GERALD DURRELL

VADAK A VADONBAN

A fordítás

Gerald Durrell: Encounters with animals

(Penguin Books, 1980)

c. könyve alapján készült

Fordította

dr. Pesthy Gábor

Lektorálta

dr. Demeter András és Garai Attila

© Gerald Durrell, 1958

All rights reserved

© Hungarian translation dr. Pesthy Gábor, 1988

ETO 599.74

631.1

ISBN 963 233 137 0

Mezőgazdasági Könyvkiadó Vállalat

Felelős kiadó a Mezőgazdasági Kiadó igazgatója

Alföldi Nyomda, Debrecen, 1988

A megrendelés törzsszáma: 3947.66-14-1

Felelős szerkesztő Sándor Katalin

Szerkesztő Bódi Sándorné

Műszaki vezető Asbóthné Alvinczy Kasalin

Műszaki szerkesztő Sándor Józsefné

A táblaborító és az illusztráció Dózsa Tamás munkája

Nyomásra engedélyezve 1988. február 16-án

Megjelent 7,75 (A/5) ív terjedelemben, 30 rajzzal

Készült az MSZ 5601-59 és 56055 szabvány szerint

MG-4084-f 8890

Tartalom

Bevezetés

1. Az állatok élettere

A fekete vadon

A levéljáró tava

2. Állatokról mindenféle

Széptevés mesterfokon

Építőművészek és kontárok

Hadviselés

A feltalálók

Állatok a sír szélén

3. Egyéniségek az állatok között

Mintaszülők is vannak

A zebramanguszta-haramiák

Wilhelmina, a valóra vált lidércnyomás

Nem könnyű hangyászpapának lenni

Pavlo, az uralkodó

4. Az emberi állat

MacTootle kasszavakígyói

Sebastian, aki nyugodt, mint egy döglött ló

Eileen Molonynak

a megkésett kéziratok,

a mély sóhajok és a túl hosszú

előadások emlékére

Bevezetés

Az utóbbi kilenc évben – amellett, hogy számos expedíciót vezettem a világ legkülönfélébb vidékeire, rengeteg különleges állatot fogtam, megházasodtam, megkaptam a maláriát és számos könyvet írtam

– sok állattani előadást tartottam a BBC-ben. Ennek nyomán tömérdek levelet kaptam, amelyben az előadások írott szövegét kérték tőlem.

A probléma legegyszerűbb megoldása az volt, hogy az egész anyagot könyv formájában adom közre. Íme, ez az a könyv. Az, hogy az eredeti előadások valamennyire is népszerűek lehettek, kizárólag gyártásvezetőim érdeme, különösképpen Miss Eileen Molonyé, akinek ezt a könyvet ajánlottam. Mindig emlékezni fogok a próbák során tanúsított tapintatára és türelmére. Sosem vagyok tökéletesen fesztelen egy epeömlésesen zöld stúdióban egy mikrofon társaságában, amely úgy mered az emberre az asztalról, mint valami marslakó szörny. Így tehát Eileen volt az, akinek tapintata és megértése ellensúlyozta az idegességemben elkövetett hibákat.

Örömmel emlékezem a hangszórón keresztül hallott hangjára. Ilyen megjegyzéseket tett: “Nagyon jó, Gerald, de ilyen olvasási tempó mellett ez egy ötperces előadás lesz és nem tizenöt perces.” Vagy: “Ha egy mód van rá, próbáljon egy kis átélést vinni a hangjába. Úgy hangzik, mintha utálná az állatokat... és próbálja mellőzni a sóhajtást a nyitó mondat elmondásakor... kis híján elfújja a mikrofont, és el sem tudja képzelni, milyen gyászosan hangzik.” Szegény Eileen sokat szenvedett, miközben megkísérelte belém sulykolni a rádiózás alapfogásait, és minden ez irányban mutatkozó sikeremet teljesen az ő útmutatásainak köszönhetem. Így szemlélve meglehetős kíméletlenségnek tűnik tőlem, hogy e könyv ajánlásával is terhelem, de nem találtam jobb módot, hogy mindenki előtt megköszönjem a segítségét.

És különben sem várom el, hogy elolvassa...

ELSŐ RÉSZ

Az állatok élettere

Mindig meglepődöm, hogy mennyi olyan ember él szerte a világban, akik – úgy tűnik – egyáltalán nem vesznek tudomást az őket körülvevő állati életről. Számukra a trópusi erdők, a szavannák vagy a hegyek, ahol élnek, kétségkívül élettelen vidékek. Csupán steril tájat látnak bennük. Ez a legerősebben Argentínában jártamkor tudatosult bennem. Buenos Airesben találkoztam egy angollal, aki egész életét Argentínában töltötte, és amikor megtudta, hogy a feleségemmel együtt a pampára készülünk állatokat keresni, őszinte meglepetéssel meredt ránk. De kedves barátom, ott semmit sem fog találni! – kiáltott fel. Már miért ne találnék? – kérdeztem meglehetősen zavartan, mert intelligens embernek látszott. Hiszen a pampa csak egy csomó fű – magyarázta élénken gesztikulálva, hogy éreztesse a fű kiterjedését – semmi más, kedves barátom, abszolúte semmi, csak tehenekkel tarkított fű. Nos, a pampa leírása nagyjából megfelel a valóságnak, kivéve azt, hogy az életet ezen a hatalmas síkságon csak a tehenek és a gauchók képviselik. A pampán megállva és lassan körbefordulva a horizontig nyúló, biliárdasztal simaságú, füves térséget látunk, amelyet itt-ott másfél-két méteres, szürrealista gyertyatartókra emlékeztető óriás bogáncsok csomói törnek meg. A pampa, tüzeskék egével, csakugyan halott tájnak tűnik. A csillámló fűpalást alatt és a száraz, törékeny bogáncsszárak miniatűr erdeiben azonban rendkívül gazdag az élet. A nap forró időszakában keresztüllovagolva a vékony fűszőnyegen, vagy átcsörtetve egy óriásbogáncs-erdőn, ahol a törékeny szálak tűzijátékhoz hasonló ropogással pattannak el, madarakon kívül kevés a látnivaló. Minden negyven-ötven yardon üregi baglyokkal fogunk találkozni, amelyek szálfaegyenesen strázsálnak a lyukaik közelében levő fűcsomón. Döbbent, fagyos szemmel bámulnak az emberre, és amikor közelebb megyünk, izgatottságukban – mielőtt felrepülnek, és néma szárnycsapásokkal elsuhannának a fű felett – fel-le hullámzó testmozgással kis táncot lejtenek.

A pampa házőrző kutyái, a fekete-fehér, amerikai pettyes lilék, előrehaladásunkat elkerülhetetlenül szemmel tartják, és közhírré teszik. Lopakodva, fejűket lesunyva, és az embert gondosan figyelve futkosnak föl-alá, végül aztán felröppennek, és tarka szárnyaikon csaponganak körbe-körbe. Eközben szüntelenül hallatják “tero-tero-tero...tero...tero” vészkiáltásukat, ami több mérföldes körben figyelmeztet minden állatot a jelenlétünkre. Amikor ez a fülrepesztő vészjel elhangzik, távolabbi lilék is csatlakoznak hozzá, így aztán az egész pampa az ő kiáltásaiktól zeng. Most már minden élőlény riadókészültségben van és gyanakvó. Előttünk, egy elpusztult fa csontvázán, két halott ágnak tűnő valami hirtelen szárnyra kel, és felröppen a perzselő kék égbe, Ezek a csinos rozsdabarna-fehér tollazatú, hosszú, karú lábú kimagók. Valami, amit egy különösen nagy fűcsomónak vélünk, hirtelen felemelkedik nyurga, izmos lábain, és kinyújtott nyakkal, nagy szökellésekkel sebesen tovaüget a fűben, átkígyózva a bogáncsok között. Ekkor jövünk rá, hogy a fűcsomónk egy nandu volt, amely abban a reményben kuporgott, hogy majd csak elhaladunk mellette. Tehát a lilék, amellett, hogy kellemetlenséget okoztak jelenlétünk szertekürtölésével, segítettek azzal, hogy a pampa más lakóit megriasztva, azok felfedték jelenlétüket.

Alkalmanként rábukkanhatunk egy-egy “laguanára”, sekély tóra, amelyet nádas és néhány csenevész fa szegélyez. Kövér, zöld békák tanyáznak körülötte, de olyanok, amelyek – ha molesztáljuk őket – tátott szájjal, ijesztő, gurgulázó hangokat hallatva nekiugranak az embernek. A békákat karcsú, szürke, fekete és cinóbervörös, a régimódi iskolai nyakkendőkéhez hasonló mintázatú kígyók követik, a fűben tovacsúszva. Szinte biztosra vehetjük, hogy a káka között megtaláljuk egy nagy, szürke, pulykára emlékeztető madár, a csája fészkét. A fiatal madár a napégette talaj sekély mélyedésében lapul, sárga, mint a boglárka, de még akkor is mozdulatlan marad, ha lovunk lába mellette dobrokol. A szülők eközben őrjöngve rohangálnak, panaszos, trombitáló kiáltásokkal fejezve ki nyugtalanságukat. E hangok közé a csibének szóló lágyabb hangzású figyelmeztetéseket kevernek.

Napközben tehát ilyen a pampa. Este, miközben hazafelé lovagolunk, a nap színes felhők lángtengerében nyugszik le, a laguanákra különféle kacsák szállnak, landolásukkal felborzolva a sima vízfelszínt. Rózsás kanalasgémek kis csapatai rózsaszín felhőkként ereszkednek le, hogy a fekete nyakú hattyúk “hóbuckái” között a sekély vízben táplálkozzanak.

Amint sötétebb lesz, a bogáncsok közt lovagolva övesállatokkal is találkozunk. Mint valami különös, felhúzható játékok, hátukat felpúposítva, céltudatosan ügetnek éjszakai “takarító” útjukra. Az is előfordulhat, hogy egy szkunkba botlunk. Az állat fekete és fehér szőrzete élénken csillog az alkonyi fényben, és figyelmeztetésül farkát felmeresztve, mellső lábaival ingerülten toporzékol.

Ennyit láttam tehát a pampából az első néhány napon. A barátomnak, aki egész életét Argentínában töltötte, soha nem tűnt föl a madarak és más állatok kis világa. Számára a pampa nem volt más, mint “tehenekkel tarkított fű”.

Sajnáltam őt.

A fekete vadon

Afrika több szempontból is szerencsétlen földrész. A viktoriánus korban a Sötét Kontinens nevet vívta ki magának, és még ma is így tekintenek rá, amikor földjén már modern városok, vasutak, aszfaltozott utak, koktélbárok és a civilizáció más szükségszerű velejárói is megtalálhatók. Az előítéletek, akár megalapozottak, akár tévesek, nehezen tűnnek el, és valamilyen oknál fogva a rossz hírnév enyészik el a legnehezebben.

Talán az egész kontinens legjobban befeketített része a nyugati part, amelyet igen érzékletesen a fehér ember sírboltjaként írtak le. Számtalan történetben – meglehetősen pontatlanul – hatalmas, összefüggő, áthatolhatatlan dzsungelként festették le. Ha mégis sikerül keresztüljutni a tekergő kúszónövényeken, a töviseken és az aljnövényzeten (egyébként meglepő, hogy a történetekben milyen gyakran átjutnak az áttörhetetlen dzsungelen), azt tapasztaljuk, hogy minden bokor hajladozik és vibrál az élőlények tömegétől. Mind arra várnak, hogy ránk ugorhassanak: parázsló szemű leopárdok, ingerülten sziszegő kígyók, a folyókban krokodilok, amelyek minden idegszálat pattanásig feszítenek azzal, hogy jobban hasonlítanak egy fatörzshöz, mint a fatörzs maga. Ha mindezen veszélytől sikerült megmenekülnünk, akkor még mindig ott vannak a vad bennszülött-törzsek, amelyek megadják a szerencsétlen utazónak a coup de grace-t (a kegyelemdöfést). A bennszülöttek kétfélék lehetnek: kannibálok és nem kannibálok. Ha kannibálok, akkor mindig lándzsákkal vannak fölfegyverkezve, ha meg nem azok, akkor olyan nyilakkal, amelyeknek a végét halált hozó – a tudomány számára rendszerint ismeretlen – méregbe mártják. Nos, senki nem tagadhat meg a szerzőktől némi költői túlzást, feltéve, hogy a túlzásról felismerhető, hogy az.

Sajnos azonban Afrika nyugati partvidékét olyan mértékben befröcskölték rágalmakkal, hogy bárkit, aki megpróbál ellentmondani a bevett elképzeléseknek, hazugnak bélyegeznek, mondván, hogy soha nem is járt arrafelé. Nagyon elszomorít, hogy ennyire bemocskolják a világ egy olyan táját, ahol a természetet a legbizarrabb, legtobzódóbb és legszebb formájában találjuk meg, de tudomásul veszem, hogy kesergésem jószerével pusztába kiáltott szó.

Munkám, így vagy úgy, lehetőséget nyújtott, hogy elég sok trópusi erdőséget lássak, mert amikor vadállatokat akarunk élve befogni, be kell mennünk az úgymond áthatolhatatlan dzsungelbe, és ott kell megkeresnünk őket. Maguktól sajnos nem jönnek ki hozzánk. Meggyőződtem arról, hogy egy átlagos trópusi erdőben szinte elképesztő vadállathiány tapasztalható: egész nap sétálhatsz, és nem látsz izgalmasabbat, mint egy magános madarat vagy pillangót. Az állatok természetesen ott vannak, mégpedig pazar bőségben, de bölcsen elkerülnek téged, és ahhoz, hogy lásd vagy elfogd őket, pontosan tudnod kell, hol találhatók. Emlékszem, egyszer, a kameruni erdőségben töltött hat hónapos gyűjtőutam után megmutattam egy úriembernek, aki hozzávetőleg huszonöt éve élt azon a vidéken, a mintegy százötven különféle emlősből, madárból, hüllőből álló gyűjteményemet. Teljesen meg volt döbbenve, hogy ennyiféle lény él szinte a küszöbénél, abban az erdőben, amelyet addig érdektelennek és szinte kihaltnak vélt.

A Nyugat-Afrikában beszélt pidgin-angol dialektusban az erdőt bushnak (azaz bozótnak) hívják. Kétféle bush létezik: az egyik valamilyen falut vagy várost körülvevő terület, amelyet alaposan át- meg átfésülnek a vadászok, és amelybe helyenként ültetvények nyúlnak be. Itt az állatok óvatosak, és nehéz megpillantani őket. A másik típust black bushnak (fekete bozótnak) hívják. Ezek olyan részek, amelyek mérföldekre fekszenek a településtől, és csak nagy ritkán vetődik arra egy-egy magános vadász. Itt megláthatjuk az állatokat, ha kellően türelmesek és nyugodtak vagyunk.

Az állatok megfogásához nem elég, ha csak szanaszét lerakjuk a csapdákat az erdőben. Bár első pillantásra az állatok mozgása véletlenszerűnek tűnik, hamar rájön az ember, hogy a legtöbb állat a szokások rabja: évről évre ugyanazokat az ösvényeket követik, adott területeken adott időben tűnnek föl, amikor bőséges a táplálék, és újra eltűnnek, amikor csökken az élelem mennyisége, és mindig ugyanazokra a helyekre járnak inni. Néhányuknak még speciális vécéje is van, amely bizonyos távolságra lehet attól a helytől, ahol életük nagy részét töltik. Felállíthatunk egy csapdát valahol az erdőben, és nem fogunk vele semmit. Ezután tegyük néhány méterrel idébb vagy odább, egy ösvényre, amelyet rendszeresen használ valamely élőlény, és máris megvan a fogás. Éppen ezért, mielőtt nekifognánk a csapdázásnak, türelmesen és gondosan meg kell vizsgálni a környéket. Föl kell deríteni, mely utakat használják a fakoronák között vagy az erdő talaján, hol érik sok vad gyümölcs, és mely üregekben húzódnak meg nappal az éjszakai állatok.

Amikor Nyugat-Afrikában voltam, sok órát töltöttem a black bushban az erdei élőlények megfigyelésével, viselkedésük tanulmányozásával, így sokkal könnyebbnek találtam a megfogásukat és a tartásukat. Három héten keresztül figyeltem egy ilyen területet. A kameruni erdőségekben néhol találhatunk olyan helyeket, ahol a talaj túl vékony ahhoz, hogy megtarthassa az óriás fák gyökereit. A helyüket itt alacsonyabb növésű cserjék és bozótosok, valamint nyúlánk füvek foglalják el, amelyek még meg tudnak kapaszkodni a szürke sziklapáncélt borító vékony földrétegen. Hamar rájöttem, hogy az egyik ilyen természetes tisztás széle, mintegy három mérföldre a táboromtól, ideális hely az állatok életének megfigyelésére, mert itt három különböző vegetációs zóna találkozik. Az egyik maga a fű – két hektár kiterjedésű, a nap majdnem fehérre perzselte. Ezt keskeny cserjés, bozótos sáv vette körül, a bokrokat parazita kúszónövények szőtték át, és a vad szulák élénk virágai lógtak róluk. Végül, az alacsony növényzeti zóna mögött maga az erdő terült el, az ötven méter magas fatörzsek mint hatalmas oszlopok tartották a zöld levelek alkotta végtelen tetőt. Ha az ember kellő körültekintéssel választotta ki a megfigyelőpontját, e vegetációtípusok mindegyikéből láthatott egy kis részt.

A táborból kora reggel szoktam elindulni, a nap már ilyenkor is perzselt. A tábor tisztását elhagyva élveztem az erdő hűvösét, a magasban levő levelek sokaságán átszűrődő halványzöld fényt. Az óriási fatörzsek között lépkedve, az erdő talaja olyan lágy és ruganyos volt, mint egy perzsaszőnyeg. Vastagon borította az egymásra rakódott avarréteg. Az egyetlen hang a kabócák millióinak cirpelése volt. Ezek a zöld és ezüstszínű rovarok a fák kérgéhez tapadnak. Daluktól rezgett a levegő. Ha az ember túl közel került hozzájuk, miniatűr repülőgépekként áttetsző, csillogó szárnnyal zúgtak el az erdő sűrűjében. Aztán néha felhangzott valamilyen kis madár panaszos “húvüi...” hangja. Ezt a madarat sosem sikerült meghatároznom, de lágyan, tisztán kérdezgető hangja abban az erdőben mindenüvé elkísért. Helyenként nagy rés tátongott a lombozaton a magasban. Talán valamilyen termetes ágat rongáltak meg a rovarok és a nedvesség, mígnem az levált, és több tíz métert zuhant az alant elterülő erdőtalajra, hasadékot hagyva maga után az erdő kupoláján. A nyíláson aranyszínű napsugarak hatoltak át. Ezekben a ragyogó fénypásztákban pillangók sokasága verődik össze: hatalmasak, hosszú, keskeny, narancsvörös szárnnyal, úgy világítanak az erdő sötét hátteréből, mint tucatnyi gyertyaláng; kecses, fehér kis hópehelyhez hasonló pillangók, amelyek felhőként emelkednek fel a lábam elől, majd lassan visszaszállingóznak pörögve forogva a sötét levélhumuszra. Végül kis patakhoz értem. Sustorogva haladt a vízkoptatta, zöld mohából és apró növényekből álló sapkát viselő sziklák között. Ez a patakocska keresztülfolyt az erdőn, elhaladt az alacsony növényzetű rész peremén, és beletorkollt a füves mezőbe. De mielőtt elérte az erdő szegélyét, a talaj erősebben kezdett lejteni, és a vízfolyás miniatűr vízesésekre oszlott. Körülöttük sárga, viaszos virágú vadbegónia-bokrok díszlettek. Itt, az erdő szélén a heves esőzés kimosta a talajt egy óriási fa erős gyökerei alól, a fa kidőlt, és azóta félig az erdőben, félig a füves mezőn feküdt. A nagy, korhadó, csupa üreg rönköt vastagon benőtte a szulák, a moha, a lemálló kérget pedig az apró mérgesgombák ármádiája. Miután megbizonyosodtam afelől, hogy a törzsnek nincs más lakója, ez lett a rejtekhelyem. A törzs egy részén út nyílott a kéregbe, és a szabaddá vált üregbe, mint egy csónakba, beülhettem. Az alacsony növényzet jól eltakart. Nekifogtam a várakozásnak. Az első órában vagy akörül nem szokott történni semmi. A kabócák kiáltásai és alkalmanként egy fán lakó béka trillája hallatszott a patak partjáról, s néha arra repült egy pillangó. Rövid idő múlva az erdő elfelejtkezik rólunk, magába olvaszt, és – ha nyugton marad az ember – elfogad bennünket, mint a színhely akármely más, bár meglehetősen ormótlan darabját. Elsőként általában az óriás turákók érkeztek azért, hogy a füves mező szélén növő vadfügéből lakmározzanak. Ezek a hosszú, lelógó, szarkára emlékeztető farkú, hatalmas madarak hangos, csengő, vidám “keru, ku, ku, ku” kiáltások sorozatával már mérföldnyire az erdőben jelezték jöttüket. Különös, ereszkedő szárnyalással, hirtelen bukkantak föl az erdőből, és elragadtatottan kiáltozva egymásnak, hosszú farkukat suhogtatva leszálltak a fügefákra. Aranyzöld tollazatuk a szivárvány minden színében csillogott. Egyáltalán nem madár módra futkostak az ágakon, hanem nagy kenguru ugrásokkal szökkentek át egyik ágról a másikra, leszakítva és lenyelve a vadfügét. A lakomára rendszerint az apácamajmok csoportja érkezett következőnek. Szőrzetük barnásvörös, lábuk szürke, a farkuk tövén pedig kétoldalt egy-egy különös, élénkfehér, óriás ujjlenyomathoz hasonló folt van. A majmok közeledése úgy hangzott, mintha hirtelen támadt szél morajlana át az erdőn. Ha figyelmesen füleltem, különös, hup-hup-szerű hangot hallhattam a háttérből, amit hangos és pityókás tülkölés követett, mintha egy sereg régi bérautó került volna forgalmi dugóba. Ez a hang a szarvascsőrű madaraké volt: ők ugyanis mindenfelé követték a majomcsapatokat. Nemcsak a majmok által felfedezett gyümölccsel táplálkoztak, hanem gyíkokkal, fán lakó békákkal és rovarokkal is, amelyeket felzavartak a fakoronákon keresztül vándorló majmok. Az erdő szélét elérve a majmok vezére mindig felkapaszkodott valami jó kilátást nyújtó helyre, és gyanakvó mordulásokat hallatva a legnagyobb figyelemmel vizsgálgatta az előtte elterülő mezőt. Mögötte a talán ötven egyedet számláló csoport némaságba burkolózott, leszámítva azt a szaggatott síró hangot, amelyet valami kismajom adott ki időnként. Az öreg hím, valahányszor elégedetten nyugtázta, hogy a tisztás üres, lassan és méltóságteljesen végiglépkedett egy ágon, a farkát kérdőjelként görbítve a hátára, majd óriási ugrással a fügefa levelei között termett. Itt újra megállt, és még egyszer szemrevételezte a mezőt, azután leszakította az első gyümölcsöt, és hangos, felszólító kiáltás sorozatot hallatott: oink, oink, oink. Az addig csendes erdő egy pillanat alatt életre kelt mögötte. Az ágak, mint óriási hullámok, suhogtak és morajlottak a parton, amint a majmok kiugrottak a fedezékből és megérkeztek a fügefára, zuhanás közben morogva és visítozva egymásnak. Sok nőstény majom hasa alatt csimpaszkodó apróságok bújtak meg. Amikor az anyjuk ugrott, hallani lehetett a fiatal állatok éles visítását. Nehéz volt eldönteni, hogy félelmükben vagy izgatottságukban kiáltoznak-e.

A majmok letelepedtek az ágakon, hogy lakmározzanak az érett fügéből. Hamarosan a szarvascsőrű madarak is felfedezték hollétüket, amit hangos suhogásuk és örömteli trombitálásuk jelzett. Féktelen esetlenséggel törtek keresztül az ágakon. Sűrű szempillával szegélyezett nagy, kerek szemükkel huncutul és kissé ütődötten meredtek a majmokra, miközben hatalmas és látszólag terhes csőrükkel élvezettel és nagy precizitással szaggatták le a gyümölcsöt. Szerzeményüket azután könnyedén feldobták a levegőbe, olyan ügyesen, hogy egyenesen tátott csőrükbe hullott vissza. A szarvascsőrű madarak sohasem bánnak olyan pazarlóan a táplálékkal, mint a majmok. Válogatás nélkül megesznek minden gyümölcsöt, amit leszakítottak, a majmok pedig csak harapnak egyet a gyümölcsbe, és máris dobják le a földre, aztán keresik a következő ínyencfalatot. Ilyen duhaj étkezőtársak érkezése természetesen nem volt ínyére az óriás turákóknak, ezért azonnal továbbálltak, mihelyt a majmok és a szarvascsőrű madarak megjöttek. Mintegy fél óra múlva a fügefák alatti talajt félig megevett gyümölcsök borították. A majmok visszaindultak az erdő belsejébe, önelégült oink-oink kiáltással hívogatva egymást. A szarvascsőrű madarak elidőztek még egy kicsit, hogy egy utolsó fügét bekapjanak, majd izgatottan a majmok után eredtek. Alig halkult el szárnysuhogásuk, máris újabb vendégei érkeztek a fügefának. Annyira aprók voltak, és olyan hirtelen és csendben bukkantak elő a hosszú fűszálak közül, hogy járásuk-kelésük észrevétlen maradt, hacsak az ember nem hozott magával távcsövet, és nem figyelt nagyon. A jövevények a kis csíkos egerek voltak. Nagyjából háziegér méretűek lehettek, finoman elkeskenyedő farokkal. Fényes, őzbarna szőrruhájukon széles, krémfehér csíkokkal az orrtól a farok tövéig. Lakóhelyük a fűcsomók, fagyökerek, sziklák alatti üregek, végig az erdő széle mentén. Szétszéledtek a fűszálak körül, hosszú szüneteket iktatva apró nekirugaszkodásaik közé. Ilyenkor hátsó lábukra kuporodtak, piciny rózsaszín mancsukat ökölbe szorították, orruk és bajszuk rezgett, amint ellenség után fürkészték a fuvallatot. Amikor ilyesformán mozdulatlanságba dermedtek a fűszálakkal a háttérben, csíkos kabátkájuk, amely mozgás közben oly csillogónak és dekoratívnak tűnt, láthatatlanná tevő köpennyé alakult, és szinte teljesen eltüntette őket.

Miután megbizonyosodtak arról, hogy a szarvascsőrű madarak valóban eltávoztak (mivel azok időnként szívesen elkapnak egy-egy egeret), nekifogtak a komoly feladatnak, hogy elfogyasszák azt a gyümölcsöt, amit a majmok oly pazarlóan szétszórtak a földön. Sok más erdei egérrel és patkánnyal ellentétben ezek a kis teremtmények házsártos természetűek, és a táplálékon össze szoktak veszni. Hátsó lábukon ülve cérnahangon sivítoznak, úgy szidják egymást mérgükben.

Néha ketten közülük ugyanazt a gyümölcsöt szemelték ki, és mindkettő megragadta, egyik az egyik, másik a másik oldalon. Apró rózsaszín mancsukat belemélyesztették az avarba, és eszeveszetten huzakodva igyekeztek kitépni a gyümölcsöt a másik szorításából. Ha a füge különösen érett volt, általában középen kettévált, és mindkét egér hanyatt esett, szorosan markolva a “trófea” neki jutó részét. Ezután viszonylag békésen leültek egymástól úgy tizenöt centi távolságba, és mindegyik megette a saját adagját. Időnként, ha valami váratlan zaj megriasztotta őket, mindannyian függőlegesen a levegőbe szökkentek, tizenöt centire vagy még magasabbra, mintha hirtelen zsinóron rántották volna fel őket. Leérkezvén reszketve s riadtan üldögéltek, amíg meg nem győződtek arról, hogy elmúlt a veszély. Ekkor újra elkezdték az élelemért folytatott civódásukat és csatározásukat.

Egyszer tragédia játszódott le a szemem előtt. Szenvedő alanyai a csíkos egerek voltak. Éppen a majmok hagyta maradékon veszekedtek, amikor hírtelen egy petymeg bukkant elő az erdőből. Ez talán egyike az erdő legruganyosabb, legszebb állatainak. Hosszú, hajlékony, menyétforma teste és macskaszerű pofája van, csinos aranyszínű szőrzetét fekete foltok hangsúlyos mintázata tarkázza, hosszú farkán fekete-fehér sávozás látható. A petymeg nem tartozik azok közé az állatok közé, amelyeket az ember kora reggel gyakorta megpillant, mivel előnyben részesíti az esti vagy az éjszakai vadászatot. Úgy véltem, hogy ennek a példánynak eredménytelen volt az éjjeli vadászata, és így, amikor beköszöntött a reggel, még mindig keresgélt valamit, amivel megtölthetné a gyomrát.

Amikor felbukkant a mező szélén, és megpillantotta a csíkos egereket, a talajhoz lapult, majd kilőtte magát, és oly simán siklott át a közbeeső téren, mint egy laposan elhajított kő. Mielőtt a rágcsálók felocsúdtak volna, ott termett közöttük. Azok, mint általában, most is mind felugrottak függőlegesen a levegőbe, és aztán elmenekültek. Csíkos ruhájukban mint megannyi, angolcsíkos szövetű öltönybe bújt pocakos kis üzletember rohantak a fűcsomókon keresztül. A petymeg azonban gyorsabb volt náluk. Szájában két apró, petyhüdt testtel vonult vissza az erdőbe. Pár pillanattal előbb még egy füge kizárólagos tulajdonjogán veszekedtek egymással, és túl későn szánták rá magukat a visszavonulásra.

Déltájban az egész vidék nyugalomba merült a napsugarak izzásában, és mintha még a kabócák kiáltásai is álmosabbá váltak volna. Ez volt a szieszta ideje. Nagyon kevés élőlény mutatkozott. A mezőn csak a napimádó vakondgyíkok bújtak elő, hogy a sziklákon sütkérezzenek vagy szöcskék és sáskák után cserkeljenek. Ezeknek a pompás gyíkoknak, amelyek úgy csillogtak-villogtak, mintha frissen festették volna őket, olyan volt a bőrük, mint egy mozaikfreskó, amit apró meggypiros, krémszínű és fekete pikkelyek százaiból raktak ki. Fürgén szaladgáltak a fűszálak között, testük villogott a napfényben, s ettől úgy néztek ki, mint valami különös tűzijáték petárdái. Ezektől a hüllőktől eltekintve gyakorlatilag semmi látnivaló nem akadt addig amíg a nap alá nem szállt, és nem lett egy kicsit hűvösebb. A tétlenségnek ezt az időszakát használtam ki arra, hogy megegyem magammal hozott elemózsiámat, és rágyújtsak egy nagyon kívánt cigarettára.

Egyszer az ebédszünetem alatt tanúja lehettem egy különös komédiának, amelyről szinte úgy éreztem, hogy egyenesen az én kedvemért adták elő. Alig másfél méterre tőlem, a fatörzsön, ahol ültem, a kusza aljnövényzetből lassan, elszántan és igen méltóságteljesen fölkúszott a fa kérgére egy óriás szárazföldi csiga, akkora, mint egy alma. Evés közben figyeltem őt, lenyűgözve a módtól, ahogy a csigatest látszólag minden izommunka nélkül végigsiklott a kérgen. Szarvacskáit elragadóan forgatta ide-oda a tetejükön ülő kerek és meglehetősen csodálkozó szemekkel, s választotta ki útvonalát a mérges gombákból és mohákból álló miniatűr tájon. Miközben a csiga lassan és tétován haladt előre, a fatörzsön maga után hagyta a megszokott csillogó nyomot. Hirtelen észrevettem, hogy ezt követi a méretéhez képest egyik legmérgesebb és legvérszomjasabb állat, amely a nyugat-afrikai erdőben található. A tekergőző szulákot félrenyomva, a növényzet közül egy apró, csupán cigarettahosszúságú élőlény masírozott a tuskóra. Éjfekete szőr borította, és hosszú, mozgékony orrát a csiga nyomához tapasztotta, mint valami apró fekete kutya. A cickányok egyik képviselője volt. Hihetetlenül merészek, az étvágyuk pedig hatalmas és kielégíthetetlen. Ha van állat, amelyik azért él, hogy egyen, az erdei cickány ilyen. Éhségrohamukban még egymás megevésében sem találnak semmi kivetnivalót. Magában cincogva a cickány szaporán ügetett a csiga után, és igen hamar utolérte. Éles visítást hallatva rávetette magát a csigának a ház hátsó vége alól kilógó részére, és belemélyesztette a fogát. Miután a csiga fölfogta, hogy hátulról olyan váratlanul és különösebb teketória nélkül megtámadták, az egyetlen lehetséges dolgot tette: gyorsan visszahúzta a testét a házába. Ez a mozdulat oly fürge volt, és a csiga izom-összehúzódása olyan erős, hogy amikor a farok eltűnt, a cickány pofája nekiütődött a héjnak, és a csiga kicsúszott a szorításából. Miután a csigaházat most már semmi sem egyensúlyozta, az oldalára bukott. A csalódottan visító cickány megrohamozta, és bedugta a fejét a házba, hogy visszaszerezze a behúzódott puhatestűt. A csiga azonban felkészült erre a támadásra, és mihelyt a cickány feje megjelent a héj nyílásában, váratlanul kilövellt zöldesfehér tajték fogadta, ami kibugyogott és beborított orrot és fejet. A cickány meglepetésében hátraugrott, és újra beverte magát a csigaházba. A csiga egy pillanatig billegett, majd oldalra gurult és lepottyant a fatörzs melletti aljnövényzetbe. A cickány ezalatt a két hátsó lábán ült, és majd felrobbant mérgében. Hevesen prüszkölt, és mancsával megpróbálta letisztítani pofájáról a tajtékot. Az egész olyan nevetséges volt, hogy kibuggyant belőlem a kacagás. A cickány gyors s ijedt pillantást vetve irányomba leugrott az aljnövényzetbe, és eliszkolt. Az erdei sziesztaidőben nem gyakran fordult elő, hogy ilyen jeleneten szórakozhattam volna. A délután közepe felé, amikor csökkent a forróság, az erdőben újra megindult az élet. Új látogatók érkeztek a fügefához, nevezetesen a mókusok. Az egyik pár szemlátomást össze akarta kötni a kellemest a hasznossal. Futkostak és ugráltak a fügefa ágai között, bújócskát és békaügetést játszottak, ily módon udvarolva egymásnak. Alkalmanként megszakították vad és szertelen tevékenységüket, hogy farkukat hátravetve nagyon nyugodtan és ünnepélyesen letelepedjenek fügét enni.

Ahogy az árnyékok megnyúltak, ha szerencsés volt az ember, megpillanthatott egy bóbitás antilopot, amelyik a patakhoz jött inni. Vörösesbarna öltözékükben, hosszú, ceruzavékony lábukkal lassan és gyanakvóan haladtak útjukon az erdei fák között. Gyakran megtorpantak. Hatalmas, nedves szemükkel az előttük levő ösvényt kutatták. Fülüket előre-hátra forgatták, hogy felfogják az erdő hangjait. Ahogy hang nélkül keresztüllépkedtek a patakot szegélyező buja növényzeten, általában felriasztottak néhány ott táplálkozó víziegeret. Ezeknek a pici, szürke, különös rágcsálóknak hosszúkás, meglehetősen ostoba kinézetű pofájuk, hatalmas, áttetsző öszvérfülük és hosszú hátsó lábuk van, amelyeken időnként, mint picurka kenguruk, szoktak szökdécselni. Ebben az esti órában szokásuk szerint keresztül-gázoltak a sekély vízen, karcsú mellső mancsukkal átfésülték az átokhínárt, és felcsipegették a parányi vízirovarokat, rákivadékokat és vízicsigákat.

Ebben az időszakban más patkányfélék is elő szoktak jönni. Ezek voltak ott a legfontoskodóbb, legnagyképűbb és legmegnyerőbb rágcsálók. Mindenütt zöldes szőr borította őket az orruk és a hátsó részük kivételével, amely meglehetősen oda nem illő módon világító rókavörös volt, és emiatt úgy néztek ki, mintha vörös tornanadrágot és álarcot viseltek volna. Kedvenc vadászterületük a fák toronymagasságú támasztógyökerei között fölhalmozódott puha avar volt. Itt szoktak ide-oda döcögni egymásnak visítozva. Felforgatták a leveleket, a kő- és ágdarabokat, hogy elérjék az alattuk rejtőző rovarokat. Alkalmanként megálltak egy kis traccspartira. Egymással szemben leültek a hátsó lábukra, a bajszuk remegett, ahogy igen sebesen és panaszkodó hangon cincogtak és sipítoztak, mintha együtt-érzésüket fejezték volna ki egymásnak amiatt, hogy az erdőnek pont ebben a részében milyen kevés a táplálék. Néha (bizonyos szagfoltok fölött) borzasztóan izgatottak lettek, hangosan visítoztak, és mint a terrierek, ásták bele magukat a puha avarba. Végül győzedelmesen kiástak egy csokoládészínű bogarat, majdnem akkorát, mint saját maguk. Ezek a bogarak kemények voltak, és igen erősek. A patkányoknak nagy erőfeszítésbe került legyőzni őket. Rendszerint a hátára fordították a bogarat, majd gyorsan letépték a tüskés, rugdalózó lábakat. Miután mozgásképtelenné tették zsákmányukat, néhány gyors harapás következett, és a bogárnak vége volt. Ezután a kis patkány felült a hátsó lábára, a bogár testét a mancsába szorította, és hangos ropogtatással, mintha egy kődarabot harapdálna, hozzáfogott az elfogyasztásához. Közben időnként tompa, elégedett visításokat hallatott.

Időközben, bár a mezőn még világos volt, az erdőben már erősen sötétedett, és alig lehetett látni. Ha szerencséje volt az embernek, megpillanthatott egy-egy éjszakai állatot, amely előmerészkedett vadászatára: esetleg egy pocakos és megfontolt bojtosfarkú sül ügetett el arra sietve. Tüskéi zörögtek a levelek között. Most, hogy ezek az éjszakai állatok felbukkantak, újra a fügefa került a középpontba. A galágók vagy bozótbébik mágikusan öltöttek testet, mint a tündérek. Az ágak között üldögéltek, és hatalmas, csészealj alakú szemükkel nézelődtek. Apró, hihetetlenül emberszerű kezeiket elborzadva emelték a magasba, mint koboldok egy csoportja, akik éppen most fedezték fel, hogy micsoda bűnös hely a világ. A fügéket fogyasztották, és néha hatalmasakat ugrottak az ágak között egy arra szálló éjjeli lepkét követve.

Ezalatt a magasban, a már alkonypír borította égen egy pár szürke papagáj repült be az erdőbe, hogy alvóhelyére térjen. Az egész erdő visszhangzott éles füttyüktől és rikácsolásuktól. Távolabb hirtelen egy huhogókórus zendített rá, ezt meg sikolyok és őrjöngő kacajok vad kirobbanásai, a nyugovóra térő csimpánzok hajmeresztő hangjai követték. A galágók ilyenkorra már el szoktak tűnni, éppoly gyorsan és csendesen, ahogy érkeztek. A sötétedő égből gyümölcsevő denevérek nagy, csipkés szélű felhője bukkant fel, csengő kiáltásokat hallatva leereszkedés közben. Bemerültek a fák közé, hogy körbe csapongjanak és megküzdjenek a maradék gyümölcsért. A szárnyukkal keltett hang olyan volt, mintha vagy száz nedves esernyőt ráztak volna a fák között.

