér hozzájuk, egyszeriben hintává válnak. Elprüszköl mellettük egy vaskos fekete árnyék – nem más az, mint Ellen, aki, vállán a rendőr zubbonyával, kedvese kíséretében tart hazafelé. Megint kiválik egy árny a fák közül, s kiderül, hogy hús-vér tömeg; alkotóelemei: Lark kisasszony meg a főprofesszor, sarkukban két sunyító kutya, mintha az egész társaságnak az volna a szíve vágya, hogy észre ne vegye őket senki.

– Jó éjszakát mindenkinek! – csicsergi Lark kisasszony, amikor észreveszi a kis csoportot. – És micsoda jó éjszakánk van valóban! – Az ég felé int. – Látott már ilyen szikrázó csillagparádét, professzorom?

A főprofesszor hátraveti fejét.

– Ejha! Csakugyan, mintha tűzijátékot rendezne valaki. Csak nincs november ötödiké?

– Jó éjszakát! – kiált éles hangon Jane és Michael, és most már ők is felnéznek. Annyira belefeledkeztek a környező sötétségbe meg a varázslatos éjszakába, hogy meg is feledkeztek az égről. De hiszen a szikrázó, tündöklő csillagok seregszemléje – úgy látszik, odafent tetőpontjára hágott a mulatság! –, hiszen ez is az éjszaka műve! Igaz, az éjszaka teremtette a körülöttük felbukkanó félelmetes árnyakat is, de aztán, mintha vezekelni akarna, csupa-csupa ismerős alakká változtatta valamennyit. És az éjszaka viszi őket is, a babakocsi kerekének minden egyes fordulatával, minden egyes lépéssel – a legkülönb lábukkal, legyen az a jobb vagy a bal – közelebb oda, ahonnan elindultak!

Előttük, túl a cseresznyefák során, fények tünedez-nek fel – nem vetekedhetnek ragyogásban a fentiekkel, de azért világítanak. Mintha a Cseresznyefa utca egymásnak támaszkodó házai mind a szomszédjukon csiholták volna világukat. Csillagképek odafent és idelent, szomszédja a földnek az ég.

– No, elég volt az ábrándozásból, professzorom. Vár a vacsora. Minket is, a kutyuskákat is. – És Lark kisasszony karon ragadja barátját, aki még most is elragadtatottan bámulja a sötétséget.

– Drága Stark kisasszony, én nem ábrándozom. Én a hullócsillagot tanulmányozom. Oda nézzen! Amott, annak a hölgynek a kalapján. – És lekapja fejéről a papírcsákót, és meghajol Mary Poppins előtt.

Lark kisasszony szeméhez emeli nyeles szemüvegét.

– Mesebeszéd, professzorom! A hullócsillag sistereg és eltűnik. Sohasem ér földet. Az csak közönséges galambtoll – befestették valami világító festékkel vagy olyasmivel. Bűvészek használnak ilyet a mutatványaikhoz.

És magával vonszolja a főprofesszort, át a kapun.

– Ön az, professzor úr? – kiált Banks papa, aki teljes sebességgel robog az utcán, sarkában Banks mamával.

– Alighanem – bizonytalanodik a főprofesszor. – Azt mondják. Én magam sosem vagyok biztos a dologban.

– Hallgassa meg, micsoda remek újságot mondok! Felfedeztem egy új csillagot!

– Amott, azon a kalapon? Láttam.

– Nem, drága öregem, nem! Az övön! Mindeddig három volt csupán – három fénylő csillag egy sorban. De ma világosan láttam a negyediket!

– Mark kisasszony szerint mindössze világító festék.

– Festék? Képtelenség! Az eget nem lehet megfesteni, jó uram! Ott van, tisztán látható – nem csalás, nem ámítás. A tulajdon szememmel láttam. Bumm tengernagy úgyszintén. Mind a ketten láttuk a távcsövén. És egyáltalán: kicsoda az a Mark kisasszony?

– Lark! – helyesbít Lark kisasszony. – Ugyan, jegyezze már meg, professzorom!

– Lark, Stark, Mark – egyre megy! A lényeg, amit ez az úr mond. Távcsövén át látta, és a távcső nem hazudik.

– Hát persze hogy nem hazudik. Feltárja a tényeket. Megyünk is legott a Csillagvizsgálóba. Közhírré kell tenni a nagy újságot!

– De George, a gyerekek! – szól közbe Banks mama.

– Ne aggódj. Nincs semmi bajuk, hidd el. Tegyél fel kalapot, én meg másik nyakkendőt veszek. – Banks papa alig kap levegőt nagy izgalmában. – Talán rólam fogják elnevezni! Képzeld csak el! Végre itt a világhír! Egy Banks nevű égitest!

És az önjelölt csillagász boldogan elrohan, maga után vonszolva Banks mamát, a háza kapuja felé.

– Miért éppen Banks? Mindig azt hittem, hogy Cooper a neve. És esküdni mernék, hogy kalap és nem öv. De hát az emlékezetem, fájdalom, már nem olyan, mint régen – ha ugyan régen volt egyáltalán. – És a főprofesszor zavartan, tétován, ám mégis reménykedve körülnéz: hová lett a lehullott csillag.

Lark kisasszony azonban már megelégelte a dolgot. Keményen karon ragadja barátját, és viszi vacsorázni.

A főprofesszornak azonban kár aggódnia. Emlékezete pontosan olyan, mint régen. Lehullott csillaga most éppen a kapu felé igyekszik. A toll ragyog a margaréták között, fényét visszaveri a kalap karimája alatt lógó páros cseresznye.

Jane és Michael felnéz rá, aztán édesapjukra, azután az égre. Elkápráztatja őket a ragyogó fény, de azután addig kutatnak, amíg meg nem találják, amit keresnek. Ott van! Nekik még távcső sem kell hozzá.

Az égi karácsonyfadíszek között Orion öve csillog-villog láthatatlan viselőjének derekán – három nagy csillag ferdén lejtő sorban, s mellettük, kicsiny, szerény, de fényes, akár a jánosbogár – a negyedik csecsebecse!

Amikor elindultak, nem volt még ott sem a toll, sem a ráadás csillag. Igaz volt tehát a kalandjuk! Végre hinni mernek benne. És amikor pillantásuk a Mary Poppinséval találkozik, tudják, hogy ő is tudja, amit ők tudnak. Mert igenis minden lehetséges – égi fény egy földi kalap karimáján, földi fény egy égi lény övén.

Amennyire bírják, hátrahajtják a fejüket, ahogy ott botladoznak Mary Poppins mellett, és ámulva bámulják a csillagok bálját. Vajon mulatnak, tűnődik a két gyerek. Vajon peckesen feszít-e valaki az újonnan lelt díszével; vajon a másik büszke-e a makulátlan frakkjára; vajon mások fitogtatják-e a meglelt kincsüket? És van-e odafent valaki, aki figyelmezteti őket peckesen felvetett fejjel, hogy szép az, aki szépen él? Nem! Ilyen személy egyetlenegy van csupán, és az itt lépked kettejük között.

Hátuk mögött Trilla bácsi madara ismét dalra fakad. Előttük tátong a nagykapu. És ahogy arrafelé nyikorog-csikorog a babakocsi, kivilágított ablakok fényes nyakláncát pillantják meg a cseresznyefák mögött. Atizenhetes számú ház ajtaját nyitva felejtették az izgatott szülők, s bentről hosszú fénysáv vetül a kerti ösvényre, mintha őket fogadná.

– Mary Poppins – szólal meg Jane, ahogy kirándulásuk utolsó szakaszához érnek mit fog csinálni a fülönfüggőjével?

– Megeszem – vágja rá Mary Poppins. – És iszom hozzá egy csésze jó erős teát, és eszem egy szelet vajas pirítóst. – Mert végtére is: mi másra való a cseresznye?

– Hát az én spárgaszatyrom...? – rángatja meg Mary Poppins ruhája ujját Michael.

– Ne hintázz a karomon, légy szíves. Nem vagyok kertkapu, Michael.

– De igazán, hova lett? Mondja meg! – követeli Michael. Vajon, töpreng, Pegazus már rágja a martilaput?

Mary Poppins – szokása szerint – megvonja a vállát.

– Spárgaszatyor! Piha! Tizenkettő egy tucat. Elvész az egyik, veszel másikat.

– Haha! És ha nem veszett el? – Michael Mary Poppinsra sandít a szeme sarkából. – És maga sem fog elveszni, Mary Poppins, ha megint elhúzza a csíkot.

– Megköszönném, Michael Banks, ha ügyelnél a modorodra. Nem szokásom „elhúzni a csíkot"!

– Dehogyisnem, Mary Poppins! – mondja Jane. – Egyik nap még itt van, másnap már se híre, se hamva, egy árva szó nélkül.

– De még akkor is valahol van! Akárcsak az én spárgaszatyrom! – tódítja Michael. – De hol? Hol van, Mary Poppins? Hiszen minden helynek van neve, nem igaz? Honnan fogjuk tudni, hogy hol keressük magát?

Visszafojtott lélegzettel várják a választ. Mary Poppins egy hosszú pillanatig némán néz rájuk, kék szeme szikrát vet. Látják, hogy a válasz ott táncol a nyelve hegyén, és nagyon szeretne kibújni. Aztán egyszerűen tovatáncol. Akármi legyen is a titok – Mary Poppins megőrzi.

– Ohó! – ennyit mond csak. És mosolyog.

– Ohó! Ohó! Ohó! Ohó! – visszhangozza a fülemüle az ágán.

És fentről, az ég minden sarkáról visszhang kél: – Ohó!

Az egész világ visszhangozza a rejtvényt. De semmi és senki nem válaszol rá.

Tudhatták volna! Mary Poppins nem fogja elárulni. Hiszen még soha semmit meg nem magyarázott – miért változtatna most egyszeriben a szokásain?

Ehelyett jól ismert gőgös pillantását veti rájuk.

– Én csak annyit tudok, hogy ti ketten hol lesztek egy perc múlva. Az ágyatokban! Egy-kettő! Szedjétek a lábatokat!

Kacagnak. A régi, jól ismert mondás biztonságos meleggel tölti el őket. És ha válasz nincs is, mégiscsak van felelet. Föld és ég, akárcsak a kerítés fölött társalgó szomszédok, egyetlen szót váltanak. Semmi sincsen messze. Minden közel van. És az ágyuk, döbbennek rá mind a ketten, épp az a hely, ahová mind a ketten vágynak, a világ legeslegbiztonságosabb helye.

És akkor Michael nagy felfedezést tesz.

– Hiszen az ágy valahol van! – kiált fel, és maga is meglepődik a tulajdon okosságán. Az egyszerű, mindennapi ágy valahol van. – Hogy ez csak most jut eszembe! Minden van valahol! És maga is valahol lesz, Mary Poppins, a szőnyegtáskájával meg a papagájfejes ernyőjével, és szipog majd, és fontoskodik!

És Michael hamiskás, kérdő pillantást vet rá – vajon meri-e tagadni?

– És jól nevelt és tiszteletre méltó! – teszi hozzá Jane, hogy ő se maradjon ki az ugratásból.

– Orcátlanok!

Mary Poppins meglóbálja feléjük a kézitáskáját, de célt téveszt.

Mert ők már szélsebesen száguldanak arrafelé, ami vár rájuk.

Akárhol van Mary Poppins, el nem vész soha. Ez elegendő válasz.

– Valahol! Valahol! Valahol! – kiabálják.

És maguk mögött hagyva a sötét parkot, kacagva futnak át az utcán, be a kapun, fel az ösvényen a kivilágított házba...

MARY POPPINS MEG A SZOMSZÉD HÁZ

Reccs!, koccan a teáscsésze a mosogató oldalának. Brill néni, aki az edényt mossa, belekotor a habzó mosogatólébe, és kihalássza a csészét – két darabban.

– No, igen – jegyzi meg, miközben megkísérli összeilleszteni a két darabot, sikertelenül. – Úgy látszik, másutt van rá szükség. – És a két fél csészét, rózsástul, nefelejcsestül, a szemétvödörbe hajítja.

– Hol? – tudakolja Michael. – Hol van rá szükség? – Kinek lehet szüksége egy törött csészére, tűnődik. Micsoda butaság.

– Honnan tudjam? – zsémbel Brill néni. – így szokták mondani, és kész. No, csináld te is a dolgodat, de ülj le közben, hogy más el ne törjön.

Michael a padlóra telepszik, darabonként veszi el Brill nénitől az edényt, és konyharuhával eltörölgeti – sűrű sóhajtozás közepette.

Ellen, mint oly gyakran, szörnyűségesen náthás, Robertson Ay a gyepen szunyókál, Banks mama ebéd utáni pihenőjét tölti a szalon kerevetén.

– Szokás szerint – zsémbelt Brill néni – nincs egy lélek, aki segítene.

– Majd Michael – mondta Mary Poppins, megfogott egy konyharuhát, és Michael kezébe nyomta. – Mi, többiek pedig elmegyünk bevásárolni, és hazahozzuk, amit kell. Az segítség.

– Miért éppen én? – morgott Michael, és megrugdosta egy szék lábát. Szívesebben rugdosta volna a Mary Poppinsét, de persze erre gondolni sem mert. A bevásárlás ugyanis különleges esemény, mert amikor a számlát fizetik, a fűszeres mindegyiküknek – még Mary Poppinsnak is – ad egy szál finom medvecukrot.

– Miért nem éppen te? – kérdezte Mary Poppins, és rávetette kék szemének ismerősen jeges pillantását. – Legutóbb Jane csinálta. És valaki kell hogy segítsen Brill néninek.

Michael tudja, hogy erre nincs mit válaszolni. Ha megemlítené a medvecukrot, csak egy kurta, kemény szipogás volna a válasz. És egyáltalán, gondolja Michael, néha talán még a királynak is muszáj edényt törölgetnie.

Megrúgja hát a szék másik lábát, és közben szemmel tartja Jane-t, kezében a spárgaszatyorral, meg Mary Poppinst, aki a gyerekkocsit tolja, a belezsúfolt ikrekkel és Annabellel, és valamennyien végiglejte-nek a kerti ösvényen.

– Sose fényesítgesd. Arra nincs időnk. Törölgesd el, és rakd őket egymásra – tanácsolja Brill néni.

Michael hát ül, és rakosgatja egymásra a tányérokat, merő szívességből, holott egyáltalán nincs valami szíves kedvében.

Aztán egy idő múlva – Michael úgy érzi, esztendők elteltével – megjönnek a többiek, kacagva, kiabálva és – igen! – medvecukrot szopogatva.

Jane Michael kezébe nyom egy szálat.

– Nesze. A fűszeres bácsi neked küldi. És valaki elveszített egy doboz kakaót.

– Valaki? – kérdi élesen Mary Poppins. – Te hoztad a szatyrot, Jane! Ki más lehetne az a valaki?!

– Biztosan csak úgy kipotyogott a parkban. Menjek ki és keressem meg, Mary Poppins?

– Most nem. Ami megtörtént, megtörtént. Az egyik elveszíti, a másik megtalálja. Különben is, uzsonnaidő van.

Azzal kiszedi a kicsiket a babakocsiból, és felzavarja mindannyiukat a lépcsőn.

Hipp-hopp, már ott is ülnek a gyerekszoba asztala körül, várják a meleg vajas pirítóst meg a süteményt. Minden olyan, mint máskor – kivéve a medvecukrot. Mary Poppins papagájfejes ernyője, kalapja, amelyen ma rózsaszínű rózsa pompázik, kesztyűje, kézitáskája takarosán a helyén. A gyerekek takarosán a magukén. Mary Poppins pedig végzi a délutáni munkáját, mint holmi rendes, takaros forgószél.

Minden ugyanúgy van, mint máskor – mondja magában a Cseresznyefa utca tizenhetes számú ház, ahogy hallgatja az ismerős hangokat, érzi az ismerős mozdulatokat.

Csakhogy a Cseresznyefa utca tizenhetes számú ház téved. A következő percben ugyanis megszólal a csengő, majd becsörtet a szalonba Brill néni, kezében egy sárga borítékkal.

– Távirat! – jelenti izgatottan Banks mamának. – A Flóra nénikéjük alkalmasint lábát törte, vagy tán még annál is nagyobb baja esett. Sose bíztam a táviratokban!

Banks mama reszkető kézzel veszi el a borítékot. O sem bízik a táviratokban. Mindig rossz hírt hoznak.

Forgatja, forgatja a borítékot.

– No, hát nem tetszik kinyitni? – Brill néni sóváron várja a rossz hírt.

– Ó, nem hinném, hogy kinyitom – mondja Banks mama. – Inkább megvárom, míg a férjem hazajön. Különben is neki címezték. Itt van, ni: George Banks, Cseresznyefa utca tizenhét.

– Hát pedig lehet, hogy sürgős. Aztán meg ne tessék bánni! A távirat nem titok.

És Brill néni kelletlenül távozik. Annyira élvezte volna, ha meghallhatja a rossz hírt!

Banks mama távolról szemléli a sárga borítékot: ott áll a kandallópárkányon, egy fényképnek támasztva, és hűvösen őrzi titkát.

Talán mégis jó hír van benne – mondja magában, reménykedve, Banks mama. – Végtére is Brill néni nem mindentudó.

De azért azt kívánja, bárcsak ez a nap olyan nap volna, amikor Banks papa korán hazaér.

És történetesen olyan nap ez a nap.

Banks papa a Cseresznyefa utca végén száll le a buszról, és vígan masíroz hazafelé. Elhalad a huszonegyes szám előtt – ez Bumm tengernagy hajóforma háza –, a húszas szám loncsösvénye mellett, a tizenkilences szám mellett, amelyiknek halastó van a kertjében, míg el nem érkezik a tizennyolcas számhoz.

Itt azután megtorpan. Döbbenten és nem valami túláradó örömmel. Mivelhogy a szomszéd ház kapuja körül csoportosul valamennyi szomszéd. Bumm tengernagy és felesége, Húszas úr és Tizenkilences asszonyság és Lark kisasszony a tizenhatosból. No persze, ebben igazán nincs semmi különös: miért ne gyűlhetnének össze egy kis jószomszédi tereferére?

Nem is ez készteti megtorpanásra Banks papát – hanem annak a piros-fehér csíkos sátornak a látványa, amilyet a csatorna-meg az útjavítók szoktak az úton ásott gödrök fölé emelni. És a sátor mellett egy izmos munkásember áll, élénk társalgásba merülve a szomszédok kis csoportjával.

– Csakhogy itt van, Banks! Mindenki a fedélzetre!

– harsan a tengernagy hangja. – Ugyan, tudja már meg, mégis mit képzel ez a fickó?!

– Nem képzelem, tudom – mondja jámborul a munkás. – Átvizsgálom ezt a házat, ni, hogy mi szorul benne javításra.

– De hiszen üres – mondja Banks papa. – Hosszú évek óta lakatlan.

– No, nem sokáig lesz lakatlan – mondja az ember.

– Jönnek már a bérlők.

– De hát ez lehetetlen! – kiált fel elkeseredve Banks papa. – Mi éppen így szeretjük, ahogy van! Minden utcának kell egy üres ház.

– Aztán minek?

– Nos – kezdi kissé kényelmetlenül Banks papa –, hogy az emberek benépesíthessék a maguk gondolataival... hogy kedvükre való szomszédokat képzeljenek bele. Mert akárki nem kell ám nekünk, tudja-e.

Egyetértő mormogás kél a szomszédok körében – ki-ki a szívének kedves tizennyolcas szám régóta üres szobáira gondol.

Bumm tengernagy képzeletében a házat egy hajós-kapitány lakja; valaha Nelson admirálissal hajózott, és ha esik, ha fúj, mindig kész felszedni a horgonyt és tengerre szállni.

Bummné asszonyság szemében a ház lakója egy szöghajú kisleány, olyan gyermek, amilyet mindig szeretett volna – jár-kel a házban, pillekönnyű a lépte, és halkan dúdolgat magában.

Húszas úrnak, akivel a felesége sohasem hajlandó sakkozni, sakkfigurák a barátai a szomszédban – sötét és világos királyok és királynők, saroktól sarokig menetelő futárok, a lépcsőn fel-alá nyargaló huszárok.

A romantikus lelkületű Tizenkilencesné szentül hi- szí, hogy az üres házban a nagymamája él, akit sohasem látott – gyönyörű esti meséket mesél, csudaszép ruhácskákat kötöget neki, és egész nap ezüst papucsot visel.

Lark kisasszony a tizenhatosból – a Cseresznyefa utca legelőkelőbb házából – meggyőződéssel vallja, hogy a házban egy kiskutya él, szakasztott olyan, mint az ő Petikéje; arisztokratikus jószág, aki sohasem alacsonyodna le odáig, mint Peti, hogy közönséges korcsot, amolyan Henrik-félét fogadna barátjául.

Ami pedig magát Banks papát illeti, szívesen játszik a gondolattal, hogy a tizennyolcas szám padlásszobájában lakozó bölcs öregúrnak egészen különleges távcsöve van, amelynek kerek üvegszemén át pontosan látni, miben sántikál a világegyetem.

– Akárhogyan is; szól a munkáshoz Banks papa –, a ház valószínűleg nincs lakható állapotban, hiszen már olyan régóta áll üresen. Megvizsgálta a csatorna-rendszert?

– Tökéletes.

– Akkor vegyük a kéményeket. Nyilván több családra való seregély rakott bennük fészket.

– Tiszta mind, akár a patyolat – mondja a munkás.

– No és a bútor? Egerek fúrtak alagutat az ágyakban. A konyha csótányok tanyája.

– Egér egy szál se. Csótány sehol.

– Hát a por? Több centiméter vastagon lep be mindent.

– Bárki költözik ebbe a házba – mondja a munkás –, akár porrongyot se hozzon magával. Tiszta új itt minden. És egyáltalán – lát hozzá a piros-fehér csíkos sátor lebontásához –, a ház élő embereknek való, nem holmi mesebeli figuráknak.

– Nos, jöjjön, aminek jönnie kell – sóhajt Lark kisasszony. – Gyere, Peti, gyere, Henrik, hazamegyünk. – És búsan elballag, sarkában a két, nem kevésbé lehangolt kutyával.

– Magának tengerre kellett volna szállnia – vet zord pillantást a munkásra Bumm admirális.

– Ugyan miért?

– A tengerész nem hagyja el a fedélzetet, nem száll partra, hogy borsot törjön a szárazföldi nép orra alá.

– Nem állhatom a tengert, kikészíti a gyomromat. És különben is, nem én tehetek róla. Megkaptam az utasítást, végrehajtottam. Alakó holnap beköltözik.

– Holnap! – szakad fel a kiáltás a tömegből. Hiszen ez rettenetes!

– Gyere, drágám, menjünk haza – hívogatja párját Bummné asszony. – Szextáns pörköltet főz vacsorára. Csípős paprikával. A kedvenc eledeled, igaz, drágám?

Szextáns nyugalmazott kalóz, aki patyolattisztán tartja Bumm tengernagy hajóforma házát.

– Hát szedjük fel a horgonyt, és bontsunk vitorlát, bajtársaim! Mást úgysem tehetünk.

A tengernagy karon fogja feleségét, és hazaballag. A nyomában Tizenkilencesné és Húszas úr, egyformán búbánatos ábrázattal.

– Fura szerzetek maguk, mondhatom. – A munkás összeszedi a sátrat, a szerszámokat. – Ekkora hűhó egy lakatlan házért!

– Ezt maga nem érti, barátom – mondja Banks papa. – A mi szemünkben nem lakatlan. Sőt. – És ő is hazafelé irányítja lépteit.

Az utca túlsó oldaláról hallani, amint a parkőr esti ellenőrző körútját végzi.

– Ne szemeteljünk! Tartsuk tiszteletben a szabályzatot!

A tizenhetes számú ház kéményében a seregély szokásos rikoltását hallatja. A gyerekszobából víg zsivaj, kacagás hallatszik, és Mary Poppins szigorú intelmei. Ellen tüsszög, a konyhában edénycsörömpölés, Robertson Ay harsányan horkol – csupa ismerős, otthonos hang, minden olyan, mint máskor, meghitt, kényelmes, kellemes.