A csimpánzok egy utolsó, még velőtrázóbb, hisztérikusabb kitörése után az erdő teljes sötétségbe burkolózott, de az élet nem szűnt meg. Millió kis zörgés, visítás, dobogás és morgás vibrált a levegőben, jelezve, hogy az éjszakai élőlények megkezdték tevékenykedésüket. Elgémberedett lábbal botorkáltam ki az erdőből. Zseblámpám fénye szánalmasan gyengének és aprónak tűnt a hatalmas, néma fatörzsek között. Ez volt tehát a trópusi őserdő, amelyről azt olvastam, hogy vad, veszélyes és alig elviselhető. Számomra hihetetlenül gyönyörű világnak tűnt, amelyet millió apró élőlény, növények és állatok tömkelege alkot. Mindegyik különbözik és mégis függ a többitől, mint egy óriási kirakós játék darabjai. Olyan kár, hogy az emberek még mindig ragaszkodnak régi elképzelésükhöz, amely szerint a dzsungel elviselhetetlen. Holott a trópusi erdőkben mágikus szépségű világ vár felfedezésre és tanulmányozásra.

A levéljáró tava

A Dél-Amerika északi részén fekvő Brit Guyana sűrű trópusi erdejével, hullámzó szavannájával, csipkés hegyláncaival és óriási, habzó vízeséseivel alighanem egyike a világ legszebb tájainak. Számomra azonban Guyana legkedvesebb része az öblök vidéke. Ez a parti terület egy keskeny sávja, amely Georgetowntól a venezuelai határig húzódik. Ezernyi erdei folyó és patak vágja itt keresztül magát a tenger felé, és elérve a lapos földterületet, milliónyi öböllé és apró vízággá oszlanak szét. Úgy fénylenek és csillognak, mint valami higanyáradat. A növénytakaró bujasága és változatossága egészen különleges, szépsége pedig hihetetlen tündérvilággá varázsolja a helyet. 1950-ben gyűjtöttem állatokat Brit Guyanában angol állatkertek számára. Az ott töltött hat hónap alatt meglátogattam az északi szavannás vidékeket, az őserdőt és természetesen az öblök vidékét, hogy felkutassam az ott élő különös lényeket.

Főhadiszállásomként egy Santa Rosa nevű hely közelében levő kis indián falut választottam. Santa Rosából két nap alatt lehetett elérni. Először is bárkán le az Essequibo folyón, majd szélesebb öblökön keresztül, míg végül olyan helyre értünk, ahonnan a bárka már nem tudott tovább menni, mert a víz túl sekély volt, és túlságosan elborította a növényzet. Itt fatörzsből kivájt kenukba szálltunk, amelyekben vendéglátóink, a nyugodt és szeretetre méltó indiánok eveztek. Elhagyva a széles főöblöt, apró vízágak útvesztőjébe jutottunk. Ez volt emlékezetem szerint az egyik legszebb utam.

Némelyik öblöcske nem volt szélesebb három méternél. A vízfelszín ki sem látszott a sok vízinövény alól. A nagy, krémszínű tündérrózsák szirmai finom rózsaszín árnyalatúak voltak; egy kis páfrányszerű vízinövény karcsú száron éppen a vízfelszín fölé emelte apró, bíborszínű virágát. Az öböl partjait vastagon benőtte az aljnövényzet, és óriási, göcsörtös, görbe fák hajoltak alagutat képezve a víz fölé. Ágaikat a zöldesszürke spanyol moha hosszú szalagjai, valamint az élénk rózsaszínű és sárga orchideák csoportjai ékítették. A növényzettel vastagon borított vízről olyan benyomás alakult ki a csónak orrában ülő emberben, mintha virágokkal gombozott, lágyan hullámzó zöld pázsiton siklana simán és csendesen. Piros sapkájú, fehéres csőrű nagy fekete harkályok kattogtak hangosan, ahogy fáról fára röpködtek lekalapálni a korhadó kérget. Az öböl menti sásból és növényzetből olykor tarka színfoltok villantak elő váratlanul, mert felriasztottunk egy-egy mocsári madarat, amely függőlegesen a levegőbe emelkedett, s rózsaszín melle úgy villant meg, mint egy hirtelen feltűnő vibráló fény az égen.

Közben a falut is fölfedeztem. Egy magasabb földdarabon feküdt, gyakorlatilag egy szigeten, öblökkel teljesen körülvéve. A kis bennszülöttkunyhó, amit főhadiszállásomnak szántak, kicsit messzebb volt a falutól, de a legelragadóbb környezetben. Apró, mintegy fél hold területű völgy végén, néhány hatalmas fa között húzódott meg. A fák spanyol mohával benőtt törzsükkel úgy állták körül, mint hosszú, szürke szakállú aggastyánok. A téli esőzések miatt a környező öblök kiáradtak, így a völgyet most mintegy hat láb magas víz fojtogatta. Csak néhány nagy fa meredezett fölfelé, tükörképük ott vibrált a sherryszínű vízen. A völgy peremét nád szegélyezte, és nagy tündérrózsa foltok tenyésztek arrafelé. A kunyhó ajtajából remekül ráláttam a tóra és környékére. A kora reggeli vagy az esti órákban csendesen itt üldögélve fedeztem föl, hogy milyen gazdag ennek az apró vízfoltnak és az azt keretező aljnövényzetnek az állatvilága.

Esténként például egy rákászó mosómedve szokott inni jönni. Különös megjelenésű állat. Akkora, mint egy kis kutya, bozontos fekete-fehér gyűrűs farokkal, nagy, lapos, rózsaszínű manccsal. Testszőrzetének szürkeségét csak a szeme körül levő fekete álarc törte meg, amely meglehetősen nevetséges külsőt kölcsönzött neki. Ezek az állatok különös módon, hátukat felpúposítva, lábukat kifelé fordítva járkáltak, olyan esetlenül csoszogtak, mint akit fagysérülés kínoz. A mosómedve lejött a víz széléhez, majd miután egy-két percig szomorúan bámulta tükörképét, ivott egy kicsit, azután táplálékot keresve pesszimista ábrázattal körülcsoszogott a völgy peremén. Egy kissé belegázolt a sekély vízfoltokba, majd mellső mancsának hosszú ujjaival kotorászott a sötét vízben, paskolva, tapogatva és átfésülve velük az iszapot. Egyszer csak kiemelt valamit, elégedett meglepetéssel nyugtázta a fogást, aztán kivitte a partra, hogy megegye. A trófeát mindig finoman a mellső mancsában vitte, és akkor foglalkozott vele behatóbban, amikor kiért a partra.

Ha békát fogott, rendszerint leszorította, és egy gyors harapással lefejezte. Ha azonban nagy, édesvízi rák volt a zsákmány – mint az gyakran megesett –, olyan gyorsan kisietett a partra, ahogy csak tudott, és mihelyt elérte a szárazföldet, elpöccintette magától. A rák, visszanyerve egyensúlyát, nyitott ollóival fenyegette. A mosómedve ilyenkor újszerű és praktikus módszerrel birkózott meg vele. Egy rákot nagyon könnyű zavarba ejteni, ha állandóan felé csapkodunk, és a rák azt tapasztalja, hogy minden ollóvágás, amit felénk irányoz, célt téveszt. Végül is megadja magát, és durcásan megtagad minden további részvételt az ilyen egyoldalú harcban. Így tehát a mosómedve egyszerűen körülkerülgette a rákot, hosszú ujjaival ütögette a páncélját, és mindig visszarántotta őket, ha az ollók veszélyes közelségbe kerültek. Mintegy öt perc múlva a lelkileg összetört rák feladta a harcot, és csak magába roskadtan kucorgott. Ekkor a mosómedve, “aki” eddig egy pincsivel játszadozó kedves öreg hölgyre emlékeztetett, rátért a lényegre: felegyenesedett, és előrehajolva egyetlen gyors harapással szinte kettészelte a szerencsétlen rákot. A völgy egyik szélén a kunyhó valamelyik indián tulajdonosa néhány mangó- és gujávafát ültetett. Éppen ott-tartózkodásomkor érlelték gyümölcsüket, és nagyszámú élőlényt vonzottak magukhoz. Elsőként rendszerint a kúszósülök jelentek meg. Nagy zörgéssel csoszogtak elő az aljnövényzetből. Küllemük egy pocakos és kissé iszákos öregemberére emlékeztetett. Nagy, gumós orrukkal ide-oda szimatoltak, miközben apró és meglehetősen szomorú szemükkel, amely mintha mindig könnyben úszott volna, reménykedve bámultak körbe. Nagyon ügyesen másztak fel a mangófákra, hosszú fogófarkukat az ágak köré csavarták, hogy le ne essenek. Fekete-fehér tüskéik csak úgy zörögtek a levelek között. Azután az ág egy kényelmes pontja felé vették az irányt, ott szilárdan lehorgonyozták magukat farkuk néhány csavarulatával, hátsó lábukra kuporodtak, és leszakítottak egy gyümölcsöt. Mellső mancsukban tartva körbe-körbe forgatták, közben nagy, kiálló fogaikkal munkálkodtak a húsán. Amikor végeztek a mangóval, néha igen különös játékba fogtak a hatalmas maggal. Ott üldögélve, tétován és elég ügyefogyottan néztek körül, s mancsból mancsba zsonglőrködtek a maggal, mintha nem lennének teljesen bizonyosak benne, mit is kezdjenek vele. Néha úgy tettek, mintha eldobnák, és csak az utolsó pillanatban kapták el. Mintegy öt perc múlva lehajították a magot, és arrébb csoszogtak a fán, további gyümölcsöt keresve.

Ha két sül olykor szembetalálkozott egymással az ágon, mindkettő lehorgonyozta magát a farkával, hátsó lábukra kuporodtak, és a legnevetségesebb bokszmeccsbe kezdtek, Fejüket lehorgasztva mellső mancsukkal csapkodtak, cseleztek és kitörtek, balhorgokat, felütéseket és egyeneseket osztogattak, de soha nem érintették meg egymást. Ez alatt az előadás alatt (amely talán negyedórát tartott) ábrázatuk mindvégig ugyanazt a meghökkent és jóindulatú érdeklődést mutatta. Azután, mintha egy láthatatlan jel késztetné őket, mindketten négykézlábra ereszkedtek, és elvonultak a fa különböző részei felé. Sose tudtam rájönni ezeknek az ökölvívó-küzdelmeknek a céljára, sem arra, hogy ki a győztes, de remekül szórakoztam rajtuk.

Egy másik lenyűgöző lény, amely a gyümölcsfákhoz szokott járni, az éji majom volt. Furcsa, hosszú farkukkal, kecses, szinte mókusszerű testükkel és hatalmas bagolyszerű szemükkel az egyetlen éjjeli életmódú majomfaj képviselői a világon. Kis, hetes vagy nyolcas csoportokban érkeztek, és bár zaj nélkül ugrottak a gyümölcsfákra, a táplálkozás közben folytatott hosszú és bonyolult társalgásuk hamar elárulta jelenlétüket. Hangkészletük a legsokoldalúbb volt, amit majmoktól, sőt ami azt illeti, bármely más hasonló méretű állattól valaha hallottam. Először is hangos gurgulázó ugatást tudtak hallatni, aztán igen erőteljes, vibráló kiáltást, amit figyelmeztető jelként használtak. Amikor ezt a hangot kibocsátották, torkuk kis alma méretűre dagadt az erőfeszítéstől. Aztán, amikor egymással társalogtak, éles visításokat, morgásokat, macskanyávogáshoz hasonló és változatosan bugyborékoló hangokat adtak ki, amelyek teljesen eltértek minden más általam valaha hallott hangtól. Néha valamelyikük, hogy ragaszkodásának nagyobb nyomatékot adjon, átkarolta egyik társa vállát, és így üldögéltek egymás mellett, karjukat egymásra helyezve, bugyborékolva és nagy komolyan egymás arcába meredve. Tudomásom szerint ezek az egyedüli majmok, amelyek a legcsekélyebb kihívásra a legszenvedélyesebb emberi módon csókolóznak, szájukat összetapasztva, egymást átölelve, farkukat összefonva.

Ezek az állatok természetesen csak szórványosan bukkantak föl, de két élőlény állandóan tanúbizonyságát adta jelenlétének az elöntött völgy vizében. Az egyik mintegy négy láb hosszú fiatal kajmán volt, az aligátorok dél-amerikai képviselője. Fekete-fehér bőrével, amely olyan göcsörtös és girbegurba felületűnek látszott, mint egy dió, meg csipkés szélű farkával és hatalmas, borostyánnal pettyezett aranyzöld szemével nagyon csinosan festett. Ez volt az egyetlen kajmán, amely ebben a víznyúlványban élt. Sosem tudtam megérteni, miért nem csatlakozott hozzá több, mivel a csupán százméternyire fekvő öblök és vízfolyások csak úgy hemzsegtek tőlük. De nemcsak a kis kajmán éldegélt magánosan a házam előtti tavacskában, és töltötte azzal a napot, hogy körbe-körbe úszkálja olyan ábrázattal, mintha az ő kizárólagos tulajdona lenne. A másik állandóan itt látható lény egy jasszána volt, Dél-Amerika talán legkülönösebb madara. Mérete és külleme hasonlít a vízityúkéhoz, de szemrevaló testét hosszú, karcsú láb tartja, amely rendkívülien megnyúlt lábujjak csokrában végződik, és a testtömeg egyenletes elosztása révén lehetővé teszi, hogy viselője átsétálhasson a vízen a tündérrózsák és más vízinövények leveleit használva úttestként. Innen ered a családnevük is: levéljárók.

A jasszána nem nagyon rajongott a kajmánért, a kajmánban pedig az az elképzelés alakult ki, hogy a Természet azért telepítette a jasszánát a tavacskájába, hogy egy kis változatosságot hozzon az étrendjébe. De fiatal és gyakorlatlan hüllő lévén, első próbálkozásai, hogy becserkéssze és elfogja a madarat, nevetségesen átlátszóak voltak. A jasszána nap mint nap kényeskedve tipegett elő az aljnövényzetből, ahol idejének nagy részét töltötte, kecsesen sétált a vízen, egyik tündérrózsalevélről a másikra lépkedve. Hosszú ujjait pókként szétterpesztette, és a levelek enyhén lesüllyedtek a súlya alatt. A kajmán, amint megpillantotta őt, késedelem nélkül a víz alá merült, mígnem csak a szeme látszott ki a vízből. Egyetlen fodor sem borzolta a vízfelszínt, mégis úgy tűnt, hogy a kajmán feje egyre közelebb kerül a madárhoz. A jasszána, amely eközben buzgón csipkedett a vízinövények között férgek, csigák és apró halak után kutatva, ritkán vette észre a kajmán közeledését, és bizonyára könnyen áldozatul eshetett volna. Az, hogy ez mégsem történt meg, egy dolognak volt köszönhető. Mihelyt a kajmán három-négy méterre megközelítette, oly nagy izgatottság lett rajta úrrá, hogy ahelyett, hogy lemerült volna és alulról ragadta volna meg a madarat, a farkával nagyot csapva, mint egy motorcsónak, hirtelen nekilendült, és kilőtt a vízfelszín felett, olyan fröcsköléssel, hogy még a legcsekélyebb értelmi képességű madár is észrevette volna. A jasszána éles vészkiáltással a levegőbe emelkedett, s vadul csapkodott boglárkasárga szárnyaival. Hosszú ideig nem jutott eszembe, hogy azon tűnődjek, miért tölti a madár a nap nagyobb részét a tó egyik nádas végében. De megvizsgálva ezt a nádast, hamarosan rájöttem az okára. A mocsaras talajon hínárból szőtt takaros fészket találtam, amelyben négy kerek, krémszínű, hangsúlyos csokoládé- és ezüstszínű foltokkal tarkított tojás feküdt. A madár bizonyára jó ideje ült már a tojásokon, mert alig pár nap múlva a fészket üresen találtam, és néhány órával később láttam a jasszánát, amint első sétájukra vezeti utódait a világban.

A jasszána előbukkant a nád közül, odalépett a liliomlevelekhez, ott megtorpant és visszanézett. A nádasból négy csibe tűnt föl. Sárga-fekete piheruhájukban úgy néztek ki, mint túlméretezett poszméhek. Hosszú, karcsú lábuk és ujjaik olyan törékenynek látszottak, mint a pókháló. Libasorban haladtak az anyjuk mögött, mindig egy tündérrózsalevéllel hátrább, és türelmesen kivárták, amíg az anyjuk mindent megvizsgál, mielőtt továbbhaladna. Valamennyien összegyűlhettek valamely nagy, tányérszerű levélen, és még mindig alig süppedt be a súlyuk alatt, olyan aprók és könnyűek voltak. Mihelyt a kajmán megpillantotta őket, természetesen megkétszerezte erőfeszítéseit, de a jasszána igen gondos anya volt. Fiókáit mindig partközelben tartotta, és ha a kajmán a közeledés bármi jelét mutatta, a csibék fejest ugrottak a vízililiom-levelekről, és eltűntek a vízben, hogy egy pillanat múlva rejtélyes módon a szárazföldön bukkanjanak fel újra.

A kajmán az összes általa ismert fogást bevetette. Minden áruló jel nélkül olyan közel sodródott a madarakhoz, amennyire lehetséges volt, hínárszőnyeg alá merülve álcázta magát, és amikor felbukkant, a hínár majdnem teljesen eltakarta a szemét és az orrát. Türelmesen feküdt, gyakran egész közel osonva a parthoz, feltehetőleg abban a reménybe, hogy elkapja a jasszánákat, mielőtt túl távol jutnának. Egy hétig felváltva próbálkozott e módszerek mindegyikével, és csupán egyetlenegyszer volt némi reménye a sikerre. Ezen a bizonyos napon a forró déli órákat pontosan a tó közepén töltötte. Jól láthatóan lebegett a víz felszínén, és lassan körözve szemmel tarthatta a parton történteket. Késő délután odaúszott a tündérrózsák és a hínárok alkotta parti sávhoz. Sikerült is elfognia egy liliom közepén napozó kis békát. Ettől erőre kapva tovább úszott egy apró virágokkal teleszórt, lebegő zöld hínárkupachoz, és egyenesen alámerült. Mintegy fél órán keresztül hiába kerestem a kis tó más részein, míg végül rájöttem, hogy bizonyára a hínárok alatt rejtőzik. Oda irányítottam a látcsövem, és annak ellenére, hogy az egész felület nem volt nagyobb, mint egy ajtó, tíz percbe is beletelt, míg fölfedeztem. Majdnem középen volt. Amint a felszínre emelkedett, egy hínárfonat akadt meg a szemei között, közepén rózsaszínű virágcsoporttal. Hogy is mondjam: volt valami csibészes a megjelenésében. A hínár a fején mintha valami élénk kis kalap lett volna. Mindenesetre kiválóan álcázta. Újabb fél óra telt el, amíg a jasszánák felbukkantak, és megkezdődött a dráma. A mama – mint rendesen – most is hirtelen tűnt föl a nádasból. Óvatosan lépdelt a tündérrózsaleveleken, majd megállt, és hívta a csibéit. Mint furcsa kis felhúzható játékok, tipegtek utána csibéi, majd türelmesen megálltak egy tündérrózsalevélen csoportosulva, és várták a további utasításokat. A mama – menet közben eszegetve – lassan kivezette őket a tóra. Kiegyensúlyozta magát az egyik levélen, előrehajolt a másikhoz, csőrébe fogta, és addig cibálta, forgatta, amíg eléggé ki nem jött a vízből, hogy láthatóvá váljon az alja. Rendszerint egy sereg apró féreg, pióca, csiga és kis rák tapadt hozzá. A fiókák körülvették a terített asztalt, és élénken csipegetni kezdtek. Fölszedtek minden apró csemegét, amíg a levél alját teljesen le nem pucolták, ezután pedig továbbálltak egy levéllel. Már az események kezdetén észrevettem, hogy a nőstény egyenesen a felé a hínárfolt felé vezeti utódait, amely alatt a kajmán rejtőzködik. Eszembe jutott, hogy ez a hely egyike kedvenc vadászterületeinek. Figyeltem, ahogy a madár a tündérrózsapárnán állva, finom, páfrányszerű hínárok kusza szövevényét húzkodja ki és átveti egy alkalmas tündérrózsavirágon, hogy a csibéi hozzáférhessenek a növényt borító mikroszkopikus élőlényekhez. Biztosra vettem, hogy miként eddig minden alkalommal, most is időben észreveszi majd a kajmánt, de annak ellenére, hogy gyakran megállt és körülnézett, továbbvezette csibéit, egyenesen a hüllő búvóhelye felé.

Kínos helyzetben voltam. Elhatároztam, hogy ha rajtam áll a dolog, a kajmán nem fogja megenni sem a nőstény jasszánát, sem a csibéit. De nem tudtam, mit tegyek. A madár teljesen hozzászokott már az emberi zajokhoz, és nem reagált az ilyesféle hangokra, így semmi értelme nem volt, hogy tapssal próbáljam figyelmeztetni. Arra sem volt mód, hogy közelebb kerüljek hozzá, mivel a jelenet a tó túlsó felén játszódott le, és tíz percet vett volna igénybe, amíg körbeérek. Addigra már késő lenne, mivel a madár mintegy hat méterre volt a kajmántól. Hasztalan lett volna kiabálni vagy köveket dobálni is. Így csak a szememet a látcsőre tapasztva ültem, és esküdöztem, hogy ha a kajmán csak a tollát is megérinti az én jasszánacsaládomnak, kifogom, és lemészárolom. És ekkor eszembe jutott a sörétes puska. Természetesen túl nagy volt a távolság, hogy a kajmánra lőjek, a lövés annyira szétszóródott volna, mire eléri a tó túlsó oldalát, hogy a hüllőt legföljebb csak néhány sörétszem éri, ellenben könnyen megölhettem volna a madarakat, amelyeket éppen megvédeni igyekeztem. Belém villant azonban, hogy – amennyire én tudtam – a jasszána sosem hallott még puskalövést, így hát a levegőbe eresztett lövéstől talán eléggé megriad ahhoz, hogy biztonságba helyezze a fiókáit. Berontottam a kunyhóba, megtaláltam a puskát, de egy vagy két percet elvesztegettem azzal, hogy megpróbáltam felidézni, hova tettem a töltényeket. Végül az is meglett. Megtöltöttem a fegyvert, és visszasiettem a megfigyelőhelyemre. A puskát a hónom alá szorítottam, csövével a lábam előtti puha talaj felé, s a másik kezemben a látcsövet tartva meredten figyeltem a tó túlsó oldalát, hogy időben érkeztem-e.

A jasszána éppen elérte a hínárfolthoz legközelebb lévő tündérrózsák szélét. A fiókái a kissé oldalt, mögötte lévő levélen csoportosultak. Miközben néztem, előrehajolt, megragadott egy hínárfüzért, és felhúzta egy tündérrózsa-levélre. Ebben a pillanatban a tőle alig négylábnyira levő kajmán hirtelen kiemelkedett virág- és hínárfészkéből, és még mindig viselve mókás fejfedőjét, támadásba lendült. Ugyanebben a pillanatban elsütöttem a puska mindkét csövét. A robaj visszhangja körbeverődött a tó körül. Nem tudom, hogy az én akcióm mentette-e meg a jasszánát vagy saját gyors reflexei, de éppen abban a pillanatban, amikor a kajmán állkapcsai összezárultak és kettévágták a levelet, villámsebesen felpattant a levélről. Átvergődött a kajmán fele fölött – a hüllő nagy erőfeszítésében, hogy megragadja, félig kiemelkedett a vízből, állkapcsainak csattanását is hallottam –, és sértetlenül, de vadul visítva a levegőbe emelkedett.

A támadás oly hirtelen jött, hogy az anya nyilvánvalóan nem tudott semmilyen utasítást adni a fiókáinak, amelyek ezalatt a tündérrózsalevélen kuporogtak. Most, hogy hallották a kiáltását, cselekvésre szánták el magukat, és amint lebuktak a levélről, a kajmán feléjük iramlott. Mikor elérte azt a pontot, ahol a csibék eltűntek a víz alatt, ő is alámerült, a hullámok fokozatosan elsimultak, és a vízfelszín ismét nyugodttá vált. Én annál nyugtalanabbul figyeltem a tavat. A nőstény jasszána közben izgatottan kiáltozva repült körbe-körbe a tó fölött. Hamarosan eltűnt a nádasban, és nem láttam többet a nap folyamán. Ami azt illeti, a kajmánt sem pillantottam meg. Az a szörnyű érzés fogott el, hogy sikerült valamennyi apró kis pihegombócot elkapnia, amint azok kétségbeesetten menekültek a víz alatt. Az estémet a bosszú kitervelésével töltöttem. Másnap reggel a nádas felé igyekeztem, és legnagyobb örömömre ott találtam a jasszánát három elég viharvert csibéjével. Kerestem a negyediket, de mivel sehol sem láttam, nyilvánvaló volt, hogy a kajmán legalábbis részben sikerrel járt. Megrökönyödésemre a jasszána ahelyett, hogy elrettentő intésül szolgált volna számára az előző napi eset, újra a tündérrózsákhoz vezette csibéit. A nap hátralevő részében torkomban dobogó szívvel figyeltem őket. Bár a kajmánnak nyoma sem volt, jó néhány idegtépő órát éltem át, és estére elhatároztam, nem hagyom, hogy ez így menjen tovább. Bementem a faluba, és béreltem egy kis csónakot, amelyet két indián készségesen leszállított a kis tóhoz. Mihelyt besötétedett, felfegyverkeztem egy erős zseblámpával és egy hosszú bottal, amelynek a végén egy kötélhurok volt, és nekiláttam a kajmán megkeresésének. Bármilyen kicsi volt is a tó, egy órába telt, mire megpillantottam. A felszínen lebegett, néhány tündérrózsa közelében. Amint az elemlámpa fénykévéje rávetődött, nagy szemei rubinként villantak fel. Végtelen óvatosan egyre közelebb és közelebb osontam, amíg csak le nem tudtam engedni finoman a hurkot, és gondosan át nem húztam a fején. Eközben nyugodtan lebegett: elvakította vagy megbabonázta őt a fény. Ezután megszorítottam a hurkot, és a csapkodó, rángatózó testet behúztam a csónakba. Csattogtatta állkapcsait, és kidagadt a torka, ahogy hangos, rekedt ugatással engedett szabad utat dühének. Bekötöttem egy zsákba, és másnap elvittem öt mérfölddel lejjebb az öblökbe, ahol aztán eleresztettem. Sosem talált vissza. Ott tartózkodásom hátralevő idejében így nyugodtan üldögélhettem, és – anélkül, hogy a sárgás víz minden fodrozódásától összerezzentem volna – élvezhettem a tavon táplálékkeresés közben vidáman bóklászó levéljárócsaládom látványát.

MÁSODIK RÉSZ

Állatokról mindenféle

Az állatok viselkedése, a mód, ahogyan megbirkóznak az élet problémáival, mindig megigézett. A következő előadásokban megpróbáltam bemutatni néhány meghökkentő módszert, amit párszerzésre, saját maguk megvédésére vagy otthonuk elkészítésére használnak. Egy csúnya vagy visszataszító állat – akárcsak egy csúnya vagy ellenszenves emberi lény – sosincs teljesen híján bizonyos vonzó tulajdonságoknak. Az állatvilággal kapcsolatos egyik leglefegyverzőbb élmény, ha elbűvölőnek ismerünk meg valamit, ami igen ostoba és undorító bestiának tűnt. Egy fülbemászó éppúgy kucorog a fészkében a petéi fölött, mint a tyúk a tojásain, és gondosan összegyűjti őket, ha az ember eléggé modortalan ahhoz, hogy szétszórja azokat. Egy pók, miután révületbe csiklandozta szíve hölgyét, megteszi azt az óvintézkedést, hogy selyemfonalakkal lekötözi őt, így a nőstény nem fogja hirtelen felocsúdva felfalni őt a párzás után. A tengeri vidra gondosan rögzíti magát egy tengerihínár-csomóhoz, s így nyugodtan alhat, nem kell félnie attól, hogy túl messzire sodorja a dagály és az áramlatok.

Egyszer, még egész ifjú koromban, egy kis, lusta patak partján üldögéltem Görögországban. A vízből váratlanul kimászott egy rovar. Úgy nézett ki, mintha épp most érkezett volna az űrből. Küszködve haladt fölfelé egy kákaszálon. Nagy, gömbölyű szeme, pókszerű lábakkal alátámasztott húsos teste volt. Állához gondosan összehajtogatott különös szerkezet rögzült, ami úgy nézett ki, mint valamilyen marsbeli légzőkészülék. A rovar óvatosan mászott fölfelé a kákán, A perzselő nap közben felszárította a vizet csúnya testéről. Azután megpihent, és úgy tűnt, hogy bódulatba esett. Visszataszító külseje mellbe vágott, ugyanakkor kíváncsivá tett, mert akkoriban a természetrajz iránti érdeklődésem csak a tudatlanságommal volt összemérhető, és ezért nem ismertem föl, mi az. Hirtelen észrevettem, hogy a most már teljesen napszárította és dióbarnára színeződött lény hátoldala felrepedt, és úgy tűnt, mintha a burokban levő állat azon erőlködne, hogy kijusson. Ahogy teltek a percek, egyre jobban erőlködött. A repedés is nagyobb lett, végül a belül rejtőző lény kibújt csúnya bőréből, s erőtlenül rámászott a káka szárára. Ekkor jöttem rá, hogy szitakötő. Szárnya még nedves volt és gyűrött a különös születéstől, a teste pedig lágy, de miközben figyeltem, a nap megtette a dolgát, és a szárnyak keményre és egyenesre száradtak. Olyan törékenyek voltak, mint a hópehely, és olyan bonyolult mintázatúak, mint egy katedrális üvegablaka. A test szintén megkeményedett, és ragyogó égszínkékre változott. A szitakötő néhányszor megsuhogtatta szárnyait, amelyek csak úgy csillogtak a napfényben, majd csapongva elrepült. Korábbi énjének visszatetsző héja még mindig ott himbálózott a növényszáron. Azelőtt még sosem láttam ilyen átalakulást. Amint lenyűgözve bámultam a kevéssé vonzó burkot, amely egy gyönyörű rovarnak nyújtott szállást, megfogadtam, hogy soha többé nem fogok megítélni semmilyen állatot a megjelenése alapján.

Széptevés mesterfokon

A legtöbb állat igen komolyan veszi az udvarlást. Az idők során néhányuk megragadó fortélyokat fejlesztett ki, hogy magára vonja a kiszemelt nőstény figyelmét. Zavarba ejtő mennyiségű tollat, szarvat, tüskét és bőrfüggeléket növesztettek, és döbbenetesen változatos színekre, mintákra s illatokra tettek szert, mindezt azért, hogy párt szerezzenek maguknak. De ezzel sem elégszenek meg. Néha ajándékot visznek a nősténynek, vagy virágkiállítást rendeznek számára, esetleg akrobatikus mutatvánnyal, tánccal vagy énekkel csalogatják. Az állatok szívüket, lelküket adják az udvarlásba, és ha szükséges, az életüket is feláldozzák. Az állatvilág legromantikusabb, lovagkorba illő szerelmesei természetesen a madarak. Csodálatosan kiöltöznek, táncolnak és pózolnak, és minden pillanatban készen állnak arra, hogy elénekeljenek egy madrigált vagy életre-halálra párbajozzanak.

A leghíresebbek a paradicsommadarak. Nemcsak azért, mert talán a világ legpompásabb nászruháival rendelkeznek, hanem azért is, mert olyan remekül tudják bemutatni ezeket.

Vegyük például a király-paradicsommadarakat. Egyszerűen olyan szerencsém volt, hogy láthattam e madarak egyikét pózolás közben egy brazíliai állatkertben. Hatalmas, trópusi növényekkel és fákkal teli szabadtéri madárházban három király-paradicsommadár élt, két nőstény és egy hím. A hím feketerigó nagyságú volt, bársonyosan narancssárga feje élesen elütött hófehér mellétől és ragyogó skarlátvörös hátától. Tollai úgy csillogtak, mintha kifényesítették volna őket. A csőre sárgán, a lába pedig gyönyörű kobaltkék színben pompázott. Az oldalán a tollak – szaporodási időszak lévén – hosszúak voltak, és középső pár farktollát mintegy huszonöt centiméter hosszú, karcsú ág hosszabbította meg. A toll, mint az órarugó, szorosan össze volt tekeredve, így ezeknek a drótszerű tollaknak a vége smaragdzöld korongként ragyogott. A hím tollruhája minden mozdulatnál megcsillant a napfényben, a vékony farokág remegett, a zöld korong rezgett és villogott a napon. A hím egy hosszú, csupasz ágon üldögélt, a két nőstény pedig a bokorban lapult a közelében, és figyelte őt. A hím hirtelen felfújta magát egy kissé, és különös, egyszerre nyüszítéshez és csaholáshoz hasonlító kiáltást hallatott. Egy percig csendben volt; mintha a hatást figyelné. A nőstények azonban továbbra is ott üldögéltek, érzelemmentesen figyelve őt. Néhányszor fészkelődött egy kicsit az ágon, talán azért, hogy lekösse a figyelmüket, majd a háta fölé emelte szárnyát, és vadul csapkodott vele, mintha valami diadalrepülésre készülne. Szélesre tárta a szárnyát, és előreborította úgy, hogy a fejét elrejtették a tollak. Majd újra fölemelte, megint erőteljesen csapkodott, és körbefordult: a két nőstényt bizonyára elkápráztatta gyönyörű, hófehér melle. Elbűvölő, lágy, trillázó kiáltást hallatott, miközben mint egy hamuszürke, sárgás és smaragdzöld szökőkút, hirtelen széttárultak testének hosszú oldaltollai, s kecsesen remegtek az ének időtartama alatt. Felemelte és szorosan a hátához szorította rövid farkát. A két hosszú farokág a feje fölött hajlott át, és sárga csőre két oldalán lógott a két smaragdzöld korong. Lágyan ide-oda ingatta testét; a két korong ingaként lengett, és azt a különös benyomást keltette, mintha a madár zsonglőrködne velük. Fölemelte és lehajtotta a fejét, teljes erejéből dalolt, közben a zöld korongok ide-oda pörögtek.

Úgy tűnt, hogy a nőstényeket teljesen hidegen hagyja a dolog. Csöndben üldögéltek, és annak a háziasszonynak a langyos érdeklődésével szemlélték őt, aki egy előkelő divatbemutatón ül, és bár megcsodálja a ruhákat, tisztában van vele, hogy nincs reménye a megvásárlásukra. Ezután a hím, mintha utolsó, elkeseredett erőfeszítést tenne, hogy valami lelkesedést csikarjon ki közönségéből, hirtelen megfordult az ágon, és gyönyörű, skarlátvörös hátát mutatta feléjük. Aztán leguggolt, és szélesre tárta csőrét, felfedve élénk, almazöld színű szája belsejét, amely olyan fényes volt, mintha nemrég festették volna. Így álldogált teli torokból énekelve, majd fokozatosan, ahogy éneke elhalt, pompás tollainak rezgése is alábbhagyott, s végül tollai testéhez simultak. Egy pillanatig felegyenesedve állt az ágon, és a nőstényekre meredt. Azok olyan reménykedő arckifejezéssel bámultak vissza, mint akik éppen most láttak egy jó trükköt a bűvésztől, és most várják a következőt. A hím néhány apró csiripelést hallatott, majd újra kirobban belőle az ének, és hirtelen lefordult az ágról, s most alulról függeszkedett. Még mindig énekelve szétterpesztette a szárnyát, és fejjel lefelé sétált föl-alá. Ez az akrobatamutatvány, úgy látszik, végre fölkeltette az egyik nőstény figyelmét, mert vizsgálódó mozdulattal oldalra biccentette a fejét. Ha agyonütnek, sem értem, hogy maradhattak olyan hűvösek, mert engem teljesen elkápráztatott a hím éneke és színezete. Tán egy percig is járkált föl-le, szárnyát szorosan összecsukva. Hagyta, hogy teste ide-oda himbálózva lógjon lefelé. Közben egész idő alatt szenvedélyesen énekelt. Úgy nézett ki, mint valami különös, kék lábszáraival ághoz erősített karmazsin gyümölcs, amelyet lágyan himbál a szellő. E pillanatban az egyik nőstény megunta a dolgot, és elrepült a madárház másik részébe. Az ott maradt nőstény azonban félrebillent fejjel, figyelmesen meredt a hímre. Az egy gyors szárnycsapással visszanyerte függőleges helyzetét az ágon, s közben – úgy gondolom – megpróbált olyan kevéssé önelégültnek látszani, amennyire tellett tőle. Izgatottan vártam, mi fog történni. A hím teljesen mozdulatlanul állt, a nap csillogott a tollain. A nőstény határozottan izgatottá vált. Biztosra vettem, hogy megadta magát a fantasztikus udvarlásnak, amely olyan váratlan és olyan szép volt, mint egy színpompás tűzijáték-rakéta robbanása.

Mint várható volt, a nőstény szárnyra kapott. Azt gondoltam, hogy felszáll a hímhez gratulálni az előadáshoz, és rögtön megkezdik egymással a házaséletet. De meglepetésemre pusztán csak fölrepült az ágra, ahol a hím ült fölcsippentett egy bogarat amely céltalanul vándorolt át a kérgen, és elégedett kotyogással elrepült vele a madárház másik végébe. A hím felfújta magát, és némileg rezignáltan tollászkodni kezdett. Magamban azt gondoltam, hogy a nőstények bizonyára kivételesen kőszívűek, vagy teljesen híján vannak minden művészi érzéknek, különben nem tudtak volna ellenállni egy ilyen bemutatónak. Nagyon sajnáltam a hímet, hogy csodálatos udvarlása nem kapta meg a jutalmát. Együttérzésem azonban fölösleges volt mert diadalmas sivítással felfedezett egy másik bogarat, s boldogan püfölni kezdte az ágon. Szemmel láthatóan egyáltalán nem izgatta, hogy kosarat kapott. Nem mindegyik madár olyan jó táncos, mint a paradicsommadár, nem is mind olyan jól öltözött, de ezt ellensúlyozhatja az a bájos eredetiség, amivel a másik nem felé közelednek. Vegyük például a lugasépítő madarakat. Véleményem szerint nekik van a leggyönyörűségesebb udvarlási módszerük a világon. A selyemmadár például ránézésre nem tesz mély benyomást. Rigóméretű, sötétkék, fényben fémesen csillogó tollak borítják. Őszintén szólva úgy néz ki, mintha valami öreg, kifényesedett szerzsszövetből készült ruhát hordana. Azt gondolná az ember, hogy annak az esélye, hogy a nőstény szemet hunyjon ruhatára szegényessége fölött, a nullával egyenlő. Igen ám, de a hátrányos helyzetből különösen ravasz húzással vágja ki magát: lugast épít.