De ezentúl, gondolja Banks papa, minden megváltozik.

– Újságom van a számodra – mondja komoran Banks mamának, aki az ajtóban fogadja.

– Nekem is a te számodra – közli Banks mama. – Ott egy távirat a kandallópárkányon.

Banks papa felemeli a sárga borítékot, feltépi, elolvassa a táviratot, és – mintha hirtelenében megné-mult volna.

– Ne állj már ott, George! Mondj valamit! Flóra nénit érte baleset? – kérdi aggodalmasan Banks mama.

– Flóra néninek semmi baja. Flóra néni nem küldözget táviratokat. Fíallgass ide, felolvasom:

Tizennyolcasba költözöm. Holnap délután fél ötkor érkezem. Lutit hozom. Segítségre nincs szükségem.

Banks papa egy pillanatra elhallgat. Majd folytatja:

– Aláírás: Euphemia Andrew.

– Andrew kisasszony! – sikolt fel Banks mama. – Ez nem lehet igaz! Ami drága tizennyolcasunkba!

Tudniillik Banks mamának is van barátnője a házban: egy magafajta hölgy. És valahányszor Brill néni hosszú napokra távozik, mert meg kell látogatnia az unokanénje kishúgának az újszülött gyermekét, vagy Ellent fogja el a rémes nátha, vagy Robertson Ay alszik el a rózsaágyás kellős közepén – az efféle hírek hallatán ez a kedves hölgy égnek emeli két karját, és felsóhajt: „Istenkém, de rémes! Hogy tudsz mindezzel megbirkózni, drágám?”

És Banks mamának ez igen nagy vigasz. De ezentúl kénytelen lesz egymaga szembenézni a gondjaival.

– Hát Luti?! – kiált fel. – Az meg kicsoda lehet?

– Valószínűleg nem „kicsoda”, hanem „micsoda”. Talán Andrew kisasszony valamelyik orvossága.

Banks papa leroskad egy székre, arcát két kezébe temeti. Andrew kisasszony annak idején az ő nevelőnője volt, bivalyerős hölgy, aki mindazonáltal marokszám szedte az orvosságot; olyan zord, olyan kérlelhetetlen, hogy mindenki szörnyetegnek minősítette. És most ő, éppen ő költözik ide a szomszéd házba, ami pedig telis-tele van álmokkal – többek közt az ő, Banks papa álmaival!

A táviratra pillant.

– „Segítségre nincs szükségem.” Ez mindenesetre könnyebbség. Ezúttal nem kell begyújtanom a hálószobájában, mint legutóbb, amikor megérkezett, aztán olyan hirtelen eltűnt, elutazott a déltengeri szigetekre.

– Bárcsak ott is maradt volna! – sóhajt Banks mama. – No de most gyere, drágám, el kell mondanunk a gyerekeknek az újságot.

– Bárcsak én magam volnék a déltengeri szigeteken! Akárhol, csak itt ne.

– Ejnye, George, ne légy már olyan rosszkedvű!

– Ugyan miért ne? Ha az ember a saját házában nem lehet rosszkedvű, mégis hol legyen rosszkedvű, ha szabad érdeklődnöm?! – Banks papa irdatlanul nagyot sóhajt, majd olyan súlyos léptekkel követi feleségét felfelé a lépcsőn, mint akinek a meghitt, ismerős világa éppen most hullott darabokra.

A gyerekszobában nagy a felfordulás. Annabel a kanalával dobol az asztalon, John és Barbara, az ikrek, egymást próbálják lelökni a székről, Jane és Michael hajba kapott az utolsó darab pirítóson.

– Mi ez itt? Gyerekszoba vagy majomház? – kérdi legzordabb hangján Mary Poppins.

– Ma... – válaszolna merészen Michael, amikor hirtelen nyílik az ajtó.

– Újságunk van a számotokra – mondja Banks mama. – Távirat érkezett.

– Kitől? – tudakolja Jane.

– Andrew kisasszonytól. Emlékeztek Andrew kisasszonyra?

– A szörnyetegre? – kiált fel Michael.

– Csitt! Micsoda neveletlenség ez?! Andrew kisasszony ideköltözik, a tizennyolcas számú házba.

– Jaj, ne! – tör ki a tiltakozás a két gyerekből. Mivelhogy nagyon is jól emlékeznek Andrew kisasszonyra, aki egyszer megjelent a házban, aztán titokzatos módon el is tűnt.

– De hát az a miénk! – kiált Michael. – A tizennyolcas a mi házunk! Oda nem költözhet! – Alig bírja visszatartani a könnyeit.

– Sajnos pedig odaköltözik – mondja Banks mama. – Méghozzá holnap. És hoz magával egy Luti nevű valakit vagy valamit.

Aztán behízelgő hangon hozzáfűzi:

– És mindnyájan nagyon kedvesek és udvariasak leszünk hozzá, igaz? Mary Poppins, maga gondoskodjék róla, hogy a gyerekek tisztán és csinosan fogadják Andrew kisasszonyt, helyes? – fordul félénken Mary Poppinshoz, aki mozdulatlanul áll, akár a kapubálvány. Lehetetlenség olvasni a gondolataiban.

– És mikor fordult elő – szólal meg maró hangon, és oly gőgösen emeli fel a fejét, akár valami nagyhercegnő hogy nem voltak tiszták és csinosak? – A puszta feltevés is képtelenség!

– Ó, soha, soha! – rebegi Banks mama, mert Mary Poppins társaságában most is – mint mindig – kislánynak érzi magát, nem ötgyermekes családanyának. – De tudja, milyen akadékoskodó természetű Andrew kisasszony! George! – fordul aggodalmasan a férjéhez. – Nem akarsz valamit mondani?

– Nem! – jelenti ki szilajul Banks papa. – Semmit sem akarok mondani!

Banks mama pedig, minekutána közölte a baljós hírt, kézen fogja férje urát, és elvezeti.

– De nekem lakik ott egy barátom! – mondja Michael. – Gobbo, a cirkuszi bohóc, akin mindenki nevet, de ő maga mindig szomorú.

– Szerintem Csipkerózsika lakik ott, csipkés paplannal betakarva alszik, és az ujja hegyén kiserkedt egy csepp vér. – Jane-nek is megvan a maga álma a házról.

– Nem igaz! – protestál Michael. – Nincs is a ház körül csipkebozót!

– De van csalán. Az is éppolyan jó. Mary Poppins!

– fordul Jane a mozdulatlan alakhoz. – Maga mit gondol, ki lakik a tizennyolcasban?

Mary Poppins megvetően szipog.

– Öt kedves, csöndes, jó modorú gyerek. Nem olyan, mint némelyek, akikre nem akarok ujjal rámutatni!

Szeme acélosan kék, de a mélyén valami kis szikra villog.

– Hát ha olyan tökéletesek, nincs szükségük Mary Poppinsra. Nekünk viszont szükségünk van magára

– évődik Michael. – Egy szép napon talán mi is olyan tökéletesek leszünk!

– Hm! – horkan fel Mary Poppins. – Nem valószínű!

– Rá mindenkinek szüksége van. – És Jane megpas-kolja Mary Poppins kezét, mert reméli, hogy sikerül Mary Poppinsból mosolyt kicsalogatnia.

– Hm – mondja erre is Mary Poppins. De a mosolya valóban feltűnik, amikor szembenéz a tükörképével. Hát persze, mondja egymásnak Mary Poppins meg a tükörbeli mása, Mary Poppinsra mindenkinek szüksége van. Hogyan is lehetne másképp?

Azután az igazi arc is, a tükörképe is megint elkomorul.

– Most pedig elég a feleselésből. Egy-kettő, lefeküdni!

És ezúttal minden feleselés nélkül azonnal szót fogadnak.

Sok minden történt. Jól végig kell gondolniuk mindent, örülnek, amikor orcájuk a puha párnával találkozik, örülnek a melengető takarónak.

Michael Gobbóra gondol, Jane Csipkerózsikára. Az árnyalakjuk el fog tűnni a tizennyolcasból, és Andrew kisasszony hús-vér alakja kísért majd ezentúl a házban.

– Mit gondolsz – kérdi Jane –, mi lehet az a Luti?

– Talán valami állat – véli Michael. – Lehet, hogy kenguru. Vagy majom.

– Luti majom. Az jó lenne – sóhajt Jane.

És elalusznak, és álmukban egy kenguru – vagy talán majom? – ugrándozik vidáman az utcán, a cseresznyefák között.

Hanem, mint másnap kiderül, Luti nem kenguru és nem is majom.

Szombat van. A tizennyolcas szám pucérnak és magányosnak látszik a megszokott csalánsövény nélkül.

Már kora hajnalban megjelent egy munkás, lekaszálta és elhordta a csalánt.

Idegesen telik a délelőtt a Banks családban. És ahogy beköszönt a délután, Banks papa, mint holmi aggályos generális, csapatait a kertkapuhoz vezényli.

– Itt kell lennünk a fogadására – mondja. – Első az udvariasság.

– Ne idegeskedj, drágám – nyugtatgatja Banks mama. – Talán nem marad sokáig.

Jane és Michael egymásra néz. Felidézik magukban, hogyan történt, hogy legutóbbi látogatása alkalmával Andrew kisasszony olyan gyorsan jött és olyan gyorsan távozott, meg azt is, hogy milyen része volt Mary Poppinsnak ebben a különös távozásban.

Mary Poppinsra pillantanak, aki ott áll mellettük, a babakocsiban ringatja az ikreket és Annabelt, arca rózsás és kifürkészhetetlen. Vajon mi jár az eszében? Nem fogják megtudni soha.

– Itt van! – kiált Banks papa, amikor egy bérkocsi fordul be az utcába, megrakva hatalmas útitáskákkal. – Mindig rengeteg poggyásszal utazik. Isten tudja, mi lehet benne.

Mindannyian lélegzet-visszafojtva figyelik, amint a konflisló fáradtan trappolva húzza súlyos terhét – elhalad Lark kisasszony háza előtt, elhalad a tizenhetes szám kapujában szorongó kis csoport előtt.

– Hő! – kiált a kocsis, meghúzza a gyeplőt, és a különös alkalmatosság megáll a lakatlan ház kapuja előtt. A kocsis lekászálódik a bakról, és a kocsi tetejéről leemel jó néhány útitáskát. Azután kinyitja a kocsi ajtaját, és kivonszol egy óriási fekete bőröndöt.

– Óvatosan, kérem, törékeny holmi van benne! – kiált a kocsi belsejéből egy gőgös, ismerős hang. Fekete cipős láb jelenik meg a hágcsón, majd lassan előtűnik Andrew kisasszony többi része: nagydarab, otromba, súlyos alak dübörög ki a járdára.

Körülpillant, meglátja a családi együttest.

– Nos, George, örülök, hogy még maradt benned valami nyoma a jólneveltségnek. Számítottam rá, hogy elém jössz.

– Isten hozta, Andrew kisasszony! – hangzik Banks papa és Banks mama hűvösen udvarias üdvözlése.

– És a gyermekek meglehetősen tiszták és rendesek. Nagyon remélem, a magaviseletük megfelel a megjelenésüknek.

Andrew kisasszony elfordítja a fejét, és a háttérben álló takaros, kék kabátos alak láttán idegesen meghőköl.

– Látom – mondja, és a hangja megremeg –, hogy még mindig ugyanaz a fiatal személy vezeti a háztartásotokat. Nos, csak annyit mondhatok, remélem, meg vagytok vele elégedve.

– Ó, hogyne – mondja Banks papa, és a kék kabát felé biccent.

– Isten hozta, Andrew kisasszony – szólal meg Mary Poppins, és a hangja olyan, amilyennek Jane és Michael még eddig sohasem hallotta: szelíd, szerény, szinte szégyellős.

Andrew kisasszony tekintete végigsiklik a kerten.

– Mondhatom, George, valóságos vadonban élsz. Itt minden gyomlálásra szorul. És mit keres az a rongycsomó a pázsiton?