Egy alkalommal, szintén egy állatkertben, az a szerencse ért, hogy láthattam, miként építi a selyemmadár a szerelem templomát. Kiválasztott két nagy fűcsomót a madárház közepén, és körülötte gondosan megtisztított egy tágas kör alakú foltot, valamint egy csatornát a fűcsomók között. Ezután gallyakat, zsineg- és szalmadarabokat hozott, és a fűszálak közé szőtte azokat. A befejezett építmény egy alagúthoz hasonlított. Ebben a stádiumban figyeltem föl először arra, hogy mit is csinál, és akkor, miután felépítette hétvégi kuckóját, már éppen a feldíszítésén fáradozott, dísztárgyul elsőnek két üres csigaházat választott. Ezeket egy cigarettásdobozból származó ezüstpapír, egy gyapjúdarab, hat színes kavics és egy zsinegdarab némi pecsétviasz maradvánnyal a végén követte. Úgy érezvén, hogy szeretne még több díszítményt, hoztam neki néhány színes gyapjúszálat, pár tarka kagylóhéjat és néhány buszjegyet. A madár el volt ragadtatva, odajött a rácshoz, óvatosan kiemelte a tárgyakat az ujjaim közül, majd visszaugrált a lugasához, hogy elrendezze őket. Álldogált ott néhány pillanatig a dekorációt szemlélve, majd előreszökkent, és áthelyezte a buszjegyet vagy a gyapjúszálat egy szerinte még művészibb hatást keltő helyzetbe. Valóban igen elbűvölő és dekoratív volt a lugas. A madár előtte álldogált, és tollászkodott. Egyszer csak kinyújtotta egyik szárnyát, mintha büszkélkedni akarna az alkotásával. Majd ide-oda szökdécselt, keresztül a kis alagúton, átrendezett egypár kagylóhéjat, és egyik szárnyát kinyújtva újra pózolni kezdett. Igazán keményen dolgozott a lugasán. Sajnáltam, hogy erőfeszítése hiábavaló volt. Párja nemrég pusztulhatott el, így néhány pinttyel osztotta meg a madárházat, amelyek nem tanúsítottak semmiféle érdeklődést sem építőművészete, sem közszemlére tett házi kincsei iránt. A selyemmadár egyike azon kevés madárnak, amely természetes körülmények között eszközzel "dolgozik”. Néha ugyanis be szokta festeni az ágakat, amelyekből a lugast építi. Ehhez festékként élénk színű bogyókat és nedves faszenet, esetenként pedig valamilyen szálas anyagot használ. Sajnos, mire ez eszembe jutott, és kiterveltem, hogy ellátom lugasépítő madaramat egy doboz kék festékkel és egy öreg kötéldarabbal – a lugasépítő madarak különösen kedvelik a kék színt –, már teljesen elvesztette érdeklődését lugasa iránt, és lelkesedését még egy teljes sorozat gyufacímke – amely különböző korokból származó egyenruhákat ábrázolt – sem tudta újra feléleszteni. Egy másik lugasépítő madár faj még hatásosabb építményt készít. Két fa közé ágdarabokat halmoz fel négy-hat láb magasságban, majd ezt a rakást kúszónövényekkel fedi be. A belsejét gondosan kibéleli mohával, és kívülről, mivel ez a lugasépítő madár szemmel láthatólag költekező hajlamú, kényes ízlésű világfi, orchideákkal díszíti. A lugas előtt kis zöld mohaágyat készít, amelyen felhalmozza az összes élénk színű virágot és bogyót, amit csak talál. Finnyás madár lévén, ezeket mindennap kicseréli, elszállítja az elhervadt díszítő anyagokat, és látótávolságon kívül gondosan felhalmozza azokat a lugas mögött. Az emlősök között természetesen nem találkozunk a madarakéhoz tökéletesen hasonló pózolással. Mindent egybevetve, az emlősök sokkal földhözragadtabban, mondhatnám, modernebbül fogják föl a szerelem kérdését. Amikor a Whipsnade állatkertben dolgoztam, megfigyelhettem két tigris udvarlását. A nőstény egészen a tüzelési idejének eljöttéig nyugodt, szolgai lény volt, párjának legkisebb mordulására meghunyászkodott. Akkor azonban hirtelen alattomos, veszedelmes állattá vált, amely tökéletesen tisztában van vonzerejével, de kivárja a megfelelő pillanatot. Egyik nap reggelén a hím már hason csúszva és szánalmasan követte őt, az orrán több mély, vérző karmolás éktelenkedett, amelyet párja könyörtelen hátsó mancsa okozott. Valahányszor a hím megfeledkezett magáról és túl közel merészkedett, kapott egyet az orrára. Ha viszont sértődöttnek mutatta magát e miatt a bánásmód miatt, és lefeküdt egy bokor alá, a nőstény hangosan dorombolva közeledett hozzá, és újra meg újra hozzádörgölőzött, amíg csak a hím újra föl nem tápászkodott, és el nem kezdte követni, közelebb és közelebb merészkedve hozzá, hogy aztán egy újabb orrba vágást kapjon fáradozásáért. Végül a nőstény levezette őt egy kis völgybe, ahol hosszú fű nőtt, és lefeküdt, miközben zöld szemét félig lehunyva dorombolt magának. Farkának vége, ami valami óriási fekete fehér dongóra hasonlított, ide-oda kunkorodott a fű között, a szegény bolonddá tett hím pedig macska módjára ugrándozott utána, és lágyan pofozgatta hatalmas mancsával. Végül a nőstény belefáradt a flörtölésbe, mélyebbre lapult a fűben, és különös, gurgulázó kiáltást hallatott. A hím a torka mélyéről morogva közelebb jött hozzá. A nőstény újra felüvöltött, és fölemelte a fejét, miközben a hím finoman harapdálta a nyaka íve mentén nagy fogaival. Majd a nőstény önelégült hangon újra felordított, és a két csíkos test összeolvadni látszott a zöld fűben. Nem mindegyik emlős olyan impozáns és élénk színezetű, mint a tigris, de ezért a hátrányért általában kárpótolja őket izomerejük. Így ezeknek az állatoknak barlanglakó őseink taktikáját kell alkalmazniuk, hogy megszerezzék párjukat. Nézzük például a vízilovat. Erről a vízben heverő, hatalmas, kövér jószágról, amint ránk mered, bizonyosfajta ártatlan jóindulatot sugárzó, kiguvadó szemével, időnként önelégülten és tespedten sóhajtva egyet, bajosan hinnénk, hogy borzalmasan meg tud vadulni, amikor eljön a párválasztás ideje. Aki látott már vízilovat ásítani, az látta szájában a kétoldalt alul-felül ülő két-két hatalmas, görbe, borotvaéles agyarát (amelyek között még két előrefelé mutató rejtőzik, mint egy pár elefántcsont tőr), és beláthatja, milyen sérülést tudnak ezek okozni.

Nyugat-afrikai gyűjtőutam során egyszer egy folyó partján táboroztunk, amelyben egy közepes méretű vízilócsapat élt. Békés és vidám csoportnak tűnt, és valahányszor csónakon le- vagy felmentünk a folyón, egy kis darabon követtek bennünket, közelebb és közelebb úszva, fülüket ide-oda mozgatva. Alkalmanként permetfelhőket bocsátottak ki nagy horkantásokkal, és érdeklődve figyeltek bennünket. Amennyire meg tudtam állapítani, a csapat négy nőstényből, egy hatalmas, idősebb és egy fiatalabb hímből állt. A nőstények egyikének volt egy közepes méretű borja, amelyet – bár már nagy és kövér volt – időnként még a hátára vett. Mint mondtam, nagyon vidám családnak látszottak. De egyik este, alig hogy besötétedett, olyan ordításban és üvöltésben törtek ki, mintha meghibbant majmok kórusa szólt volna. A hangorkánt csendes pillanatok szakították meg, amelyeket csak egy horkantás vagy csobbanás zavart meg. Amint sötétebb lett, a zaj még kibírhatatlanabbá vált. Végül beláttam, reménytelen vállalkozás, hogy elaludjak, ezért elhatároztam, lemegyek és megnézem, mi történik. Csónakba szálltam, leeveztem pár száz yardnyira a folyó kanyarulatához, ahol a barna víz mély medencét vájt ki a partból, és csillogó homokot vetett ki félhold alakban. Tudtam, a vízilovak szeretik itt tölteni a napot. A zajok is ebből az irányból hallatszottak. Gondoltam, hogy valami nem stimmel, mert ilyenkorra már minden este kivonszolták hájas testüket a vízből, és áttették székhelyüket a partra, hogy megrohanják valamelyik szerencsétlen bennszülött ültetvényét. Most azonban még mindig a medencében voltak, pedig táplálkozási idejük kezdete már rég elmúlt. Kikötöttem a homokpadon, és továbbgyalogoltam egy jó kilátást nyújtó pontig. Nem kellett aggódnom az általam keltett zaj miatt: a medence felől jövő borzalmas horkantások, ordítások és loccsanások tökéletesen elfedték lépéseim ropogását.

Eleinte nem láttam semmit, csak néha-néha fehér villanásokat, ahol a vízilovak teste tajtékot verve belecsapódott a vízbe. De hamarosan feljött a hold, és ragyogó fényénél megpillantottam a nőstényeket és a borjút, amint szorosan összebújtak a medence egyik végében. Fejük csillogott a víz felszíne fölött, fülük ide-oda csapkodott. Hébe-hóba kitátották a szájukat, és egy görög kórushoz meglehetősen hasonló stílusban ordítottak egyet. Érdeklődéssel figyelték a két hímet, az öreget és a fiatalt, amelyek a medence közepének sekély vizében tartózkodtak. A víz csak a hasukig ért. Hatalmas, hordó alakú testük s az álluk alatti tokaredők úgy csillogtak, mintha beolajozták volna őket. Lehorgasztott fejjel álltak egymással szemben, és úgy fújtattak, mint két gőzgép. A fiatal hím hirtelen felemelte busa fejét, kitátotta száját, s fogait megvillantva a holdfényben, elnyújtott, vérfagyasztó ordítást hallatott. Alighogy befejezte, az öreg hím tátott szájjal és egy ilyen testes állattól nem várt sebességgel rontott rá. A fiatal hím hasonló gyorsasággal tért ki oldalra. Az öreg hím tajtékáradatot verve csapódott be, mint valami idomtalan csatahajó, és most olyan sebesen haladt, hogy nem tudott megállni. Ahogy elhúzott a fiatal hím mellett, az hatalmas állkapcsának egy rettentő oldalvágásával beleharapott a vállába. Az öreg hím megfordult és újra rohamra indult. Alighogy elérte ellenfelét, a hold elbújt a felhők mögött. Amint újra kibukkant, a két állat ugyanúgy állt egymással szemben, ahogy először láttam meg őket: fejüket lehorgasztva és fújtatva. Két órán át ültem a homokpadon, és figyeltem a két hatalmas gömböcöt, ahogy a vizet felkavarva, a homokot feltúrva párbajoznak a sekély medencében. Amennyire meg tudtam ítélni, az öreg hímnek egyre rosszabbul állt a szénája. Szánalmat éreztem iránta. Mint valami kiöregedett és petyhüdtté vált hajdani ökölvívóbajnok, úgy tűnt, ő is tudja, hogy neki itt már nem terem babér. A fiatal hím, amely könnyebb és mozgékonyabb volt, láthatólag minden alkalommal kikerülte őt, és fogai mindig célba találtak az öreg hím vállán vagy nyakán. A nőstények szemaforozó fülekkel figyelték a háttérben az eseményeket. Időnként harsány, gyászos karénekbe kezdtek, ami éppúgy kifejezhette az öreg hím állapota miatti szánalmukat, mint az ifjú győzelme feletti elragadtatásukat. Azt hiszem azonban, valószínűleg pusztán a küzdelem kiváltotta izgatottságuknak adtak hangot. Végül, mivel úgy tűnt, a küzdelem nem fejeződik be egyhamar, hazaeveztem a faluba, és ágyba bújtam.

Alig derengett még, amikor már felébredtem. A vízilovak csendben voltak. A harc nyilvánvalóan véget ért. Reméltem, hogy az öreg hím győzött, de nem nagyon hittem benne. Az eredményt késő délelőtt tudtam meg az egyik vadászomtól. Mint mondta, az öreg hím teteme mintegy két mérfölddel lejjebb, egy homokos kanyarulatban fekszik. A folyó sodrása vetette ki oda. Lementem, hogy megvizsgáljam. Elborzadtam a pusztítástól, amit a fiatal hím fogai végeztek a masszív testen. A váll, a nyak, az áll alatt lógó nagy toka, a horpasz és a mell mind felhasítva, cafatokra tépve, és a tetem körüli sekély víz még mindig piros volt a vértől. Az egész falu elkísért, mert az égből pottyant hatalmas húsmennyiség piros betűs ünneppé avatta számukra a napot. Csendben és érdeklődve álldogáltak, mialatt megvizsgáltam az öreg hím tetemét. Amikor befejeztem s arrébb húzódtam, elözönlötték, mint a hangyák. Izgatottan, kiabálva nyomultak előre, hevesen forgatva késeiket és machetáikat. Amint figyeltem, hogyan szedi szét az éhes embertömeg a hatalmas vízilótestet, az járt a fejemben, hogy drága árat fizetett a szerelemért. Az emberi faj különösen romantikus tagjait forróvérűeknek mondjuk. Az állatvilágban mégis a hidegvérű lények között találunk néhányat a legkiemelkedőbb udvarlási szertartások közül. A krokodil meglehetősen hidegvérű szeretőnek néz ki, ahogy ott fekszik a parton, és arcára fagyott, gunyoros vigyorával s merev szemével figyeli a folyó életének előtte elvonuló részét. Mégis, ha az időpont, a hely és a hölgy megfelelő, harcba veti magát, hogy a mancsát elnyerje. A két vetélytárs hím ilyenkor állkapcsait csattogtatva és csapkodva pörög-forog a vízben. Végül a nyertes győzelmi mámorában különös táncba fog a víz felszínén. Fejét és farkát a levegőbe meresztve körbe-körbe forog, miközben úgy bőg, mint egy ködkürt. Ez a mutatvány nyilvánvalóan egy régimódi keringő hüllők közti megfelelője.

A tarkateknősök között “az asszony verve jó” gondolkodásmódra találunk példát. E kis hüllők egyik fajában a mellső végtagok karmai erősen megnyúltak. Ha a hím úszkálás közben megpillant egy kedvére való nőstényt, azonnal útját állja. Ezután hosszú karmaival végigveri a fejét, mégpedig olyan gyors mozdulatokkal, hogy közben a karmai csak elmosódott foltnak látszanak. Ez, úgy tűnik, egyáltalán nem okoz szenvedést a nősténynek, sőt talán élvezetet jelent a számára. Mindenesetre egy nőstény még a tarkateknősöknél sem hódolhat be a hím részéről iránta mutatott érdeklődés legelső jelére. Ha csak rövid ideig is, de meg kell játszania, hogy nehezen kapható, ezért elmenekül, s továbbúszik a folyóban. A hím most már őrjöngve követi, újra feltartóztatja, a partra tereli, és hozzáfog, hogy újra elagyabugyálja. Ez még többször lejátszódhat, mielőtt a nőstény beleegyezne, hogy közös háztartást alapítson vele. Bárki bármi rosszat mondhat erre a hüllőre, de azt nem, hogy képmutató: úgy kezdi a dolgokat, ahogy folytatni is kívánja. És úgy tűnik, hogy a nőstényt nem zavarja ez a némiképp mozgalmas udvarlás: mintha kifejezetten kellemes és eredeti közeledési módnak tartaná. De ízlések és pofonok különböznek – nemcsak az emberek között. Mégis úgy vélem, hogy szerelmi ügyeik lebonyolításának zavarba ejtő változatosságával és körmönfontságával a rovarok e téren felülmúlhatatlanok.

Vegyük például az ájtatos manót. Vessünk csak egy pillantást az ábrázatára, és semmi sem fog meglepni a magánéletével kapcsolatban. Kis fej, két nagy kiguvadó szem, amely uralja a remegő bajuszban végződő, apró, hegyes pofát. Maga a szem halvány, vizenyős szalmaszínű, benne fekete, a macskáéhoz hasonló alakú, pupillaszerű folt, amely vad és rögeszmés tekintetűvé teszi az állatot. Melle alatt egy pár erőteljes, durván tüskézett kar hajlik állandóan képmutató imádkozó tartásba, készen arra, hogy egy szempillantás alatt kipattanjon, és fűrészes ollóként közrefogva összepréselje az áldozatot. Az ájtatos manó egy másik kellemetlen tulajdonsága, ahogy a dolgokat nézi, mert a legemberibb módon tudja ide oda forgatni a fejét, és ha megzavarják, félrebiccenti kis, áll nélküli pofáját, s vad nézéssel mered az emberre. Ha mögé kerülünk, kellemetlenül várakozó kifejezéssel bámul ránk a vállán át. Úgy érzem, csak egy hím ájtatos manó láthat bármi, a legcsekélyebb mértékben is vonzót a nőstényben, noha az ember joggal gondolná, van annyi sütnivalója, hogy ne bízzon egy ilyen ábrázatú némberben. De nincs. Láttam egyet, amint túlcsorduló szerelemmel a szívében szenvedélyesen átölelt egy nőstényt. A nemi aktus kellős közepén hitvese lágyan hátrahajolt a válla fölött, és elkezdte enni őt. Egy ínyenc arckifejezésével majszolta a még mindig a hátára csimpaszkodó testet, s a bajusza remegett és kunkorgott, amint tökéletesen kiélvezte minden egyes finom, csillogó morzsa zamatát.

A nőstény pókok között is fellelhető az a meglehetősen antiszociális szokás, hogy elfogyasztják a férjüket. A hím pók közeledése a nőstény hálójához ily módon csöppet sem veszélytelen. Ha úgy adódik, hogy a nőstény éhes, a hímnek aligha van esélye az első, úgymond, leánykérő szavak elrebegésére is, mert pillanatok alatt egy csinosan összekötözött batyuban találja magát, és a így kiszívja éltető testnedveit. Pókok egyik ilyen fajában a hím kidolgozott egy módszert, hogy biztosan közel juthasson a nőstényhez, és így fogékony lelkiállapotba csiklandozhassa és simogatassa őt anélkül, hogy megennék. A hím selyemfonalba takarosan becsomagolt kis ajándékot – mondjuk, egy kék dongólegyet vagy valami hasonlót hoz a nősténynek. Mialatt a nőstény ezt falatozza szorgalmasan, a hím mögéje lopózik, és lábával egyfajta révületbe cirógatja. Néha sikerül elszelelnie, amikor a lagzinak vége, de az esetek többségében még is megeszi őt a nőstény a mézeshetek végén, úgy tűnik, a nőstény pók szívéhez az egyetlen út a gyomrán keresztül vezet. Egy másik pókfajban a hím még briliánsabb fortélyt eszelt ki, hogy megfékezze vérengző nejét. Miután megközelítette őt, finoman elkezdi masszírozni a lábával, és egészen addig masszírozza, amíg a nőstény – amint az általános a nőstény pókok között – egyfajta hipnotikus állapotba nem kerül. Ekkor a hím, amilyen gyorsan csak tudja, egy selyemszállal oda kötözi a talajhoz. Így amikor a nőstény felocsúdik kábulatából a hitvesi ágyon, azon veszi észre magát, hogy képtelen a férjét esküvői reggelivé változtatni. Amíg nagy nehezen kiszabadítja magát a kötelékeiből, rendszerint a férj, is elmenekül.

Ha azonban igazi egzotikus románcot akarunk, nem kell a trópusi dzsungelbe menni, hogy megtaláljuk: csak menjünk ki a saját konyhakertünkbe, és lopózzunk egy éti csiga közelébe. Esetükben olyan bonyolult helyzettel állunk szemben, ami bármely modern regény cselekménye lehetne. A csigák ugyanis hermafroditák, és így a pár mindkét tagja hímként és nőstényként egyaránt élvezheti az udvarlás és a párzás örömeit. De e nemi kettőségtől eltekintve a csigák rendelkeznek valami még különlegesebbel: testükben van egy kis, zsákszerű tok, amely apró, levél alakú mésztüskét rejt, az ún. ámornyilat. Amikor tehát a csiga – amely, mint mondtam, egyszerre hím és nőstény – egy másik, szintén hím és nőstény csiga mellé mászik, a két állat a legkülönösebb nászjátékba merül. Nekilátnak, hogy megszúrják egymást ámornyilukkal, amely mélyen behatol a testbe, és elég gyorsan felszívódik. Ez a furcsa párbaj valószínűleg nem olyan fájdalmas, mint amilyennek gondolnánk; valójában az oldalába mélyedő tüske láthatóan kellemes érzést okoz a csigának, talán egzotikus csiklandozásnak felel meg. Akárhogy is, mindkét csigát lelkes párzási hangulatba hozza. Nem vagyok kertész, de ha az volnék, valószínűleg elnéző lennék a kertemben felbukkanó bármely csiga iránt, még akkor is, ha megennék a növényeimet. Egy olyan lény, amely nélkülözheti Cupido szolgálatait, amely magával hordja saját nyilakkal teli tegezét, véleményem szerint felér bármennyi ostoba és frigid káposztával. Megtiszteltetés, hogy felkeresi a kertet.

Építőművészek és kontárok

Nemrég kis csomagot kaptam indiai barátomtól. A dobozban a következő feliratú cédulát találtam: “Le

fogadom, hogy nem tudod, mi ez.” Kíváncsiságtól hajtva emeltem fel a csomagoló papírt, és alatta olyan valamit találtam, ami két nagy, igencsak kontár módra összevarrt falevélnek tűnt.

Barátom elvesztette volna a fogadást. Mihelyt megpillantottam a nagy, eléggé amatőr öltéseket, tudtam mi ez: a szabómadár fészke, olyasmi, amit már rég szerettem volna látni. A két levél mintegy tizenöt centiméter hosszú volt, babérlevél alakú, és csak a széleik voltak összevarrva, így egyfajta hegyes zsákot alkottak. A zacskó belsejében takaros, fűből és mohából készült fészek volt, és ebben két kis tojás lapult. A szabómadár elég apró, mintegy cinege méretű, de a csőre meglehetősen hosszú. Ez a tűje. Miután talál két neki tetsző levelet, egymás mellé húzza, majd elkezdi összevarrni őket, cérnaként finom gyapotszálat használva. Ebben nem annyira az a különös, hogy összeölti a leveleket, hanem az, hogy senki sem tudja, hol talál olyan gyapotanyagot, amivel a varrást végzi. Egyes szakértők szerint maga szövi, mások úgy vélik, hogy van valami beszerzési forrása, amit még nem fedeztek fel. Mint mondtam, az öltések meglehetősen nagyok és hevenyészettek, de hány ember mutatna fel nagyobb sikereket levélvarrásban, ha csak egy csőrt használna tűként?

Az állatvilág építészeti teljesítményeiben nagy különbségeket találunk. Természetesen sok állatnak csak a leghalványabb fogalma van arról, hogyan kell kényelmes lakhelyet készíteni, mások azonban a legbonyolultabb és legpompásabb otthonban rendezkednek be. Különös, hogy közeli rokon fajok ízlése is milyen tág határok között változik az otthon stílusát, helyzetét és nagyságát, valamint az elkészítéshez felhasznált anyagokat illetően. A madárvilágban mindenféle alakú és méretű lakást megtalálunk. A skála a szabómadár levélbölcsőjétől a császárpingvinig terjed, amely – mivel havon kívül más nem áll rendelkezésére – teljesen nélkülöz minden elképzelést a fészeképítésről. A tojást nagy, lapos lába tetején hordozza, és a hasán a bőr és a tollak egyfajta tasakot képeznek, hogy betakarják. Azután itt van a szalangána, amely nyálból, gally- és vessződarabokból készíti törékeny, csésze alakú fészkét valamely üreg falára. Afrika szövőmadarai közt is zavarba ejtő a fészkek változatossága. Az egyik faj olyan közösségben él, amely fél szénaboglyányi fészket épít, olyasmit, mint egy lakótelepi ház, amelyben minden madárnak megvan a saját fészekürege. Ezekben a hatalmas fészkekben a jogos lakók mellett néha az élőlények különös változatosságával találkozunk. Nagyon kedvelik ezeket a fészkeket a kígyók, a galágók és a mókusok. Ha szétszedünk egy ilyen fészket, ritka választékban kerülhetnek elő a bentlakók. Nem csoda, hogy tudunk olyan fákról, amelyek összeroppantak ezeknek a kolosszális fészkeknek a súlya alatt.

A nyugat-afrikai málinkó takaros, kerek, kis kosárhoz hasonló fészket épít pálmarostokból. Ennek a fajnak az egyedei is közösségben élnek, és minden hozzáférhető faágra felaggatják fészkeiket, míg végül a fa úgy néz ki, mintha valami különös formájú gyümölccsel lenne felékítve. A ragyogó, éles hangú tulajdonosok a legemberszerűbb módon bonyolítják le szerelmi ügyeiket, nevelik, táplálják utódaikat, és veszekednek a szomszédaikkal. Életük a megtévesztésig hasonlít egy furcsa építésű bérház mindennapjaihoz. A szövőmadaraknak fészkük megépítéséhez nemcsak a szövéshez kell érteniük, hanem a csomókötéshez is, mivel a fészkek igen szorosan vannak odakötözve az ágakhoz, és tekintélyes erőkifejtésre van szükség az eltávolításukhoz. Egyszer megfigyeltem egy szövőmadarat, amikor fészeképítésbe fogott: lenyűgöző látvány volt. Úgy határozott, hogy a fészeknek a fa közepe táján, egy hajlékony ág végén kell lógnia. Hosszú pálmarosttal a csőrében érkezett a tett színhelyére. Leszállt az ágra, amely rögtön Fel alá kezdett himbálózni, úgyhogy a madárnak – hogy egyensúlyát megőrizze – csapkodnia kellett a szárnyával. Amikor úgy-ahogy szilárdan állt, addig ügyeskedett a pálmarosttal, amíg meg nem találta a közepét. Ezután megpróbálta oly módon átvetni az ágon, hogy a két vége az egyik oldalon lógjon, a hurok pedig a másikon. Az ág még mindig lengett, és a madár kétszer is leejtette a rostot. Le kellett repülnie, hogy visszaszerezze. Végül nagy megelégedésére sikerült átvetnie az ágon, majd rátette az egyik lábát, hogy megfelelő helyzetben tartsa. Lassan, bizonytalanul előrehajolva áthúzta az ág egyik felén himbálózó két rostvéget a másik oldalon levő hurkon, majd szorosra húzta. Ezután elrepült néhány újabb rostért, és megismételte a mutatványt. Így folytatta egész nap, s estére már húsz vagy harminc ághoz kötözött rostszála volt, amelyeknek végei szakállként lógtak le.

Sajnos a fészeképítés további fázisairól lemaradtam. Legközelebb már csak az üres fészket találtam. A madár valószínűleg felnevelte fiókáit és továbbállt. A fészek palack alakú volt, kis, kör alakú bejáratát összehajtogatott rostból készült küszöb őrizte. Megpróbáltam letépni a fészket a fáról, de nem lehetett. Végül az egész ágat le kellett törnöm. Ezután megkíséreltem szétszedni a fészket két darabra, hogy megvizsgálhassam a belsejét. A pálmarostok azonban olyan bonyolult módon voltak összefűzve és összecsomózva, hogy hosszú időbe telt, és minden erőmet latba kellett vetnem, amíg sikerült. Valóban hihetetlen konstrukció volt, figyelembe véve, hogy csak egy csőr és két láb szolgált szerszámként.

Négy évvel azelőtt, hogy Argentínában jártam, feltűnt, hogy szinte minden fatörzset vagy sorompóoszlopot különös, nagyjából futball labda méretű és alakú agyagalkotmány díszít. Először azt hittem, hogy termeszfészkek, mert nagyon hasonlóak voltak a nyugat-afrikai tájkép mindennapos főszereplőjéhez. Csak akkor jöttem rá, hogy ezek a fazekasmadár fészkei, amikor megpillantottam az egyiknek a tetején egy apró, gömbölyded madarat. Hozzávetőleg vörösbegy méretű volt, háta rozsdavörös, ingmelle szürke. Mihelyt találtam egy üres fészket, óvatosan kettévágtam.

Elámultam azon az ügyességen, ahogy a fészket építették. A sár – erősítésképpen – apró, száraz fű-, gyökér- és szőrdarabkákkal volt keverve. A fészek oldalai majdnem négy centiméter vastagok voltak. Készítője a külsejét simítatlanul, mintegy vakolatlanul hagyta, de a belseje üvegsimaságúra volt eldolgozva. A fészek bejárata kis, boltíves, némileg templomkapura emlékeztető nyílás volt, ami szűk közlekedőfolyosóba torkollott. Ez a fészek külső görbületét követve kanyargott, és végül a kör alakú fészekodúba vezetett, amelyet puha gyökerek és tollak párnája bélelt. Az egész alkotmány csigahéjra hasonlított. Bár nagy területet bejártam, még egyszer nem volt olyan szerencsém, hogy éppen megkezdett fészket találjak. Igaz, már eléggé bent jártunk a szaporodási időszakban. Fölfedeztem viszont egy félig kész fészket. A fazekasmadarak igen gyakoriak Argentínában. Ahogy mozgatják és félrebillentik a fejüket, s fénylő sötét szemükkel nézik az embert, nagyon emlékeztetnek az angliai vörösbegyre. A pár, amelyik ezt a fészket építette, egyáltalán nem méltatott figyelemre, feltéve, hogy mintegy három négy méternél nem közelítettem meg jobban az alkotmányt. Néha-néha elrepültek fölöttem, hogy közelebbről is szemügyre vegyenek. Miután félrebiccent fejjel végigmértek, csaptak egyet a szárnyukkal, mintha vállat vonnának, és visszatértek fészeképítő munkájukhoz. A fészek – mint mondtam – félig már kész volt. Az alapját egy kerítésoszlophoz rögzítették szilárdan, a külső falat, valamint a közlekedőfolyosó belső falát pedig már mintegy tíz-tizenkét centiméter magasra emelték. Most már csupán az volt hátra, hogy az egész alkotmányt befedjék a kupolaszerű tetővel. A legközelebbi nedvesiszap-lelőhely nagyjából fél mérföldnyire volt egy sekély lagúna szélén. Fontoskodva, meglehetősen pöffeszkedően ugráltak körbe a vízparton, méterenként vizsgálgatva az iszapot. Pontosan a megfelelő állagúnak kellett lennie. Amikor egy alkalmas foltot találtak, izgatottan ugráltak ide-oda, apró gyökerecskéket és fűdarabkákat kapkodtak össze, amíg meg nem telt a csőrük, és úgy néztek ki, mintha hirtelen nagy rozmárbajszuk nőtt volna. Ezt az erősítőanyagot azután levitték az iszapfolthoz, majd ügyes zsonglőrmutatvánnyal nagy adag iszapot kaptak föl anélkül, hogy az anyagot leejtették volna. A csőr különös mozgatásával összetapasztották a kétfajta anyagot, amíg rozmárbajszuk határozottan csapzottnak és sárosnak nem tűnt. Ezután tompa diadalsipítással elrepültek a fészkükhöz. Itt a csomót a megfelelő helyzetbe igazgatták, és addig csipkedték, taposták és gyömöszölték, amíg szorosan oda nem tapadt a meglévő falhoz. Ezután bementek a fészekbe, és elsimították az új falrészt. Hogy megkapják a kívánt ragyogóan sima felületet, csőrüket, mellüket, sőt még szárnyuk oldalát is szerszámként használták. Amikor már csak a tető legtetején volt egy kis hiány, néhány élénkvörös gyapjúszálat vittem le a lagúna partjára, és szétszórtam a körül a hely körül, ahol a fazekasmadarak a fészekanyagot gyűjtötték. Következő ott jártamkor örömmel láttam, hogy a madarak felszedegették. Az eredmény – apró vörösbarna madár, amely látszólag élénkvörös bajuszt visel – elég riasztó volt. Beleillesztették a gyapjút a fészek utolsó építőkövébe. Biztosra vettem, hogy széles e pampán ez volt az egyetlen argentínai fazekasmadár-fészek, amely úgy nézett ki, mintha kis vörös zászló lengene rajta félárbocon.

Ha a fazekasmadár építészmester, amelynek a fészke olyan szilárd, hogy több kalapácsütéssel lehet csak lerombolni, akkor a galambfélék családja a másik végletet képviseli. Nekik halvány gőzük sincs a tisztességes fészekkészítésről. Négy vagy öt gally átfektetve egy ágon: az átlagos galamb elképzelése szerint ez már igen bonyolult szerkezet. Erre a gyarló alapra rakják a tojásokat, rendszerint kettőt. Valahányszor hajladozik a fa a szélben, úgy remeg és rázkódik ez az együgyű fészek, hogy a tojások kis híján kipottyannak. Mindig rejtély marad számomra, hogyan éri meg akár egy galamb is a felnőttkort.

Tudtam, hogy a galambok ostoba és szakszerűtlen építők, de azt sosem gondoltam, hogy fészkeik bosszantó veszélyt jelentenek a természetbúvárok számára. Amikor azonban Argentínában voltam, megváltozott erről a véleményem. Buenos Aires külterületén egy folyó partján kis erdőre bukkantam. A mintegy tíz méter magas fákat egy galambkolónia foglalta el. Minden fán harminc negyven fészek lehetett. Az ágak alatt sétálva a gondatlanul egymásra hányt gallyak közötti réseken jól láthattam a fiókák kövér hasát vagy a tojások csillogását. A fészkek olyan ingatagnak látszottak, hogy kedvem lett volna lábujjhegyen sétálni, mert féltem, a lépteimtől megbomlik e labilis egyensúly. Az erdő közepén találtam egy galambfészkektől roskadozó fát, amelyet valamilyen különös oknál fogva elhagytak a galambok. A fa legtetején észrevettem egy halom ágat és levelet, úgy sejtettem, hogy valami fészekféle, de nem galambé. Kíváncsi voltam, vajon ennek az elég rendetlen tákolmánynak a lakója késztette-e a galambokat a fán levő valamennyi fészek elhagyására. Elhatároztam, hogy felmászom, és megnézem, otthon van-e a tulajdonos. Sajnos csak azután fogtam föl, hogy hibát követtem el, miután elkezdtem fölkapaszkodni. A fán levő szinte minden galambfészekben tojások voltak, és ahogy lassan kúsztam fölfelé az ágakon, egyfajta galambtojás-zuhatagot indítottam meg. Pattogtak rajtam a tojások, tojássárgájával és tojáshéjdarabokkal piszkították össze kabátomat és nadrágomat. Ez még nem is izgatott volna túlságosan, ha nem lett volna minden egyes tojás úgy istenigazából megzápulva, és mire felhevülve és kiizzadva elértem a fa tetejét, olyan szagom volt, mint egy cserzőműhelynek és egy szennyvíztisztító telepnek együtt. A baj nem jár egyedül. Fáradozásom is hiábavaló volt, mert a fészek lakóját nem találtam otthon. Semmi értelme sem volt hát, hogy felkapaszkodtam, leszámítva a vastag tojásborítást és a bűzt, amit még egy szkunk is megirigyelt volna. Alig vártam a pillanatot, hogy talajt érjek és rágyújthassak egy cigarettára, hogy elűzzem orromból a záptojások szagát. A fa alatti talajt törött tojások, s közöttük ízléses elrendezésben néhány oszlófélben levő galambfióka tetem borította. Amilyen gyorsan csak tudtam, igyekeztem a nyíltabb területre jutni. Megkönnyebbült sóhajjal lerogytam, és benyúltam a zsebembe a cigarettámért. Tojás sárgától csöpögött az is. Valamikor mászás közben a sors különös szeszélyéből egy tojás belepottyant a zsebembe, és összetört. Cigarettáim tönkrementek. Két mérföldet kellett gyalogolnom hazáig anélkül, hogy rágyújthattam volna. Helyette szívhattam a tojások erős aromáját. Úgy néztem ki, mintha mérsékelt sikerrel vettem volna részt egy rántottasütő versenyen. Azóta nem igazán szeretem a galambokat.