– Az Robertson Ay – magyarázza Banks papa. – Szunyókál egy kicsit.

– A délután kellős közepén? Nevetséges! Remélem, gondoskodol róla, hogy az én kertemben soha ne szunyókáljon. Tessék — túr bele kézitáskájába, és a ko- csishoz fordul itt a kulcs, vigye be a poggyászomat a házba.

– No, épp csak kiemelem ezt a ládát. – A kocsis nagy nehezen kiráncigál egy nagy ládát a kocsi ajtaján. – Aztán kierisztjük a kis ürgét.

Jane és Michael összenéz. Kis ürge! Hát mégsem majom vagy kenguru?

A láda nagy puffanással a járdára zuhan. A nyomában pedig nem kenguru jön, nem is majom, hanem egy fura öltözékű kisfiú – valamivel magasabb talán, mint Jane –, a kezében jókora fekete táska. Ahogy a súly alatt görnyedezik, megpillantják kerek, mézszínű arcát és fehér keménygallérjára hulló fekete haját.

– Jóságos ég! – suttog Banks papa. – Az én hajdani ruhámat viseli! Andrew kisasszony ennyi évig őrizgette!

A térdnadrágot, zubbonyt és jókora, barna fűzős cipőt viselő kicsiny alak óvatosan lelépdel a hágcsón. Megáll a járdán, fejét lecsüggeszti.

– Ez Luti – közli Andrew kisasszony. – A neve annyit jelent: a Nap Fia. A déltengeri szigetekről hoztam magammal, hogy jó nevelésben részesüljön és hogy gondomat viselje. Tedd le az orvosságos táskát, Luti, és üdvözöld szomszédainkat.

A táska a földre kerül, a lehajtott fej fölemelkedik. S amikor a fiú megpillantja a kapunál álló csoportot, a napbarnított arcot mosoly deríti fel, és a fiú előrelép.

– Áldás, békesség – szólal meg félénken, és kiterjeszti karját.

– Ebből elég – szól rá élesen Andrew kisasszony. – Itt nem használjuk a szigeti nyelvet. Itt elegendő egy „jó napot”.

– Áldás, békesség neked is, Luti – kiált szívélyesen Banks papa. – Örömmel üdvözlünk. Ott egy nyílás a kerítésen – mutatja. – Bármikor átjöhetsz. A gyerekeim nagyon fognak örülni neked, igaz, Jane és Michael?

– De még hogy! – kiált fel elragadtatva Jane és Michael. Hiszen ez még a kengurunál meg a majomnál is jobb! Új játszótársuk akadt!

– George! – csattan Andrew kisasszony hangja, akár az ostor. – Felkérlek, hogy ne avatkozz az ügyeimbe. Luti dolgozni jött, nem játszani. El lesz foglalva a leckéjével meg a zabkásafőzéssel – zabkásán fogunk élni, roppant tápláló – meg azzal, hogy az orvosságaimat elkészítse. Eltökélt szándékom, hogy a hírnevemet öregbítse, és mire idővel visszatér a szigetre, hasznos minőségben tegye – orvos legyen, esetleg tanító. Addig is folytatjuk tanulmányainkat. Ami pedig a szórakozást illeti, havonta egyszer ő meg én együttesen, George, rövid látogatást teszünk nálatok. Eredj tehát, ébreszd fel, kérlek, a szolgádat, és utasítsd, hogy javítsa ki a nyílást a kerítésen. Nem lesz ide-oda járkálás a két ház között.

– Helyére került a poggyász? – fordul a pihegő kocsishoz, s amikor az bólint, a markába nyom egy pénzdarabot. – Akkor fogd az orvosságos táskát, Luti. Bemegyünk és szemügyre vesszük új otthonunkat.

Nagy léptekkel indul a tizennyolcas szám felé. Luti egy pillantást vet Jane-re és Michaelra – hogy örömtelit-e vagy szomorút, nem tudják megállapítani –, vállára veszi terhét, követi Andrew kisasszonyt, és a ház ajtaja becsukódik mögöttük.

A gyerekek Mary Poppinsra pillantanak. Mindannyiuk közül egyedül az ő arca derűs. A mosolya azonban annyira rejtélyes, mintha önmaga előtt is titkolózna.

– Uzsonnázunk – szól pattogó hangon, és megtaszítja a babakocsit utána pedig römizünk.

Jane és Michael szeret römizni. De ma valahogy nem érdekli őket a kártya. Máson jár az eszük. Lassan baktatnak Mary Poppins után, és az aranyos kisfiúra gondolnak, aki egy pillanatra megjelent, aztán mindjárt el is ragadták előlük.

– Szegény gyermek! – suttogja Banks mama, és könnyes szemét férjére emeli.

– Mondtam, hogy szörnyeteg – sóhajt Banks papa, és a pázsiton heverő rongycsomó felé fordul, hogy felébressze az alvó alakot.

És a Cseresznyefa utca lakói, akik eddig a kapujukra könyökölve figyelték az eseményeket, némán visszatérnek a házukba. A tizennyolcas szám már nem az övék. Erről nincs mit mondani.

Hallgat az utca, csak a parkőr szava hallatszik:

– Ügyeljünk a tisztaságra! Tartsuk be a szabályokat!

A közvetlen közelben pedig Robertson Ay ásítozik, miközben szöget illeszt a kerítés lógó lécébe, és ráver a kalapáccsal. Ezután visszaomlik a pázsitra, és tovább alszik.

A szög hamarosan kiesik, a léc elbillen, a két ház közötti kerítésen pedig éppúgy tátong a nyílás, mint azelőtt.

Másnap, kora reggel, amikor a nap a park fái fölé emelkedik, békésen alszik a Cseresznyefa utca, egy madár se rebben.

De valami mégiscsak megmoccan. Jane és Michael – egyikük egy banánt visz, a másik egy almát – óvatosan, lábujjhegyen lopóznak át a tizenhetes szám gyerekszobáján, el a tábori ágy mellett, amelyen Mary

Poppins oly csinosan, takarosán alszik, mintha ő is, az ágy is kirakatban volnának. A gyerekek diadalmasan egymásra mosolyognak – Mary Poppins nem veszi észre őket! Ám ebben a másodpercben felneszei, és kék szemének pillantása a gyerekekre esik.

– Szabadna tudnom, mit műveltek ti ketten? – pillant a kezükben tartott gyümölcsre.

Meghőkölnek. Mégis felébredt!

– Az úgy van, Mary Poppins... – hebeg Michael. – Maga talán szeretne mindig csak zabkását enni, semmi mást? – És aggodalmas pillantást vet Mary Poppinsra.

– Azt gondoltuk, Mary Poppins – magyarázkodik Jane –, azt gondoltuk, hogy ha leteszünk valami ennivalót a kerítéshez, Luti... – biccent a tizennyolcas szám felé – talán kijön és megtalálja. – Ő sem aggodalmaskodik kevésbé, mint Michael.

Mary Poppins egy szót sem szól. Felemelkedik ágyáról, szoboregyenesen – egyetlen gyűrődés sem marad utána. Copfba font haja a hátára hullik, hálóinge szabályos redőkben omlik alá. Mary Poppins kinyújtja karját, és az ajtó felé mutat.

– Hozzátok ide a táskámat. A kilincsen lóg.

Buzgón engedelmeskednek, Mary Poppins pedig végignézi táskája zsebeit, majd kiemel egy tábla csokoládét, és némán a gyerekek felé nyújtja. Michael nekiront Mary Poppinsnak, és átkarolja a derekát. Öleli a csontos alakot, a hajfonat a füle körül lengedezik.

– Ne nyomorgass, Michael Banks. Nem vagyok játék mackó!

– Nem bizony! – kiabál boldogan Michael. – Még annál is aranyosabb!

– Játék mackója mindenkinek lehet. De Mary Poppins csak a miénk! – tódítja Jane.

– Valóban? – szipog fensőbbségesen Mary Poppins, és lefejti magáról Michael karját. – A tiétek?! Hm... No, most menjetek le, de csendesen, kérlek, ne zavarjátok fel az egész házat. – És az ajtó felé tolja őket, majd halkan becsukja utánuk.

Alszik körülöttük a ház, ahogy óvatosan kiosonnak, lecsúsznak a korláton, és lábujjhegyen kisurrannak a kertbe.

Egyetlen hang sem hallatszik a tizennyolcas számú házból, mikor a gyümölcsöt meg a csokoládét a kerítés keresztlécére teszik.

És nem hallatszik a szomszédból egyetlen hang sem egész délelőtt, miközben ők a fák, virágok között játszanak, míg csak Mary Poppins ebédelni nem hívja őket. És amikor ebéd után visszarohannak a kertbe, a banán, az alma és a csokoládé ugyanott van, érintetlenül.

Hanem amikor hátat fordítanak a kerítésen tátongó nyílásnak, különös hang harsan a szomszéd házból – mély, ütemes robaj. És morajlik, robajlik rendületlenül. A Cseresznyefa utca valamennyi lakója hallja, és beleremeg szinte a ház is.

A tizenkilences számban lakó hölgy, meglehetősen ideges természetű lévén, attól tart, hogy a dörej vulkánkitörésnek az előjele. Húszas úr abbéli véleményének ad hangot, miszerint a moraj nem egyéb, mint oroszlánordítás.

Jane és Michael a hátsó kert körtefájának ágai közül hallgatóznak, és úgy vélik, akármitől ered is a hang, egész biztosan azt jelenti, hogy valami történni fog.

És történik is.

A tizennyolcas számú ház bejárata kinyílik, és kibukkan rajta egy kicsiny alak. Óvatosan pillant jobb-ra-balra, majd lassan megkerüli a házat, míg csak a kerítésen tátongó nyíláshoz nem ér. Ott aztán megpillantja a gyümölcsöt meg a csokoládét, és óvatosan, egy ujjal megérinti.

– A tiéd! – kiabál Jane, és sarkában Michaellal gyorsan lemászik a fáról.

Luti felnéz, arcán napsütésként felragyog a mosoly, és karját a két gyerek felé tartja.

– Áldás, békesség! – suttogja félénken, s fejét félrebillentve hallgatózik: hallja-e a dörgést.

– Kisasszony délután két órától három óráig alszik. Kijöttem megnézni, mik ezek a tárgyak.

Tehát nem vulkántól ered a hang, még csak nem is oroszlántól. Andrew kisasszony horkol!

– A gyümölcsöt Jane meg én adjuk – magyarázza lelkesen Michael –, a csokoládét Mary Poppins.

– Mary Poppins?... – suttogja maga elé Luti, mintha régi emléket keltene benne ez a név.

– Ott van – mutat Michael a körtefa felé: alatta ringatja Mary Poppins Annabelt a babakocsiban.

– Áldás néki és békesség – int Luti a szálegyenes alak felé, aki jókora rózsaszín rózsát visel a kalapján. – Az ajándékokat eldugom a zsebembe, és majd este eszem meg, az ágyban. Kisasszony csak zabkását eszik.

– Jó ágyad van? – érdeklődik Jane. Mindenről szeretne tudni, ami a tizennyolcas számban történik.

– Hát talán egy kicsit puha. Mi, a szigeten, nem ágyban alszunk, hanem gyékényen, amit anyám sző kókuszpálma rostjából.

– Alhatnál a padlón – tanácsolja Michael. – Az majdnem olyan lenne.

– Azt kell tennem, amit Kisasszony kíván. Azért vagyok itt, hogy gondoskodjam róla, kiadagoljam a sokféle orvosságát, megfőzzem a zabkását, amikor ég a tűz, és tanuljam a szorzótáblát. A szüleim ígérték meg neki, mert ő tanult személy, és majd hazaküld a szigetre, mire sok-sok mindent megtanultam.

– De nem vagy nagyon magányos? – kérdi Jane. – És a szüleidnek nem hiányzol?

Arra gondol, hogyan érezné magát ő, ha Andrew kisasszony messzire vinné, és hogy mennyire búsulnának a szülei. Nem, nem, ezt a világ minden tudománya sem éri meg!

Luti arca elborul. A mosoly eltűnik.

– Mindig magányos vagyok – suttogja fátyolos hangon. – De megígérték Kisasszonynak. Ha szükségük lesz rám, küldenek...

– Táviratot! – kiált fel Michael. – Sárga borítékban! – A távirat mindig izgalmas.

– A mi szigetünkön nincs olyan. De Keria nagyanyám azzal vigasztalt: „Ha szükségünk lesz rád, meg fogod tudni.” Nagyanyám javasasszony. Igen bölcs! Olvas a csillagokban, és érti a tenger beszédét. De hallga! Dalolnak a harangok!

Luti füléhez emeli tenyerét, amikor a park túloldalán megkondul a templom toronyórája: Egy, kettő, három!

És ebben a pillanatban a tizennyolcas számban elhallgat a dörgés, mintha elvágták volna.

– Kisasszony felébredt. – Luti sietősen összeszedi a gyümölcsöt meg a csokoládét, és a zsebébe tömi. – Áldás, békesség! – Felemeli kezét, csillogó szemének tekintete Mary Poppinst is magában foglalja, akárcsak Jane-t és Michaelt.

Aztán sarkon fordul, és átfut a pázsiton. Lába Banks papa jókora fűzős cipőjében letapossa a füvet.

Ajtó nyílik, be is csukódik mögötte, és a tizennyolcas számú ház megint hallgatásba burkolózik.

De másnap és azután is mindennap, pontosan két órakor, újra felrobajlik a dörgés.

– Rettenetes! Tűrhetetlen! Panaszt teszünk a miniszterelnöknél! – zsörtölődnek a Cseresznyefa utca lakói. Pedig jól tudják, hogy a horkolást még a miniszterelnök sem rekesztheti be, csakúgy, ahogy a hóviharnak sem parancsolhat megálljt. Kénytelenek lesznek eltűrni és még jó arcot is vágni hozzá.

Hát ezt teszik. És eközben ráébrednek, hogy Andrew kisasszony horkolásának megvan a jó oldala is. Mert délutánonként, kettő és három között találkozhatnak azzal a mosolygós, barna arcú idegennel, akit Andrew kisasszony a világ másik végéről hozott magával. Különben nem láthatnák soha, hiszen be van zárva, mint madár a kalitkába.

így hát Jane meg Michael ezután is minden délután tesz gyümölcsöt a kerítésre – Mary Poppins közreműködésével –, de Luti csakhamar azon kapja magát, hogy mindenki elhalmozza ajándékokkal.

Tizenkilences asszonytól papírlegyezőt kap – a hölgy a nagymamájának szeretett volna ilyet csinálni, akit sajnos sohasem ismert.

Húszas úr – zsémbes, magának való ember – megajándékozza a padlásán talált ősrégi sakk-készletből a királlyal meg a királynővel.

Bumm tengernagy, olyan hangon, amely Andrew kisasszony kivételével mindenkit felébresztene, „Hahó, tengerész bajtársi” kiáltással üdvözli, és a kezébe nyom egy arasznyi, faragott kenut, amely kifakult, kifényesedett a nadrágzsebben töltött hosszú évek során.

– A kabalám! – magyarázza a tengernagy. – Egész életemben szerencsét hozott, amióta csak tengerészkadét voltam a déltengereken.

Szextáns, a nyugalmazott kalóz, törött hegyű tőrt ajándékozott Lutinak.

– Ez a második legjobb tőröm – mentegetőzik –, de azért ezzel is elmetszhetsz egy-két gigát, ha felcsapsz kalóznak!

Lutinak egyáltalán nem fűlik a foga a kalózkodáshoz, ahhoz még kevésbé, hogy bárkinek is elmesse a torkát, de azért szépen megköszöni a tőrt, és gondosan elrejti a zubbonya alá, nehogy Andrew kisasszony észrevegye.

A parkőr is tartogat ajándékot Luti számára – kitépett irkalapot, amelyre nagy, nyomtatott betűkkel ráírta: Ügyeljünk a tisztaságra! Tartsuk be a szabályzatot !

– Erre nagy szükséged lesz – inti komolyan –, ha kijössz a parkba!

Luti kibetűzi a különös szavakat.

– Mi az a „szabályzat”? – tudakolja.

A parkőr megvakarja a fejét.

– Igazából magam sem tudom, de annyi bizonyos, hogy be kell tartani!

Betartani valamit, amiről azt sem tudja, mi fán terem? Valóságos rejtvény, gondolja Luti. De azért zsebre teszi a papírt, és elhatározza, hogy alkalomadtán tanulmányozni fogja.

Most megjelenik a tizenhatos számból Peti és Henrik – mindegyik csontot hoz a szájában. És amikor Luti kinyitja a kaput, szépen leteszik elébe a csontokat, aztán büszke farkcsóválás közepette hazaballagnak, s nagyon bőmancsúnak és nagylelkűnek érzik magukat.

– Áldás, békesség! – mosolyog szokása szerint Luti, és eldugja a sövény alá a két csontot, hogy egyszer majd valamilyen kutya rátaláljon.

Mindenki meg akar ismerkedni Lutival. Elveszítették a tizennyolcas számot, de kaptak helyette egy napbarnította idegent, aki mindennap egy óra hosszat mosolyog rájuk, és áldás békességet kíván nekik.

Csakhogy a lopott órácskát Luti rendszerint Jane-nel és Michaellal tölti a kerítésen tátongó nyílásnál, amely már nem is nyílás, hanem az a pont, ahol Észak és Dél találkozik, és ahol a rózsa meg a harangvirág együtt lélegzik a szélben ringó kókuszpálmával.

Jane és Michael megosztja játékait Lutival, megtanítják römizni, ő pedig fűszálból sípot készít nekik, és mesél a korallszigetekről meg a Nap Országából származó őseiről. És Keria nagymamáról, aki ismeri a madarak és a vadállatok nyelvét, és le tudja csillapítani az égiháborút.

Jane és Michael azt kívánja, bárcsak nekik is volna javasasszony nagymamájuk! Flóra néni például képtelen volna elbánni az égiháborúval. Másra nem is képes, mint ágyba bújni, ha dörög az ég.

De, mintegy véletlenül – habár tudják, hogy Mary Poppins semmit sem csinál csak úgy véletlenül Mary Poppins mindig ott van a közelükben, álomba ringatja Annabelt, játszik Johnnal és Barbarával, vagy ül a kerti pádon és olvassa, Amit az úrihölgynek tudnia kell.

Hanem aztán eljön az a nap, amikor a toronyóra kettőt üt, de Jane és Michael hiába várja a kerítés nyílásánál Lutit.

Hétfő van, tehát mosás. És borús, párás az idő, mintha felhő nyelte volna el a napot.

– Ilyen az én szerencsém! – panaszolja Brill néni, miközben a frissen mosott lepedőket felaggatja a szárítókötélre. – Nekem kéne a nap, de én nem kellek neki.

Jane és Michael ügyet sem vet ködre, párára. Várnak, várnak, kémlelik a ködöt, hátha megpillantanak a mélyén egy ismerős alakot. Hanem amikor végre megjelenik, ez nem az a Luti, akit olyan jól ismernek. Válla meggörnyed, mint valami vénséges vén emberé, két karjával fázósan átfogja mellét. És amikor ledobja magát melléjük, észreveszik, hogy hullanak a könnyei.

– Mi a baj, Luti? Hoztunk neked körtét. Nem akarod megenni?

– Nem, nem, zaklatott az én szívem. Valaki szólítani akar. Hallom a kopogását.

– Hol? – néznek körül a gyerekek kényelmetlenül. Semmi más hang nem hallatszik, csak Andrew kisasszony ütemes horkolása.

– Idebent – kopogtatja meg mellkasát Luti, és ide-oda himbálja magát. – Hívnak engem – köp, köp, köp. Keria azt mondta, tudni fogom, ha hívnak. Hazaszólítanak. Istenem, mit tegyek? – A gyerekekre néz, szeméből patakzik a könny. – Az a hölgy, akinek virág van a kalapján – ő megértené.

– Mary Poppins! – kiabál Michael. – Mary Poppins, hol van?

– Se süket nem vagyok, se Timbuktuban nem vagyok. Te pedig, Michael, nem vagy hiéna. Légy szíves, beszélj halkabban. Annabel alszik.

A kalap, amelyen rózsaszínű rózsa himbálózik, áthajol a kerítés fölött.

– Hadd halljam, Luti, mi bajod – néz le a zokogó gyerekre Mary Poppins.

– Kopogást hallok idebent – teszi kezét a szívére Luti. – Hazulról hívatnak.

– Akkor eljött a perc, hogy hazamenj. Mássz át a nyíláson, és kövess.

– De a Kisasszony... a zabkásája, az orvossága meg az én sok-sok tanulnivalóm! – vet aggodalmas pillantást Mary Poppinsra Luti.

– Andrew kisasszony nem marad ellátatlanul – mondja határozott hangon Mary Poppins. – Gyertek velem valamennyien! Sürget az idő.

Jane és Michael átsegíti a tétovázó kisfiút a kerítés nyílásán. Mary Poppins megfogja a kezét, a maga keze mellé teszi a babakocsi fogantyújára, és a kicsiny menet áthalad a szélben lengő vizes lepedők közén.

Némán sietnek át a ködbe burkolózó kerten, átvágnak a Cseresznyefa utcán, ahol érett cseresznye lóg az ágakon, valamennyi fürtön párafátyol, és be a parkba, ahol párába öltözött valamennyi fa, bokor és hinta.

A parkőr, mint buzgó házőrző kutya, lohol feléjük.

– Ne feledjük a szabályzatot! Ügyeljünk a tisztaságra! Ott áll minden a papírodon – néz Lutira.

– Ügyeljen rá maga! – veti oda Mary Poppins. – Ott is hever valami papír. Dobja be a hulladékgyűjtőbe.

A parkőr duzzogva indul a papírhulladék felé.

– Mégis kinek képzeli magát? – motyogja. De kérdésére senki sem válaszol.

Mary Poppins továbbmasíroz, csak a tó partján áll meg egy pillanatra, hogy megcsodálja tükörképét, párába burkolózó rózsadíszes kalapjával meg a vállára kanyarított, hasonlóképpen rózsamintás kötött kendővel.

– Hová megyünk, Mary Poppins? – Ugyan hová is mehetnénk ilyen ködben, gondolja Jane.

– Emeljétek a lábatokat! – szól Mary Poppins. Ők pedig úgy látják, mintha Mary Poppins csakugyan emelné a lábát, feljebb, egyre feljebb, mintha csak a felhők lépcsők volnának, s úgy billenti a babakocsit, akárha hegyoldalban tolná felfelé.

És egyszer csak másznak felfelé mindannyian, maguk mögött hagyják a parkot, s úgy lépkednek a ködben, mintha havon járnának. Luti Mary Poppinshoz támaszkodik, mintha ő volna az egyetlen biztonságos pont a világon, s ketten együtt tolják a babakocsit, Jane és Michael pedig ott kaptat a nyomukban.

– Ügyeljünk a szabályokra! – kiabál a parkőr. – Felhőre lépni tilos! Tiltja a szabályzat! Kénytelen leszek tájékoztatni a miniszterelnököt!

– Tájékoztassa csak! – veti oda a válla fölött Mary Poppins, és vezeti őket, magasabbra, egyre magasabbra.

Mennek, mennek, egyre feljebb, a pára minden lépésnél szilárdabb lesz, s körülöttük az ég mind fényesebb. És végre, mintha a lépcső tetejére értek volna, ragyogó felhőmező tárul ki előttük, lapos és fehér, akár egy tányér. Arany csíkokat vet rá a Nap, s a gyerekek nagy meglepetésére óriási telihold néz szembe velük, mintegy a felhő széléhez horgonyozva.

És a Hold telis-tele van mindenfélével – akad ott esernyő, kézitáska, könyv, játék, bőrönd, csomag, krikettütő, sapka, kabát, papucs, kesztyű: amit csak az emberek elhagynak a buszon, vonaton vagy a park padjain.

És a sok vegyes holmi között kicsiny vaskályha áll, mellette rozoga, vén karosszék, a székben pedig egy kopasz emberke üldögél, és épp csészét emel a szájához.