Az emlősök, egészében véve, nem olyan jó építők, mint a madarak, de természetesen akad köztük is néhány szakértő. A borz például egészen összetett vackot készít, amely gyakran nemzedékről nemzedékre száll, míg végül bonyolult föld alatti rendszer lesz belőle átjárókkal, zsákutcákkal, hálószobákkal, gyerekszobákkal, étkezőkkel. A másik építőmester a hód. Várát félig a víz alatt, félig a víz fölött készíti: vastag iszapból és fatörzsekből épített falak föld alatti bejárattal, amelyen a hód még akkor is ki tud jutni, ha a tó felszíne teljesen befagyott. Csatornákat is építenek, így amikor táplálékért vagy a duzzasztógát javításához a szárazföldön a víztől távolabb kell kidönteniük egy fát, le tudják úsztatni a csatornán a nyílt vízre. Gátjaik köztudottan mesterművek: iszap és fatörzsek szoros összetapasztásával készült építmények, amelyek néha több száz méter kiterjedésűek. A legkisebb repedést is lázas igyekezettel tömik be, mert félnek attól, hogy a víz elfolyhat, és váruk a bejárattal együtt szárazra kerül, ők pedig könnyű prédává válhatnak bármely arra kószáló ellenségnek. Házát, csatornáit, gátjait szemlélve, az lehet a benyomásunk, hogy a hód bizonyára figyelemre méltóan intelligens és ügyes állat. Sajnos nem ez a helyzet. Úgy tűnik, hogy a gátépítés vágya olyan késztetés, amit semmilyen magára valamit is adó hód nem tud elnyomni, még akkor sem, ha az építményre nincs szüksége. Ha nagy betonmedencékben tartják őket, akkor is létesítenek egy gátat a medencén keresztül komoly és módszeres munkával, hogy benntarthassák a vizet. Az állatvilág igazi építőmesterei azonban vitathatatlanul a rovarok. Gondoljunk csak arra a gyönyörű, matematikai precizitásra, amivel a háziméh lépe készül. Úgy tűnik, a rovarok a legbámulatbaejtőbb otthonokat képesek építeni a legkülönbözőbb anyagokat – fát, papírt, viaszt, sarat, selymet és homokot – felhasználva, és éppen ennyire sokfélék formatervezésükben is. Kisfiú koromban Görögországban órákat töltöttem azzal, hogy aknászpókok fészkét kerestem a mohos rézsűkön. Ezek az állatvilág legszebb és legmeglepőbb alkotásai közé tartoznak. Zömök, kövér teste és meglehetősen rövid lábai alapján elég nehéz elképzelni róla, hogy finom építmény alkotására képes. Mégis, ezek az elég otromba kinézetű pókok mintegy tizenöt centiméter mély és egy egyshillingesnek megfelelő átmérőjű tárnát mélyítenek a rézsű talajába. Ezt gondosan kibélelik, amitől olyan lesz, mint egy selyemalagút. Ezután készül a legfontosabb rész, a csapóajtó. Ez kerek és olyan gondosan kidolgozott szélű, hogy szépen beleillik az alagút szájába. Majd selyem sarokpánttal rögzítik, és a külső felszínét moha vagy zuzmóborítással álcázzák. Így aztán csukott állapotban csaknem teljesen beleolvad a környezetébe. Ha a tulajdonos nincs otthon, és az ember fölhajtja az ajtót, selymes alsó felén egy sor takaros, apró fekete tűszúrást lát. Ezek afféle fogantyúk, amelyekbe a pók beleakasztja a karmait, hogy szorosan zárva tartsa az ajtót a betolakodók előtt. Úgy gondolom, hogy az egyetlen, aki nincs elragadtatva az aknászpók fészkének szépségétől, maga a hím aknászpók, mert ha egyszer fölemeli a csapóajtót, és belép a selyemtárnába, az számára egyszerre jelenti a szerelem és a halál alagútját. Miután bemerészkedett a sötét belső részbe, és párosodott a nősténnyel, az azonnal megöli és megeszi őt. Az állatok építészetével kapcsolatos egyik első élményem tízéves koromból származik. Ebben az időben különösen érdeklődtem az édesvizek biológiája iránt. Szabadidőm legnagyobb részét a pocsolyákban és a tavakban való kotorászással töltöttem, összefogdosva az ott élő apró állatokat. A megfogott lényeket nagy befőttesüvegekben tartottam a hálószobámban. Egyebek mellett volt egy tegzeslárvákkal teli befőttesüvegem is. Ezek a különös, lepkehernyószerű élőlények egyik végén nyitott selyemgubószerű tokba zárják magukat, majd a gubó külső oldalát kitapétázzák valamivel, amiről úgy vélik, hogy a legjobb álcázást nyújtja. Az én tegzeseim meglehetősen egyhangúak voltak, mert egy nagyon pangó medencében fogtam őket. Gubójuk külsejét ezért csupán apró, elhalt növénydarabkákkal dekorálták. Azt hallottam azonban, hogy ha az ember eltávolítja a tegzeslárvát a gubójából, és tiszta vízzel teli bödönbe teszi, új burkot sző magának, amelynek külsejét bármilyen anyaggal hajlandó kitapétázni, amivel csak ellátjuk őt. Kicsit kételkedtem a dologban, de elhatároztam, hogy kipróbálom. Kivettem négyet a tegzeslárváim közül, és – bár méltatlankodva tekergőztek – eltávolítottam őket a gubójukból. Ezután egy bödön tiszta vízbe tettem a lárvákat, és kiraktam az üveg alját egy marok apró, kifehérített kagylóhéjjal. Meglepetésemre és örömömre a tegzesek pont úgy tettek, ahogy barátaim mondták. Az újonnan elkészült burok úgy nézett ki, mint egy kagylókkal kirakott ötvösremek. Fellelkesülésemmel szegény jószágoknak igencsak zaklatott pillanatokat szereztem. Időről időre arra kényszerítettem őket, hogy egyre valószínűtlenebb anyagokkal díszített tokot készítsenek. A tetőpontot az a felfedezés jelentette, amikor rájöttem, hogy ha a lárvákat új anyagot tartalmazó, új befőttesüvegbe teszem akkor, amikor félúton tartanak az építkezésben, tarka tok készítésére lehet késztetni őket. Eredményül néhány egészen furcsa burok készült. Az egyiknek például a fele gyönyörűen elrendezett kagylóból, a másik fele pedig faszéndarabkákból állt. Legnagyobb diadalom az volt, amikor hármat sikerült rávennem, hogy kokonjukat kék üvegtörmelékkel, vörös téglamorzsákkal és fehér kagylóhéjakkal díszítsék. Ráadásul ezek az anyagok sávokban váltották egymást, igaz, elismerem, hogy elég egyenetlen sávokban, de mégiscsak sávokban. Azóta sok állatot tartottam, amelyre büszke voltam, de nem emlékszem, hogy bármikor is olyasfajta elégedettséget éreztem volna, mint akkor, amikor a piros, fehér, kék tegzeslárvákat megmutattam a barátaimnak. Gondolom, szegény párák igen megkönnyebbültek, amikor végre kikelhettek, elrepülhettek, s elfeledkezhettek a kokonépítés megpróbáltatásairól.

Hadviselés

Emlékszem, egyszer egy napsütötte domboldalon heverésztem Görögországban – domboldalon, amelyet girbegurba olajfák és mirtuszbokrok nőttek be –, s egy hosszadalmas és véres háborút figyeltem, amely néhány centivel a lábam előtt zajlott. Különösen szerencsésnek tarthattam magam, hogy úgymond, haditudósítója lehettem ennek a harcnak. Ez volt az egyetlen ilyesféle esemény, amit valaha láttam, és nem mulasztottam volna el a világ minden kincséért sem.

A csatában részt vevő két hadsereget hangyák alkották. A támadók fényesek, lángvörösek voltak, a védekező hadsereg pedig olyan fekete volt, mint a szén. Nagyon könnyen lemaradhattam volna erről az eseményről, ha egy napon nem fedezek fel valamit, ami egy egészen különös hangyabolynak tűnt. Kétféle hangyafaj lakott benne, egy vörös és egy fekete. A legbarátibb viszonyban éltek egymással. Azelőtt sosem láttam egyazon fészekben két különböző hangyafajt. Ezért vettem magamnak a fáradságot, hogy utánajárjak a dolognak. Kiderítettem, hogy a vörös színű hangyák a boly igazi tulajdonosai – egyébként a hangzatos vörös rablóhangya néven ismertek –, a fekete hangyák pedig a rabszolgáik, amelyeket még tojás korukban raboltak el és állítottak szolgálatukba. Miután elolvastam a rablóhangyák viselkedéséről szóló tudnivalókat, gondosan szemmel tartottam a fészket, remélve, hogy tanúja lehetek egy rabszolgaszerző portyának. Eltelt néhány hónap, és kezdtem azt gondolni, hogy ezek a rablóhangyák vagy túl lusták, vagy elég rabszolgájuk van a boldoguláshoz.

A rablóhangyák erődje egy olajfa gyökerei mellett feküdt, és mintegy tíz méterrel lejjebb a domboldalon volt egy feketehangya-boly. E mellett a fészek mellett elhaladva egy reggel észrevettem, hogy több rablóhangya ólálkodik körülötte, nagyjából egyméteres távolságon belül. Megálltam, s vártam, mi történik. Talán harmincan vagy negyvenen lehettek, nagy területen szétszóródva. Nem úgy viselkedtek, mint akik táplálékot akarnak rabolni, mivel nem a tőlük megszokott élénk, fürkésző módon mozogtak. Továbbra is rótták bizonytalan köreiket, néha-néha felmásztak egy fűszálra, és csápjaikat billegtetve elgondolkodóan megálltak a csúcsán. Időnként ketten összetalálkoztak, és úgy tűnt, élénk beszélgetésbe merülnek, csápjukat összeütögetve. Csak miután bizonyos ideig figyeltem őket, jöttem rá, mit csinálnak. Bóklászásuk egyáltalán nem volt olyan céltalan, mint első pillantásra látszott. Nagyon megfontoltan felosztották a területet, mint egy vadászkutyafalka, és minden földdarabot megvizsgáltak, amelyen ármádiájuknak át kell majd vonulnia. Úgy tűnt, hogy a fekete hangyák határozottan kutyaszorítóban érzik magukat. Alkalmanként egyik-másik összetalálkozott a rablóhangyák valamelyikével, és ilyenkor rögtön hátat fordított, visszafutott a bolyhoz, hogy csatlakozzon rokonai népes csoportjának egyikéhez. Kis csoportokban gyülekeztek, nyilvánvalóan haditanácsot tartottak. A rablóhangyák seregének felderítői két napig folytatták a gondos terepfelmérést. Már kezdtem azt gondolni, hogy visszariadtak a fekete hangyák városának megtámadásától. Azután egy reggel arra érkeztem, hogy kitört a háború.

A járőrök, négy-öt kis szakasszal kiegészülve, közelebb nyomultak a fekete hangyákhoz, és már több csetepaté is lezajlott a fészektől fél-, egyméternyire. A fekete hangyák szinte hisztérikus vehemenciával vetették rá magukat a vörösekre, ezzel szemben a vörösek lassan, de rendíthetetlenül haladtak előre. Időnként elkaptak egy-egy fekete hangyát, és hatalmas állkapcsuk hirtelen mozdulatával ádázul átlyukasztották a fejüket vagy a torkukat.

A rabszolgatartók hadseregének fő hadteste a domb közepe táján masírozott lefelé. Nagyjából egy óra elteltével egy-másfél méterre megközelítették a fekete hangyák városát. Itt csodálatos katonai precizitással – mondhatom, egészen lenyűgöző volt látni – három oszlopra szakadtak. Az egyik oszlop egyenesen a fészek irányába masírozott, a másik kettő pedig oldalt került, és egyfajta oldaltámadási vagy átkaroló hadművelet végrehajtásába kezdett. A látvány magával ragadott. Úgy éreztem, mintha valami csoda folytán egy csatatér fölött lebegnék, a waterlooi vagy valamelyik hasonló történelmi csatát figyelném madártávlatból. Egy szempillantással felmérhettem a támadók és a védők hadműveleteit, láthattam a fűszálak dzsungelén keresztülsiető erősítő hadoszlopokat; megfigyelhettem, hogyan halad egyre közelebb és közelebb a fészekhez a rabszolgatartók két bekerítő oszlopa, miközben a fekete hangyák, nem tudván róluk, a középső oszlop visszaverésére koncentráltak. Teljesen nyilvánvaló volt számomra, hogy a fekete hangyák – hacsak nagyon hamar nem jönnek rá, hogy bekerítik őket – elvesztik minden győzelmi esélyüket.

Két ellentétes vágy küzdött bennem. Az egyik, hogy segítsek valamilyen módon a fekete hangyáknak, a másik pedig, hogy beavatkozás nélkül szemléljem, miként alakulnak az események. Felkaptam az egyik fekete hangyát, és a bekerítő vöröshangya-oszlop közelébe helyeztem. Azonnal rátámadtak, és pillanatok alatt megölték. Határozottan bűntudatot éreztem.

Végül a fekete hangyák hirtelen mégis ráébredtek, hogy a kör bezárult körülöttük. Úgy tűnt, azonnal pánikba estek; sokan közülük céltalanul fel-alá rohangáltak, néhányan félelmükben egyenesen a vörös betolakodóknak rontottak. Ezeket egy pillanat alatt lemészárolták. De mások láthatólag nem vesztették el a fejüket, és besiettek az erőd mélyébe, s megkezdték a tojások evakuálását. Felcipelték és felhalmozták a fészeknek a betolakodóktól legtávolabb eső oldalán. A közösség más tagjai ezután megragadták a tojásokat, és futva menekültek volna velük, hogy biztonságba helyezzék őket. De elkéstek.

A rabszolgatartók bekerítő oszlopai most hirtelen szabályosan és ügyesen szétoszlatták soraikat, és rohanó vörös áradatként elözönlötték az egész területet. Mindenfelé küzdő hangyakupacok voltak. Az állkapcsukban tojásokat szorító feketéket a rabszolgatartók üldözőbe vették, beszorították, és a tojások elengedésére kényszerítették. Ha harcba bocsátkoztak, azonnal megölték őket. A feketék többsége azonban gyáván mentette az életét, és mihelyt egy rabszolgatartó feltűnt a láthatáron, eldobta az általa szállított tojást. A fészket és környékét mindkét fajbeli elpusztult és haldokló hangyák borították. A fekete hangyák ide-oda futkostak tehetetlenül a tetemek között. A rabszolgatartók összegyűjtötték a tojásokat, és útnak indultak vissza, a dombon levő erődjükbe. Ekkor, vonakodva bár, de el kellett hagynom a csatateret, mert túlságosan besötétedett ahhoz, hogy tisztán lássam az eseményeket.

Másnap kora reggel újra a helyszínre siettem. A háború véget ért, csak a nyomai maradtak meg. A fekete hangyák városa néptelen volt, leszámítva a halott és sebesült hangyákat, amelyek az egész területet elborították. Sem a fekete, sem a vörös hadsereget nem lehetett látni. Felsiettem a vörös hangyák fészkéhez. Épp időben érkeztem, s így megpillanthattam a vörös csapat utolsónak érkező egységeit, amint a hadizsákmányt, a tojásokat gondosan hazaszállítják állkapcsaik között. A boly bejáratánál fekete rabszolgáik üdvözölték őket izgatottan, megtapogatták csápjukkal a tojásokat, és serényen szaladgáltak uraik körül. Nyilvánvalóan csordultig teltek lelkesedéssel a rabszolgatartók rokonaik ellen vívott rablóhadjáratának sikere miatt. Az egész dologban volt valami kellemetlenül emberi.

Talán igazságtalan úgy leírni az állatokat, mint amelyek előszeretettel bocsátkoznak háborúskodásba, mert ami a többségüket illeti, azok – amennyire tudjuk – túl józanok ehhez. A hangyák – különösen a rabszolgatartók – természetesen kivételek. De a legtöbb más élőlény számára a harc vagy saját magának az ellenségtől való megvédésében, vagy a táplálékul szolgáló élőlénynek a megtámadásában merül ki.

Megismerve a rabszolgatartó hangyák hadviselését, a legnagyobb csodálattal adóztam katonai stratégiájuknak. Ez azonban nem szította föl túlságosan az irántuk érzett szeretetemet. El voltam ragadtatva, amikor megtudtam, hogy létezik az elpusztításukra egy földalatti mozgalom, amelynek harcosai a hangyalesők. A kifejlett hangyaleső módfelett hasonlít a szitakötőhöz, és elég ártalmatlannak tűnik. De “gyerekkorában” falánk szörnyeteg. Különösen ravasz módszert fejlesztett ki áldozatainak elfogására. Zsákmányának jó részét hangyák teszik ki.

A lárva kerekded testű, nagy feje hatalmas, csipeszszerű állkapoccsal van felfegyverezve. Kiszemel egy helyet, ahol laza és homokos a talaj, beássa magát a földbe, és kerek, vulkáni kráterhez hasonló mélyedést alakít ki. Ennek alján – homokkal álcázva – várakozik zsákmányára lesve. Előbb utóbb arra siet egy hangya azon a szórakozott módon, ami annyira jellemző rájuk, és beletéved a hangyaleső tölcsérébe. Rögtön rájött, hogy ballépést követett el, megpróbál kimászni a tölcsérből, de ez nehezen megy neki, mert a homok laza és megnyílik a súlya alatt. Amint hasztalanul küszködik a kráter peremén, kimozdítja helyükből a homokszemeket, amelyek legurulnak a kráter belsejébe, és felébresztik az ott megbúvó vérszomjas lakót. A hangyaleső rögvest akcióba lendül. Hatalmas fejét és állkapcsát kotrógépként használva, erős homoksugarat lövell a hangyára, amely még mindig elkeseredetten küszködik, hogy átmásszon a kráter peremén. A lábai alól állandóan kicsúszik a talaj, és a homoközöntől elvesztett egyensúlyát képtelen visszanyerni. Így aztán a hangya legurul a tölcsér mélyére, amit a homok függönyként oszt ketté. Odalent már várja a hangyaleső óriási, görbe állkapcsa. A hangya rúgkapálva és vergődve lassan eltűnik, mintha beszívná a futóhomok. Néhány másodperc múlva a tölcsér már üres. Eközben a bűnjeleket elrejtő homok alatt a hangyaleső éppen kiszívja áldozatának éltető nedveit.

A másik élőlény a lövőhal, amely ezt a fajta géppuskázást használja, hogy megszerezze zsákmányát. A lövőhal igen szemrevaló teremtmény, Ázsia folyóiban él. Ez az állat igen ötletes módszert fejlesztett ki, hogy leszedje legyekből, lepkékből és más rovarokból álló zsákmányát. A vízfelszín alatt lassan úszva várja, hogy megpillantson egy, a víz fölé nyúló ágra vagy levélre leszálló rovart. Ha meglát egyet, lelassít, és óvatosan megközelíti. Amikor lőtávolba ér, megáll, céloz, majd hirtelen és meglepetésszerűen apró vízcseppek özönét köpi a zsákmányra. Ezek halálos pontossággal találnak célba, és a gyanútlan rovart lesodorják az ágról a vízbe. A következő pillanatban a hal a rovar alá úszik: egy örvény a vízben, egy nyelés, és a rovar mindörökre eltűnik. Egykor egy londoni állatkereskedésben dolgoztam. Egy szép napon – más állatokkal együtt – kaptunk egy lövőhalat. El voltam ragadtatva tőle, és a tulajdonos engedélyével kiírtam egy cédulát, ismertetve a hal különös szokásait. Gondosan elrendeztem az akváriumot, beletettem a halat, és a kirakat díszhelyére állítattam. Nagyon népszerűnek bizonyult, de az emberek azt akarták látni, amint a lövőhal éppen elfogja zsákmányát. Ezt viszont nem volt könnyű megoldani. Végül támadt egy ötletem. Néhány házzal lejjebb volt egy hentesüzlet, és nem láttam rá okot, miért ne húznánk hasznot néhány létszám feletti dongólegyükből. Fölakasztottam tehát a lövőhal akváriuma fölé egy darabka igen büdös húst, és nyitva hagytam a bolt ajtaját. Ezt persze a főnök tudta nélkül csináltam. Meglepetést akartam szerezni neki. Sikerült is.

Mire megérkezett, szerény számítás szerint is több ezer dongólégy hemzsegett az üzletben. A lövőhal még soha ilyen jól nem érezte magát. Én belülről figyeltem az üzletből, ötven, hatvan ember pedig kívülről, a járdáról. A főnök fej fej mellett jött egy a legcsekélyebb zoológiai érzéket sem mutató rendőrrel, aki a kinti forgalmi akadály okát akarta megtudni. Meglepetésemre a főnök ahelyett, hogy el lett volna ragadtatva ötletes kirakati dekorációmtól, a rendőr oldalára állt. A tetőpont akkor érkezett el, amikor behajolt az akvárium fölé, hogy leakassza az ott lógó húsdarabot, és pontosan képen találta egy vízsugár, amit a hal egy különösen zamatos dongólégy eltalálásának reményében bocsátott ki. A főnök sosem említette többet az incidenst, de másnap eltűnt a lövőhal, és ez volt az utolsó eset, hogy rám bízta a kirakatrendezést.

Az állatok harcában az egyik legkedveltebb trükk valamilyen ártalmatlan állat számára az, hogy elhiteti potenciális ellenségével: ő valójában undorító vagy éppen vérengző vadállat, amelyet jobb békén hagyni. Erre az általam látott legmulatságosabb példát egy guvatgém szolgáltatta, amikor élő állatokat gyűjtöttem Brit Guyanában. Ezt a finom, hegyes csőrű, karcsú, méltóságteljes mozgású madarat egy indián nevelte föl, és ezért tökéletesen szelíd volt. Napközben hagytam, hadd bóklásszon szabadon a táborom körül, és csak éjszakára zártam ketrecbe. A guvatgémek szép tollruhája az őszi erdő színezetére emlékeztet. Néha, amikor mozdulatlanul állt száraz levelekkel a háttérben, szinte alig látszott. Mint mondtam, törékeny, kecses madár volt, s az ember azt gondolta volna, teljesen védtelen. De nem ez volt a helyzet.

Egyik délután három nagy és harcra kész vadászkutya érkezett gazdája nyomában a táborba. Az egyik hamarosan észrevette a tisztás szélén gondolataiba mélyedve álldogáló guvatgémet. A kutya fülét hegyezve, lágyan morogva indult felé. A másik kettő is gyorsan csatlakozott társához, és fölényes magabiztossággal rontottak a madárra. A gém mintegy másfél méternyire engedte őket, mielőtt méltóztatott volna tudomást venni róluk. Ekkor feléjük fordította a fejét, megsemmisítő pillantást vetett rájuk, majd szembefordult velük. A kutyák megtorpantak, bizonytalanok lévén afelől, hogy mit kell tenni egy olyan madárral, amely nem fut el rikoltozva a közeledtükre. Közelebb léptek. A guvatgém váratlanul leszegte a fejét, és széttárta a szárnyát. A kutyák így egy tollegyezőt kaptak ajándékba. Mindkét szárny közepén egy-egy gyönyörű – a szárny csukott állapotában nem látható – mintázat volt. Tökéletesen úgy nézett ki, mintha hatalmas bagolyszempár meredne az emberre. A karcsú, szende madár teljes átalakulása egy feldühödött, harcra kész uhuhoz hasonló valamivé olyan gyors volt, hogy a kutyáknak a meglepetéstől elállt a lélegzetük. Megtorpantak, egy pillantást vetettek a hátborzongató szárnyra, majd hátat fordítottak, és elmenekültek. A guvatgém visszacsukta nyugalmi helyzetbe a szárnyát, helyreigazította egy két melltollát, amely kissé összeborzolódott, és újra meditációjába mélyedt. Nyilvánvaló volt, hogy a kutyák a legcsekélyebb mértékben sem izgatták. Az állatvilágban fellelhető védekezési módszerek közül a legötletesebbek némelyikét a rovarok vonultatják fel. A rovarok az álcázás művészetének, a csapdaállításnak és más védekezési és támadási módszereknek a mesterei. De minden bizonnyal még közöttük is csak kevés olyan különös állat van, mint a pöfögőfutrinka.

Egyszer egy valódi, vad, fekete patkány büszke tulajdonosa voltam. Az állatot félig kifejlett kölyökként fogtam. Fénylő, ébenfekete szőrével és csillogó fekete szemével különösen csinos példány volt. Egyenlően osztotta meg idejét a tisztálkodás és az evés között. Legeslegjobban a rovarokat kedvelte, bármilyen alakúak vagy méretűek voltak is: lepkék, ájtatos manók, botsáskák, csótányok mind ugyanúgy jártak, mihelyt a kalitkába kerültek. Még a legnagyobb ájtatos manónak sem volt esélye vele szemben, bár alkalmanként sikerült belevágniuk horgas mellső lábukat az orrába, és kiserkenteniük egy vércseppet, mielőtt összeroppantotta őket. Egy nap azonban találtam egy olyan rovart, amely fölébe kerekedett. Nagy, majdnem fekete bogár volt. Éppen elgondolkodva üldögélt egy kő alatt, amelyet vizsgálódva felfordítottam. Úgy gondoltam, finom ínyencfalat lesz a patkányomnak, ezért gyufásdobozba tettem, és zsebre vágtam. Amikor hazaértem, előhúztam a patkányt alvódobozából, kinyitottam a gyufaskatulyát, és kalitkája aljára ráztam a nagy, zamatos bogarat. A patkánynak két módszere volt a rovarok ellen, amiket a rovar viselkedésétől függően váltogatott. Ha a rovar olyan gyors mozgású és harcias volt, mint az ájtatos manó, akkor nekirontott, és olyan gyorsan megharapta, amilyen gyorsan csak lehetett, hogy ártalmatlanná tegye. De az olyan békés és lassú valamiket, mint a bogarak, a mancsába fogta, leült velük, s úgy roppantotta szét őket, mint egy darab kétszersültet.

Megpillantva ezt a nagy, kövér csemegét, amely céltalanul mászkált a ketrec alján, a patkány előreügetett, kis rózsaszín mancsával gyorsan megragadta a bogarat, és olyan ínyenc arckifejezésével kuporodott le hátsó lábára, mint aki az idény első szarvasgombáját kívánja megkóstolni. Bajsza remegett a várakozástól, ahogy a bogarat a szájához emelte. Ekkor azonban különös dolog történt. Hatalmasat prüszkölt, elejtette a bogarat, és hátraugrott, mintha megcsípték volna. Leült, és hevesen dörgölte az orrát és a pofáját. Először azt gondoltam, hogy éppen akkor jött rá egy tüsszentőroham, amikor be akarta kapni a bogarat. Miután megtörölgette a képét, ez alkalommal kissé óvatosabban újra megközelítette a bogarat, aztán felkapta, és a szájához emelte. Ezután elfojtott horkantást hallatott, s úgy dobta el a bogarat, mint az izzó parazsat. Megint leült, és méltatlankodva törülgette a pofáját. A második kísérlet tapasztalata nyilvánvalóan elég volt a számára, mert ezután nem volt hajlandó közel menni a bogárhoz, sőt határozottan félt tőle. Valahányszor a bogár a ketrecnek a felé a sarka felé poroszkált, ahol a patkány ült, ez utóbbi sietve elvonult onnan.

Visszatettem a bogarat a gyufaskatulyába, és bevittem a szobámba, hogy meghatározzam. Csak ekkor jöttem rá, hogy szerencsétlen patkányomat egy pöfögőfutrinkával kínáltam meg. Ez a bogár, amikor megtámadják, folyadékot lövell ki, amely a levegővel érintkezve apró pukkanással felrobban, és egyfajta szúrós és kellemetlen gázt képez. Ez a gáz elég riasztó ahhoz, hogy arra késztessen minden élőlényt, amelyik megtapasztalta, hogy a jövőben szigorúan békén hagyja előállítóját.

Sajnáltam fekete patkányomat. Lehangoló érzés lehet, ha egy nem mindennapian ízletesnek ígérkező vacsora hirtelen gáztámadást indít a mancsunkban. Az eset gátlást alakított ki benne minden bogárral szemben, mert még napokkal később is hanyatt-homlok rohant az alvódobozába akár egy kövér és ártalmatlan ganajtúró láttára is. Mivel azonban fiatal patkány volt, úgy vélem, előbb utóbb mégiscsak meg kellett tanulnia, hogy az életben nem szabad a látszat alapján ítélni.

A feltalálók

Egyszer Afrikából hazafelé olyan hajón utaztam, amelynek ír kapitánya nem szerette az állatokat. Ez elég kínosan érintett, mert az útipoggyászom zöme kétszázegynéhány, az elülső fedélzeten egymásra halmozott, válogatott élőlényekkel teli ketrecből állt.

A kapitány (gondolom, inkább gonoszkodásból, mint más okból) sohasem mulasztott el egy alkalmat sem, hogy megpróbáljon vitára ingerelni azzal, hogy lefitymálja az állatokat általában, az én állataimat meg különösképpen. Szerencsére mindig sikerült kitérnem a vita elől. Először is az embernek sosem szabad egy hajó kapitányával vitatkoznia, és egy olyan kapitánnyal vitázni, aki még ráadásul ír nemzetiségű is, az egész egyszerűen a sors kihívása magunk ellen. Amikor azonban az utazás már a vége felé járt, úgy éreztem, hogy a kapitány megérdemel egy leckét, és elhatároztam, hogy móresre tanítom, ha tudom.

Egy este, már a La Manche felé közeledvén, a szél és az eső valamennyiünket a dohányzóba kergetett. Ott üldögéltünk, és hallgattuk a rádiót, amelyben valaki éppen a radarról tartott előadást. A radar akkoriban még elég új volt ahhoz, hogy érdekelje a nagyközönséget. A kapitány csillogó szemmel hallgatta az előadást, és amikor vége lett, felém fordult.

Hát, ami az állatait illeti – szólalt meg –, azok sosem tudnának ilyesmit létrehozni, bármilyen okosnak hiszik őket. A kapitány ezzel a gyanútlan kijelentésével besétált a csapdába. Én meg felkészültem, hogy alaposan befűtök neki.

Miben fogadjunk – kérdeztem –, hogy meg tudok nevezni legalább két olyan jelentős találmányt, amelynek az alapelve már jóval azelőtt alkalmazásra talált az állatvilágban, mielőtt az ember gondolt volna rá?

Legyen két találmány helyett négy, és felteszek rá egy üveg whiskyt – mondta a kapitány, abban a szilárd meggyőződésben, hogy jó üzletet csinál. Tartottam a fogadást.

Nos – mondta a kapitány önelégülten –, kezdheti.

Néhány perc gondolkodási időt kell adnia – tiltakoztam.

Hah – mondta a kapitány diadalmasan –, szóval máris megakadt.

Ó, dehogy – magyaráztam –, csak annyi példa van, hogy nem tudom, melyiket válasszam. A kapitány sunyi pillantást vetett rám.

Miért ne kezdenénk a radarral? – kérdezte gúnyosan.

Semmi akadálya – feleltem –, bár én ezt túlságosan könnyűnek éreztem. De ha már maga választotta, ám legyen.

Szerencsémre a kapitány nem volt természetbúvár, különben sose javasolta volna a radart. Ez feladott labda volt, mert kapásból felhozhattam példának a denevért. Bizonyára sokak nappalijába vagy hálószobájába berepült már egyszer kétszer denevér, és ha nem ijedtek meg túlságosan tőle, elbűvölhette őket az állat sebes, ügyes repülése és azok a gyors irányváltások, fordulások, amelyekkel mindenféle akadályt kikerül, beleértve még az olykor olykor feléje hajított tárgyakat, például cipőket, törülközőket is.

A régi hiedelemmel szemben a denevérek nem vakok. Elég jó szemük van, de annyira apró, hogy nem könnyű felfedezni a sűrű szőrzetben. Mégsem annyira tökéletes, hogy elégséges legyen az olyan kunsztok végrehajtásához, amiket a levegőben véghezvisznek. Elsőként Spallanzani, olasz természettudós a 18. században kezdte vizsgálni a denevérek tájékozódását azzal a szükségtelenül kegyetlen módszerrel, hogy több denevért megvakított. Megállapította, hogy ezek röptükben ugyanolyan biztonsággal elkerülik az akadályokat, mintha sértetlenek lettek volna. Arra azonban nem tudott rájönni, hogy ez miként sikerül nekik. Erre a magyarázatot – úgy-ahogy – szinte csak napjainkban adták meg. A radar felfedezése, az, hogy a kibocsátott hanghullámok visszaverődéséből következtetni tudunk az előttünk levő akadályokra, néhány kutatóban felvetette a kérdést, hogy vajon nem ugyanilyen rendszert használnak-e a denevérek is. Kísérletek egész sorát hajtották végre, és több lenyűgöző fölfedezést tettek. Mindenekelőtt néhány denevérnek kis viaszdarabbal lefedték a szemét, és mint általában a többieknek, ezeknek sem volt különösebb problémájuk ide-oda repkedés közben, nem ütköztek neki semminek. Ezután észrevették, hogy ha a letakart szemű denevérnek a fülét is bedugják, akkor már nem tudják elkerülni az összeütközéseket, és nem is nagyon lelkesednek azért, hogy repkedjenek. Ha csak az egyik fülüket dugták be, tudtak repülni, de csak mérsékelt biztonsággal, és gyakran nekiütköztek a tárgyaknak. Ez azt mutatta, hogy a denevérek az előttük levő tárgyakról visszaverődő hullámok segítségével szereznek azokról tudomást. Ezután a kutatók denevéreik orrát és száját fedték le, de a fülüket szabadon hagyták. A denevérek megint képtelenek voltak balesetmentesen repülni. Ez azt bizonyította, hogy az orrnak, a fülnek és a szájnak egyaránt megvan a maga szerepe a denevér radarrendszerében. Végül igen érzékeny műszerek alkalmazásával fény derült a részletekre. Miközben a denevér repül, az emberi fül számára hallhatatlan, az ultrahangtartományba eső, folyamatos cincogás sorozatot bocsát ki. Egy másodperc alatt mintegy harminc cincogást ad ki. Ezek visszaverődnek a környező tárgyakról, visszajutnak a denevér fülébe, illetve néhány faj esetében az orr körül található különös, húsos domborulatokhoz, és ily módon a denevér meg tudja állapítani, van-e valami előtte, és milyen távolságban. Ez a módszer minden részletében a radar elvén alapul. Egy dolog azonban még mindig zavarta a kutatókat. Az, hogy amikor hanghullámokat továbbítunk a radaron, a hang tényleges kibocsátásának idején ki kell kapcsolnunk a vevőkészüléket, hogy ily módon csak a visszhangot fogjuk fel. Ellenkező esetben a vevőkészülék mind a kibocsátott, mind a visszavert hanghullámokat felfogja, ami zűrzavart okoz. A kikapcsolás megoldható egy elektromos készülék esetében, de nem tudták elképzelni, hogyan boldogul ezzel a denevér. Később fölfedezték, hogy e feladatot egy, a denevér fülében található apró izom látja el. Pontosan abban a pillanatban, amikor a denevér kibocsát egy cincogást, ez az izmocska összehúzódik, és üzemen kívül helyezi a fület. A cincogás végén az izom elernyed, és a fül készen áll a visszhang felfogására.

Nem az a meglepő azonban, hogy a denevéreknek van ilyen saját radarrendszerük – mert némi tapasztalás után igen kevés dolog lepi meg az embert a Természetben –, hanem az, hogy már jóval az ember előtt rendelkezniük kellett vele. A korai eocénból származó sziklákban olyan denevérek kövületeit találták meg, amelyek csak igen kis mértékben különböztek ma élő rokonaiktól. Ezért lehetséges, hogy a denevérek már mintegy ötvenmillió év óta használnak radart. Az ember csak körülbelül húsz éve van a titok birtokában. (A könyv első kiadásának idején, vagyis 1958-ban. A ford.)

Az első példám szemmel láthatóan elgondolkodtatta a kapitányt. Úgy tűnt, hogy már nem annyira biztos a dolgában. Közöltem, hogy következő témaként az elektromosságot választom. Ez láthatólag felvidította egy kicsit. Hitetlenkedve nevetett, és azt mondta, nehéz lesz meggyőznöm arról, hogy az állatok villanyvilágítást használnak. Megjegyeztem, hogy én egy szót sem szóltam a villanyvilágításról, csupán az elektromosságról, és hogy számos elektromosságot használó lény létezik. Itt van például az elektromos vagy zsibbasztó rája. Ez a különleges hal nagyjából úgy néz ki, mint egy serpenyő, amelyen keresztülment az úthenger. A ráják kivételesen jól álcázzák magukat: nemcsak a színezetük hasonlít a homokos aljzatéhoz, hanem még az a bosszantó szokásuk is megvan, hogy félig beássák magukat a homokba, ami valójában teljesen láthatatlanná teszi őket.

Emlékszem, egyszer láttam a hal hátán elhelyezkedő nagy elektromos szervének a hatását. Akkoriban Görögországban tartózkodtam, és éppen egy parasztgyereket figyeltem, aki a homokos partszegély sekély vizében halászott. Egyik kezében olyan háromágú szigonyt tartott, amilyet a halászok az éjszakai halászathoz használnak. Térdig gázolt a tiszta vízben. Igen sikeres volt a part menti útja: több nagy halat és egy, a kövek között elrejtőzött fiatal polipot szigonyozott meg. Amikor szembe ért azzal a hellyel, ahol én üldögéltem, különös és meglehetősen riasztó dolog történt. Egyik pillanatban még a háromágú szigonyát készenlétben tartva, feszülten figyelve a víz mélyét, komótosan haladt előre, de a következő pillanatban már testőrt is megszégyenítő merevséggel húzta ki magát, és fél mérföldre elhallatszó üvöltéssel kilőtt a vízből, mint egy rakéta. Nagy csobbanással zuhant vissza, majd rögvest újra a levegőbe emelkedett egy másik, még hangosabb ordítás kíséretében. Amikor visszaesett a vízbe, úgy tűnt, képtelen lábra állni mert csúszva-mászva vonszolta magát a part felé a homokon. Amikor leértem oda, ahol feküdt, láttam, hogy halottsápadt, reszket, és úgy liheg, mintha fél mérföldet futott volna. Hogy ez mennyire volt a sokknak köszönhető és mennyiben az áramütés hatásának, nem tudnám e mondani. Én ezek után soha többé nem mentem az említett partszakaszra fürdeni.

Az elektromosságot előállító lények közül talán a leghíresebb az elektromos angolna. Különös módon egyáltalán nem angolnaféle hal, csak megtévesztésig hasonlít az angolnákhoz. Hosszúkás, fekete lény, Dél-Amerika patakjaiban és folyóiban él. Majd két és fél méter hosszúra és combvastagságúra is megnőhet. Nem kétséges, hogy a róla keringő történetek nagy része erősen túloz, de az elképzelhető, hogy egy nagyobb példány okozta áramütéstől a folyón átgázoló ló is összeesik.

Amikor Guyanában jártam állatgyűjtő úton, igen szerettem volna néhány elektromos angolnát fogni és hazavinni. Az egyik táborhelyünk melletti folyó tele volt velük, de a sziklás partba vájt mély üregekben laktak. A legtöbb üreg az áradó víz kialakította kerek, tölcsérszerű lyukakkal érintkezett a levegővel, és minden lyuk alatti üregben egy-egy elektromos angolna lakott. Ha valaki e lyukak felé indult, és erősen dobogott a cipőjével, a zaj felbosszantotta az állatot, és az illető olyan különös röfögésszerű méltatlankodást hallott, mintha egy nagy malac lett volna elásva a lába alatt.

Bármennyire is igyekeztem, egyetlen angolnát sem sikerült megfognom ezek közül. Aztán egy nap a társammal két indián kíséretében kisebb kirándulást tettünk egy néhány mérföldnyire fekvő faluba, amelynek lakói jeles halászok voltak. Számos állatot, madarat találtunk és vásároltunk ott, még egy szelídített kúszósült is. Ekkor nagy örömömre megjelent valaki egy meglehetősen rozoga kosárba zárt elektromos angolnával. Megalkudtunk az állatokra, és megvettük az angolnát is. Összes szerzeményünket a csónakba halmoztuk, és elindultunk hazafelé. A sül a csónak orrában ült, és láthatóan élénken érdeklődött környezete iránt. Vele szemben hevert a kosárban az angolna.

Félúton voltunk hazafelé, amikor az angolna megszökött. Erre először a sül viselkedéséből jöttünk rá. Gondolom, az volt a benyomása, hogy egy kígyót lát, ezért levágtázott a csónak orrából, és igyekezett felmászni a fejem tetejére. Miközben azon fáradoztam, hogy kibontakozzam szúrós öleléséből, megpillantottam az angolnát. Határozottan felém tekergett. Erre egy olyan mutatványt hajtottam végre, amit azelőtt elképzelhetetlennek tartottam volna. A sült a mellemhez szorítva felugrottam ültő helyemből, és csak akkor értem talajt, amikor az angolna már elhaladt alattam. És a tetejében még a csónakot sem borítottam föl. Nagyon élénken élt még bennem a kép, hogy mi történt azzal a parasztfiúval, aki az elektromos rájára lépett, és semmi kedvem nem volt hasonló tapasztalatokat szerezni egy elektromos angolnával. Szerencsére senki sem szenvedett áramütést az angolnától, mert miközben megpróbáltuk visszaügyeskedni a kosarába, átkúszott a csónak oldalán, és belepottyant a vízbe. Nem állíthatom, hogy bármelyikünk is szívből sajnálta volna az eltűnését.