– Bácsikám! Stop! Meg ne idd! – csendül élesen Mary Poppins hangja, és a csésze – kopp! – nagyot koppan a csészealjon.

– Micsoda? Kicsoda? Ki az? Mi az? Hol van? – kapja fel a fejét döbbenten az emberke. – O, te vagy az, Mary? Halálra rémítesz. Épp egy korty kakaót akartam inni.

– Azám, pedig nagyon is jól tudod, hogy a kakaótól elálmosodik az ember! – hajol előre Mary Poppins, és kiveszi a csészét a kopasz emberke kezéből.

– Nem igazság – morog a bácsi. – Mindenki ihat valami kis csillapító italt, csak én nem, én, szegény Holdbéli Ember! Én bezzeg virraszthatok éjjel-nappal, hogy vigyázzak mindenre. És különben is, legyen mindenki óvatosabb, és ne veszítsen el kakaósdobozokat – no meg csészét, amiből kakaót lehet inni.

– Az a mi csészénk! – kiált fel Michael. – Brill néni azt mondta, mikor eltörte, hogy másutt van rá szükség! ^

– Úgy is van. Hát összeragasztottam. Valaki pedig elveszített egy doboz kakaót – pillant az emberke a kályhán álló bádogdobozra, és Jane-nek egyszeriben eszébe jut, hogy épp ilyen potyogott ki a spárgaszatyorból, amikor a fűszerestől hazafelé tartottak.

– Nekem meg volt egy zacskó cukrom, hát láthatjátok, ha már ez a három ilyen szépen összejött, egyszerűen nem bírtam ellenállni. Sajnálom, Mary. Máskor nem fog előfordulni, ígérem – néz Mary Poppinsra restelkedve a Holdbéli Ember.

– Nem is lesz rá alkalmad – jelenti ki Mary Poppins, elkapja a kályháról a kakaósdobozt, és a kézitáskájába dugja.

– Isten veled, kakaó, isten veled, álom! – sóhajt keserveset a Holdbéli Ember. De aztán elmosolyodik, és Jane-re meg Michaelre pillant. – Ismertek-e valakit, aki Hozzá fogható? – kérdi.

– Nem én! – kiált Jane.

– Nem én! – visszhangozza Michael.

– Hát persze hogy nem! – sugárzik büszkén a Holdbéli Ember. – Belőle csak egy van!

– Minden elveszített holmi a Holdra kerül? – érdeklődik Jane. Arra gondolok, mi minden vész el a világban, és hogy vajon jut-e hely mindennek a Holdon.

– Többnyire igen – bólint a Holdbéli Ember. – Ez itt amolyan raktár.

– És mi van a túloldalán? – firtatja Michael. – Mi csak ezt az oldalát látjuk.

– Ha én azt tudnám, okosabb volnék, mint amilyen vagyok! Rejtély, titok, rejtvény – eleje hátulja nélkül, mondhatnám. Egyébként irtózatosan túlzsúfolt. Nem tudnátok valamitől megszabadítani? Nem veszítettetek el valamit a parkban?

– De igen! – kiált fel Jane, mert a sok csomag, ernyő, mindenféle között megpillant egy kopott, ismerős valamit.

– A kék kacsa! – nyúl a megfakult játék után. – Az ikrek ejtették ki a babakocsiból.

– És az meg ott az én jó kis régi szájharmonikám! – mutat Michael egy fémtárgyra a kályha fölötti polcon. – De már nincs hangja. Nem lehet használni.

– Nem bizony. Kipróbáltam. Hangtalan hangszer! Ugyan, kedves kis barátom, azért csak vidd el, tedd a zsebedbe.

Michael a szájharmonika után nyúl, s eközben valamit lever a polcról. A valami ugrálva közeledik feléjük a felhők hátán.

– Nini, az az enyém! Az elveszett kókuszdióm! – kiált fel Luti. Előlép Mary Poppins háta mögül, és elkapja a guruló tárgyat: barna, kócos, gömbölyű, akár a labda; egyik oldalát simára beretválták, és kerek arcot faragtak rá.

Luti keblére öleli a szőrös tárgyat.

– A papám faragta! – mondja büszkén. – És egyszer elveszítettem, elsodorta a tengerár.

– Most pedig visszaadta. De neked, fiatal barátom, már indulnod kéne. Rád vár mindenki a szigeten, és Keria a vályogkemencéjében füvekből készít varázsfőzetet, hogy épségben hazatérj. Apádnak megsérült a karja, és segítened kell az evezésnél – szól szigorúan Lutihoz a Holdbéli Ember.

– Már elindult – mondja Mary Poppins. – Azért vagyunk itt valamennyien.

– Haha! Tudtam én, hogy van valami célja a látogatásodnak! Amúgy soha fel nem keresnél csak egy barátságos csésze teára – vagy éppenséggel kakaóra! – somolyog hamiskásan a Holdbéli Ember.

– Szeretném, bácsikám, ha szemmel tartanád. Fiatal még ehhez a hosszú úthoz.

– Ha nem akarnám is, szemmel tartanám, tudod jól. Egy szemhunyás nem sok, annyit sem alhatom. Bízzál öreg bácsikádban, leányom.

– Honnan ismeri Keriát? – kérdi Jane. Álombéli alaknak tűnik a bölcs, öreg javasasszony a messzi távolban. Bárcsak ő is ismerhetné!

– Ugyanonnan, ahonnan a többieket. Az én dolgom, hogy éberen őrködjem mindenen és mindenkin. Forog a világ, s vele forgok én is; forog hegy és tenger, város és sivatag, a levél az ágon és az ág a fán; az emberek, ébren, alva, munka közben; az ölbéli gyermek, az öregasszony, akár balga, akár bölcs, te a szok-nyácskádban, Michael a matrózblúzában, a háncsszoknyás gyermekek Luti déltengeri szigetén, nyakukban olyan virágfüzérrel, amilyet holnap már ő is visel. Mert a mostani viselete, Mary, egyáltalán nem megfelelő!

– Köszönöm, ez már nekem is eszembe jutott – mondja Mary Poppins. Leveszi Luti nyakáról a keménygallért, szokásos villámsebességével lesöpri róla a zubbonyt, a térdnadrágot meg Banks papa fűzős cipőjét. Majd ahogy Luti ott áll alsóneműben, Mary Poppins – mintha csak csomagot kötözne át – köréje kanyarítja a kötött kendőt, amelynek rózsaszínű rózsái olyan jól illenek a kalapján ingó-bingó rózsaszálhoz.

– De a kincseim! Azokat magammal kell vinnem! – vet rá komoly pillantást Luti.

Mary Poppins kivesz a babakocsiból egy gyűrött papírzacskót.

– Sok hűhó! – mondja megvető szipogással, miközben Luti beletúr kabátja zsebébe.

– Szívesen vigyázok helyetted a tőrre! – Michael titkon irigykedik. Gyakran fordul meg a fejében, hogy felcsap kalóznak.

– Ajándékot nem szabad továbbadni. Apám ezzel fog faragni, ezzel vág majd gallyat tűzrakáshoz.

És Luti a zacskóba gyömöszöli a tőrt, a legyező, a sakkfigurák meg a tengernagyi kenu társaságában. Utoljára pedig zsebkendőbe bugyolált, sötét és ragadós valami következik.

– A csokoládé! – kiált fel Jane. – Azt hittük, rég megetted!

– Ahhoz túlságosan értékes – mondja komolyan Luti. – Nálunk a szigeten nincs ilyen édesség. Azt akarom, hogy mindenki megkóstolja.

Fél karját kidugja a kendőből, és a zacskót a gyap-júredők közé rejti. Azután felkapja a bozontos kókuszdiót, egy pillanatra a szívéhez szorítja, majd odadobja a gyerekeknek.

– Emlékezzetek rám, kérlek! – mondja szégyenlősen. – Szomorúan hagylak itt benneteket.

Mary Poppins felemeli az összehajtogatott ruhadarabokat, és szép rendesen a Fíold padlójára teszi.

– Rajta, Luti, indulj! Majd én mutatom az utat. Jane és Michael, vigyázzatok a kicsikre! Bácsikám, ne feledd az ígéretedet!

És Mary Poppins átöleli a rózsaszín kötött batyut, és Luti mosolyogva megperdül benne.

– Áldás, békesség! – emeli fel kezét.

– Áldás, békesség! – kiált Jane és Michael.

– Fogadj Neki szót mindenben – mondja a Ffoldbé-li Ember. – És áldás, békesség neked is, fiam!

Nézik, amint Mary Poppins átvezeti a fiút a fehér felhőmezőn, egészen odáig, ahol az éggel összeér. Ott Mary Poppins lehajol Lutihoz, s a kékségen lebegő fehér felhőcskék füzérére mutat. Látják, hogy Luti bólint, a felhőcskékre néz, aztán búcsút int, majd csupasz lába nekiszalad, s óriásit ugrik.

– O, Luti! – kiáltják szorongva, és megkönnyebbülten sóhajtanak, amikor a kisfiú épségben leszáll a legközelebbi felhőgomoly kellős közepébe. Majd végig-siklik rajta, s átszökken a következőre. És így halad tovább, átugorva a lebegő felhők közti légöblökön.

Tiszta, éles hang száll vissza feléjük. Luti énekel, s ők jól hallják a dalt:

Luti vagyok, a Nap fia,

viselek rózsaköntöst,

szigetemre tartok, haza,

áldás, béke, ti fölhők.

Majd csend – és Luti eltűnik a szemük elől. Mary Poppins mellettük áll, és amikor hátrafordulnak, a Hold felé, az már messze lebeg pályáján.

– Isten veled! – integet Jane és Michael. És egy kar halovány árnyképe visszaint, és visszhangzik a válasz: – Au revoir!

Mary Poppins meglobogtatja papagájfejes ernyőjét, majd a gyerekekhez fordul.

– Most aztán indulás! Szedjétek a lábatokat!

Hetykén ring kalapján a rózsaszínű rózsaszál.

Mary Poppins megfordítja a babakocsit, és lefelé gördíti a lejtőn.

Siklanak inkább, semmint lépdelnek, és a felhő egyre jobban elmosódik. Hamarosan fák lombja tüne-dezik elő a párából, s egyszerre csak levegő helyett szilárd föld van a talpuk alatt, és a Hosszú Sétányon a parkőr közeledik feléjük a miniszterelnök társaságában. Az előbukkanó nap fényesen megvilágítja az arcukat.

– Ott vannak, ni, épp ahogy mondom, most jönnek le az égből! Megszegnek minden szabályt!

– Szamárság, Smith, eltakarja őket a köd, s most, hogy felszállt a pára, már jól láthatók megint. Semmi köze ennek a szabályzathoz. Jó napot kívánok, Mary Poppins kisasszony. Elnézést kérek a parkőr nevében. Az ember azt hinné, ha őt hallja, hogy kegyedék a Holdban jártak, hahaha!

És a miniszterelnök jót kacag a tulajdon tréfáján.

– Bizony azt hinné! – válaszol Mary Poppins bájos, ártatlan mosollyal.

– Hát a másikkal mit csináltak? – tudakolja a parkőr. – Azzal a barna kis fickóval – tán a levegőben hagyták?

A miniszterelnök szigorúan végigméri.

– Mondhatom, Smith, maga ugyancsak elveti a sulykot. Hogyan lehetne bárkit is a levegőben hagyni – már feltéve, hogy egyáltalán odakerült? Mint mindnyájan, maga is árnyalakokat lát a ködben, és megszalad magával a képzelete. Végezze a munkáját a parkban, jóember, és ne molesztáljon békés járókelőket. No de most már szaladnom kell. Úgy hallom, valami baj van a Cseresznyefa utcában. Valakinek elment a józan esze, és alighanem nekem kell utánanéznem. Jó estét kívánok, Mary Poppins kisasszony. Ha legközelebb felmászik a kék égbe, kérem, adja át üdvözletemet a Holdbéli Embernek!

És a miniszterelnök megint csak jót hahotázik, kalapot emel, majd kisiet a park kapuján.

Mary Poppins pedig mosolyog magában, ahogy ott lépdel a nyomában a gyerekekkel.

A parkőr mogorván bámul utánuk a Hosszú Sétányon. Az a nőszemély már megint bolonddá tette! Hisz a tulajdon két szemével látta, hogy fent van a levegőégben – és tiszta szívéből kívánja, hogy bárcsak ott is maradt volna!

A Cseresznyefa utcában csakugyan valami baj van.

Egy nagydarab nő, egyik kezében nagy fekete táskával, a másik kezével a haját tépi a tizennyolcas számú ház kapujában, és felváltva üvöltözik és zokog.

Lark kisasszonynak a rendszerint annyira nyugodt kutyái pedig fel-alá ugrálva ugatnak rá.

Természetesen Andrew kisasszony az.

Mary Poppins óvatosan, lábujjhegyen közeledik, és int a gyerekeknek: kövessék ők is a példáját, ahogy a miniszterelnök nyomában igyekeznek a házhoz.

A miniszterelnök szemmel láthatóan ideges, amikor a színhelyre érkezik.

– Khm... asszonyom, a segítségére lehetek valamiben?

Andrew kisasszony megragadja a karját.

– Nem látta Lutit? Luti eltűnt! Elveszítettem Lutit! Jaj nekem, jaj, jaj, jaj!

– Nos – néz körül aggodalmasan a miniszterelnök –, nem tudom egészen biztosan, hogy mi az a Luti... – Lehet éppenséggel kutya is, gondolja, vagy macska, sőt az sem lehetetlen, hogy papagáj. – Ha tudnám, talán segíthetnék.

– Ő törődik velem, ő adagolja az orvosságaimat, ő gondoskodik róla, hogy mindet idejében bevegyem.

– Ah, tehát patikárius! Nem, patikáriust nem láttam. Elveszettet meg különösen nem.

– És ő készíti el reggel a zabkásámat!

– Úgy, tehát szakács. Nem, szakácsot sem láttam.

– A déltengerekről jött, és elveszítettem! – És Andrew kisasszony ismét zokogásban tör ki.

A miniszterelnök meghökken. Szakács – avagy patikárius – a déltengerekről! Ilyet, ha elveszett, bizony nehéz lesz pótolni.

– Nos, adja ide, kérem, a táskáját, végigsétálunk a Cseresznyefa utcán. Valaki bizonyára látta az illetőt. Talán kegyed, asszonyom – fordul Lark kisasszonyhoz, aki a kutyáit kergeti.

– Nem! – szól Lark kisasszony. – És Peti meg Henrik sem! – Őneki aztán semmi dolga azzal a nővel, akinek a horkolása felzaklatja az egész utcát!

Két kutyája mérgesen morogva ballag a sarkában. A miniszterelnök pedig biztatja-sürgeti Andrew kisasszonyt; hagyja, hogy a karjába kapaszkodjon, úgy járnak kaputól kapuig.

Nem, Tizenkilences asszony semmit sem látott. Mindössze ennyit hajlandó közölni. Húszas úr pedig csak megismétli ugyanezt. Egyikük sem érez részvétet Andrew kisasszony iránt. Elvette az ő kedves ti-zennyolcasukat, mi több, bezárta oda azt a napfényes idegent, akit napi rövid egy órácska folyamán is mindannyian megszerettek, tiszteltek. Ha Luti valóban elveszett, remélik, hogy jobb sors fog rátalálni.

– Nem, nem és nem! Hát senki sem segít? – jajong Andrew kisasszony, és még szorosabban markolja a miniszterelnök karját.

Mögöttük pedig, hangtalan árnyék, suhan a babakocsi, és Mary Poppins, Jane meg Michael puha léptekkel jár a füvön. A miniszterelnöknek már sajog a karja, miközben a szüntelenül jajveszékelő Andrew kisasszony Szextáns hajóforma kuckójához rángatja, a Cseresznyefa utca végébe.

Szextáns a küszöbön üldögél, harmonikázik, mellette Bumm asszonyság és a tengernagy, aki teli torokból fújja kedvenc tengerésznótáját:

Habon, habon hajót dobál a szél; dühöng még annyiszor, amíg fack hazatér!

– Csend! Csend! – süvít Andrew kisasszony. – Hallgassanak meg! Luti elveszett. Elment!

A tengernagynak torkán akad a nóta. A harmonika elnémul.

– Ezermilliom kartács és ágyúgolyó! Elveszett, mondja ön? Nem hiszem – értelmes fickó az. Valószínűleg egyszerűen felszedte a horgonyt, és beállt tengerésznek. Minden értelmes fickó azt tenné a helyében. Ugyebár ön is osztja a véleményemet, miniszterelnök úr?

Mi tagadás, a miniszterelnök egyáltalán nem osztja Bumm tengernagy véleményét. A flottának szerinte van elegendő szakácsa és patikáriusa. Tapasztalatból tudja azonban, hogy ha ellentmond a tengernagynak, az nyomban elküldi a tengerre – márpedig ő szívesebben marad szárazföldi patkány.

– Nos – szólal meg kényszeredetten –, talán további vizsgálatot kellene folytatnom...

– De mihez kezdjek én? – szakítja félbe Andrew kisasszony. – Elveszett, és nincs hová mennem!

– Ott van kegyednek a tizennyolcas szám – szólal meg szelíden Bummné asszony. – Az nem elegendő?

– Kérdezze meg Szextánst! – mennydörög Bumm admirális. – Van egy extra kabinja. Jut bőven hely az asszonyságnak is meg a cókmókjának is.

Szextáns a tengernagyra pillant. Aztán eltűnődve végigméri Andrew kisasszonyt.

– Hát az orvosságokkal még elbánnék, és zabkását főzni minden kalóz tud. De aztán... – és a hangja figyelmeztetően cseng – meg is kell ám fizetni az árát!

Andrew kisasszony arcán megkönnyebbülés tükröződik.

– Ó, kérjen bármit! Minden árat megfizetek! – És a szorítása gyengül valamelyest a miniszterelnök karján.

– Nem, nem, nem pénzre gondolok én. Magának kell valaki, aki főz meg adagol, nekem meg valaki, aki felolvas nekem – nem egyszer, nem is kétszer, hanem amikor csak kedvem szottyan rá!

– Ennél jobbat nem is kívánhatnék! – Andrew kisasszony jókedvhez nem szokott arcán valami mosolyféle dereng. – Sok könyvem van, elhozom mindet, és megtanítom magát arra, amire Lutit tanítottam!

– Ide hallgasson, nagysága. Nem kell nékem nagy tudomány. Kalóznak elég annyit tudnia, hogyan kell kalózkodni. Csakhogy... – és a hangjában megint figyelmeztetés bujkál – az én házamban olyan személynek semmi keresnivalója, aki el nem tudja járni a matróztáncot!

– A matróztáncot?! – hőköl vissza Andrew kisasszony. – Almomban sem jutna eszembe! Meg aztán nem is ismerem!

– Már hogyne tudná eljárni! – szól a tengernagy. – Tengerész vagy szárazföldi patkány, a matróztáncot el tudja járni mind. Elég meghallani a muzsikát. Csapj bele Szextáns! Szedd fel a horgonyt!

Szextáns a tengernagyra vigyorog, a harmonika pedig tüzes dallamba kezd.

A tengernagynak már bizsereg a talpa, Bumm asszonyságé nemkülönben. De még a miniszterelnöké is. Tizenkilences asszony és Húszas úr pedig, akik meghallják a kertjükből a vérpezsdítő nótát, máris a zene ütemére ringatóznak.

Andrew kisasszony azonban áll, mint a sóbálvány, arca komor és eltökélt.

Engem senki meg nem mozdít – mintha ezt mondaná –, még a földrengés sem.

Mary Poppins elgondolkodva nézi, miközben a zene egyre vadabb és vadabb. Azután kikapja Michael zsebéből a szájharmonikát, és ajkához emeli.

A következő pillanatban már dallam tör elő belőle, egy ütemre a harmonikával. És lassan-lassan, mintegy akarata ellenére, a kővé meredt alak szoknyája alól kibújik két ormótlan láb, amely soha még táncot nem járt, de most csoszogni kezd. Kopogós, topogós, mind a vízig szárazon! És egyszeriben matrózzá válnak mindannyian, közöttük Andrew kisasszony, aki akarata ellenére is a matróztánc ütemére mozgatja idomtalan tömegét.

Az ikrek és Annabel a babakocsiban ugrálnak. Jane és Michael mellettük járja, a cseresznyefák ütemesen hajladoznak, meg-megpördülnek szárukon a cseresznyék. Egyedül Mary Poppins áll mozdulatlanul, csak az ajkához emelt szájharmonikán fújja a parázs dallamot.

És elhangzik az utolsó akkord, s fáradtan pihegve áll meg mindenki, de az arcuk elégedett. Csak az Andrew kisasszonyé nem.

– Bravó, bajtárs! – bömböl a tengernagy, és megemeli csákóját a kőmerev alak előtt.

De a kőmerev alak nem vesz róla tudomást. Hirtelen megpillantja Mary Poppinst, aki éppen visszadugja Michael zsebébe a szájharmonikát.

Hosszan-hosszan néz farkasszemet Andrew kisasszony és Mary Poppins.

– Már megint maga! – torzul el a dühtől Andrew kisasszony ábrázata. Rádöbbent, hogy Mary Poppins immár másodízben bolondította el. – A maga műve, hogy így kivetkőztem magamból, hogy szégyenletesen megfeledkeztem a méltóságomról! És maga, Maga, maga küldte el Lutit! – szegzi jókora, reszkető ujját a higgadtan mosolygó alakra.

– Képtelenség, asszonyom, kegyed nagy tévedésben van – szól közbe a miniszterelnök. – Akarata ellenére senkit sem lehet táncba vinni. A tulajdon két lábának köszönheti, s mondhatom, igen takarosán járta. Ami pedig Poppins kisasszonyt illeti, ezt a példás magatartású, tisztes ifjú hölgyet, aki szüntelenül a rábízott gyermekekkel foglalatoskodik: vajon ő csak úgy elröpítene holmi szakácsot – avagy éppenséggel patikáriust – a déltengerekre? Képtelenség, asszonyom! Elképzelhetetlen!

Jane és Michael összenéz. Ha elképzelhetetlen is – nem képtelenség. Hisz épp az imént történt meg. És Luti már közeledik szülőhazájához!

– Mindenkinek szüksége van az otthonára – mondja nyugodtan Mary Poppins. Megperdíti a babakocsit, és sietősen hazaindul vele.

– Nekem is a magaméra! – kiáltja Andrew kisasszony, és nekiront Szextáns ajtajának.

– No, hát itt megtalálja – bólint Szextáns. – Hacsak... – és arca rémisztő kalózvigyorra torzul – hacsak nem vágyik inkább a tizennyolcasba!

– Luti nélkül soha! – Andrew kisasszony kezébe temeti arcát. S mire észbe kaphatna, Szextáns meg a miniszterelnök – aki még mindig fogja az orvosságos táskát – betuszkolja a házba.

– Révbe ért – bólint Bumm tengernagy. Feleségébe karol, és engedi, hogy őt is nyugodtabb vizek felé kormányozzák.

Sötétedik, amikor Banks papa, hazatérőben a Cseresznyefa utcán, bepillant Szextáns ablakán, és különös látványban van része. Akis szobácskábán, amely patyolattisztára van sikálva, akár a hajófedélzet, ül Andrew kisasszony az egyetlen széken, mint hajótörött a puszta szigeten. Mellette az asztalon üres pohár, Szextáns pedig a földön guggol, és lenyűgözve hallgatja a felolvasást – ami viszont, az arckifejezéséből ítélve, Andrew kisasszonyt dühvei és undorral tölti el.

Az ajtóban, elmerülten hallgatva, nem csekélyebb személy áll, mint a miniszterelnök. A kormány feje a Cseresznyefa utcában, amint egy nyugalmazott kalóz házában folyó ügyekkel foglalja el magát!

Banks papa elképedve emel kalapot.

– Szolgálatára lehetek valamiben, miniszterelnök uram? Csak nincs valami hiba?