Emlékszem egy állatkert nagy akváriummedencéjében élő elektromos angolna etetésére. Felejthetetlen élmény volt figyelni, hogyan bánik el zsákmányával. A mintegy másfél méteres állat nehézség nélkül meg tudott birkózni egy 20-25 centiméteres hallal. Ezeket élve kellett odaadni neki, és mivel egy pillanat alatt elpusztultak, nem éreztem magamban semmi lelkiismeret-furdalást. Úgy tűnt, hogy az angolna tudja, mikor van etetési idő, és ilyenkor a Buckingham-palota őrének monoton szabályosságával járta körül tartályát. Amint halat dobtak a medencéjébe, egy pillanatra megdermedt, és láthatóan gondos figyelemmel kísérte a közeledését. Amikor a hal “lőtávolon” belül ért, ami úgy 30 centiméteres távolságot jelentett, hirtelen remegés futott végig az angolna hosszú, sötét testén, mint amikor egy dinamó működésbe lép. A hal mintegy megdermedt útközben – már halott volt, mire az ember felfoghatta volna, hogy valami történt –, s ezután igen lassan a felszín felé fordult, és hasával fölfelé ráfeküdt a vízre. Az angolna egy kicsit közelebb úszott, kitátotta a száját, és mint egy hosszúra nyúlt porszívó, hirtelen beszippantotta a halat. Miután – véleményem szerint – elég sikeresen letudtuk az elektromosságot, új terület felé fordítottam figyelmemet: az orvostudomány felé. Az érzéstelenítőszerek lesz a következő példám, jelentettem ki, és a kapitány, ha lehet, még inkább tamáskodni látszott, mint az előbb.

Az útonálló darázs a rovarvilág Harley Streeti specialistája: úgy végez el egy bizonyos műtétet, hogy azzal gyakorlott sebészeket is tűnődésre késztetne. Az útonálló darazsaknak sok különböző fajuk van, de a legtöbbjüknek hasonlóak a szokásai. A nőstény az utódok számára agyagból “gyerekszobát”, ivadékbölcsőt épít. A fészek nagyjából cigaretta átmérőjű és körülbelül fél cigaretta hosszú sejtekre van takarosan felosztva. Ezekbe szándékozik lerakni a petéit a darázs. Mielőtt azonban lezárná a sejteket, még más elintézendője is van. A petékből kikelő lárváknak ugyanis táplálékra van szükségük egészen addig, amíg eljön metamorfózisuk utolsó szakasza, amelyben kifejlett darázzsá alakulnak. Az útonálló darázs raktározhatna ivadékbölcsőjében elpusztult állatokat is, de ezek megromlanának a peték kikelésének idejére. Ezért hát kénytelen volt más módszert elsajátítani.

Kedvenc zsákmánya a pók. Mint valami ádáz sólyom ereszkedik le gyanútlan áldozatára, és hozzálát, hogy mélyen és szakszerűen megszúrja. Ennek a szúrásnak a hatása rendkívüli: a pók tökéletesen megbénul. Az útonálló darázs ezután megragadja, és az ivadékbölcsőhöz szállítja, ahol gondosan begyömöszöli az egyik sejtbe, és lerak rá egy petét. Ha a pókok kicsik, hét-nyolc is lehet belőlük egy sejtben. Miután a darázs megbizonyosodott arról, hogy a táplálékkészlet elégséges az utódainak, lezárja a sejteket, és elröpül. A hátborzongató fészek mélyén a pókok mozdulatlanul fekszenek sorban, egyes esetekben akár hét hétig is. A pókok tökéletes tetszhalottak, az élet legcsekélyebb jelét sem észleljük rajtuk, még akkor sem, ha megfogjuk, vagy nagyító alatt vizsgáljuk őket. Ilyenformán a pókok, hogy úgy mondjuk, mirelit áruként várakoznak addig, amíg a peték kikelnek, és az útonálló darázs apró lárvái elkezdenek táplálkozni megbénított testükön.

Azt hiszem, még a kapitányt is megrázta egy kicsit a gondolat, hogy miközben valaki tökéletesen megbénítva fekszik, apránként elfogyasztják. Ezek után gyorsan átváltottam egy árnyalattal kellemesebb témára. Ez pedig a legelragadóbb és legtalálékonyabb élőlény, a búvárpók volt.

Az ember csak napjainkban jutott el történelmében odáig, hogy képes legyen szinte korlátlan ideig a víz alatt tartózkodni, és ennek megvalósítása irányában egyik első lépése a búvárharang megalkotása volt. A búvárpók már évezredekkel ezelőtt kifejlesztette saját módszerét arra, hogy behatoljon a víz felszíne alatti idegen világba. Először is vidáman úszkál a víz alatt. A potroha alatt, a lábai között a légzőkészülék megfelelőjeként – egy csapdába ejtett légbuborékot hordoz, amely lehetővé teszi, hogy a víz alatt is lélegezhessen. Ez már önmagában is rendkívüli, de a búvárpók még tovább megy: az otthonát, egy lefelé fordított csészére emlékeztető, a vízinövényekhez szilárdan lehorgonyzott szövedéket is a víz alatt építi meg. Ezután a felszínre tett kirándulásairól légbuborékokat hoz magával, amelyeket a kupola alakú háló alá lök be. Ezt addig folytatja, amíg a háló meg nem telik levegővel. Ily módon éppoly könnyedén él és lélegzik odalent, mintha a szárazföldön lenne.

Szaporodási időszakban felkeresi egy megfelelőnek látszó nőstény házát, és a szomszédságában épít magának kunyhót. Következő lépésként, feltehetőleg romantikus beállítottságú lévén, valamiféle titkos átjárót készít, amellyel összeköti saját házát a szerelméével. Ezután áttöri a falat, így a két ház légbuborékai összekeverednek. Itt, ebben a különös víz alatti lakásban udvarol a nősténynek, és párzik vele. Itt élnek együtt, amíg a petéi kikelnek, és az utódok, valamennyien felfegyverkezve a szülői házból származó kis légbuborékaikkal kiúsznak, hogy megkezdjék önálló életüket.

Láthatóan még a kapitányt is lekötötte a búvárpókokról szóló történetem, és bár vonakodva, de kénytelen volt beismerni, hogy megnyertem a fogadást. Azt hiszem, talán egy évvel később beszélgettem egy asszonnyal, aki ugyanezen a hajón és ugyanezzel a kapitánnyal utazott.

Hát nem elragadó ember? – kérdezte. Udvariasságból helyeseltem neki.

Bizonyára nagyon örült annak, hogy ön a hajóján utazott – folytatta –, hiszen, tudj a, annyira rajong az állatokért. Egy este valamennyiünket lenyűgözött, amikor legalább egy óra hosszat mindenfélét mesélt ezekről a tudományos felfedezésekről – tudja, radar, meg ilyesmik –, és hogy az állatok már sok-sok évvel az ember előtt alkalmazták ezeket. Valóban elbűvölő volt. Mondtam is neki, hogy le kellene írnia és el kellene mondania a BBC-ben.

Állatok a sír szélén

Egyszer régebben figyelemmel kísértem egy társaságot amely bizonyára a legkülönösebb menekültcsoport volt ebben az országban. Különös, mert nem a megszokott okok miatt jöttek ide, nem vallási vagy politikai üldöztetés kergette el őket a hazájukból. Egészen véletlenül kerültek közénk, és ennek révén megmenekültek a kipusztulástól. Fajuk utolsó képviselői ők, mert eredeti hazájukban a rokonaikat már régen kíméletlenül kilőtték és megették. A Dávid-szarvas egy csordájáról van szó. A fajt elsőként egy francia misszionárius, bizonyos Dávid atya fedezte föl kínai hittérítő útja során a 19. században. Ebben az időben Kína zoológiai szempontból éppoly kevéssé volt ismert, mint Afrika nagy erdőségei. Dávid atya, aki lelkes természetbúvár volt, szabad idejét növény és állatgyűjtéssel töltötte. A begyűjtött példányokat hazaküldte a párizsi múzeumnak, 1865-ben munkája Pekingbe szólította. Ottléte alatt fülébe jutott, hogy a Császári Vadasparkban, a város déli szomszédságában él egy különös szarvascsorda. Ez a park évszázadok óta vadászterülete és kikapcsolódási helye volt Kína császárainak. A jókora földterületet teljesen körülzárta egy magas, negyvenöt mérföld hosszú fal. Tatár katonák őrizték szigorúan, és senkinek sem volt szabad belépnie vagy megközelítenie. A francia misszionárius kíváncsiságát igencsak felcsigázták a különös szarvasokról hallott történetek. Elhatározta, hogy őrök ide vagy oda, megpróbál bekukkantani a parkba, és meglesi az állatokat. Az első adandó alkalommal már ott hasalt a fal tetején, s figyelte a tiltott parkban a fák közt táplálkozó különféle vadakat, közöttük egy nagy szarvascsordát. Hamar a tudatára ébredt, hogy olyan állatot lát, amilyet azelőtt még sosem, és amely minden valószínűség szerint új a tudomány számára.

Dávid atya hamarosan kiderítette, hogy a szarvasokat szigorúan védik, és bárkinek, akit azon kapnak, hogy bántalmazza vagy megöli őket, halállal kell lakolnia. Tudta, hogy bármilyen hivatalos kérelmet, amivel előhozakodhatna egy példány megszerzésével kapcsolatban, a kínai hatóságok udvariasan visszautasítanának. Így hát más, kevésbé legális módszerhez kellett folyamodnia, hogy megszerezze, amit akar. Rájött, hogy a tatár őrök alkalmanként szarvas pecsenyével egészítik ki meglehetősen szűkös élelmiszeradagjukat. Nagyon is tisztában voltak vele, mi jár ezért az orvvadászatért, ha rajtakapják őket. Ezért – a misszionárius minden könyörgése ellenére – megtagadták, hogy eladják neki az általuk megölt szarvasok bőrét és agancsát, illetve bármit, ami bűntettük bizonyítéka lehetne. Dávid atya azonban nem adta föl a reményt, és hosszas kísérletezés után végül sikerrel járt. Találkozott néhány olyan őrrel, akik bátrabbak vagy talán szegényebbek voltak a többinél, és ők szereztek neki két szarvasbőrt. Az atyát jóleső büszkeség töltötte el, s diadalittasan rakta hajóra és küldte el Párizsba a bőröket. Mint feltételezte, a szarvas valóban teljesen új fajnak bizonyult, és így tiszteletére Pére David (Dávid atya) szarvasának, azaz Dávid-szarvasnak nevezték el.

Amikor az európai állatkertek tudomást szereztek erről az újfajta szarvasról, természetesen kiállítási példányokat akartak belőle. Hosszas tárgyalások után a kínai hatóságok meglehetősen vonakodva engedélyezték néhány állat Európába küldését. Akkor még senki sem sejtette, hogy ez az akció mentette meg a fajt a kipusztulástól. 1895-ben, harminc évvel azután, hogy a Dávid-szarvasról először szerzett tudomást a világ, hatalmas árvíz öntötte el Peking környékét. A Hunho folyó kilépett medréből, és nagy pusztítást okozott a vidéken. Megsemmisítette a termést, és az éhhalál küszöbére sodorta a lakosságot. A víz alámosta a Császári Vadasparkot körülvevő nagy falat is. Egyes részei összeomlottak, és ezeken a réseken keresztül a Dávid-szarvas csorda kiszökött a környező vidékre, ahol azután az éhes parasztok hamarosan lemészárolták, és megették őket. Így tehát a szarvas kipusztult Kínában, és csak az a maroknyi élő példány maradt meg, amelyek Európa különböző állatkertjeiben voltak.

Röviddel azelőtt, hogy a szarvasok a katasztrófa áldozatául estek Kínában, egy kis csordájuk megérkezett Angliába. A jelenlegi bedfordi herceg édesapjának woburni birtokán, Bedfordshire-ben volt egy ritka állatokból álló csodálatos gyűjteménye, és égett a vágytól, hogy megpróbáljon megtelepíteni itt egy csordát az új kínai szarvasokból. Összevásárolt annyi példányt a kontinens állatkertjeiből, amennyit csak tudott – szám szerint tizennyolcat –, és szabadon eresztette őket parkjában. A szarvasok a parkot bizonyára második otthonuknak tekintették, mert remekül megtelepedtek, és hamarosan szaporodni kezdtek. A tizennyolc egyeddel induló csorda mára már több mint százötvenre gyarapodott. Ez az egyetlen Dávid-szarvas csorda a világon.

Amikor a Whipsnade-állatkertben dolgoztam, négy újszülött Dávid-szarvast küldtek hozzánk Woburnből, hogy felneveljük őket. Gyönyörű kis jószágok voltak; hosszú, nyurga lábaikat még nem tudták megrendszabályozni, és különös, ferde vágású szemük határozottan keleties megjelenést adott nekik. Eleinte természetesen fogalmuk sem volt, mire jó a cumisüveg, ezért szorosan a térdünk közé fogva kellett kényszerítenünk őket, hogy igyanak. De nagyon hamar hozzászoktak, és néhány nap múlva már különös elővigyázatossággal nyithattuk csak ki az istálló ajtaját, ha nem akartuk, hogy a földre döntsön bennünket egy szarvaslavina, úgy nyomakodtak és lökdösődtek, hogy elsőként érjenek az üveghez.

Éjszaka egyszer kellett etetni őket, éjfélkor, majd újra hajnalban, ezért mi, négyen, gondozók kidolgoztuk az éjszakai műszakok rendjét: egy hét szolgálatban, egy hét szabad. Azt kell mondanom, hogy én kifejezetten élveztem az éjszakai műszakokat. Ahhoz, hogy a holdvilágos parkon keresztül eljussunk a szarvasbébik istállójához, el kellett haladnunk számos ketrec és kifutó mellett, ahol a lakók mindig mozgolódtak. A medvék a félhomályban kétszer akkorának tűntek, mint különben, nagyokat horkantottak egymásnak, amint nehézkesen keresztülcammogtak a ketrecükben levő szederindák szövevényén. Ha volt az embernek egy vesztegetésre szánt kockacukra, könnyen rávehette őket, hogy felhagyjanak a csigák és más csemegék keresgélésével. Odajöttek, és a holdfényben magukat kihúzva úgy kuporodtak a hátsó lábukra, mint egy sor bozontos, szuszogó Buddha; mellső mancsukat a térdükön nyugtatták. A bedobott kockacukrokat fejüket hátravetve kapták el, és nagy ropogtatással s cuppogással ették meg. Majd miután látták, hogy kiürült a zsebed, beletörődötten sóhajtoztak, és újra elcammogtak a szederindák közé. Az ösvény egy darabon a farkasok erdeje mellett vezetett el. Ez egy nagyjából egyhektáros, sötét és rejtelmes fenyőerdő volt. A holdfény beezüstözte a törzseket, s a talajon nagy, sötét árnyfoltok lapultak. Gyors, nesztelen léptekkel osont át rajtuk a farkasfalka, mint egy különös, a törzsek között örvénylő és kígyózó fekete áradat. Rendszerint ne m ütöttek semmi zajt, csak néha-néha lehetett hallani szelíd lihegésüket vagy egy váratlan állkapocscsattanást és egy mordulást, amikor az egyik farkas nekiütközött a másiknak. Ilyen sejtelmes és rejtelmes út vezetett az istállókhoz. A léptek hallatára és a lámpagyújtásra a szarvasbébik nyugtalanul mozgolódni kezdtek szalmaalmukon, s reszketeg hangon bégettek. Amint az ember kinyitotta az ajtót, bizonytalanul ingadozó lábaikon rontottak felé. Viharosan cumizni kezdték az ujjamat, a kabátom szélét, és váratlanul a lábamba ökleltek, hogy majdnem a földre döntöttek. Majd eljött a nagyszerű pillanat, amikor a cumit a szájukba dugtam. Szemüket kimeresztve mohón szívták a meleg tejet, a buborékok bajuszt képezve gyűltek össze a szájuk sarkában. Az állatbébik cumiztatásában mindig lehet valami gyönyörűséget találni, ha mást nem, hát szívből jövő lelkesedésüket és az elfoglaltságukra való teljes összpontosításukat. De ezeknek a szarvasoknak az esetében valami más is hozzájárult ehhez a jó érzéshez. A lámpás pislákoló fényében, miközben a szarvasok nyáladzva szopták a cumisüvegeket, időnként pedig leszegték a fejüket, s egy képzeletbeli tőgyet döfködtek, nagyon is tudatában voltam a ténynek, hogy fajuk utolsó képviselői ők. Az állatkertben egy másik, vadon már kihalt fajhoz tartozó állatcsoportnak is a gondját viseltem. Ezeket az állatokat a legelbűvölőbbek és legmulatságosabbak közé sorolom, amelyekkel valaha is dolgom volt. A fehérfarkú gnúk egy kis csordájáról van szó.

A fehérfarkú gnú ránézésre igen bizarr teremtmény. Olyan állatot kell magunk elé képzelni, amelynek a teste és a lába egy jó felépítésű pónié, a pofája lapos és lekerekített, távol ülő orrlyukakkal, vaskos nyakát dús fehér sörény fedi, és a farka hosszú, fehér tollseprűhöz hasonló. A bivaly szarvak kifelé és felfelé, a szem fölé görbülnek, s az állat állandó sértődött és gyanakvó kifejezéssel mered ránk alóluk. Ha a gnú hétköznapian viselkedne, ez a megjelenés talán nem lenne olyan feltűnő. De nem így tesz. Valójában mindent lehet rá mondani, csak ezt nem. Mozgását – nagyon hozzávetőlegesen – úgy lehet csak leírni, mint a break és a balett keverékét, amihez egy csipetnyi jógát is elegyítettek.

Reggelente etetésük mindig kétszer annyi időmbe telt, mint kellett volna, mert ilyenkor színielőadást rendeztek nekem. A látvány olyan mulatságos volt, hogy minden időérzékemet elvesztettem. Peckesen meneteltek, tekeregtek és ugrándoztak, vágtáztak, ágaskodtak és piruetteztek, s mindeme produkcióik közben karcsú lábaikat különleges és az anatómiának fittyet hányó szögekben dobálták. Hosszú farkukat úgy suhogtatták és görbítgették, mint ahogyan a porondmester használja az ostorát. Vad táncuk kellős közepén olykor váratlanul és hirtelen megálltak, rám meredtek, és hangos, sértődött, böfögő horkantásokat hallattak nevetésem láttán. Figyeltem, hogyan járják szertelen, vad táncukat a kifutóban. Bohóckodásukkal s egész viselkedésükkel valamilyen régi címerpajzsról származó címertani állatra emlékeztettek, amely csodálatos módon életre kelt, táncolva és pózolva a zöld pázsitmezőn. Nehéz elképzelni, hogy lehetett valakinek szíve legyilkolni ezeket a mozgékony és szórakoztató antilopokat. De a tény az tény: Dél-Afrika korai telepesei értékes táplálékforrást találtak a fehérfarkú gnúban, és ezért kíméletlenül lemészárolták e forróvérű lények csordáit. Az antilopok szokatlan módon járultak hozzá saját bukásukhoz. Javíthatatlanul kíváncsiak, így amikor megpillantották a telepesek ökrösszekereit a dél-afrikai prérin, egyszerűen muszáj volt odamenniük, hogy szemügyre vegyék azokat. Fújtatva és patáikat szétvetve táncolták körbe a kocsikat, majd hirtelen megálltak, bámészkodtak. Ezzel a viselkedéssel, vagyis hogy elrohannak, majd lőtávolon belül ismét megtorpannak, természetesen arra sarkallták a vállalkozó szellemű “sportembereket”, hogy rajtuk gyakorolják céllövő tudományukat.

Így tehát öldösték őket egymás után, kész csoda, hogy nem pusztultak ki, hisz olyan gyors ütemben csökkent a számuk. Manapság ezernél is kevesebb él ezekből az elbűvölő állatokból. Kis csordákra szakadva, különféle dél-afrikai birtokokon találhatók. Ha kipusztulnának, Dél-Afrika elveszítené bennszülött faunájának egyik legszórakoztatóbb és legvonzóbb tagját, egy antilopot, amely bár reménytelenül nehéz felfogású, mutatványaival a legsivárabb tájat is barátságossá tudná tenni.

Sajnos, nem csupán a Dávid-szarvas és a fehérfarkú gnú áll a kipusztulás szélén a világon. A teljesen eltűnt lények listája, valamint azoké, amelyek már majdnem kihaltak, hosszú és elszomorító. Ahogy az ember szétszéledt a földön, a legszörnyűbb pusztítást vitte véghez az élőlények között. Vadászta, csapdázta az állatokat, kivágta és felégette az erdőket, érzéketlen és ostoba módon ellenségeket telepített be oda, ahol az élőlényeknek azelőtt nem volt ellenségük.

Vegyük például a dodót, ezt a nagy, esetlenül totyogó, liba méretű galambot, amely Mauritius szigetén lakott. Szigeti otthonának biztonságában ez a madár elvesztette röpképességét, mivel nem volt ellenség, amely elől föl kellett röppennie. Így hát a talajon fészkelt teljes biztonságban. De éppúgy, ahogy elvesztette röpképességét, úgy tűnik, elvesztette azt a képességét is, hogy felismerje az ellenséget. Különösen szelíd és bizalmas lény volt. Azután az ember úgy 1507 körül fölfedezte a dodók paradicsomát, és vele jöttek végzetes kísérői: kutyák, macskák, disznók, patkányok és kecskék.

A dodó ártatlan érdeklődéssel szemrevételezte ezeket az új jövevényeket. Aztán megkezdődött az öldöklés. A kecskék lelegelték az aljnövényzetet, amely fedezéket nyújtott a dodónak. A kutyák és a macskák űzték és pusztították az idős madarakat; a disznók, miközben hangos röfögéssel bejárták a szigetet, megették a tojásokat és a fiókákat. Őket követték a patkányok, hogy eltüntessék a maradékot. 1681-re a kövér, esetlen és ártalmatlan galamb kipusztult – úgy eltűnt, mint a dodó.

A vadon élő állatokat szerte a világon szüntelenül és könyörtelenül tizedelik. Sok kedves és érdekes állat egyedszáma annyira lecsökkent, hogy védelem és segítség nélkül sosem lennének képesek regenerálódni. Ha nem találnának védett területet, ahol zavartalanul élhetnek és szaporodhatnak, akkor előbb vagy utóbb csatlakozni fognak a dodóhoz, a kvaggához, a nagy alkabukóhoz és a többiekhez a kihalt élőlények hosszú listáján.

Az utóbbi, mintegy tíz évben az emberiség sokat tett az élővilág védelméért: védett területeket és rezervátumokat alapítottak, és folyamatban van egyes fajok visszatelepítése eredeti élőhelyükre. Kanadában például egyes területekre mostanában telepítik vissza – repülőgépek segítségével – a hódokat.

Az állatot egy ejtőernyővel felszerelt különlegesen kialakított dobozba helyezik, és amikor a repülőgép a megfelelő terület fölött repül, kidobják a ketrecet és hód utasát. A ketrec az ejtőernyővel aláereszkedik, és amikor a talajhoz ütközik, automatikusan kinyílik. A hód ezután útnak indul a legközelebbi folyóhoz vagy tóhoz. Noha már eddig is sok minden történt az ügy érdekében, még mindig igen sok a tennivaló. Sajnos az állatvédelemből idáig többnyire azok az állatok húztak csak hasznot, amelyeknek valamilyen gazdasági jelentőségük van az ember számára. De nagyon sok, gazdaságilag nem jelentős, kevéssé ismert állat létezik, amely papíron védett ugyan, ténylegesen azonban minden további nélkül kipusztulhat, mert – néhány érdeklődő zoológuson kívül – senki nem tartja annyira fontosnak, hogy pénzt költsön rá. Ahogy az emberiség évről évre szaporodik, és ahogy természeti környezetét felégetve és rombolva egyre terjeszkedik a bolygón, némi jóérzést nyújt az a tudat, hogy akadnak bizonyos magánszemélyek és intézmények, akik, illetve amelyek tulajdonítanak némi jelentőséget a fenyegetett állatok megmenekítésének és védelem alá helyezésének. Ez számos ok miatt fontos munka, de talán a legmegszívlelendőbb az okok közül az, hogy az ember – minden zsenialitása ellenére – nem tud sem új fajt teremteni, sem újrateremteni egy általa kipusztított fajt. Félelmetes és jogos felzúdulást keltene, ha valaki azt javasolná, hogy töröljék el a föld színéről, mondjuk, a londoni Towert, de egy egyedülálló és csodálatos állatfajt, amely több százezer év alatt fejlődött olyanná, amilyennek ma látjuk, elfújhatnak, mint egy gyertyalángot anélkül, hogy tiltakozásul egy maroknyi embernél többen felemelnék az ujjukat vagy a hangjukat. Tehát mindaddig, amíg vérünkké nem válik, hogy az állati élet méltó ugyanarra a kíméletre és tiszteletre, amellyel a régi könyveknek, képeknek és történelmi műemlékeknek adózunk, a számkivetett állatok a kipusztulás szélén fogják élni törékeny életüket, csupán néhány ember könyörületére utalva.

HARMADIK RÉSZ

Egyéniségek az állatok között

Vadállatok kedvencként való tartása akár egy expedíción, akár otthon, fárasztó, bosszúsággal és csalódással teli vállalkozás lehet, de rengeteg örömet is nyújthat az embernek. Sokan kérdezik tőlem, miért szeretem az állatokat, és mindig úgy érzem, ezt a kérdést nehéz megválaszolni. Éppúgy kérdezhetnék, miért szeretek enni. De a nyilvánvaló érdeklődésen és az állatok nyújtotta örömön túl van egy másik szempont is. Úgy gondolom, a fő vonzerejük abban rejlik, hogy megvan bennük az emberi lény minden alaptulajdonsága, leszámítva a képmutatást, ami láthatólag létfontosságú az emberi világban. Egy állat esetében az ember többé kevésbé tudja, hányadán áll vele. Ha nem szeret bennünket, ezt egyértelműen tudomásunkra hozza, ha viszont szeret, afelől sem hagy kétséget. De néha az olyan állat sem egyértelműen áldás a háznál, amelyik szeret bennünket. Nemrégiben volt egy Nyugat-Afrikából származó pajzsos varjúm, amely hat hónapi bizalmatlanság után (ez alatt az időszak alatt semmibe vett engem) váratlanul elhatározta, hogy én vagyok számára az igazi. Ha közel mentem a kalitkájához, az elragadtatástól reszketve guggolt le, vagy ajándékot hozott nekem (egy darabka újságpapírt vagy tollat), és kinyújtotta, hogy vegyem el. Eközben egész idő alatt elcsukló kiáltások sorozatát hallatva beszélt magában. Ez még rendben lett volna, de mihelyt kieresztettem a kalitkából, rászállt a fejemre, és ott megtelepedett. Először is szilárdan belemélyesztette karmát a fej bőrömbe, azután egy szép, nedves ürülékpettyel díszítette ki a zakóm hátát, végül hozzáfogott, hogy egy sorozat szeretetteljes csőrvágást mérjen a fejemre. Mivel a csőre nyolc centi hosszú volt és igen éles, ez enyhén szólva fájdalmasnak bizonyult.

Az állatokkal kapcsolatban természetesen tudnunk kell, hol húzzuk meg a határt. Ha nem vigyázunk, hobbink könnyen hóborttá fajulhat. Én múlt karácsonykor húztam meg a határt. Elhatároztam, hogy veszek a feleségemnek egy észak-amerikai repülőmókust. Mindig is fájt rá a fogam, és biztos voltam benne, hogy a nejemnek is tetszeni fog. Az állat annak rendje módja szerint megérkezett, és mindkettőnket azonnal meghódított. Mivel rendkívül ideges volt, jó ötletnek tartottuk, hogy egy két hétig a hálószobánkban tartsuk, így beszélhetünk hozzá éjszaka, ha előjön, és lassacskán megszokja a jelenlétünket. A terv egész jól bevált volna, csak egy apróságra nem gondoltunk. A mókus ügyesen kirágta a ketrecet, kiszökött, és a ruhásszekrény háta mögött ütötte föl tanyáját. Első pillantásra ez nem tűnt olyan nagy bajnak. Esténként az ágyban üldögélve figyelhettük akrobatamutatványait a ruhásszekrényen, fel le járkálását az öltözőasztalra, hogy elvigye a számára odakészített diót és almát. Azután eljött a szilveszter. Összejövetelre voltunk hivatalosak, így hát fel kellett öltenem a szmokingomat. Minden jól ment addig, amíg ki nem nyitottam az öltözőasztalom fiókját. Ebben a pillanatban megtaláltam a választ arra a kérdésre, amely már jó ideje foglalkoztatott bennünket: hová dugja el a repülőmókus az összes diót, almát, kenyeret és más élelemdarabkákat. Vadonatúj övsálam, amelyet még sosem viseltem, úgy nézett ki, mint egy finom Madeira csipke. A belőle kirágott darabkákat nagyon takarékos módon kis fészkek építéséhez használta fel. Mindegyik gálaingem elején volt egy-egy. Ezekben a fészkekben hetvenkét mogyoró, öt dió, tizennégy kenyérdarabka, hat lisztkukac, ötvenkét almadarabka és húsz szőlőszem lapult. A szőlőszemek és az alma természetesen némiképp elfolyósodott az idők folyamán, és a lé a legérdekesebb Picasso vázlatokat hagyta az ingeim elején. Kénytelen voltam öltönyben menni az összejövetelre.

A mókus jelenleg a paigntoni állatkert lakója. A minap feleségem azzal fordult hozzám, hogy úgy gondolja, egy vidrakölyök bűbájos háziállat lehetne. Azonnal más témára tereltem a beszélgetést.

Mintaszülők is vannak

A legnagyobb tisztelettel viseltetem az állatszülők iránt. Fiatalkoromban igen sokféle élőlény felnevelésével próbálkoztam. Azóta az állatkertek megbízásából a világ különféle tájain tett állatgyűjtő útjaimon elég sok állatkölyöknek kellett anyja helyett anyjának lennem. Ezt mindig idegőrlő feladatnak találtam.

Az első igazi nevelőanyai szereplésemre négy sündisznó bébivel kapcsolatban került sor. A sünnőstény nagyon jó anya. Utódai fogadására föld alatti gyerekszobát készít. Ez egy vastag, száraz levélréteggel bélelt, kör alakú kamra, nagyjából harminc centiméternyire a talaj felszíne alatt. Itt hozza világra kölykeit, amelyek vakok és gyámoltalanok. Sűrű tüsketakaró borítja őket, de a tüskék fehérek és lágyak, mintha gumiból lennének. Ez azonban néhány hetes korukra megkeményedik és megbarnul. Ha a kicsinyek már elég idősek ahhoz, hogy elhagyják a gyerekszobát, az anya kivezeti őket, és megmutatja nekik, hogyan szerezzék meg a táplálékukat. Libasorban mennek egymás után, mintha vonatosdit játszanának, mindegyik kölyök az előtte masírozó társa farkát fogja a szájában. A sor elején haladó kölyök rendíthetetlen eltökéltséggel, szorosan tartja az anyja farkát. Így vonulnak az alkonyi derengésben. Olyan ez a sündisznóoszlop, mint egy különös, szúrós százlábú. Úgy tűnik, egy sünanyának a kölykei felnevelése nem jelent gondot. Én viszont, amikor váratlanul megajándékoztak négy vak, fehér gumitüskés kölyökkel, hogy neveljem fel őket, távolról sem voltam olyan biztos a dolgomban. Abban az időben Görögországban éltünk, és a mintegy futball labda nagyságú, tölgyfalevelekkel bélelt fészket egy földjén dolgozó paraszt ásta ki. Az első teendő a sünbébik táplálásának megoldása volt, mert a közönséges cumisüvegre csak csöppnyi szájuknál jóval nagyobb cumit lehetett rátenni. Szerencsére egy barátom kislányának volt egy babacumisüvege, és kitartó vesztegetésekkel sikerült rávennem, hogy megváljon tőle. Egy idő után a sünök hozzászoktak ehhez a cumisüveghez, és jól fejlődtek a hígított tehéntejdiétán.

Először egy lapos kartondobozban tartottam őket, abba tettem bele a fészket. De az eredeti fészek rekordidő alatt elvesztette higiénikusságát. Azon vettem észre magam, hogy naponta tíz tizenkétszer kell cserélnem a leveleket. Elkezdtem tűnődni, vajon a sünanya egész napját friss levélcsomókkal való ide-oda rohangálással tölti-e, hogy a fészkét tisztán tartsa, és ha igen, hogy a csudába tud időt szakítani arra, hogy kölykei étvágyát kielégítse. Az enyémek legszívesebben állandóan ettek volna, a nap vagy az éjszaka bármely órájában. Az embernek csak meg kellett érintenie a dobozt, és a levelek közül kidugott négy hegyes kis pofácska irányából kórusban hangzott fel az éles sipítás. Valamennyi fejet kefefrizuraszerűen borították a fehér tüskék, és az apró fekete orrocskák kétségbeesetten, lázas igyekezettel szimatoltak ide oda, hogy megtalálják a cumisüveget.

A legtöbb állatkölyök tudja, mikor evett eleget, de tapasztalatom szerint a sünkölykökre ez nem érvényes. Úgy vetették magukat rá az üvegre, mint egy tutajrakomány életben maradt hajótöröttjei. Szopták és szopták és szopták, mintha már hetek óta nem láttak volna tisztességes táplálékot. Ha engedtem volna, kétszer annyit szívtak volna magukba, mint amennyi még jót tett nekik. Így is túletethettem egy kicsit őket, mert pici lábaik nem bírták el kövér testüket, és furcsa, úszó mozdulatokkal döcögve a szőnyegen, a talajon vonszolták pocakjukat. Nagyon jól fejlődtek azonban: lábuk megerősödött, szemük kinyílt, és még merész kirándulásokat is tettek nem kevesebb, mint tizenöt centire a dobozuktól.

Nagyon büszke voltam szúrós családomra, és már előre örültem annak a napnak, amikor kivihetem őket sétálni az éjszakába, és találhatok nekik pompás ínyencfalatokat, csigákat vagy erdei szamócát. Sajnos ez az álmom sosem vált valóra. Úgy esett, hogy el kellett mennem hazulról egy napra, és másnap reggel jöttem vissza. Lehetetlen volt magammal vinnem a kölyköket, ezért a nővérem gondjaira bíztam őket. Mielőtt elmentem, a lelkére kötöttem, hogy bármennyire is sivalkodjanak, semmiképp se adjon többet fejenként egy üveg tejnél.

Jobban kellett volna ismernem a nővéremet. Amikor hazaértem, és érdeklődtem, hogy érzik magukat sünjeim, szemrehányó pillantást vetett rám. Lassan, de biztosan éhen veszejtem szegény kis jószágokat, mondta. Szörnyű előérzettel megkérdeztem, mennyit adott nekik egy-egy étkezéskor. Négy üveggel mindegyiknek, válaszolta, és csak nézd meg, milyen aranyosak és kövérek lettek. Tagadhatatlan, kövérek voltak. Kis pocakjuk úgy kidudorodott, hogy lábacskáik nem értek le a földre. Úgy néztek ki, mint négy különös, tüskés futball labda, amelyekre valaki tévedésből négy lábat és egy orrot erősített. Mindent megtettem, amit tudtam, de huszonnégy órán belül mind a négy elpusztult heveny bélgyulladásban. Természetesen senki sem sajnálta őket jobban, mint a nővérem, de gondolom, a hűvös modoromból, ahogy mentegetőzését fogadtam, levonhatta a következtetést: ez volt az utolsó alkalom, hogy rábíztam valamelyik fogadott gyermekemet. Nem mindegyik állat viseli olyan lelkiismeretesen gondját utódainak, mint a sündisznó. Sokan az egész ügyet csak félvállról veszik és modern felfogásban kezelik. Ezek közé tartozik a kenguru is. A kengurubébik nagyon fejletlenül születnek. Gyakorlatilag embriók. A vörös óriás kenguru, hátsó lábán guggolva, a másfél méteres magasságot is elérheti, és mégis csupán mintegy másfél centis utódot ellik. Ennek a vak és csupasz életpöttynek meg kell találnia az útját, az anyja hasán át egészen az erszényéig. Gyengén fejlett állapotában gondolhatjuk, milyen nehéz ez, de a dolgot kétszeresen nehézzé teszi, hogy a kengurubébi csak a mellső végtagját tudja használni. A hátsó lábak takarosan keresztbe vannak téve a farka fölött. Ez alatt az idő alatt a mama csak guggol, és semmiféle segítséget nem nyújt az utódjának, bár néha látták, hogy valamiféle ösvényt nyal a szőrön, ami talán útbaigazításként szolgálhat. Így tehát az apró koraszülött kénytelen keresztülkúszni a szőrdzsungelen egészen addig, míg végül – éppen annyira a véletlennek, mint ügyességének köszönhetően – eléri az erszényt, bemászik, és rácsimpaszkodik a mellbimbóra. Ez olyan teljesítmény, ami mellett eltörpül a Mount Everest megmászása. Sosem részesültem abban a kiváltságban, hogy megpróbálhassak saját kezűleg fölnevelni egy kengurubébit, de szereztem némi tapasztalatot egy fiatal wallabyval, amely közeli rokona a kengurunak, és éppen úgy néz ki, mint egy miniatűr kenguru. A Whipsnade állatkertben ápolóként dolgoztam. A wallabyk szabadon járkálhattak a parkban. Az egyik nőstényt, amely egy jól fejlett kölyköt hordozott, megkergette egy csapat fiatal fiú. Félelmében azt tette, amit a kengurufélék családjának valamennyi tagja tesz stresszhelyzetben: kihajította erszényéből a kölykét. Valamivel később bukkantam rá. A hosszú fűben feküdt, rángatózva vonaglott, és gyenge, szopásszerű sipító hangokat hallatott. Kertelés nélkül megmondom, ez volt a legvisszataszítóbb állatkölyök, amit valaha is láttam. Mintegy harminc centiméter hosszú, vak, csupasz és fényes rózsaszínű volt. Úgy tűnt, nincs uralma testének egyetlen része felett sem, leszámítva hatalmas hátsó lábát, amellyel időnként erőteljeset rúgott. Csúnyán megütötte magát a zuhanástól, és erősen kételkedtem abban, hogy életben marad. Mindazonáltal elvittem a szállásomra, és a házinénivel folytatott némi vita után a hálószobámban helyeztem el. Mohón evett a cumisüvegből, a fő gondot a melegen tartása jelentette. Becsavartam egy flanelrongyba, és melegvizes palackokkal vettem körül. Ezek azonban folyton kihűltek, s attól féltem, meg fog fázni. Csak egyet tehettem: a testemhez közel kellett hordoznom, így betettem az ingembe. Ekkor éreztem át először, hogy a wallabyanyának mennyit kell szenvednie. Az állandó bökdösődéstől és a szopogtatástól eltekintve, a kölyök szabályos időközökben kirúgott a karmokkal jól felfegyverzett hátsó lábával, és pontosan a gyomorszájamba focizott. Néhány óra múlva úgy éreztem magam, mintha Primo Carnerával vívtam volna gyakorlómeccset a ringben. Nyilvánvaló volt, hogy valami mást kell kitalálnom, különben gyomorfekélyt kapok. Megpróbáltam hátra tenni őt az ingemben, de hosszú karmaival, egy sorozat rángásszerű rúgást leadva igen hamar visszamászott előre. A vele való éjszakai alvás felért a purgatóriummal. Leszámítva a szabadfogású birkózást, amelybe belemerült, néha akkorákat rúgott, hogy kirepült az ágyból. Emiatt állandóan ki kellett hajolnom az ágyból, hogy felszedjem a földről. Sajnos két nap múlva elpusztult, nyilván valamiféle belső vérzés miatt. Attól tartok, nem voltam vigasztalhatatlan, bár utólag sajnálom, hogy a sors megfosztott egy ilyen szokatlan kölyök felnevelésének lehetőségétől.