– Ej, Banks, kedves barátom, micsoda viszontagságok! A hölgy, akit odabent lát, kiköltözött a tizennyolcas számból, mert lakótársa – hogy szakács-e vagy patikárius, magam sem tudom bizonyosan – a jelek szerint elhagyta. Szextáns pedig, a tengernagy szolgája, magához fogadta, két fontos feltétel teljesítése esetén – az egyik, hogy a hölgy járja el a matróztáncot, a másik, hogy olvasson fel neki. Nos, a hölgy, ha akarata ellenére is, táncolt, most pedig felolvas.

– El vagyok képedve – ámul Banks papa. – Andrew kisasszony táncol! Luti elment! Tudnia kell, miniszterelnök uram, hogy a hölgy lakótársa sem szakács nem volt, sem patikárius, hanem egy kisfiú, az én Jane leányomnál alig nagyobb, akit Andrew kisasszony a déltengeri szigetekről hozott magával.

– Egy gyermek! Jóságos ég, azonnal hívjuk a rendőrséget! Az elveszett kisfiút meg kell keresni!

– Nem ajánlanám, miniszterelnök uram. A rendőrség még megrémítené. Bízzuk rá a dolgot. Igen értelmes fiúcska. Nem fog eltévedni.

– Nos... ahogy gondolja. Vélhetőleg jobban ismeri az érdekelteket, mint én.

– Valóban. Andrew kisasszony annak idején a nevelőnőm volt. Szörnyeteg néven is ismeretes. A fiú szerencsésnek mondhatja magát, hogy elmenekült.

– Aha. Nos, most pedig Szextáns a szörnyeteg. Hideg zabkásával etette a hölgyet, az orvosságait mind összekeverte egy pohárba, úgy itatta meg vele, és nem engedi, hogy egyebet olvasson, mint a Csábos Cicák régi és újabb példányait.

– Csábos Cicák! De hiszen az képregény! Andrew kisasszony pedig művelt nő. Ha képregényt kell felolvasnia, attól nyilván elborzad. Talán még eszét is veszti.

– Nos, jómagam történetesen kedvelem a műfajt, Banks. Annyira belefáradok a törvényhozásba, hogy a Csábos Cicáktól valósággal felüdülők. Az imént értünk Tigris Tóm meg a Teknőc végére, és belekezdtünk Sam kalandjaiba. Úgyhogy elnézését kérem, drága öregem, meg kell hallgatnom, hogy birkózik meg Sam és Gwendolyn a sárkánnyal!

– Hogyne, hogyne, csak parancsoljon – mondja előzékenyen Banks papa.

A miniszterelnök nyakát nyújtogatva hallgatja a felolvasást, Banks papa pedig hazasiet, hogy minél előbb elújságolhassa a történteket. A tizennyolcas előtt elhaladtában megállapítja, hogy a ház valamicskét visszanyerte már barátságos arculatát. Lark kisasszony kutyái buzgón szimatolnak a sövény tövében. Érzik a két csont szagát, amit Lutinak ajándékoztak, de mivelhogy elment, hát szeretnék az értékes darabokat visszaszerezni. Miért hagynának ott ilyen kincset vadidegen kutyáknak?

– Hallgasd meg az újságot! – kiált Banks papa, amikor Banks mama ajtót nyit. – Az év szenzációja, kedvesem! Luti már nincs közöttünk, Andrew kisasszony pedig kihurcolkodott a szomszéd házból, és Szextánshoz költözött!

Banks mama felsikolt meglepetésében, és egy székre rogy.

– Luti elveszett? Ó, szegény, drága gyermek! Nem kellene megkeresnünk? Hisz oly fiatal, és nem ismeri a környéket!

– Lutinak megvan a magához való esze. Valószínűleg leszökött a tengerpartra, elbújt egy kereskedelmi gőzösön, és potyautasként beutazza a fél világot. De képzeld csak el Andrew kisasszonyt! Úgy tartotta azt a gyereket, mint a kalickába zárt madarat, s most ő maga került kalickába – felolvas a Csábos Cicákból!

– A Csábos Cicákból? Andrew kisasszony? El se tudom hinni! – Most Banks mamán van az elképedés sora.

Banks papa kis híján táncra perdül örömében. A vén csillagász visszaköltözött a padlásra, és az égre szegezheti távcsövét! Nem is sejti, hogy a szomszéd ház láthatatlan lakói már mind, mind visszaköltöztek – a nagymama, a sakkpartnerek, Bumm admirális derék hajóskapitánya, Bummné jól nevelt gyermeke, Banks mama barátságos barátnője, Gobbo és Csipkerózsika. És nem sejti azt sem, hogy a kertben megint növekedésnek indult a csalán.

– Gondold csak el! – kiáltja boldogan. – A tizennyolcas megint üres, és ha szerencsénk van, az is marad!

– De George, nem kellene Andrew kisasszonyra gondolnunk? El fogja viselni ezt az életet?

– Nem, kedvesem, egész biztosan nem fogja elviselni. Szextáns egy reggel minden bizonnyal arra ébred, hogy faképnél hagyták – hogy nincs, aki felolvasson neki. Mint tudjuk, Andrew kisasszony fölöttébb önfejű. Művelt teremtés, és született tanító. És a tanítónak tanítania kell. Akármi legyek, ha el nem szökik valahova. Legutóbb meg sem állt a déltengeri szigetekig. Most talán északnak indul, és talál magának egy eszkimót – akihez az ég legyen irgalmas! Emlékezz a szavamra: Andrew kisasszony nem sokáig marad közöttünk a Cseresznyefa utcában.

– Remélem is – suttogja Banks mama. – Elegünk van abból a szörnyű horkolásból... Michael! – hagyja félbe a mondatot, amikor megpillant egy pizsamás kis alakot, aki a korláton kuporog. – Neked ágyban a helyed!

– És ha szabad tudnom, mit csinálsz? – kérdi apja. – Felfelé akarsz csúszni a korláton?

– Kalóz vagyok – liheg Michael, és megpróbálja feljebb vonszolni magát.

– Nos, a korláton még egy kalóz sem tud felfelé csúszni. Ellenkezne a természet törvényeivel. Mellesleg szólva, sajnálattal kell közölnöm, Luti elment. Nem fogjátok sajnos viszontlátni.

– Tudom – mondja Michael. Valamint tudja azt is, de nem mondja, hogy valaki igenis felfelé csúszott a korláton. Méghozzá olyan valaki, aki itt van a közelben.

– Csakugyan?! – mondja zsémbesen Banks papa. – Nem is értem, hogy lehet, hogy a gyermekeim gyakran előbb értesülnek a történtekről, mint jómagam. Most pedig eredj, de két lábon, ahogy civilizált lényhez illik.

Michael kelletlenül távozik. Nem szeret civilizált lenni.

A lépcső tetején Mary Poppins várja: kék ruhás szobor, kinyújtott karja Michael ágya felé mutat.

– Jaj, hadd ne kelljen, igazán, Mary Poppins! Olyan unalmas végigaludni minden éjszakát!

– Az éjszaka alvásra való – közli megfellebbezhetetlenül Mary Poppins. – Agyba veled, egy-kettő. És veled is Jane, ha lennél szíves.

Mivelhogy Jane, kezében Luti kókuszdiójával, az ablak előtti padkán térdel, és nézi, amint telihold lassan végigvitorlázik az égen, a látóhatár szélén. Van ott valaki, ha nem látja is, akinek a számára nem alvásra való az éjszaka...

– Ezt pedig, kérlek add ide. Köszönöm! – Mary Poppins elveszi a kókuszdiót, és a mosolygós, faragott arcra pillant, amely mintha hangtalanul Luti mondását ismételné: Áldás, békesség!

Mary Poppins a kandallópárkányra teszi a kókuszdiót. Eközben tulajdon tükörképe visszanéz rá, és mindketten helyeslőén bólintanak.

– De én fenn akarok maradni és virrasztani! – morog Michael.

Meglepetésére Mary Poppins nem válaszol. Egyszerűen egy széket állít Michael ágya mellé, és színpadias mozdulattal rámutat: foglaljon helyet.

Michael elszántan meg is teszi. Ő is látni akarja, amint Luti hazamegy.

Csakhogy hamarosan lecsukódik a szeme. Michael két ujjal próbálja felpöckölni a szemhéját. De aztán ásít, olyan hatalmasat, hogy kis híján lenyeli saját magát.

– Inkább majd holnap – mondja, és belegördül az ágyba, amelyről Mary Poppins, minden szónál ékesebben szóló arckifejezéssel, már felhajtotta az ágytakarót.

– Sohasem lesz holnap – mondja Jane. – Amikor felébred az ember, már ma van. – És bebújik ő is az ágyába.

Feküsznek és nézik, amint Mary Poppins szokásos forgószél-kőrútját járja, betakargatja Annabelt és az ikreket, a hintalovat a sarokba tolja, a zsebekből mindent kiszedeget, a ruhákat összehajtogatja. És amikor

Michael matrózblúzához ér, odalöki a szájharmonikát a kisfiúnak.

Michael elhatározza, hogy még egyszer próbálkozik. Fújja, fújja, de a szájharmonika megint csak néma marad.

– Nekem nem akar megszólalni – panaszolja Michael –, és a Holdbéli Embernek se szólalt meg. Magának vajon miért szólalt meg, Mary Poppins, amikor eljátszotta a matróztáncot?

Mary Poppins gyors pillantást vet rá kék szeméből.

– Vajon! – mondja csúfondárosan, és pörög tovább, akár a forgószél.

Jane is szívesen fennmaradna és virrasztana, de tudja, hogy úgysem bírja megtenni. Fekszik hát, és Lutira gondol – látja maga előtt a daloló, karcsú alakot, a rózsás gyapjúkendőbe burkolózva, amint az égen szökdel. Mert Luti számára sem alvásra való az éjszaka. És Jane-t egyszer csak elfogja az aggodalom.

– Mi lesz akkor, Mary Poppins – tör ki –, mi lesz, ha nincs odafent elegendő felhő, hogy hazaérjen? – Nem egy tiszta, derűs éjszakára emlékszik, amikor a világ egyik sarkától a másikig húzódott a felhőtlen sötétkék ég. – Mi lesz, ha kiér az űrbe? Hogyan megy tovább?

– Felhő mindig van valahol – mondja nyugodtan Mary Poppins. És gyufát tart a kandallón álló éjszakai lámpás – a nagy asztali lámpa apró, fénylő képmása – kanócához. Mint rendesen, a lámpás most is végigvirrasztja az éjszakát. És a kettős fény felhőforma árnyékokkal tölti meg a szobát.

Jane megnyugszik.

– Reggelre otthon lesz, a kókuszpálmák alatt. És mi is itthon vagyunk, csakhogy a cseresznyefák alatt. Egészen más, és mégis ugyanaz.

– Mindenhol jó, de legjobb otthon – mondja vidáman Mary Poppins, miközben a papagájfejes ernyőt a szokásos fogasra akasztja.

– És maga, Mary Poppins – kérdi Jane, holott tudja, milyen merész a kérdés –, maga hol van otthon? Hova megy, amikor nincs itt minálunk?

– Mindenkinek szüksége van az otthonára – ezt mondta ma, emlékszik? – kérdi nem kevésbé merészen Michael.

Mary Poppins az asztal mellett áll; a forgószél elült, napi munkáját elvégezte.

A nagy lámpa fénye megvilágítja arcát, rózsás orcáját, kék szemét, turcsi orrát.

Elgondolkodva néz a két gyerekre, azok meg lélegzet-visszafojtva várják a választ. Honnan jön – erdőből, mezőről? Kunyhóból vagy palotából? Hegyről vagy tengerről? Elárulja vajon vagy sem?

Elárulja! – gondolják, mert Mary Poppins arca annyira élénk, annyira tele van elmondanivalókkal, hogy a száján szinte kicsordul a válasz. Azután szikra szökik a kék szempárba, és a régi, ismerős, titokzatos mosoly köszönti a kíváncsi gyermekarcokat.

– Ott vagyok otthon – mondja Mary Poppins –, ahol éppen vagyok!

És többet nem szól, csak eloltja a lámpát.

.oOo.