Míg a kenguru szereti elodázni a kölykével kapcsolatos teendőket, a törpe selyemmajmocska, illetve főként a hím, az erény mintaképe. A törpe selyemmajmocska körülbelül akkora, mint egy nagyobb egér. Csinos, foltos zöld bunda borítja. Apró pofácskájával és fényes, mogyorószínű szemével úgy néz ki, mint egy tündérmeséből előlépett kis, szőrös gnóm vagy inkább manó. Mihelyt az udvarlási időszak véget ér, és a nőstény megellik, parányi hitvese ideális férjjé változik. A rendszerint két kölyköt születésük pillanatától átveszi, és úgy hordozza őket csípőjére függesztve, mint egy nyeregtáskát. Állandóan tisztán tartja a kölyköket, és éjszaka magához öleli, hogy melegen tartsa őket. Csak táplálkozási időben adja át utódait a meglehetősen közömbös nősténynek. Az embernek azonban az a benyomása, ha tudná, maga táplálná kölykeit, annyira ég a vágytól, hogy visszakapja őket. A törpe selyemmajmocska pontosan olyan férj, amilyenről minden nő álmodik. Bármilyen furcsa, az állatkölykök között általában a majmok a legostobábbak, és hosszú időbe telik, amíg megtanulnak cumisüvegből inni. Miután erre sikerült rávenni őket, s egy kicsit már idősebbek, újra végig kell csinálnunk az egész hercehurcát abból a célból, hogy megtanítsuk őket csészealjból inni. Véleményük szerint a tányérkából való ivás egyetlen módja az, ha bemerítjük a képünket a tejbe, és addig ott tartjuk, amíg levegőért kapkodva ki nem rántjuk a fejünket, vagy bele nem fulladunk a saját italunkba. Az általam valaha tartott majombébik közül az egyik legelbűvölőbb egy kis bajszos, más néven kékorrú cerkóf volt. Háta és farka mohazöld, a hasa és a bajuszszálai gyönyörű árnyalatú boglárkasárgák voltak. Felső ajkán nagy, banán alakú, fehér folt húzódott, amely úgy nézett ki, mint valami nyugállományú brigadéros pompás bajsza. Mint minden majomkölyök feje, az övé is túlméretezettnek látszott a testéhez képest, és hosszú pipaszár lába volt. Nagyon kényelmesen belefért egy teáscsészébe. Amikor először próbáltam rávenni, hogy cumisüvegből igyon, visszautasította. Szilárdan meg volt győződve arról, hogy ez valami általam kitalált ördögi tortúra. De végül is rájött, hogy mi célt szolgál, és attól kezdve teljesen megbolondult amikor meglátta az üveget. Rátapasztotta a száját, szenvedélyesen átölelte karjával, és a hátára hemperedett. Mivel az üveg legalább háromszor akkora volt, mint ő, az embernek egy nagy, fehér léghajóba kapaszkodó kétségbeesett túlélőt juttatott az eszébe.

Amikor a szokásos bálnás fújtatásokkal, prüszkölésekkel megtanult csészealjból inni, a helyzet vészterhessé vált. Egy asztalra szoktam ültetni a majmot, és ezután raktam elé a tejestálkát. Amint meglátta, hogy jön a tál, velőtrázó visítást hallatott, és valamennyi porcikájában elkezdett remegni, mintha maláriában vagy vitustáncban szenvedne. De ez valójában egyfajta izgatott düh volt: izgatottság a tej látványa miatt, és méreg, hogy – szerinte – sosem kerül elég gyorsan az asztalra. A sivalkodás és remegés csúcspontján felpattant a levegőbe, mint egy szöcske. Ha nem voltam kellően elővigyázatos, és letettem a tányérkát az asztalra anélkül, hogy megfogtam volna a majom farkát, akkor egy végső, éles diadalkiáltással fejest ugrott a tányér közepébe. Amikor letöröltem az arcáról a keletkező tejszökőár nyomait, ott találtam sértődötten az üres tányér közepén, és vacogva a dühtől, mert nem volt mit innia. Ha állatkölyköket nevelünk, az egyik fő gondot az jelenti, hogy éjszaka kellően melegen tartsuk őket. Ez elég furcsa módon a trópusokra is vonatkozik, ahol sötétedés után jelentősen csökken a hőmérséklet. A vadonban a kölykök természetesen anyjuk sűrű szőrzetébe kapaszkodnak, ahol meleget és védelmet kapnak. A melegvizes palackoknak nagyon kevés hasznát vettem. Nagyon gyorsan kihűlnek, és az éjszaka folyamán többször föl kell kelnie az embernek, hogy újratöltse őket. Ez kimerítő művelet, kiváltképp, ha sok állatkölyökről kell gondoskodnunk kifejlett állatok egész gyűjteménye mellett. A legtöbb esetben tehát az a legegyszerűbb, ha magunkkal visszük a kölyköket az ágyba. Hamarosan megtanulunk egy helyzetben aludni, félig meddig magunkhoz térve minden moccanáskor, s így elkerüljük, hogy megforduláskor agyonnyomjuk a kölyköket. Néhány alkalommal a legkülönfélébb fiatal élőlényekkel osztottam meg az ágyam. Néha egyszerre többféle fajjal is. Egy ízben keskeny tábori ágyam három mongúzt, két majomkölyköt, egy mókust és egy fiatal csimpánzt ringatott álomba. Még éppen elég hely maradt a számomra. Azt gondolhatnánk, hogy ennyi fáradozás után kap az ember egy kis hálát, de sok esetben egészen mást kapunk. Az egyik leglátványosabb forradásomat egy fiatal mongúznak köszönhetem: öt percet késtem az üvegével. Amikor az emberek rákérdeznek, hogy szereztem, kénytelen vagyok azt lódítani, hogy egy rám támadó jaguár okozta. Azt hiszem, senki sem hinné el, hogy valójában egy ágyban dédelgetett mongúzkölyök volt a tettes.

A zebramanguszta-haramiák

Zebramangusztával először a londoni állatkertben találkoztam. A rágcsálóházba mentem, hogy közelebbről tanulmányozzak néhány jópofa nyugat-afrikai mókust. Éppen az első állatgyűjtő expedíciómra készülődtem, és úgy véltem, hogy minél jobban megismerem azokat az élőlényeket, amelyekkel valószínűleg találkozni fogok a nagy esőerdőben, annál könnyebb dolgom lesz.

Miután egy darabig figyeltem a mókusokat, körbesétáltam a házban, bebámulva a többi ketrecbe. Az egyiken különösen figyelemreméltó felirat függött, amely arról tájékoztatott, hogy a ketrecben egy barna zebramangusztának nevezett, Nyugat-Afrikából érkezett lény lakik. Az összes, amit fel tudtam fedezni a kalitkában, egy lágyan és ritmikusan emelkedő süllyedő szalmakupac volt. Alóla halk horkolás nesze ütötte meg a fülem. Mivel úgy sejtettem, ezzel az állattal biztosan fogok találkozni, indokoltnak éreztem, hogy felébresszem és előcsalogassam. Minden állatkertben van egy szabály, amelyet én mindig betartok, nem úgy, mint sokan mások: ne zavarjuk kopogással vagy földimogyoró behajigálásával az alvó állatokat, mivel úgyis édeskevés időt fordíthatnak a magánéletükre. De ez egyszer fittyet hánytam a szabályra, és hüvelykujjam körmét ide oda húzva zörögni kezdtem a rácson. Valójában nem gondoltam, hogy bármilyen hatása is lesz. Tévedtem. A zajra a szalmakupac mélyén egyfajta robbanás játszódott le, és a következő pillanatban megjelent egy hosszú, gumiszerű, fitos orr, amelyet apró fülekkel és csillogó, érdeklődő szemmel ékített, patkányszerű pofa követett. Vagy egy percig is méregetett, majd – észrevéve a kockacukrot, amelyet diszkréten a rácshoz tartottam – elhaló, vénasszonyos sipítást hallatva vadul erőlködni kezdett, hogy kiszabadítsa magát a szalma közül.

Amikor még csak a fejét láttam, az volt a benyomásom, hogy apró termetű élőlény, nagyjából akkora, mint egy átlagos görény. Amikor azonban végül megszabadította magát takarójától, és elődöcögve láthatóvá vált, meglepődtem testének viszonylagos nagyságán. Valójában olyan gömbölyű volt, mint egy labda. Rövid lábain odacsoszogott a rácshoz, és úgy vetette rá magát a kockacukorra, mintha évek óta az lett volna az első valamirevaló élelem, amit kap. Úgy döntöttem, hogy ez egy mongúz, ámbár fitos, szaglászó orra és szinte fanatikusan csillogó szeme teljesen más külsőt kölcsönzött neki, mint amilyenek az általam eddig látott mongúzok voltak. Most már meg voltam győződve arról, hogy külalakját nem a természetnek köszönheti, hanem a túltápláltságnak. Nagyon rövid lába, és meglehetősen vékonyka mancsa volt. Amikor végigügetett a ketrecen, kis lábai olyan sebesen mozogtak, hogy csupán elmosódott foltoknak látszottak a kövér test alatt. Valahányszor felé nyújtottam az élelemmorzsát, gyenge, elfulladó sipítást hallatott, mintha szemrehányást tenne, hogy elcsábítom a diétájától.

Annyira elbűvölt ez a kis állat, hogy mielőtt tudatára ébredtem volna, mit teszek, megetettem vele a zsebemben levő teljes kockacukorkészletet. Mihelyt rájött, hogy nem jön több csemege, beletörődő sóhajjal elkocogott a szalma közé. Néhány másodperc múlva már újra mély álomba merült. Azon nyomban elhatároztam, hogy ha él zebramanguszta azon a vidéken, ahová készülök, mindent tűvé teszek érte.

Három hónappal később már Kamerun esőerdeinek szívében jártam. Örömmel állapítottam meg, hogy rengeteg lehetőség fog itt kínálkozni a zebramanguszták megismerésére. Minden bizonnyal ezek voltak arrafelé a mongúzok legközönségesebb képviselői. Gyakran láttam őket, amikor az erdőben rejtőzködve valami egészen másféle állat megjelenésére vártam.

Az első példány, amit megpillantottam, váratlanul bukkant fel egy patakocska partját szegélyező aljnövényzetből. Hosszú ideig elszórakoztatott rákfogó módszerének bemutatásával. Belegázolt a sekély vízbe, és hosszú, felfelé görbülő orrával minden ott levő követ felforgatott (e művelet közben feltehetőleg visszatartotta a lélegzetét), egészen addig, amíg fel nem fedezett valamilyen nagy, fekete édesvízi rákot. Másodpercnyi habozás nélkül megragadta, és gyors fejrándítással kihajította a partra. Ezután örömteli kiáltással üldözőbe vette, körültáncolta, és addig harapdálta, amíg a rák el nem pusztult. Amikor egy különösen nagy ráknak sikerült belecsípnie a manguszta orrába, elfojtott kuncogásom sajnos arra késztette, hogy sietve távozzon az erdőbe. Más alkalommal megfigyeltem egy zebramangusztát, amint ugyanezt a módszert békafogásra alkalmazta, de kevesebb sikerrel. Úgy véltem, bizonyára fiatal még, és gyakorlatlan a békafogás művészetében. Sok fáradságos hajsza és fújtatás után olykor fogott ugyan egyet, és kihajította a partra, de mire utána kocogott, az már rég összeszedte magát, és visszaugrott a vízbe. A zebramanguszta pedig kénytelen volt elölről kezdeni az egészet. Egyik reggel kis pálmalevél kosárral a kezében egy bennszülött vadász jött a táboromba. Belepillantva a kosárba, három igen különös kis állatot láttam. Nagyjából újszülött macskakölyök méretűek voltak apró lábakkal és némiképp molyette farokkal. Fényes, rőtvörös szőrzet borította őket, amely tüskékben és csomókban állt szerte a testükön, s emiatt úgy néztek ki, mint valami furcsa sündisznófélék. Amint szemügyre vettem és megpróbáltam meghatározni őket, felemelték pofácskájukat, és rám meredtek. Abban a pillanatban, amikor megláttam hosszú, rózsaszínű, gumiszerű orrukat, felismertem, hogy zebramanguszták. Egészen fiatalok voltak, mert szemük éppen csak kinyílt, és foguk sem volt. Nagyon örültem a kölyköknek, de miután kifizettem a vadászt, és nekiláttam, hogy megtanítsam táplálkozni őket, arra gondoltam, lehet, hogy rossz vásárt csináltam. Egyetlenegy olyat sem találtam a számos magammal hozott cumisüveg között, amelynek elég kicsi lett volna a cumija, hogy a szájukba férjen. Így egy régi fogás kipróbálására kényszerültem: gyufaszál végét vattába csavartam, ezt a tejbe mártottam, és odanyújtottam, hogy leszopogassák. Először az a kép alakult ki bennük, hogy valamiféle szörnyeteg vagyok, aki abban mesterkedik, hogy megfojtsa őket. Küszködtek és visítoztak, s valahányszor a szájukba dugtam a vattadarabkát, kétségbeesetten köpték ki újra meg újra. Szerencsére hamarosan észrevették, hogy a vatta tejet tartalmaz, és ezután nem jöttek többé zavarba. Kivételt képezett az az eset, amikor lelkesedésükben olyan erősen szívták meg a vattát, hogy az levált a gyufaszál végéről és eltűnt a torkukban.

Eleinte kis kosárkában tartottam őket az ágyam mellett. Ez volt a legalkalmasabb hely, mivel az éjszaka közepén fel kellett kelnem, hogy megetessem őket. Úgy egy hétig igazán nagyon jól viselkedtek. A nap legnagyobb részét kigömbölyödő hassal és kapálózó lábbal elterpeszkedve töltötték avarágyukon. Csak etetési időben váltak izgatottá. Körbe-körbe mászkáltak a kosarukban, hangos visításokat hallattak, és majd agyontaposták egymást. Telt az idő, s a zebramanguszta kölyköknek nemsokára kifejlődtek az elülső fogaik (amelyeknek köszönhetően még szorosabban és elkeseredettebben ragadhatták meg a vattát). Amint a lábuk is erősebb lett, egyre jobban égtek a vágytól, hogy megpillantsák a kosarukon kívüli világot. Mindennap akkor kaptak először enni, amikor a reggeli teámat fogyasztottam. Ilyenkor kivettem a kosárból, és az ágyamra tettem őket, hogy tehessenek egy körsétát. De gyorsan megálljt kellett parancsolnom ennek a szokásnak, mert egyik reggel, miközben békésen iszogattam a teámat, az egyik zebramanguszta kölyök felfedezte a takaró alól kilógó meztelen lábamat, és arra a meggyőződésre jutott, hogy ha elég erősen harapja a lábujjamat, akkor tejet csalhat elő belőle. Szorosan megragadta tűhegyes fogaival, és a testvérei, akik azt hitték, lemaradnak valami jóról, azonnal csatlakoztak hozzá. Miután újra bezártam őket a kosarukba, és letörölgettem a teát magamról és az ágyról, elhatároztam, hogy ezeknek a reggeli hancúrozásoknak véget vetek. Túlságosan is fájdalmasak.

Ez csupán az első jele volt mindannak a megpróbáltatásnak, ami még rám várt. A kölykök hamarosan annyi bosszúságot okoztak, hogy kénytelen voltam Haramiáknak keresztelni őket. Gyorsan nőttek, és attól fogva, hogy kibújtak a fogaik, mindennap tojást és egy kis nyers húst is kaptak a tejen kívül. Étvágyuk csillapíthatatlannak tűnt, és életük véget nem érő táplálékkereséssé vált. Szemlátomást mindent ehetőnek gondoltak mindaddig, amíg az ellenkezője be nem bizonyosodott. Az egyik dolog, amit könnyű étekként elfogyasztottak, a kosaruk teteje volt. Miután ezt tönkretették, kiküszködték magukat, és ellenőrző körútra indultak a táborban. Sajnálatos módon és tévedhetetlen biztonsággal a felé a hely felé vették útjukat, ahol a legrövidebb idő alatt a legnagyobb kárt tudták okozni: az élelem és gyógyszerraktár felé. Mire felfedeztem őket, feltörtek egy tucat tojást, és állagukból következtetve meghemperegtek bennük. Megküzdöttek pár fürt banánnal, és láthatóan nyertek, mert a banánok határozottan megviseltnek tűntek. Miután jól helybenhagyták a gyümölcsöket, továbbálltak, és felborítottak két üveg vitaminkészítményt. Ezután, legnagyobb gyönyörűségükre, találtak két csomag bórsavport. A zacskókat szétszakítva a tartalmukat szanaszét szórták, így nagy csomó fehér por ragadt tojással átitatott szőrükre. Amikor megtaláltam őket, éppen azon voltak, hogy gyorsan hörpintsenek egyet egy igen csípős és mérgező fertőtlenítőszert tartalmazó vödörből, így éppen a legjobbkor csíptem őket nyakon. Mindegyikük úgy nézett ki; mint valami különös karácsonyfadíszül szolgáló sütemény, kemény bórsav és tojássárga bevonattal. Háromnegyed órába telt, amíg tisztára pucoltam a manguszta kölyköket. Ezután nagyobb és erősebb kosárba tettem őket, azt remélve, hogy ez majd elveszi kedvüket a szökéstől. Csak két nap kellett hozzá, hogy ebből a kosárból is kiszabaduljanak. Ez alkalommal úgy döntöttek, hogy valamennyi állatomat sorra látogatják. Bizonyára jól érezték magukat a ketrecek körül, mert mindig hevert arra valami táplálékdarabka.

Ekkoriban volt a gyűjteményemben egy nagy és igen szép majom, Collynak hívták. Colly zászlósfarkú gereza vagy más néven kolobusz volt. Ez a faj, azt hiszem, egyike a legcsinosabb afrikai majmoknak. Szőrük, amely szénfekete és hófehér, hosszú, selymes szálakban hullik alá testük mentén, mint egy vállkendő. Nagyon hosszú, tollforgószerű farkuk van, ami szintén fekete és fehér. Colly bizonyos értelemben hiú majom volt, sok időt töltött gyönyörű szőrzetének ápolásával és a ketrec különböző helyein való pózolással. Ezen a bizonyos délutánon úgy határozott, hogy a ketrec alján élvezi sziesztáját, amíg valamilyen gyümölcsöt nem viszek neki. Úgy feküdt ott, mint a napfürdőzők a tengerparton, szeme csukva, mellső végtagjai takarosan összekulcsolva a mellkasán. Balszerencséjére azonban kidugta a farkát a rácson, így az ott hevert kint a földön, mint egy tollas fekete fehér sál, amelyet valaki leejtett. Éppen akkor, amikor Colly mély álomba merült volna, feltűntek a színen a Haramiák.

Mint már említettem, a Haramiák azt hitték, hogy minden a világon – lett légyen az bármilyen különös kinézetű – ehető. Véleményük szerint mindig mindent érdemes volt megkóstolni, sosem lehet tudni. A legidősebb Haramia, amikor megpillantotta maga előtt a földön Colly farkát – amely látszólag nem tartozott senkihez –, úgy döntött, hogy ez bizonyára valami ízletes csemege, amit a Gondviselés az útjába helyezett. Előrerontott tehát, és belemélyesztette hegyes kis fogait. Két testvére késedelem nélkül csatlakozott hozzá, úgy vélvén, mindenki számára elegendő ez az élelem. Így Colly arra ébredt mély és üdítő álmából, hogy három különösen éles kis fogsor akaszkodik majdnem egyszerre a farkára. Vad félelemüvöltésben tört ki, és a ketrec teteje felé iramodott. De a Haramiák sem tartoztak azok közé, akik minden küzdelem nélkül hagyják, hogy megfosszák őket egy ilyen ínyencfalattól, és bőszen belekapaszkodtak. Minél följebb mászott Colly a ketrecében, annál magasabbra emelte a Haramiákat a talajról. Amikor a majom ordítására odaérkeztem, a Haramiák, mint miniatűr trapézművészek, egy méter magasban lógtak a foguknál fogva. Öt percig hasztalan próbáltam rábírni őket, hogy eresszék el a majom farkát. Ezt végül úgy sikerült elérnem, hogy cigarettafüstöt fújtam az orruk alá, amitől tüsszenteniük kellett. Mire újra biztos helyre zártam őket, szegény Colly teljesen idegroncs lett.

Eldöntöttem, hogy a Haramiáknak kell egy megfelelő ketrec, ha nem akarom, hogy a többi állatomat hisztériába kergessék az irántuk mutatott érdeklődésükkel. Nagyon csinos ketrecet készítettem nekik, és felszereltem minden modern kényelmi berendezéssel. Volt egy nagy, tágas hálószoba az egyik végében és egy nyitott játszótér meg ebédlő a másikban. Két ajtaja volt: az egyik, hogy benyúlhassak a hálószobájukba, a másik, hogy betehessem az élelmüket az ebédlőbe. A gondot az etetésük jelentette. Mihelyt megláttak közeledni egy tányérral, izgatottan visítozva az ajtó körül csoportosultak, és abban a pillanatban, amikor kinyílt az ajtó, kilőttek, kiverték a tányért a kezemből, és utána vetették magukat. A földön zebramanguszták és nyers hús, nyakon öntve nyers tojással és tejjel. Amikor értük mentem, hogy fölvegyem őket, elég gyakran megharaptak, nem bosszúszomjasan, pusztán csak azért, mert összetévesztették az ujjaimat valami ehetővel. Igen, a Haramiák etetése nemcsak pazarló, de kivételesen fájdalmas művelet is volt. Mire biztonságban visszajuttattam őket Angliába, kétszer annyiszor haraptak meg, mint bármely más állat, amelyet valaha tartottam. Így tehát igazi megkönnyebbülés volt, amikor átadtam őket egy állatkertnek. Másnap elmentem megnézni őket az új helyükön. Egy hatalmas ketrecben akadtam rájuk, amint körbe-körbe topogtak. Úgy éreztem, meglehetősen elveszettek és zavarodottak az új látványoktól és hangoktól. Szegény kis jószágok, gondoltam, kifogták a szelet a vitorlájukból. Annyira gyámoltalanoknak és elveszetteknek látszottak. Kezdtem sajnálni, hogy megváltam tőlük. Bedugtam az ujjam a rácson, és hívogattam vele őket. Azt gondoltam, vigaszt jelent számukra, ha olyan valakivel érintkeznek, akit ismernek. Több eszem is lehetett volna: a Haramiák ádáz arckifejezéssel csomóban keresztülsüvítettek a ketrecen, és belecsimpaszkodtak az ujjamba, mint a buldogok. Végül egy fájdalomsikoltás kíséretében sikerült kiszabadítanom az ujjamat, és amint vérző kezemet törülgetve otthagytam őket, az az érzésem támadt, mégsem sajnálom annyira, hogy megszabadultam tőlük. Lehet, hogy az élet a Haramiák nélkül sokkal kevesebb izgalmat tartogat, de ez távolról sem fog annyira fájdalmasan érinteni.

Wilhelmina, a valóra vált lidércnyomás

A legtöbb ember, amikor megtudja, hogy vadállatokat gyűjtök állatkertek részére, ugyanazt a néhány kérdést teszi fel, ugyanabban a sorrendben. Elsőként azt kérdezik, veszélyes-e, amire a válasz: nem, nem, feltéve, hogy nem követünk el semmiféle ostoba hibát. Azután azt kérdik, hogyan fogom meg az állatokat. Erre már nehezebb válaszolni, mert a vadállatok befogásának sok száz módja van: néha nincs meghatározott módszerünk, hanem a pillanatnyi sugallat hatására rögtönzünk valamit. A harmadik kérdés is mindig ugyanaz: nem kötődik-e az ember az állataihoz, és nem nehéz-e megválnia tőlük egy expedíció végén. A válasz az, hogy természetesen kötődünk, és elszakadni egy-egy olyan lénytől, amelyet esetleg nyolc hónapig gondoztunk, szívet tépő esemény lehet.

Időnként rádöbbenünk, hogy olyan fura élőlények nőttek hozzá a szívünkhöz, amelyekről normális körülmények között sosem gondolná az ember, hogy szeretni tudja. Az egyik ilyen állat, amelyre emlékszem, Wilhelmina volt. Wilhelmina ostorlábú volt, és ha azelőtt bárki azt állítja, hogy eljön az a nap, amikor akár a legcsekélyebb mértékben is vonzalmat érzek egy ostorlábú irányában, sosem hittem volna neki. Valamennyi élőlény közül, amit a föld a hátán hordoz, az ostorlábú a legkevésbé vonzók egyike. Azok számára, akik nincsenek oda a pókokért (és jómagam is ezek közé tartozom), az ostorlábú maga a valóra vált lidércnyomás. Hasonlít egy pókhoz, s akkora a teste, mint egy dió, amelyen keresztülment a gőzhenger, és ostyavékony lemezzé lapította. Ehhez a lemezhez olyasvalamik csatlakoznak, amik nagyszámú, hosszú, finom, görbe lábaknak tűnnek. Ezek egy levesestányér pereméig is elérnek. Mindennek tetejébe elöl (ha ilyen élőlényről egyáltalán elmondható, hogy van eleje) két roppant hosszú, karcsú, ostorszerű láb található, amelyek nagyobb példányon elérhetik a harminc centiméteres hosszúságot. Megvan az a képessége, hogy hihetetlen sebességgel és látszólag erőfeszítés nélkül tud siklani előre hátra vagy akár oldalirányba, és visszataszító testét olyan repedésekbe is be tudja préselni, aligha fér bele egy selyempapír.

Ilyen tehát az ostorlábú, és bárki számára, aki gyanakvással viseltetik a pókok iránt, ez a testet öltött ördög. Szerencsére teljesen ártalmatlan, hacsak az embernek történetesen nem gyenge a szíve.

Wilhelmina családjával először Nyugat-Afrika trópusi erdeiben tett gyűjtőutam során ismerkedtem meg. Az ezekben az erdőkben való vadászás – számos különféle ok miatt – mindig nehéz. Kezdjük azon, hogy a fák roppant méretűek, néhányuk megvan vagy negyvenöt méter magas és a törzsük olyan vastag, mint egy gyárkémény. Koronájuk lombozata sűrű, burjánzó, kúszónövényekkel átszőtt. Az ágakat, mint egy különleges függőkertet, különféle parazita növények díszítik. Mindez huszonöt harminc méternyire lehet az erdő talajától, és az egyetlen mód az elérésükre az hogy fölmászunk egy deszkasimaságú törzsön, amelyen nincs egy fia ág sem hosszának első húsz méterén. Az erdőnek ez a felső rétege messze a legsűrűbben lakott, mert a fakoronák viszonylagos biztonságában egy sereg olyan lény él, amely ritkán vagy sohasem ereszkedik le a talajszintre. Csapdákat állítani az erdő lombkoronaszintjében nehéz és fáradságos munka: az egész délelőtt is rámehet, hogy megtaláljuk a fán a felfelé vezető utat, fölmásszunk és elhelyezzük a csapdát a megfelelő pozícióba. Azután éppen akkor, amikor biztonságban visszaértünk az erdő talajára, csapdánk diadalmas robajjal lezuhan, és újra végig kell szenvednünk az egészet. Így tehát – bár a fakoronákba való csapdafelállítás fájdalmas szükségszerűség – az ember mindig keresi a lehetőséget valamilyen, némileg könnyebb módszer alkalmazására, hogy a kívánt állathoz hozzájusson. Ezek közül a megoldások közül talán az egyik legsikeresebb és legizgalmasabb az óriásfák kifüstölése. Az erdei fák közül egyik vagy másik – bár látszólag ép és tömör – valójában részben vagy teljes hosszában üreges. Ilyen fákat kell keresni, bár nem valami könnyű megtalálni. Egész napos kutatással hatot ha felfedezhetünk belőlük az erdőben, és ezek közül talán egy ad kielégítő eredményt, amikor kifüstöljük.

Egy üreges fa kifüstölése igazi művészet. Először is, ha szükséges, ki kell tágítanunk a törzs tövében levő nyílást, és kis tüzet kell raknunk száraz gallyakból. Ezután két afrikait felküldünk a fára, hogy hálóval fedjék le az összes lyukat és repedést a törzs felső részén, majd helyezkedjenek el a megfelelő pontokon, hogy elfoghassanak bármely menekülő állatot. Amikor minden készen áll, felszítjuk a tüzet, és mihelyt jól ropog, a lángok tetejére nagy halom friss, zöld levelet hajítunk. A lángok azonnal lelohadnak, és helyettük sűrű, csípős füstoszlop emelkedik fölfelé. A fa belsejében levő nagy üreg úgy viselkedik, mint egy hatalmas kémény, és a füst felfelé száll benne. Egészen addig, amíg tüzet nem gyújt az ember, soha nem veszi észre, hogy mennyi lyuk és repedés van a fák törzsén. Ahogy figyelünk, észreveszünk egy apró füstcsíkot, amely varázslatos módon, talán húszlábnyira a talajtól kígyózik elő egy majdnem láthatatlan lyukból. Rövid szünet után tíz lábbal följebb három még kisebb lyuk kezd füstöt pöfékelni, mint miniatűr ágyútorkolatok. Így – a törzs mentén időközönként megjelenő füstszalagok útmutatása alapján – követhetjük a füstölés előrehaladását. Ha a fa megfelelő, csak annyi időnk marad, hogy félútig figyeljük a füstöt, mert ekkor már az állatok kezdik elhagyni a búvóhelyüket, és az ember hirtelen igen elfoglalt lesz.

Ha egy ilyen üreges fa lakott, olyan, mint egy lakótelepi ház. A földszinti lakásokban például óriáscsigákat találhatunk. Mindegyikük alma nagyságú, és a legnagyobb sebességgel csúsznak elő a fa aljából, amellyel egy csiga – akár még vészhelyzetben is – igyekezni tud. Ezeket más élőlények követik, amelyek jobban szeretik az alacsonyabban fekvő lakásokat, vagy pedig nem tudnak följebb kapaszkodni. Ezek közé tartoznak például a nagy erdei varangyok, amelyek háta – nem megvetendő módon – egy lehullott levélhez hasonló kinézetű, pofájuk s oldaluk gyönyörű mahagónivörös. A legnevetségesebb sértődött kifejezéssel a képükön döcögnek elő a lombok közül. Amint nyílt területre érnek, hirtelen összekuporodnak, és szánalmas tanácstalansággal néznek körül.

Miután a földszinti lakókat kilakoltattuk, rövid ideig várnunk kell, amíg a magasabban tanyázók rábukkannak a lenti nyíláshoz vezető útra. Az óriás ezerlábúak szinte mindig az elsők között bukkannak fel. Ezek a megragadó lények úgy néznek ki, mint két oldaluk mentén lábak alkotta rojtot viselő barna virslik. Teljesen ártalmatlan és elég ostoba jószágok. Nagyon kedvelem őket. Egyik legmulatságosabb bohóckodásuk a következő. Az asztalra téve azonnal útnak indulnak, valamennyi lábuk vadul dolgozik Az asztal szélét elérve, úgy tűnik, sosem veszik észre, hogy nincs tovább, és folytatják a menetelést egészen addig, amíg a testük súlya lefelé nem hajlítja őket. Ekkor – félig az asztalon, félig lelógva róla – megállnak, fontolóra veszik a dolgot, és végül is megállapítják, hogy valami nem stimmel, így tehát – legesleghátsó pár lábukkal kezdve – hátramenetbe kapcsolnak, és újra visszatérnek az asztalra, csak azért, hogy átmásszanak a túloldalra és megismételjék az előadást.

Közvetlenül az óriás ezerlábúak megjelenése után a fa felső szintjének valamennyi lakója együtt bukkan elő a rejtekhelyéről. Egyesek a fa teteje felé igyekeznek, mások az alja felé. Akadhatnak köztük fekete fülű, zöld testű és a legszebb lángvörös farkú mókusok; óriási szürke pelék, amelyek lompos farkukat füstpamacsként húzva maguk mögött vágtáznak ki a fából. Akadhat egy galágópár, amelyeknek nagy, ártatlan szemük és karcsú, elvékonyodó, reszkető kezük van, olyan, mint az aggastyánoké. Azután természetesen feltűnhetnek a denevérek: nagy, kövér, barna denevérek, furcsa, virágszerű díszítéssel az orruk bőrén és hatalmas, áttetsző fülekkel. Mások lángvörös színűek, fekete fülük előrelóg a fejük felett, orruk a malacéra emlékeztet, És csatlakozva az élővilág e látványos felvonulásához, mindenütt megjelennek az ostorlábúak. Elbizonytalanító és hátborzongató sebességgel, nesztelenül siklanak fel alá a fán. Visszataszító testüket átpréselik a legkeskenyebb résen, amint az ember lecsapna rájuk a hálóval, csak azért, hogy váratlanul újra felbukkanjanak három méterrel lejjebb a fán. Láthatóan azzal a szándékkal siklanak felénk, hogy eltűnjenek az ingünkben. Sietve hátralépünk, és a lény felszívódik: csupán a kéreg névjegyemnek is szűk repedéséből hadonászó csáppár vége árulja el hollétét. A nyugat-afrikai erdőség számos élőlénye közül az ostorlábúak sokkal több megrázkódtatást okoztak nekem, mint bármi más. Amikor egy különösen nagy és hosszú lábú példány végigfutott a karomon, amint egy fához hajoltam, mindig egyike lesz legelevenebben megmaradó emlékeimnek. Legalább egy évvel megrövidítette az életemet.

De térjünk vissza Wilhelminához. Tíztagú családból származó, jól fejlett kis ostorlábú volt. Bensőséges ismeretségünk akkor kezdődött, amikor foglyul ejtettem az anyját. Teljesen véletlenül történt az egész.

Már napok óta sorra füstöltem ki a fákat az erdőben egy nehezen megfogható és ritka kis állatot, a repülő pelét keresve. Úgy néz ki, mint egy bozontos farkú egér. Van egy különös bőrhártyája, ami a bokája és a csuklója között feszül. Ennek segítségével fecskekönnyedséggel siklik az erdő légterében. A repülő pelék kolóniákban élnek az üreges fákban, a nehézség azonban a csapatokat rejtő fák megtalálása. Amikor hosszas, eredménytelen keresés után mégis felfedeztem egy csoportot ebből az értékes kisemlősből, sőt ezen felül még néhányat elfognom is sikerült, kifejezetten megmámorosodtam a sikertől. Még a fán szerteszét szaladgáló számos ostorlábú iránt is kezdtem némi jóindulatú érdeklődést tanúsítani. Azután hirtelen észrevettem egyet, amely olyan rendkívülien nézett ki, és olyan furcsán viselkedett, hogy rögtön fölkeltette az érdeklődésemet. Először is úgy tűnt, hogy ez az ostorlábú zöld szőrbundát visel, amely majdnem teljesen betakarja csokoládészínű testét. Másodszor, lassan és óvatosan haladt lefelé a fán, mellőzve minden nekiiramodást és megtorpanást, ami a normális ostorlábúakra jellemző. Azon tűnődve, vajon a zöld szőrborítás és a lassú járás az élemedett kort jelzi-e az ostorlábúak világában, közelebb léptem, hogy megvizsgáljam. Meglepetésemre azt tapasztaltam, hogy a bundát ostorlábúbébik alkotják, egyik sem sokkal nagyobb, mint a hüvelykujjam körme. A kis ostorlábúak nyilvánvalóan nem régóta szaporították a család létszámát. Anyjuk sötét színezetével ellentétben világos, epezöld színűek voltak, olyasféle zöldek, amelyet a cukrászok szívesen használnak süteményeik díszítésére. Az anya lassú és méltóságteljes haladása az irányú figyelmének volt köszönhető, nehogy egyetlen bébijének is meglazuljon a fogása és lepottyanjon. Elég bűnbánóan állapítottam meg, hogy eddig nem sokat törődtem az ostorlábúak magánéletével, és bizonyosan nem jutott eszembe, hogy a nőstény féltő gonddal a hátán hordozza kicsinyeit. Túltéve magam a figyelmetlenségem okozta lelkifurdaláson, elhatároztam, itt az alkalom, hogy elmélyítsem az ezekkel a lényekkel kapcsolatos tudásomat. Tehát nagyon óvatosan befogtam a nőstényt – vigyázva, nehogy bármely utódja is lepottyanjon –, és visszavittem a táborba.

Az anyát és a gyerekeit nagy, tágas dobozba helyeztem, amely tele volt fedezéknek való kéregdarabokkal és levelekkel. Minden reggel be kellett pillantanom ezek alá – bevallom, elég elővigyázatosan és kissé viszolyogva –, hogy lássam, jól érzi-e magát a nőstény. Eleinte abban a pillanatban, ahogy fölemeltem a kéregdarabot, amely alatt rejtőzött, előrontott és felszaladt a doboz oldalán. Ez a kellemetlen szokása mindig arra csábított, hogy elugorjak, és lecsapjam a doboz fedelét. Nagyon féltem, hogy egy nap valóban így teszek, és odacsípem a lábát vagy a csápját, de nagyjából az első három nap elteltével szerencsére lecsillapodott, és még azt is szó nélkül tűrte, hogy kicseréljem a leveleket és a kérget dobozában.

Két hónapja volt meg nőstény ostorlábúm a csemetéivel, és ez alatt az idő alatt a bébik felhagytak az anyjuk hátán való lovaglással. Szétszéledtek, és a doboz különböző részein ütöttek tanyát. Rendületlenül növekedtek, zöld színüket barna váltotta fel. Amikor kinőtték a bőrüket, fölrepesztették a hátukon és kiléptek belőle, akár a pókok. Valahányszor ez bekövetkezett, egy kicsit megnőve és egy kicsit barnábban bukkantak elő. Fölfedeztem, hogy az anya a kis szöcskétől a nagy bogárig bármit megfog, az apróságok viszont válogatósak, és apró pókokat, meztelencsigákat és más, könnyen emészthető élelmet követelnek. Úgy tűnt, valamennyien jól boldogulnak, és kezdtem büszke lenni rájuk. Azután egy napon – néhány órai vadászat után – arra érkeztem haza a táborba, hogy tragédia történt. Egy szelíd, feketeorrú huszármajom, amelyet kikötve tartottam a sátramnál, elrágta a kötelét, és tett egy felfedező utat. Mielőtt bárki észrevette volna, megevett egy fürt banánt, három mangót és négy kemény tojást. Összetört két üveg fertőtlenítőt, és garázdálkodását azzal tetézte, hogy leverte az ostorlábúakkal teli dobozomat a földre. A doboz azonnal kinyílt, és a család szétszóródott a földön. A huszármajom, mondhatom, elfajult szokásokkal bíró lény, rögtön munkához látott, és fölfalta őket. Amikor visszatértem, már újra biztonságosan ki volt kötve, és heveny csuklási rohamoktól szenvedett. Felvettem az ostorlábú gyerekszobámat, és gyászosan bámultam bele. Átkoztam magam, hogy elérhető helyen hagytam, és átkoztam a majmot, hogy ilyen étvágya volt. De azután meglepetésemre és örömömre egy kéregdarab alatt magánosan lapulva fölfedeztem az ostorlábúak egyikét, a mészárlás egyetlen túlélőjét. Gyengéden átköltöztettem egy kisebb és betörésbiztosabb kalitkába, elhalmoztam meztelencsigákkal és más ínyencfalatokkal, és elkereszteltem – minden különösebb indíték nélkül – Wilhelminának. Az alatt az idő alatt, amíg nálam volt Wilhelmina és az anyja, elég sokat megtanultam az ostorlábúakról. Fölfedeztem, hogy ha éhesek, nappal is hajlandók vadászni, a legjobb formájukban azonban éjszaka vannak. Napközben Wilhelmina mindig kissé nehéz felfogású volt, de este felocsúdott és – ha szabad ezt a kifejezést használnom – kivirult. Fel alá járkált a dobozában, ollói készenlétben, hosszú csápszerű lábait ostorként vetette ki maga elé, hogy felderítse a legmegfelelőbb útvonalat. Bár ezekről a roppant mértékben meghosszabbodott lábakról azt tartják, hogy pusztán tapogatók, az volt a benyomásom, hogy ennél többre képesek. Valahányszor egy rovar irányába tapogatóztak, megtorpanva és tekeregve, Wilhelmina támadásra szokott készülődni, majdnem mintha megszimatolná vagy meghallaná a zsákmányát hosszú lábai segítségével. Néha így cserkelt az élelem után, máskor egész egyszerűen lefeküdt, és addig várakozott, amíg a szerencsétlen rovar majdnem belesétált a karjaiba, és erőteljes ollói szeretetteljesen a szájába továbbították a zsákmányt. Ahogy nőtt, egyre nagyobb és nagyobb dolgokat adtam neki enni. Úgy találtam, hogy a bátorsága kivételes. Nagyon hasonlított egy harcias terrierre, amely annál jobban élvezi a küzdelmet, minél termetesebb az ellenfél. Annyira elbűvölt az ügyessége és a merészsége, ahogy a maga méretű vagy nálánál nagyobb rovarokkal megbirkózott, hogy egy nap – elég ostobán – hozzáeresztettem egy jókora sáskát. Habozás nélkül rávetette magát, és ollóival megragadta terjedelmes testét. Rémületemre azonban a sáska kiadósat rúgott erőteljes hátsó lábával, és mindketten: ő és Wilhelmina – felrepültek a magasba. Visszhangzó puffanással csapódtak neki a ketrec drótfonatos tetejének, majd újra visszapottyantak az aljzatra. Ez a durva bánásmód egyáltalán nem rettentette el Wilhelminát. Tovább folytatta a sáska átkarolását, miközben az utóbbi olyan vadul ugrált körbe a ketrecben, nekiverődve a tetőnek, hogy végül teljesen kimerült. Ezután Wilhelmina letelepedett, és gyorsan végzett vele. Ettől fogva azonban mindig vigyáztam, hogy kisebb rovarokat adjak neki, mert az a rémkép üldözött, hogy letörik valamelyik lába vagy ostora az ilyen durva küzdelemben.

Ekkorra már nagyon megszerettem Wilhelminát, és nem kevés büszkeség töltött el vele kapcsolatban. Amennyire tudtam, ő volt az egyedüli fogságban tartott ostorlábú. Mi több, kezdett egészen megszelídülni. Csak meg kellett kocogtatnom ujjaimmal a doboza oldalát, máris előbukkant kéregdarabja alól, és ostoraival integetett felém. Azután, ha benyújtottam a kezem, fölmászott a tenyerembe, és nyugodtan üldögélt ott, amíg – a változatlanul a kedvencei közé tartozó – meztelencsigákkal etettem.

Ahogy közeledett az idő, hogy nagy állatgyűjteményemet hazaszállítsam Angliába – kéthetes volt az út –, egyre jobban kezdtem aggódni Wilhelmina miatt, mert nem tudtam ennyi időre elegendő rovartáplálékot magammal vinni. Elhatároztam ezért, hogy megpróbálom rászoktatni a nyershús evésre. Hosszú ideig tartott, amíg sikerült, de mihelyt elsajátítottam a húsdarab kellőképpen csábos lengetésének művészetét, Wilhelmina szívesen megragadta azt, és úgy tűnt, jól megél ezen az étrenden. A tengerparthoz vezető úton a teherautón Wilhelmina veterán utazóként viselkedett. Szinte az egész úton egy nagy darab nyershúst szopogatott a dobozában ülve. Az első nap a hajó fedélzetén a szokatlan környezet kissé mogorvává tette, de azután, talán a tengeri levegő hatására, határozottan élénkké vált. Ez lett a veszte.

Egyik este, amikor etetni mentem, mielőtt felfogtam volna, mi történik, fölszaladt a könyökömig, és lepottyant egy nyílásfedélre. Éppen azon volt, hogy becsusszanva egy résbe, felfedező útra induljon, amikor magamhoz tértem a meglepetéstől, és sikerült nyakon csípnem. A következő néhány napon nagyon elővigyázatosan etettem. Úgy tűnt, lecsillapodott és visszanyerte korábbi önuralmát. Azután egy este olyan panaszosan integetett nekem ostorával, hogy kiemeltem ketrecéből a tenyeremre, és elkezdtem etetni azzal a kevés megmaradt meztelencsigával, amit egy dobozban hoztam magammal a számára. Megevett két csigát, nyugodtan és illedelmesen üldögélt a kezemen, majd váratlanul leugrott. Nem is választhatott volna rosszabb pillanatot, mert amikor éppen félúton volt, egy szélfuvallat söpört végig a válaszfal mentén, és magával ragadta. Egy szemvillanásig láttam még, amint vadul hadonászik ostoraival, azután átrepült a korláton, és eltűnt a hatalmas, hullámzó tengerben. A korláthoz rohantam, és lebámultam, de hiába. Lehetetlen volt megpillantani egy ilyen apró lényt a habokban. Sietve behajítottam a dobozát, abban a hiú reményben, hátha megtalálja és tutajként használhatja. Képtelenség volt, tudom, de nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy hagyom megfulladni a megmentésére tett legcsekélyebb próbálkozás nélkül. Legszívesebben a falba vertem volna a fejem ostobaságomért, hogy kivettem a dobozából. Sosem gondoltam, hogy ennyire megvisel egy ilyen lény elvesztése. Nagyon megkedveltem, és ő a maga részéről mintha bízott volna bennem. Kapcsolatunk tragikus véget ért, de volt egy csekély vigasz: tudtam, Wilhelminával való találkozásom után sosem fogok ugyanolyan undorral tekinteni egy ostorlábúra, mint azelőtt.

Nem könnyű hangyászpapának lenni

Egy kétszáz fős, madarakból, emlősökből és hüllőkből álló gyűjtemény fenntartása majdnem olyan, mintha kétszáz kényes csecsemőről kellene gondoskodni. Kemény munkát és sok türelmet igényel. Meg kell bizonyosodnunk arról, hogy megfelelő az étrendjük, elég nagy a ketrecük, se túl melegük nincs a trópusokon, se nem fáznak, amikor Anglia felé közeledünk. Féregtelenítenünk kell őket, és megszabadítanunk a kullancsoktól és a bolháktól. Patyolattisztán kell tartanunk ketrecüket és etetőedényeiket. De mindezek felett meg kell győződnünk arról, hogy az állataink boldogok. Akármilyen jól bánunk is velük, egy vadállat fogságban csak akkor marad életben, ha boldog. Természetesen felnőtt, vadon befogott állatokról beszélek. Alkalmanként azonban kaphatunk vadállatkölyköt, amelynek az anyja talán balesetet szenvedett, és amelyre az erdőben kóborolva akadtak rá. Amikor az ember egy ilyet fogságba ejt, nem is sejti, milyen kemény munka és mennyi gond vár rá. Mindezeken túl készen kell állnia arra is, hogy megadja az állatnak a megkívánt szeretetet és bizalmat. Egy vagy két nap elteltével mi leszünk a szülője, s a kölyök bízni fog bennünk, és teljesen ránk lesz utalva. Ez bizony néha eléggé megnehezíti az életet. Akadtak olyan időszakok, amikor nem kevesebb, mint hat állatkölyöknek voltam egyszerre a nevelőszülője. Nem volt tréfadolog. Minden mást leszámítva, képzeljék el, amint hajnali háromkor fölkelnek, az álomtól félig kábultan botorkálva hat különböző üveg tejet elkészítenek. Megpróbálják legalább annyira nyitva tartani a szemüket, hogy a megfelelő mennyiségű vitamincsöppet és cukrot tegyék bele. Eközben tudják, hogy három óra múlva újra föl kell kelniük, és elölről kell kezdeni az egészet.

Régebben a feleségemmel gyűjtőúton jártam Paraguayban. Ez a bakancs alakú ország majdnem pontosan Dél-Amerika közepén fekszik. Itt, Chaco egyik távol eső részén pompás állatgyűjteményre tettünk szert. Sok, az állatoktól teljesen független esemény történik egy gyűjtőúton, ami keresztülhúzza a számításainkat, vagy bosszúságot okoz. De a politika, hál’ istennek, soha nem volt ezek között. Ez alkalommal azonban a paraguayiak elhatározták, hogy forradalmat csinálnak. Ennek egyenes következményeként el kellett engednünk majdnem az egész gyűjteményünket, és Argentínába kellett menekülnünk egy négyüléses kávédarálón.

Éppen távozásunk előtt érkezett egy indián a táborunkba. Egy zsákot hozott, amelyből a legkülönösebb zajok szűrődtek ki. Úgy hangzott, mintha egy fájdalmasan szóló csellót egy légcsőhurutban szenvedő majommal kereszteztek volna. A zsákot kinyitva az indián az egyik legbájosabb állatkölyköt borította ki, amelyet valaha is láttam. Fiatal, nagy sörényes hangyász volt, nem idősebb egyhetesnél. Nagyjából foxterrier méretű lehetett, fekete, hamuszürke és fehér szőrzettel, hosszú, keskeny orral s egy pár apró, kissé fátyolos szemmel dicsekedhetett. Az indián elmondta, hogy az állat kétségbeesetten trombitálva bolyongott az erdőben, amikor rátalált. Feltételezte, hogy az anyját megölte egy jaguár.

Ennek a kölyöknek az érkezése kínos helyzetbe hozott. Tudtam, hamarosan el kell mennünk, és a repülőgép olyan pici, hogy a felszerelésünk zömét ott kell hagynunk, hogy helyet csináljunk annak az öt vagy hat élőlénynek, amelyet feltétlenül magunkkal akarunk vinni. Ilyen helyzetben elfogadni egy jelentős súlyú hangyászkölyköt, amely körül sürgölődni kell, s cumisüvegből táplálni, képtelen ötletnek tűnt. Mindettől eltekintve, tudomásom szerint eddig még senki sem próbált hangyászkölyköt cumisüvegből felnevelni. Az egész dolog nyilvánvalóan szóba sem jöhetett. A kölyök közben egyfolytában szánalmasan bőgött. Éppen amikor döntöttem felőle, hirtelen fölfedezte a lábam, és örömteli trombitálással felmászott rajta, elhelyezkedett az ölemben, s elaludt. Csendesen kifizettem az indiánnak a kért árat, és így az egyik legelragadóbb gyerek papája lettem, amellyel valaha találkoztam.

Az első nehézséggel szinte azonnal szembe kellett néznünk. Cumisüvegünk volt ugyan, de a cumikészletünk teljesen kimerült. Lázasan kopogtattuk végig a kis falu házait, míg végre az egyik helyen fölfedeztünk egy darab cumit. Igen koros és cseppet sem higiénikus kinézetű alkalmatosság volt. Néhány félresikerült kísérlet után a kölyök rászokott az üvegre, sokkal jobban, mint remélni mertem. Az etetése ennek ellenére igencsak fájdalmas művelet volt. Ilyen fiatalon a hangyászok szeretnek az anyjuk hátára mászni, és mivel mi úgyszólván a szülei lettünk, majdnem egész idő alatt azon erőlködött, hogy egyikünkre vagy másikunkra rácsimpaszkodjon. Karmai mintegy két centiméter hosszúak voltak, és bámulatosan erős fogása volt. Az etetés alatt három mancsával szeretetteljesen átölelte a lábunkat, miközben a negyedikkel az ujjunkat markolta meg, és időnként keményen megszorította, mert meg volt győződve arról, hogy ez gyorsítja a tej kifolyását az üvegből. Minden egyes etetés után úgy érezte magát az ember, mintha egy grizlimedve karmolta volna össze, és mellesleg az ajtót is rácsapta volna az ujjaira.

Első nap magammal hordoztam, hogy erősítsem az önbizalmát. Szeretett elnyúlni a nyakam mögött, nyúlánk orra az egyik oldalamon lógott le, hosszú farka pedig a másikon; olyan volt, mint egy szőrmegallér. Valahányszor megmoccantam, kétségbeesetten erősítette a szorítását, ami kínos érzés volt. Miután a negyedik ingem is tönkrement, elhatároztam, hogy a hangyásznak valami másra kell kapaszkodnia. Teletöltöttem egy zsákot szalmával, és bemutattam neki. Minden hűhó nélkül elfogadta, így ezután az étkezések között a ketrecében hevert, boldogan átölelve ezt a pótmamát. Már elkereszteltük őt Sarahnak, és most, hogy rákapott a zsákszorongatásra, vezetéknevet is adtunk neki. Zsákölelő Sarah néven vonult be életem történelmébe. Sarah mintabébi volt. Az etetések közt nyugodtan feküdt a zsákján, időnként ásított egyet, ilyenkor kimutatta ragadós, rózsaszínes szürke, mintegy harminc centiméteres nyelvét. Amikor eljött az etetés ideje, mindig olyan vehemensen szívta az üvegen levő cumit, hogy az pirosból hamarosan halvány rózsaszínűvé fakult. A végén levő lyuk akkora lett, hogy egy gyufaszál is belefért volna, és az egész szerkentyű bánatosan fittyedt le az üveg nyakáról. Amikor távoznunk kellett Paraguayból bizalomgerjesztőnek cseppet sem látszó négyüléses gépünkön, Sarah az egész repülést békésen átaludta. Feleségem ölében feküdt, és finoman hortyogott, időnként néhány ragacsos nyálbuborékot fújva ki az orrán.

Megérkezvén Buenos Airesbe, első gondolatunk az volt, hogy örömet szerezzünk Sarahnak. Azt találtuk ki, hogy veszünk neki egy szép, új csillogó cumit. Végtelen gondot fordítottunk rá, hogy pontosan a megfelelő méretűt, alakút és színűt válasszuk. Rátettük az üvegre, s átnyújtottuk Sarahnak. Mondhatom, belegázoltunk a lelkébe. Az új cumi puszta gondolatára is vad trombitálásban tört ki, és mancsának jól irányzott ütésével elrepítette az üveget. Egészen addig nem csillapodott le és nem kezdett el enni, amíg vissza nem raktuk a régi, hervatag cumit az üvegre. Ezentúl szenvedélyesen ragaszkodott hozzá, még hónapokkal Angliába érkezése után sem volt hajlandó megválni tőle. Buenos Aires külterületén egy üres házba szállásoltuk állatainkat. A centrumból, ahol mi laktunk, taxival fél óráig tartott az odautazás, és gyakran naponta kétszer, sőt néha háromszor kellett megtennünk az utat. Hamarosan beláttuk, hogy hangyászkölykünk módfelett megnehezíti társadalmi életünket. Próbálták már valaha megmagyarázni a háziasszonynak, hogy hirtelen távoznia kell a vacsora kellős közepén, mert enni kell adni egy hangyásznak? Végül barátaink kétségbeesésükben feladták a reményt. Állandóan telefonáltak, és mielőtt meghívtak volna bennünket, mindig megtudakolták Sarah etetésének időpontjait. Erre az időre már Sarah megnőtt, és sokkal függetlenebbé vált. Esti etetése után önálló sétát tett a szobában. Ez óriási haladás volt, mert idáig eszeveszetten sivalkodott, ha egy lépésnél messzebbre távolodtunk tőle. Ellenőrző körútja után játszani szeretett. Ez abból állt, hogy orrát feltartva, farkát csábítóan felhúzva elsétált mellettünk. Ezután kötelesek voltunk megragadni és meghúzni a farka végét, mire ő három lábon megperdült, és gyengéden pofon csapott bennünket a mancsával. Húsz vagy harminc ismétlés után már meg is elégelte. Ekkor a hátára kellett fektetnünk, és vagy tíz percig csiklandoznunk a hasát. Ezalatt behunyta a szemét, és elragadtatása jeléül buborékokat fújt felénk. Ezután minden különösebb ellenkezés nélkül lefeküdt. De csak próbáltuk volna meg játék nélkül ágyba dugni őt, azonnal rugdalózni, ficánkolni és trombitálni kezdett volna, és általában olyasformán viselkedett volna, mint egy elkényeztetett gyerek.

Amikor végül is hajóra szálltunk, egyáltalán nem voltam biztos abban, hogy Sarah helyeselni fogja a tengeri utazásokat. Sok baja is volt, kezdve azon, hogy a hajó furcsa szagot árasztott, folytatva azzal, hogy az erős szél majdnem elfújta őt, valahányszor a fedélzetre ment sétálni. Legjobban pedig azt utálta, hogy a fedélzet egy pillanatra sem maradt egy helyben. Először az egyik irányba billent, majd a másikba, és Sarah panaszosan bömbölve tántorgott ide-oda, orrát a válaszfalakba és a korlátokba verve. Amikor azonban az idő jobbra fordult, úgy tűnt, élvezi az utat. Délutánonként, ha volt időm, fölvittem a sétafedélzetre, ott üldögéltünk a nyugágyban és napoztunk. A kapitány külön engedélyével még a hajóhidat is meglátogatta. Azt hittem, ez annak köszönhető, hogy kedvességével és személyes varázsával belopta magát a szívébe, de a kapitány bevallotta, hogy azért hívta, mert (mivel addig csak távolról látta) meg akart bizonyosodni arról, melyik az eleje és melyik a hátulja.

Meg kell mondanom, nagyon büszke voltam Sarahra, amikor megérkeztünk a londoni kikötőbe, és egy született híresség minden fesztelen könnyedségével állt modellt a sajtófotósoknak. Még odáig is elment, hogy végignyalta az egyik riportert, ami igen nagy megtiszteltetésnek tekinthető. Ezt sietve igyekeztem bizonygatni az érintettnek, miközben segítettem eltávolítani kabátjáról a ragadós nyáltól származó éktelenkedő foltot. Nem szokott akárkit megnyalogatni, mondtam neki. Arckifejezéséből ítélve, nem méltányolta kellőképpen ezt a körülményt. Sarah a kikötőből egyenesen egy devonshire-i állatkertbe ment. Elviselhetetlen volt látni a távozását. Szerencsére állandóan tájékoztattak bennünket a fejlődéséről, és úgy tűnt, jól megy a sora. Mély kapcsolatot alakított ki ápolójával.

Néhány héttel később előadást tartottam a Festival Hallban. A szervező jónak látta, ha beszédem végén bemutatok néhány állatot a színpadon. Rögtön Sarahra gondoltam. Mind az állatkerti hatóságok, mind a Festival Hall vezetősége beleegyezett, de mivel már tél volt, ragaszkodtam ahhoz, hogy Sarahnak legyen egy öltözőszobája, ahol várakozhat.

A Paddington állomáson találkoztam Sarah-val és gondozójával. Sarah hatalmas ládában volt, mivel időközben akkorára nőtt, mint egy ír szetter. Nagy feltűnést keltett a peronon. Mihelyt meghallotta a hangom, odarohant a ketrec rácsához, és kiöltötte harminc centi hosszú nyelvét egy nyájas és nyálas üdvözlésre. A ketrec közelében álló emberek sietve hátraugrottak, azt gondolván, hogy megszökött valami különös kígyószerűség. Hosszas rábeszélésünkbe került, míg végül találtunk egy hordárt, aki elég bátor volt ahhoz, hogy rágurítsa a ketrecet a teherautóra. Épp egy szimfonikus zenekari próba végére értünk oda a Festival Hallhoz. Hosszú folyosókon keresztül gurítottuk Sarah nagy ládáját az öltöző felé. Pont elértük az ajtót, amikor kivágódott, és Sir Thomas Beecham lépett ki rajta, nagy szivarral a szájában. Betoltuk Sarah-t az ily módon megüresedett öltözőbe.

Amíg a színpadon voltam, feleségem foglalta le Sarah-t. Körbe-körbe rohangált vele az öltözőhelyiségben, az egyik portás nem kis megrökönyödésére és rémületére, aki meghallván a zajt, meg volt győződve róla, hogy Sarah kitört a ketrecéből és megtámadta a feleségemet. Végül azonban elérkezett a nagy pillanat, és Sarah-t viharos taps közepette behozták a színpadra. Erősen rövidlátó volt, mint minden hangyász, így számára a hallgatóság nem létezett. Bizonytalanul körülnézett, hogy lássa, honnan ered a zaj. De eldöntötte, hogy nem éri meg a fáradságot, hogy izgassa magát miatta. Miközben erényeit magasztaltam, semmivel sem törődve járkált a színpadon, hangosan beszimatolt egy-egy sarokba, és időről időre megközelítette a mikrofont egy gyors nyalintás erejéig – igen ragadós állapotban hagyva a következő előadó számára. Éppen azt ecseteltem a közönségnek, hogy milyen jól viselkedik, amikor felfedezte az asztalt a színpad közepén. Az egyik asztallábhoz dörgölőzve hatalmas, elégedett sóhajjal elkezdte vakarni a fenekét. Nagy sikert aratott.

A show után Sarah fogadást adott az öltözőjében néhány válogatott vendég részére. Ettől aztán annyira felvillanyozódott, hogy még kint a folyosón is fel-alá vágtázott. Végül meleg ruhákba csomagoltuk, és ápolójával együtt feltettük az éjszakai devoni vonatra.

Néhány hónappal később felléptettem egy tévéműsorban. Így még egyszer belekóstolhatott a művészvilág varázsába és csillogásába. A próbák alatt a legnagyobb illemtudással viselkedett, leszámítva, hogy majd meghalt a kamera közelebbi megvizsgálásáért, csak erőszakkal lehetett visszatartani. Amikor vége lett az előadásnak, megtagadta, hogy visszamenjen a ketrecébe. A magam, feleségem, ápolója és a stúdió vezetője együttes erőfeszítésének köszönhető, hogy nagy nehezen visszatuszkoltuk a ketrecbe, mivel Sarah már teljesen felnőtt, hat láb hosszú volt az orrától a farkáig, állva a vállánál három láb magas, és mellső végtagja olyan vastag volt, mint a combom.

Hat hónap múlva látogattuk meg Sarah-t újra az állatkertjében. Őszintén szólva azt gondoltam, hogy elfelejtett minket. Bármilyen hangyászrajongó vagyok, elsőként ismerném be, hogy nem ők azok az élőlények, amelyekben túlteng az ész, és hat hónap hosszú idő. De abban a pillanatban, amint szólítottuk, kipattant az alvóodújából, és odarohant a rácshoz, hogy végignyaljon bennünket. Még a ketrecbe is bementünk, és játszottunk vele, ami biztos jele volt annak, hogy valóban felismert minket, mert ápolóján kívül senki nem mert belépni oda.

Végül is meglehetősen szomorúan búcsút vettünk tőle, és otthagytuk a szalmában ülve, amint buborékokat fújt utánunk. A feleségem megjegyezte: olyan ez, mintha a gyerekünket kollégiumban hagynánk. Ami Sarah-t illeti, biztosan szüleivé fogadott bennünket.

Tegnap jó hírt hallottunk: Sarah párt kap. Még túl fiatal ahhoz, hogy összeeresszék Sarah-val, de bizonyára hamarosan kellően felcseperedik. Ki tudja, talán jövő ilyenkor már egy pompás, életerős hangyászkölyök nagyszülei leszünk.

Pavlo, az uralkodó

Furcsa dolog, de ha hobbiállatokat tartunk, idővel kezdünk úgy tekinteni rájuk, mint miniatűr emberi lényekre, olyannyira, hogy általában sikerül néhány jellemvonásunkat is átruházni rájuk. Ezt az antropomorf beállítódást borzasztó nehéz elkerülni. Ha van egy aranyhörcsögünk, és mindig figyeljük, ahogy fölül és eszi a diót, kis, rózsaszín mancsai remegnek az izgalomtól, s pofazacskói kidagadnak, mert félreteszi bennük, amit nem tud rögtön elfogyasztani, egy napon arra a következtetésre jutunk, hogy pont úgy néz ki, mint Amos bácsikánk, ahogy a vörösbor és a mogyoró mellett üldögél kedvenc klubjában. E pillanattól kezdve a dolog visszafordíthatatlan. A hörcsög továbbra is úgy viselkedik, mint egy hörcsög, de mi már csak úgy tekintjük, mint egy apró Amos bácsit, vöröses szőrbundában, örökké a klubjában üldögélve, mogyorót habzsolva. Kevés az olyan állat, amelynek elég erősek és határozottak a jellemvonásai ahhoz, hogy győzedelmeskedjenek e fölött a szemléletmód fölött. A sok száz állat közül, amelyeket hazám állatkertjeinek gyűjtöttem, vagy amelyeket kedvtelésből tartottam, legföljebb egy tucatra emlékszem, amelyben megvolt egyéniségének ez az ereje. Ez nemcsak saját fajtársaitól különböztette meg őket gyökeresen, hanem képessé tette őket arra is, hogy ellenálljanak minden részemről megnyilvánuló beskatulyázási kísérletnek. Ezek közül az állatok közül az egyik legkisebb Pavlo volt, egy fekete fülű selyemmajmocska. Története akkor kezdődött, amikor gyűjtőúton voltam Brit Guyanában. Csendben üldögéltem egy tisztás melletti bozótban, és egy üreget figyeltem a rézsűn, amelyről okkal feltételeztem, hogy valamiféle állatot rejt. A nap lenyugvóban volt, az ég pompás lazacrózsaszínben tündökölt. Az eget az erdő robusztus fáinak körvonalai határolták, ágaikat annyira befonták a kúszónövények, hogy minden egyes fa úgy nézett ki, mintha egy-egy nagy pókhálóba akadt volna. Semmi sem olyan megnyugtató, mint a trópusi erdő a napnak ebben a szakaszában. Ott üldögélve magamba szívtam a látványt és a színeket, agyam abban a befolyásolatlan és befogadásra kész állapotban volt, amelyről a buddhisták azt tanítják, hogy az első lépés a Nirvána felé. Révületemet váratlanul olyan erős, éles és elnyújtott visítás törte meg, hogy úgy éreztem, valaki tűt szúrt a fülembe. óvatosan a fejem fölé meredve, megpróbáltam megállapítani, honnan jött a zaj. Nem nagyon hasonlított sem a levelibéka, sem valamely rovar hangjához, és sokkal élesebb s dallamtalanabb volt a madárénál. Úgy nagyjából tíz méterrel fölöttem levő ágon megpillantottam a ricsaj okozóját. Parányi selyemmajmocska ügetett a széles ágon, mintha csak a főútvonalon haladt volna, s útja során el-eltűnt orchideák és más parazita növények erdejében, amelyek csomókban nőttek az ágból. Amint figyeltem, megállt, leült a hátsó lábaira, és újabb velőtrázó üvöltést hallatott. Ez alkalommal távolabbról válasz is érkezett, és egy két pillanat múlva más selyemmajmocskák csatlakoztak hozzá. Egymás között trillázva és visítozva haladtak az orchideák között, szorgalmasan keresgéltek, és időnként metsző örömsivításokat hallattak, ha rábukkantak egy csótányra vagy bogárra a levelek között. Egyikük hosszú ideig üldözött valamit egy orchideanövényen keresztül. Széthajtotta a leveleket, és apró képén élénk figyelemmel meredt közéjük. Valahányszor zsákmány után kapott, a levelek mindig útban voltak, és a rovarnak sikerült átmenekülnie a növény túloldalára. Végül is apró mancsát előrenyújtva bemerült a levelek közé, és inkább jó szerencséjének, mint az ügyességének köszönhetően, kövér csótányt szorongatva az ujjai között, diadalmas csicsergéssel bukkant elő. A rovar nagy volt és erőteljesen kapálózott, így feltehetőleg, hogy le ne ejtse, egyszerre az egészet a szájába gyömöszölte. Ott ült vidáman csámcsogva, és miután az utolsó morzsát is lenyelte, gondosan megvizsgálta a tenyerét és mancsának hátoldalát is, hogy megbizonyosodjon róla, semmi sem ment veszendőbe. Annyira el voltam ragadtatva attól, hogy egy villanás erejéig bepillanthattam a selyemmajmocskák magánéletébe, hogy csak akkor vettem észre a nyakam teljes elmerevedését és az egyik lábam elgémberedését, amikor a kis társaság már továbbállt a közben besötétedett erdőbe. Néhány év múlva ismét magukra vonták érdeklődésemet a selyemmajmocskák. Londonban betértem egy állatkereskedésbe, hogy valami egészen más dolog iránt érdeklődjem. Az üzletbe belépve az első, amit megpillantottam, egy selyemmajmocskákkal teli ketrec volt. Tíz főből álló szánalmas, gondozatlan csoport kuporgott egy piszkos kalitkában levő olyan kicsi ülőrúdon, hogy kénytelenek voltak állandóan lökdösődni és civódni az ülőhelyért. A többségükben kifejlett állatok között akadt egy kölyök, amely elég nehéz időket élhetett meg. Sovány és csapzott volt, és ráadásul olyan pici, hogy valahányszor pozícióharc tört ki az ülőrúdon, mindig ő volt az egyik, akit lelöktek. Ahogy elnéztem ezt a szánalmas, reszkető kis csoportot, eszembe jutott a Guyanában látott kis családi együttes, amint vidáman keresgélték a vacsoráravalót az orchideák között. Úgy éreztem, nem tudok elmenni a boltból anélkül, hogy legalább az egyik apró állatot meg ne mentsem. Öt perc múlva laposabb pénztárcával ugyan, de oldalamon egy kartondobozba gyömöszölt, riadtan visítozó majmocskával távoztam az üzletből.

Utamban hazafelé nevet is adtam neki. Családom tagjainak így már mint Pavlót mutattam be. Gyanakvással méregették. Azt hiszem, mondanom sem kell, hogy rövid időn belül az egész család kedvence lett, s úgy táncoltunk, ahogy ő fütyült. Mérete ellenére (kényelmesen belefért egy nagy teáscsészébe) igen határozott egyéniség volt, napóleoni viselkedésű, aminek nehéz volt ellenállni. Dió méretű feje ellenére csakhamar nyilvánvalóvá vált, hogy jelentős teljesítőképességű és intelligenciájú. Eleinte a társalgóban tartottuk egy nagy ketrecben, de bezárva olyan nyilvánvalóan szerencsétlennek érezte magát, hogy mindennap kiengedtük egy vagy két órára. Ez lett a vesztünk. Pavlo hamarosan meggyőzött bennünket arról, hogy a ketrec szükségtelen, így azt kidobtuk a szemétbe, és attól fogva mindennap és minden órában nyitva állt előtte a ház. Kezdtük elfogadni a család aprócska tagjának, ő pedig kezdte úgy kezelni a házat, mintha ő lenne a tulajdonos, mi pedig a vendégei. Első pillantásra Pavlo egy furcsa kinézetű mókushoz hasonlított, egészen addig, amíg észre nem vette az ember nagyon emberi arcát és csillogó, értelmes tekintetű, barna szemét. Szőrzete puha volt és tarka, mert az egyes szőrszálakon sorrendben narancsszínű, fekete és szürke csíkok váltogatták egymást. A farka azonban fekete és fehér gyűrűs volt. A fején és a nyakán levő csokoládébarna szőr tépett rojtokban lógott le körben a vállára és a mellére. Nagy fülét ugyanilyen csokoládészínű bojtok fedték. A szeme és apró, arisztokratikus orrnyerge fölött a homlokán széles, fehér sáv húzódott végig. Mindenki, aki látta, és tudott valamit az állatokról, azt bizonygatta, hogy nem sokáig lesz családunk tagja. A selyemmajmocskák – mondták – Dél-Amerika trópusi erdőiből származnak, és sosem élnek egy évnél tovább ezen a klímán. Hat hónap elteltével úgy tűnt, hogy kedves jóslataik valóra válnak. Pavlón egyfajta bénulás fejlődött ki, és deréktól lefelé egyáltalán nem tudott mozogni. Keményen küzdöttünk az életéért, miközben azok, akik megjósolták ezt a bajt, azt mondták, hogy el kellene pusztítani. De úgy láttuk, nincsenek fájdalmai, így ápoltuk tovább. Naponta négyszer masszíroztuk meg apró lábait, hátát és farkát meleg csukamájolajjal, s speciális étrendjébe, amely szőlőből és körtéből állt, további csukamájolajat adagoltunk. Szánandóan feküdt a párnán vattába bugyolálva, hogy melegen legyen, a család tagjai pedig felváltva lesték a kívánságait. A legtöbb napfényből kellett neki, de az angol éghajlat erre fittyet hányt. Így szomszédaink lassan hozzászoktak a látványhoz, amint liliputi betegünket lassan körbehordozzuk a kerten, gondosan letéve párnáját minden megjelenő napfényfoltra. Egy hónapig folytatódott ez így, s nem kevés eredménnyel, mert Pavlo kicsit tudta már mozgatni a lábát és csóválni a farkát. Újabb két hét múlva körbebicegett a házban, majdnem visszanyerte régi énjét. Nagyon örültünk, azzal együtt, hogy a ház még hónapok múltán is bűzlött a csukamájolajtól.

A betegség, ahelyett hogy kényesebbé tette volna, úgy tűnt, megedzette. Időnként már azt hittük, elpusztíthatatlan. Sosem kényeztettük el, és az egyedüli, amit tettünk, az volt, hogy télen egy meleg vizes palackot raktunk az ágyába. Ezt annyira megszerette, hogy még a nyár közepén sem volt hajlandó ágyba bújni nélküle. A hálószobája egy fiókos szekrény egyik fiókja volt a mamám szobájában, a nyoszolyája pedig egy régi köntösből és egy szőrmedarabkából állt. Pavlo ágyba dugása külön szertartás volt. Először a köntöst szét kellett teríteni a fiókban, és belebugyolálni a meleg vizes palackot, hogy ne égesse meg magát. Ezután a szőrmedarabkát úgy kellett elrendezni, hogy egyfajta szőrbarlangot alkosson, amelybe Pavlo beevickélt, labdává gömbölyödött, és nagy boldogan lehunyta a szemét. Eleinte be szoktuk tolni a fiókot, csak egy rést hagyva szabadon, hogy levegőt kapjon. Így akartuk megakadályozni, hogy reggel túl korán fölkeljen. De nagyon hamar megtanulta, hogy ha bedugja a fejét a résbe, ki tudja tágítani és kiszökhet.

Reggel hat óra körül mindig fölébredt arra, hogy az üvegje kihűlt, és valami más melegforrás keresésére indult. Keresztülfutott a padlón, föl a mamám ágyának lábán, és a dunyhán landolt. Ezután üdvözlő visítást hallatva befúrta magát a párna alá. Itt melegedett nagy kényelemben, amíg el nem jött a fölkelés ideje. Amikor a mamám végül is otthagyta őt, Pavlo rendszerint dühbe gurult, s a párnán álldogálva csicsergett és visítozott mérgében. Amikor azonban belátta, hogy a mamának nincs szándékában visszabújni az ágyba és melengetni őt, az én szobám felé vette az irányt, és bekúszott hozzám. Egészen addig ott maradt, fejedelmi módon elnyúlva a mellkasomon, amíg az én felkelésem ideje is el nem érkezett. Akkor az én párnámra állt fel, és engem szidalmazott vad és a dühtől a legemberibb módon eltorzult pofácskával. Miután kiadta magából, ami velem kapcsolatban a bögyében volt, sebtében lekászálódott, és bebújt a bátyám ágyába. Amikor onnan is kihajították, akkor egy reggeli előtti rövid szundítás erejéig a nővéremhez csatlakozott. Ez az ágyból ágyba való vándorlás rendszeres reggeli műsor volt.

A földszinten rengeteg melegítőalkalmatosság állt a rendelkezésére. A társalgóban az övé volt egy magas állólámpa. Télen be szokott mászni az ernyő belsejébe, és a körte mellett üldögélt, sütkérezve a melegben. Volt egy zsámolya és egy párnája is a tűz mellett, de jobban szerette a lámpát, ezért azt miatta egész nap égettük, amitől villanyszámlánk ugrásszerűen megemelkedett. A tavasz első meleg napján Pavlo megkockáztatta, hogy kimerészkedjen a kertbe. Kedvenc tartózkodási helye a kerítés volt. Ott szokott üldögélni a napon, vagy fel-alá bóklászva pókokat és más ínyencségeket fogott magának. A kerítés mentén, úgy középtájon volt egy rudakból készült rusztikus lugasféle, amelyet vastagon benőttek a kúszónövények. Ez szolgált Pavlo búvóhelyéül, ha veszély fenyegette. Több éve ellenséges viszonyban állt a szomszédban lakó nagy, fehér macskával, mert ennek a bestiának nyilvánvalóan az volt a meggyőződése, hogy Pavlo valamiféle furcsa patkány, amelyet kötelessége elpusztítani. Sok fáradságos órát töltött azzal, hogy becserkelje, de mivel körülbelül ugyanolyan kevéssé volt feltűnő, mint egy hógolyó a zöld levelek között, sosem sikerült észrevétlenül megközelítenie. Pavlo bevárta, amíg a macska sárga szemét villogtatva és száját szorgalmasan nyalogatva egészen a közelébe ér, azután végigügetett a kerítésen, és bemenekült a kúszónövények közé. Ott biztonságban üldögélve úgy visítozott és fütyörészett a virágok közül, mint egy utcagyerek. A csalódott macska meg ide-oda mászkált, és megpróbált egy akkora lyukat találni, amelyen keresztülpréselheti pocakját.

A ház és Pavlo kúszónövény borította rejtekhelye között, a kerítés mellett, nőtt két fügefa. Ezek törzsének tövét mélyen körülárkoltuk, és ezt a tányért a kánikulai időkben teletöltöttük vízzel. Egy nap Pavlo magában motyorogva a kerítésen bóklászott, és pókokat fogdosott, amikor felnézve észrevette, hogy esküdt ellensége, a macska ott trónol hatalmasan és fehéren a kerítésen közte és a kúszónövényekkel fedett lugas között. A menekülésre egyetlen lehetősége kínálkozott, mégpedig az, hogy visszamegy a kerítésen; be a házba. Így Pavlo sarkon fordult, és nekiiramodott, futás közben segítségért visítozva. A kövér, fehér macska nem volt olyan gyakorlott kötéltáncos, mint Pavlo, ezért lassan haladt előre a kerítésen, de még így is egyre fogyott köztük a távolság. A macska kínosan közel volt már hozzá, amikor Pavlo elérte a fügefát. Félelmében azonban elvétette a lépést, és kétségbeesett félelemüvöltés közepette egyenesen a vízzel teli árokba zuhant. Köpködve, visítva és fröcskölve bukkant föl a felszínre, miközben a macska meghökkenten figyelte őt – nyilván sosem látott még vízi selyemmajmocskát. Szerencsére, mielőtt fölocsúdott volna meglepetéséből, és kihalászta volna Pavlót a vízből, odaértem a helyszínre. A mérgében összevissza makogó Pavlo a délután hátralevő részét a tűz mellett töltötte egy pokrócba csavarva. Sötéten morgott maga elé. Ez az epizód rossz hatással volt az idegeire, mert a következő héten egyetlenegyszer sem volt hajlandó kedvenc kerítésén pihenni. Ha pedig akár csak villanásnyira is megpillantotta a fehér macskát, addig sivalkodott, amíg valaki a vállára nem vette, és meg nem vigasztalta.

Pavlo nyolc évig élt velünk. Ez alatt a nyolc év alatt mintha egy kobold lett volna a házban: sosem tudtuk, mi fog történni legközelebb. Ő sosem alkalmazkodott a mi szokásainkhoz, nekünk viszont alkalmazkodnunk kellett az övéihez. Ragaszkodott például ahhoz, hogy velünk étkezzen, és ugyanazt egye, amit mi. Az ablakpárkányon evett egy csészealjból. Reggelire zabkását vagy kukoricapelyhet fogyasztott meleg tejjel és cukorral, ebédre zöldségféléket, krumplit, és bármely felszolgált pudingból kapott egy nagy kanálnyit. Uzsonnaidőben erőszakkal kellett távol tartani az asztaltól, különben éles, örömteli sikkantásokkal merült bele a lekvárosbödönbe. Az volt a benyomása, hogy a lekvár kizárólag miatta van az asztalon. Szerfelett bosszantotta, amikor rájött, hogy ebben a kérdésben nem értünk vele egyet. Pontban hat órakor készen kellett állnunk, hogy lefektessük őt. Ha késtünk, dühösen, a haragtól égnek álló szőrrel járkált fel-alá a fiókja előtt. Meg kellett tanulnunk, hogy ne csukjunk be egy ajtót sem anélkül, hogy először meggyőződnénk róla, nem ül-e a tetején. Valamilyen oknál fogva szeretett az ajtókon üldögélni és meditálni. Legsúlyosabb bűnünknek azonban azt számította, ha délután elmentünk hazulról, és magára hagytuk. Amikor hazaértünk, nem rejtette véka alá a cselekedetünkkel kapcsolatos érzelmeit. Kegyvesztettek voltunk. Amikor megpróbáltunk beszélni hozzá, megvetően hátat fordított nekünk. A sarokba ment, leült, és zordan meredt ránk, apró pofácskája komor grimaszba torzult. Úgy fél óra elteltével igen vonakodva bár, de megbocsátott nekünk, és királyi leereszkedéssel elfogadott egy kockacukrot és kevés meleg tejet, mielőtt visszavonult volna hálóhelyére. Pavlo hangulatváltozásai a lehető legemberibbek voltak. Ha rossz kedve volt, igen savanyú képet vágott, és morgott ránk, sőt az esetek legnagyobb részében megpróbált belénk csípni. Jókedvében viszont szeretetteli arckifejezéssel közeledett hozzánk, nyelvét élénken öltögette ki-be, cuppogott a szájával, felkapaszkodott a vállunkra, és szenvedélyesen harapdálta a fülünket.

A házban való közlekedése mindenki számára a meglepetések forrása volt, mivel utált a talajon futni, és – ha el tudta kerülni – sosem ereszkedett le a padlóra. Szülőerdejében a fák közt közlekedett volna ágról ágra, kúszónövényről kúszónövényre, de egy külvárosi ház híján van az ilyen kifinomult találmányoknak. Pavlo így a képkereteket használta országútként. Hihetetlen sebességgel szaladt ezek mentén egy kézen és egy lábon, s úgy felpúposítva magát, mint egy szőrös hernyó, egészen addig, amíg rá nem tudott huppanni az ablakpárkányra. Gyorsabban és könnyebben tudott felkapaszkodni az ajtó sima szélén, mint ahogy mi egy lépcsőn felmegyünk. Néha kikunyerált egy-egy fuvart a kutyától: a hátára ugrott, és belekapaszkodott, mint a nagy halba az öreg halász. A kutyát persze kiokítottuk, hogy Pavlo személye szent és sérthetetlen. Így csak néma és könyörgő pillantásokat vetett ránk, amíg le nem szedtük a majmot a hátáról. Két okból sem szívelte Pavlót: először is nem értette, miért kell megengedni, hogy egy ilyen patkányszerű valami szabadon rohangáljon a házban, másodszor pedig Pavlo mindent elkövetett, hogy bosszantsa őt. Gyakran lógott valamelyik szék karfáján, és amikor a kutya arra haladt, meghúzta a szemöldökét vagy a bajszát, majd hátraszökkent, hogy “lőtávolon” kívül kerüljön. Vagy pedig megvárta, amíg a kutya álomba szenderül, és ekkor gyors támadást intézett védtelen farka ellen. Néha azonban fegyverszünetet kötöttek. A kutya a tűz előtt szokott heverészni, miközben Pavlo a bordáira telepedve szorgalmasan fésülgette bozontos bundáját.

Pavlo a legnemesebb viktoriánus hagyományoknak megfelelően rendezte meg saját halálos ágyjelenetét. Már néhány napja rosszul érezte magát, ezért idejét nővérem szobájának ablakpárkányán töltötte, bundadarabkáján fekve a napon. Egyik reggel kétségbeesetten visítani kezdett, mire nővérem megijedt, és felvert bennünket is azzal, hogy úgy gondolja, Pavlo haldoklik. A család valamennyi tagja az ablakpárkányhoz száguldott. Körbeálltuk, és figyelmesen vizsgáltuk Pavlót, de úgy tűnt, nincs különösebb baj vele. Elfogadott egy kis tejet, majd visszafeküdt a szőrméjére, és csillogó szemmel egyenként végigmért valamennyiünket. Éppen megállapodtunk abban, hogy vaklárma volt az egész, amikor hirtelen elernyedt. Pánikba esve próbáltuk szétnyitni összeszorított állkapcsát, és egy kis tejet leönteni a torkán. Amint ernyedten feküdt csészévé formált kezemben, lassan visszanyerte öntudatát. Egy pillanatra ránk nézett, majd összeszedve maradék erejét, ránk öltötte a nyelvét, és a szeretet utolsó megnyilvánulásaként cuppantott egyet az ajkával. Ezután hátrahanyatlott, és csendben kimúlt.

A ház és a kert igen üresnek tűnt apró, peckes alakja és tüzes személyisége nélkül. Többé nem harsant fel egy pók megpillantásakor a kiáltás: hol van Pavlo? Többé nem ébredtünk reggel hatkor arra, hogy hideg lábával az arcunkon tapiskol. Családtaggá vált, mint még egyetlen más hobbiállat sem. Meggyászoltuk halálát. Még a szomszéd fehér macska is kedvetlennek és levertnek látszott: Pavlo nélkül a kertünk, úgy látszik, elvesztette számára minden vonzerejét.

NEGYEDIK RÉSZ

Az emberi állat

Amikor a világot járjuk, hogy állatokat gyűjtsünk, szükségszerűen összeakadunk emberekkel is. A magam részéről sokkal kevésbé viselem el az emberek fogyatékosságait, mint az állatokét. Ebben a tekintetben azonban szerencsém volt, mert a legtöbb embert, akivel utazásaim során összehozott a sors, elbűvölőnek találtam. Sok esetben természetesen segít az a tény, hogy az ember állatgyűjtő, mert úgy tűnik, egy ilyen szokatlan foglalkozás mindenkit levesz a lábáról. Az általam ismert egyik legszeretetreméltóbb és legfinomabb modorú hölgy segített nekem begyömöszölni néhány hattyút egy taxiba, nem másutt, mint Buenos Aires kellős közepén. Bárki, aki megpróbált már élő állatot szállítani egy Buenos Airesi taxiban, értékelni tudja hőstettét. Egy milliomos megengedte, hogy ketreceimet halomba rakjam elegáns villája verandáján. Még akkor is megőrizte higgadtságát és nyugalmát, amikor kiszökött egy övesállat, és buldózerként gázolt át a legszebb virágágyásán. Egyszer a helyi bordélyház madame-ja működött közre nálunk házvezetőnőként (valamennyi lányát befogva a házimunkára, amikor nem volt más irányú elfoglaltságuk), sőt egy alkalommal még a rendőrfőnöknek is nekitámadt az érdekünkben. Afrikában egy férfi, aki hírhedt volt arról, mennyire utálja az idegeneket és az állatokat, megengedte, hogy hat hétig megszálljunk a házában és telezsúfoljuk azt a legkülönfélébb békákkal, kígyókkal, mókusokkal és mangusztákkal. Volt egy hajóskapitányom, aki éjjel tizenegykor lejött a hajófenékbe, levette a kabátját, feltűrte az ingujját, s nekilátott, hogy segítsen nekem kitisztítani a ketreceket, és feldarabolni az élelmet az állatoknak. Ismerek egy művészt, aki – miután mérföldek ezreit utazta be, hogy különböző indián törzsekről képsorozatot fessen – belekeveredett az ügyeimbe, és egész idejét állatok befogásával töltötte festés helyett. Bizonyos idő után természetesen már nem is tudott volna festeni, mivel az összes vásznát lefoglaltam, hogy kígyótartó dobozokat készítsek belőlük. Azután ott volt az apró termetű, cockneyi közmunka felügyelő, aki ismeretlenül is felajánlotta: a szörnyű afrikai utakon elvisz százegynéhány mérföldre vadonatúj Austinján avégből, hogy végére járhassak egy gorillakölyökről szóló kósza híresztelésnek. Neki mindössze egy kiadós másnaposság és egy törött rugó volt a haszna az útból.

Időnként olyan érdekes és furcsa emberekkel találkoztam, hogy csábítást éreztem az állatokkal való foglalkozás feladására, és kedvem támadt belefogni az antropológiába. Azután összeakadtam az emberi állatok kellemetlenebbik fajtájával is. Egy gyarmati területi elöljáró vontatott hanghordozással mondta: “Mi, fiúk, azért vagyunk itt, hogy segítsünk maguknak, fiúk...” Utána annyit akadékoskodott és kellemetlenkedett, amennyit csak tudott. A paraguayi felügyelő azért, mert nem szívelt engem, két hétig nem mondta meg, hogy néhány helyi indián elfogott egy ritka és gyönyörű állatot, pont olyat, amelyre vágytam, és rám várnak, hogy elvigyem. Mire megkaptam az állatot, annyira gyenge volt, hogy nem tudott megállni a lábán, és negyvennyolc órán belül kimúlt tüdőgyulladásban. Egy kiegyensúlyozatlan lelkületű matróz egy éjjel szadista tréfaként feldöntötte egyik ketrecsorunkat, beleértve azt a ketrecet is, amelyben egy különösen ritka mókuspárnak éppen kölyke volt. A kölyök elpusztult.

Az ilyen emberek szerencsére ritkák, és bőven kárpótoltak értük azok a kellemes emberek, akikkel találkoztam. De még így is inkább kitartok az állatok mellett.

MacTootle kasszavakígyói

Amikor az emberek először tudomást szereznek foglalkozásomról, mindig a kaland részleteire kíváncsiak, amelyet – szerintük – át kellett élnem azon a helyen, amit kitartóan “dzsungelnek” neveznek.

Első nyugat-afrikai utamról visszatérve lelkesen festettem le a négyzetmérföldek százaira kiterjedő esőerdőt, ahol nyolc hónapig éltem és dolgoztam. Elmeséltem, hogy sok boldog napot töltöttem ebben az erdőben, és egész idő alatt sosem tapasztaltam olyasmit, amit bármiféle indokkal “hajmeresztőnek” lehetett volna nevezni. Amikor azonban ezt elmondtam, hallgatóim úgy vélték, hogy vagy kivételesen szerény vagyok, vagy szélhámos. Második nyugat-afrikai utamon a hajó fedélzetén találkoztam egy fiatal írrel, akit MacTootle-nak hívtak. Kamerunba ment egy banánültetvényre dolgozni. Bevallotta, hogy eddig sosem hagyta el Angliát. Szentül meg volt győződve róla, hogy Afrika az elképzelhető legveszélyesebb hely. Úgy tűnt, az a fő aggálya, hogy a kontinens összes kígyólakója össze fog gyűlni tiszteletére a kikötőben. Hogy eloszlassam az aggodalmát, elmondtam, hogy az erdőben töltött hónapok alatt pontosan öt kígyót láttam. Ezek is olyan gyorsan elinaltak, hogy képtelen voltam megfogni őket. Megérdeklődte, veszélyes dolog-e a kígyófogás. A valósághoz híven azt feleltem, hogy a kígyók többségét igen könnyű foglyul ejteni, ha megőrizzük hidegvérünket, ismerjük kígyónkat és szokásait. Mindez láthatóan megnyugtatta MacTootle-t, és amikor partra szálltunk, megesküdött, hogy mielőtt visszatérnénk Angliába, szerezni fog nekem néhány ritka példányt. Megköszöntem, és azonnal el is felejtettem az egészet.

Öt hónappal később készen álltam, hogy hazainduljak Angliába, a szöcskéktől a csimpánzokig terjedő, nagyjából kétszáz fős gyűjteményemmel. Késő éjszaka, amikor a hajó már indulásra készen állt, kis teherautó fékezett csikorogva a táboromnál. Fiatal írem szállt le róla számos barátjával egyetemben. Kitörő örömmel magyarázta, hogy megszerezte nekem az ígért példányokat. Fölfedezett egy nagy üreget vagy vermet az ültetvényen, ahol dolgozott, amelyet feltehetően vízelvezető gödörnek ástak. Mint mondta, ez a verem tele van kígyókkal, és mind az enyém lehet, feltéve, hogy odamegyek és megfogom őket.

Egészen felvillanyozta a gondolat, hogy mindezeket a példányokat ő találta nekem. Nem volt szívem kifejteni neki, hogy a kellemes elfoglaltságokról alkotott elképzelésembe aligha tartozik bele éjjel tizenkettőkor bemászni egy kígyókkal teli gödörbe, bármilyen lelkes természetbúvár vagyok is. Ráadásul nyilván eldicsekedett képességeimmel a barátainak, és ők valamennyien azért gyűltek össze, hogy lássák kígyófogási módszereimet. Így nem kis vonakodással azt mondtam, hogy megyek, és összefogom a hüllőket. Kevés döntésemet bántam meg ennyire. Kerestem hát egy jókora vászon kígyózsákot és egy Y alakú rézvillával fölszerelt botot, majd izgatott nézőközönségemmel együtt bepréseltem magam a teherautóba. Elindultunk. Fél egykor érkeztünk barátom bungalójához, ahol megálltunk egy italra, mielőtt továbbmentünk volna az ültetvényre, a veremhez.

Ugyebár kellene valamiféle kötél? – kérdezte MacTootle.

Kötél? Minek? – kérdeztem.

Hát, hogy le tudjon ereszkedni a gödörbe – mondta vidáman.

Kellemetlen nyomást éreztem a gyomorszájam táján. Megkértem, írja le a vermet. Úgy huszonöt láb hosszú, négy láb széles és tizenkét láb mély lehetett. Mindenki bizonygatta, hogy kötél nélkül nem tudok lejutni. Amíg barátom elment, hogy keressen egyet – nagyon reméltem, hogy nem fog találni –, lehörpintettem gyorsan még egy italt. Közben azon tűnődtem, hogy lehettem olyan esztelen, hogy belekeveredtem ebbe a fantasztikus kígyóvadászatba. Kígyókkal a fákon, a földön vagy sekély árkokban elég könnyű megbirkózni, de határozatlan számú kígyó egy mély verem alján, amelybe kötéllel kell leereszkedni, egyáltalán nem hangzott valami szívderítőnek. Amikor felmerült a világítás kérdése, és kiderült, hogy senkinek sincs elemlámpája, azt gondoltam, alkalmam lesz méltóságomat megőrizve visszavonulni. Barátom azonban – aki közben visszatért a kötéllel – eltökélte, hogy nem hagyja keresztülhúzni terveit. A világítás problémáját úgy oldotta meg, hogy rákötött egy nagy viharlámpát egy zsinór végére, és közölte a társasággal, személyesen fogja leengedni számomra a gödörbe. Reméltem, hogy kellően magabiztos hangon köszöntem meg neki. – Szóra sem érdemes – mondta. Elhatároztam, hogy meglesz a mulatsága. Ez a lámpa sokkal jobb, mint egy elemlámpa, és szüksége lesz a lehető legtöbb fényre, mert ki tudja, mennyi van odalent ezekből a kis bestiákból. Azután várnunk kellett egy darabig a barátom bátyjára és sógornőjére.

Ő hívta őket, hogy jöjjenek oda magyarázta –, mert talán soha többet nem lesz alkalmuk kígyófogást látni, és nem akarja, hogy elmulasszák. Végül is nyolcan vágtunk neki a banánültetvényen keresztül vezető útnak. Heten közülünk izgatott nevetgéléssel és csevegéssel készültek a várható élményre. Hirtelen eszembe jutott, hogy a kígyóvadászatra legalkalmatlanabb öltözéket viselem: vékony trópusi nadrágot és vászoncipőt. Még a legvéznább hüllőnek sem okozna nehézséget egy harapással a bőrömig hatolni. Mielőtt azonban ezt elmagyarázhattam volna, megérkeztünk a verem széléhez. A lámpafénynél sem többnek, sem kevesebbnek nem látszott a szememben, mint egy különösen nagy sírgödör. Barátom leírása elég pontos volt, csak azt felejtette el megemlíteni, hogy a verem oldala száraz, morzsolódó földből van, amit repedések és üregek lyuggattak át, számtalan búvóhelyet nyújtva akárhány kígyónak. Miközben leguggoltam a verem peremén, a lámpa ünnepélyesen aláereszkedett a mélybe, úgyhogy kikémlelhettem a verem alját, és megpróbáltam meghatározni a kígyókat. Eddig a pillanatig azzal bátorítottam magam, hogy végső soron kiderülhet, ártalmatlan fajba tartozó kígyókról van szó. Amikor azonban a fény megvilágította az aljzatot, ez a remény is szertefoszlott, mert a veremben egyszerűen hemzsegtek a fiatal kasszavakígyók, amelyek a legveszedelmesebbek közé tartoznak a világon.

Napközben nagyon lomhák, és elég egyszerű megfogni őket, de éjszaka, amikor fölébrednek és zsákmányukra vadásznak, kínosan gyorsak tudnak lenni. Ezek a gödörben levő fiatalok valamennyien úgy hatvan centiméter hosszúak és jó néhány centi vastagok voltak, s amennyire meg tudtam ítélni, mindnyájan igencsak éberek. Fürgén tekeregtek körbe-körbe a veremben. Súlyos, nyíl alakú fejüket felemelve tartották, és nyelvüket a legszuggesztívebb módon ki-be öltögetve szemlélték a lámpát.

Nyolc kasszavakígyót számoltam meg a gödörben, de színezetük olyan tökéletesen beleolvadt az avarháttérbe, hogy nem vehettem biztosra, nem számoltam-e valamelyiket kétszer is. Ebben a pillanatban barátom erőteljesen rálépett a verem szélére. Nagy földdarab hullott le a hüllők közé, amelyek mind felpillantottak, s hangosan sziszegtek. Mindenki sietősen hátrahúzódott, és úgy gondoltam, itt a kiváló alkalom, hogy rámutassak öltözetem fogyatékosságára. Barátom jellegzetes ír nagylelkűséggel fölajánlotta, hogy kölcsönadja vastag sávolyból készült nadrágját, és az általa viselt erős cipőt. Ezzel az utolsó mentsváram is összeomlott. Nem volt lelkierőm tovább tiltakozni. Szemérmesen behúzódtunk egy bokor mögé, nadrágot és cipőt cserélni. Barátom nagyobb termetű volt, mint jómagam, így ruhája nem illett rám tökéletesen, de mint helyesen rámutatott, az alul fölhajtott nadrágszár további védelmet fog nyújtani a bokámnak.

Bánatosan közeledtem a veremhez. Nézőközönségem a gödör köré csoportosulva, a várható izgalmakról csevegett. Egy olyan csomóval, amelyről hamarosan fölfedeztem, hogy csúszócsomó, derekamra kötöttem a kötelet, és a gödör peremére kúsztam. Leszállásom nélkülözte a némajátékok tündéreinek kecsességét. A verem oldala annyira omlékony volt, hogy valahányszor megpróbáltam megvetni a lábam, nagy mennyiségű földet mozdítottam el, amelynek aláhullását ingerlékeny sziszegés fogadta. Félig a levegőben himbálóztam, amint kísérőim óvatosan eresztettek lefelé. A csomó eközben egyre szorosabbá vált a derekam körül. Egyszer csak lenéztem, és láttam, hogy a lábam mintegy méternyire van a talajtól. Kiáltottam a barátaimnak, hogy ne eresszenek tovább, mivel meg akartam vizsgálni a földet, ahova érkezem. Meg akartam bizonyosodni róla, nem fekszik-e ott egy kígyó. Alapos felderítés után sem pillantottam meg egyetlen kígyót sem közvetlenül a lábam alatt, így kiáltottam, hogy eresszenek le. Őszintén reméltem, hogy a hangom elég rettenthetetlennek hangzott. Amint újra megkezdtem a leereszkedést, egyszerre két dolog is történt. Először is leesett a kölcsönvett cipőm, másodszor a lámpa – amelyet senkinek sem jutott eszébe felpumpálni – majdnem teljesen elaludt, csak annyira parázslott, mint egy vastag szivar. Éppen ebben a pillanatban értem talajt, csupasz lábfejjel. Soha életemben nem voltam ennyire megrémülve.

Mozdulatlanul álltam, patakzott rólam a veríték. Közben a lámpát sietősen fölhúzták a felszínre, felpumpálták és visszaeresztették. Sosem örültem még ennyire egy szerény viharlámpának. Most, hogy a gödröt újra elárasztotta a lámpafény, kezdtem egy kicsit bátrabbnak érezni magam. A cipőmet is visszaszereztem. Ettől még jobban éreztem magam. Izzadó tenyérrel megragadtam a botomat, és elindultam a legközelebbi kígyó felé. Odaszögeztem a talajhoz a bot villás végével, felkaptam és beraktam a zsákba. Az eljárásnak ez a része nem aggasztott különösebben, mert elég egyszerű és veszélytelen volt, feltéve, hogy kellően óvatosan hajtja végre az ember. Az alapelve az, hogy a villával rögzítjük a hüllőt a fejénél, majd jó szorosan megmarkoljuk a nyakánál, mielőtt fölvennénk. Inkább az izgatott, hogy amíg a figyelmemet lekötötte az egyik kígyó, a többiek őrjöngve tekergőztek körülöttem, és nagyon figyelnem kellett, nehogy valamelyik a hátam mögé kerüljön, s én rálépjek. A kígyókon gyönyörű, barna, ezüst- és rózsaszín foltokból álló tekervényes minták sorakoztak, és ha nyugton maradtak, e színeződés miatt alig lehetett őket látni, annyira beleolvadtak a háttérbe. Mihelyt valamelyiket leszorítottam a talajhoz, sziszegni kezdett, mint egy teáskanna, és a többiek is vele sziszegtek merő együttérzésből. Igen kellemetlen hang volt.

Volt egy kínos pillanat, amikor lehajoltam, hogy fölvegyem az egyik hüllőt, és hangos sziszegést hallottam, nyilvánvalóan borzasztó közelről. Fölegyenesedtem, és szembetaláltam magam egy dühös, ezüstszínű szempárral, amely alig harminc centiről meredt rám. Nem csekély bűvészkedés árán, botom segítségével sikerült leszorítanom ezt a kígyót is a talajra. Azt hiszem, a hüllők éppen annyira féltek tőlem, mint én tőlük, és mindent megtettek, hogy kitérjenek az utamból. Csak akkor támadtak és csapkodtak eszeveszetten a bot felé, amikor sarokba szorítottam őket, de önbizalmat keltő koppanással pattantak vissza a rézvilláról. Az egyik azonban bizonyára gyakorlottabb volt, mert figyelmen kívül hagyta a rézvillát, és helyette a botba harapott. Jó fogást talált, és úgy lógott rajta, mint egy buldog. Még akkor sem engedte el, amikor teljesen fölemeltem a talajról. Végül valóban erőteljesen kellett megráznom a botot. A kígyó átvitorlázott a levegőn, nekivágódott a verem falának, és dühödten sziszegve esett le a talajra. Amikor újra közeledtem felé a bottal, nem volt hajlandó beleharapni, és így nehézség nélkül felvehettem. Mintegy fél órát töltöttem lent a gödörben, mialatt tizenkét kasszavakígyót fogtam. Még ezután sem voltam biztos benne, hogy valamennyit összeszedtem, de úgy véltem, a sors kihívása lenne magam ellen, ha még tovább maradnék. Kimelegedve, piszkosan és verítékben úszva húzattam föl magam a kísérőimmel, egyik kezemben a hangosan sziszegő kígyókkal teli zsákkal.

Ugye megmondtam – szólalt meg a barátom diadalmasan, miközben jómagam levegőért kapkodtam –, hogy szerzek magának néhány példányt!

Csak bólintottam, ekkorra már nem voltam beszédes kedvemben. Ültem a földön, végre elszívtam egy cigarettát, és megkíséreltem úrrá lenni a kezem remegésén. Csak most, hogy a veszély elmúlt, kezdtem felfogni, milyen rendkívül ostoba voltam, hogy lementem a verembe, és milyen kivételesen szerencsés, hogy élve kijutottam onnan. Gondolatban elhatároztam, hogy ha a jövőben bárki megkérdezi, veszélyes foglalkozás-e az állatgyűjtés, azt fogom válaszolni: csak annyira, amennyire a saját ostobaságunk azzá teszi. Amikor kissé összeszedtem magam, körülnéztem, és fölfedeztem, hogy a nézőközönségem egyik tagja hiányzik.

Hova ment a bátyja? – kérdeztem a barátomtól.

Ó, a bátyám – válaszolta MacTootle enyhé gúnnyal –, ő nem tudta végignézni, azt mondta, rosszul érzi magát. Odafent vár ránk. Meg kell bocsátania neki, hogy nem bírta idegekkel. Bizony elég erős gyomor kellett ahhoz, hogy az ember végignézze, mit művel ott lent azokkal a tekergőző hüllőkkel.

Sebastian, aki nyugodt, mint egy döglött ló

Nemrég néhány hónapot Argentínában töltöttem. Itt találkoztam először Sebastiannal. Sebastian gaucho volt, ami az észak-amerikai cowboy dél-amerikai megfelelője. A cowboyokhoz hasonlóan a gauchók száma is erősen megcsappant manapság az argentin falvak – vagy estanciák – nagyfokú gépesítése miatt.

Argentínai tartózkodásomnak kettős célja volt. Egyrészt az itteni állatkertek számára akartam élő vadállatokat befogni, másrészt filmet szerettem volna készíteni ugyanezen állatokról természetes környezetükben. Egyik barátom, akinek nagy estanciája volt Buenos Airestől mintegy 70 mérföldre, olyan vidéken, amely híres volt vadvilágáról, meghívott, hogy töltsek ott két hetet. Boldogan elfogadtam a meghívást. Sajnos a látogatás idejének eljöttekor barátomnak akadt valami elintéznivalója, így csak annyit tudott tenni, hogy levitt a birtokára, megmutatta a terepet, és már rohant is vissza a városba.

A kis vidéki állomáson találkoztunk, és amíg a bricskán zötyögtünk a poros úton, elmagyarázta, hogy mindent elrendezett számomra.

Sebastian gondjaira bízlak – mondta –, úgy minden rendben lesz.

Ki az a Sebastian? – kérdeztem.

Ó, egyike a gauchóinknak – felelte barátom tétován. Amit ő nem tud az itteni állatvilágról, az nem is érdekes. Távollétem alatt ő lesz a házigazda. Kérj tőle, amit csak akarsz!

A ház verandáján elköltött ebéd után barátom azt javasolta, hogy ismerkedjek meg Sebastiannal. Felnyergeltük a lovakat, és keresztüllovagoltunk a napfényben csillámló arany fűmezőkön, át az óriásbogáncsok bozótjain, ahol minden egyes növény olyan magas, mint a lóháton ülő ember. Úgy fél óra múlva beértünk egy kis eukaliptuszerdőbe, amelynek közepén hosszú, alacsony, fehérre meszelt ház állt. A napsütötte porban heverő nagy, öreg kutya felemelte a fejét, s mielőtt újra elaludt volna, bátortalanul vakkantott egyet. Leszálltunk, és kikötöttük a lovakat.

Sebastian maga építette a házat – mondta a barátom.

Valószínűleg hátul sziesztázik. – Meg is találtuk, amint ott feküdt két karcsú eukaliptuszfa között kifeszített hatalmas függőágyban.

Az első benyomásom az volt róla, hogy törpe. Később kiderült, hogy nagyjából 157 centi magas, de abban a hatalmas függőágyban valóban nagyon aprónak tűnt. Kétoldalt lelógó, valószerűtlenül hosszú és erős karja mahagónibarnára sült, és finom, fehér szőr borította. Az arcát nem láttam, mert a ritmikusan süllyedő és emelkedő fekete kalap eltakarta. Alóla a legerőteljesebb és legijesztőbb horkolás hallatszott, amit életemben hallottam. Barátom megragadta Sebastian egyik lecsüngő karját, és miközben erőteljesen rázta, lehajolt, s amilyen hangosan csak tudott, az alvó ember fülébe kiabált: “Sebastian, Sebastian! Ébredj, látogatók érkeztek!” A hangos üdvözlés hatástalan volt, Sebastian tovább horkolt a kalapja alatt. Barátom rám nézett, és megvonta a vállát.

Mindig ilyen, ha alszik – magyarázta. – Tartsd a másik karját, és emeljük ki a függőágyból! – Megragadtam, és ülő helyzetbe húztuk Sebastiant. A fekete kalap elgurult, így láthattam kerek, barna, pufók arcát, amelyet három részre osztott a nagy, görbe, a nikotintól sárgára színeződött bajusz és a két hófehér szemöldök, amely úgy görbült a homlok fölé, mint a kecske szarva. Barátom a vállánál fogva rázta, közben hangosan ismételgette a nevét. A fehér szemöldök alatt váratlanul kinyílt két huncut, fekete szem, és Sebastian álmosan ránk meredt. Amikor felismerte a barátomat, keserves üvöltést hallatva talpra pattant.

Senor! – bömbölte. – De örülök, hogy látom... Oh, bocsásson meg nekem, senor, hogy alszom, mint egy disznó az ólban, amikor ön megérkezik, bocsásson meg, kérem. Nem vártam ilyen korán, egyébként mindent illendően előkészítettem volna a fogadására.

Megrázta a kezem, amikor barátom bemutatott neki, majd a ház felé fordulva teli torokból elkiáltotta magát:

“Maria, Maria!” A velőtrázó ordításra válaszul egy vonzó, harminc év körüli fiatal nő jelent meg, akit Sebastian nyilvánvaló büszkeséggel feleségeként mutatott be. Aztán erős karjával átölelte vállamat, és komolyan az arcomba nézett.

Kávét vagy matét parancsol, senor? – kérdezte ártatlanul.

Szerencsére a barátom figyelmeztetett, hogy Sebastian aszerint osztályozza az embereket, hogy kávét vagy matét – az argentinok zöld herbateáját – kérnek-e, mivel szerinte a kávé förtelmes ital, amit csak városi emberek vagy az emberiség egyéb züllött egyénei fogyasztanak. Ezek után matét kértem.

Sebastian megfordult, és a feleségére bámult.

Nem hallottad – kérdezte –, hogy a senor matét inna? Itt kell a vendégnek állva szomjan halnia, te meg csak bámulsz rájuk, mint a bagoly nappal?

Forr a víz – válaszolta szelíden a felesége –, és nem kell állniuk, ha leülteted őket!

Ne feleselj, asszony! – bőgte Sebastian a bajszát pödörve.

Meg kell hogy bocsássanak neki – mondta Maria gyengéden a férjére mosolyogva –, mindig nagyon izgatott, ha vendégeink vannak.

Sebastian arca téglavörössé vált.

Izgatott? – kiáltotta felháborodva. – Izgatott? Ki izgatott? Olyan nyugodt vagyok, mint egy döglött ló... üljenek le az urak... még hogy izgatott... bocsásson meg a feleségemnek, senor, nagy tehetsége van eltúlozni a dolgokat. Csodálatos politikai karriert futhatott volna be, ha férfinak születik.

Ültünk a fák alatt, s miközben Sebastian rágyújtott egy kicsi, csípős szivarra, jóindulatúan morgolódott tovább a felesége hibái miatt.

Nem kellett volna újra nősülnöm – közölte bizalmasan.

Az a baj, hogy a feleségeim sosem élnek túl engem.

Négyszer nősültem eddig, és amikor a negyedik feleségemet is eltemettem, mondtam magamban: Sebastian, soha többet! Aztán egyszer csak... puff!... újra nős vagyok. Az értelem hajlana a magányra, de a test gyenge, és az a baj, hogy nálam nagyobb a test, mint az értelem. Bánatos arccal pillantott jókora pocakjára, majd felnézett, s megeresztett egy széles és lefegyverző vigyort, kimutatva hatalmas ínyét, amelyben két hervatag fog ült.

Azt hiszem, mindig is gyenge leszek, senor... de olyan a férfi asszony nélkül, mint a tehén tőgy nélkül. Maria meghozta a matét. A karcsú, kis ezüstkanna körbejárt, s amíg sorban mindannyian kortyoltunk belőle, barátom elmagyarázta Sebastiannak, miért jöttem az estanciára. A gaucho nagyon lelkes volt, és amikor közöltük vele, lehetséges, hogy pár kockán ő is szerepelni fog, megsimogatta a bajszát, és sunyin a feleségére pillantott.

Hallod ezt, he? – érdeklődött. – Szerepelni fogok a moziban. Jobban vigyázz a nyelvedre, lányom, mert ha az angol nők meglátnak a vásznon, seregestül tódulnak majd ide, hogy megkaparintsanak.

Nem látok okot, hogy ezt tegyék – replikázott a felesége. – Felteszem, ott ugyanúgy vannak semmirekellők, mint bárhol másutt. Sebastian beérte azzal, hogy lesújtó pillantást vetett feleségére, majd felénk fordult. Ne aggódjon, senor. Mindenben a segítségére leszek. Mindent megteszek, amit csak akar! Sebastian állta a szavát. Barátom még az este visszautazott Buenos Airesbe, és az elkövetkező két hétben Sebastian alig hagyott magamra. Energiája bámulatos volt, és személyisége olyan szenvedélyes, hogy hamarosan teljesen átvette az ellenőrzést dolgaim felett. Csak meg kellett mondanom, mit akarok, és ő megtette. Úgy tűnt, minél rendkívülibb és nehezebb a kérésem, annál nagyobb élvezetét leli a teljesítésben. Az estancián több munkát tudott kicsiholni a munkásokból – vagy napszámosokból –, mint bárki, akivel találkoztam. Ezt különös módon nem hízelgéssel és kérleléssel érte el, hanem igen széles skálájú, ragyogó hasonlatokkal sértegetve, gúnyolva őket. Az emberek ahelyett, hogy megdühödtek volna, gurultak a nevetéstől, és még keményebben dolgoztak.

Nézzetek magatokra – szokta ordítani gúnyosan –, nézzétek csak meg egymást... úgy mozogtok, mint a lépbe ragadt csigák... csodálom, hogy nem vadul meg a lovatok, amikor vágtáztok, hiszen még én is hallom, hogy csörög a szemgolyótok az üres koponyátokban... annyi agyvelőtök sincs egyikőtöknek sem, hogy egy poloska számára kitelne belőle egy tisztességes leves... – A földművesek pedig gurgulázva hahotáztak, és megkettőzték erőfeszítésüket. Eltekintve attól, hogy az emberek Sebastiant mulatságos embernek tartották, természetesen tudták jól, semmi olyat nem kíván tőlük, amit ő maga is meg ne tudna tenni. De ami őrajta kifogott volna, olyan tennivaló nem nagyon akadt. A parasztok egymás közt a lehetetlennek tartott feladatra azt mondták: ebbe még Sebastiannak is beletört volna a bicskája.

Hatalmas fekete lován ülve, válla körül skarlátvöröskék ponchójának színes redőivel Sebastian igen jól mutatott. Ezen a lovon vágtatott körül a farmon, lasszója fütyült, amint az ökörfogás különböző módozatait bemutatta nekem. Körülbelül hat eltérő módja volt ennek, és Sebastian egyforma ügyességgel adta elő valamennyit. Minél gyorsabban rohant a lova, minél egyenetlenebb volt a talaj, annál pontosabbak voltak a dobásai, mígnem az a benyomása támadt az embernek, hogy az ökör valamilyen mágneses vonzerőt gyakorol a kötélre, mert lehetetlen volt, hogy elvétse.

Ha Sebastian mestere volt a kötélforgatásnak, akkor zsenije volt az ostornak, egy rövid nyelű, hosszú, vékony szíjú halálos fegyvernek, amely mindig vele volt. Láttam őt, amint teljes vágta közben kihúzza övéből ezt az ostort és könnyedén lefejez egy bogáncsot, ahogy elhalad mellette. A cigaretta kipöckölése az emberek szájából gyerekjáték volt számára. Mesélték nekem, hogy az előző évben egy idegen kétségbe vonta Sebastian ostorosképességét. Sebastian válaszképpen letépte a hátáról az inget anélkül, hogy egyszer is érintette volna alatta a bőrt. Fegyverként legjobban az ostort szerette – amit megnyújtott karként tudott használni –, de nagyon ügyesen tudott bánni a késsel és a fejszével is. Az utóbbi fegyverrel körülbelül tíz lépésről ketté tudott hasítani egy gyufásdobozt. Nem, Sebastian egyáltalán nem az az ember volt, akit célszerű lett volna bárkinek magára haragítani.

Zömmel éjszaka vadásztam Sebastiannal, amikor az éjjeli állatok előbújtak üregeikből. Fáklyákkal felfegyverkezve, sötétedés előtt hagytuk el a birtokot, és soha nem tértünk vissza éjfél vagy hajnali kettő előtt. Általában mindig hoztunk magunkkal két három példányt egy- vagy többféle állatból. Ezeken a vadászatokon Sebastian kedvenc kutyája, egy öreg korcs asszisztált nekünk, amelynek fogai már régen lekoptak egészen az ínyéig. Ez az állat tökéletes vadászkutya volt, mivel még ha meg is fogott egy vadat, fogatlan ínyével képtelen volt kárt tenni benne. Ha üldözőbe vett és sarokba szorított valamilyen állatot, akkor őrt állt mellette, és percenkénti rövid ugatásokkal jelezte hollétét. Ezen éjszakai vadászatok egyikén kaptam bemutatót Sebastian hatalmas erejéből. A kutya felvert egy armadillót, amely – miután több száz yardon keresztül üldöztük – egy lyukban talált menedéket. Hárman voltunk ezen az éjszakán: Sebastian, én és egy paraszt. Az armadillót üldözve a paraszttal, sokkal gyorsabban haladtunk, mint Sebastian, akinek testalkata nemigen volt alkalmas a futásra. Még idejében érkeztünk a lyukhoz, hogy lássuk eltűnni benne az armadilló hátsó felét, így aztán a földre vetettük magunkat, és miközben megragadtam az állat farkát, a paraszt a hátsó lábát fogta meg. Az armadilló első lábainak hosszú karmait beásta a lyuk széleibe, és bár rángattuk, húztuk, olyan mozdíthatatlan volt, mintha betonba lett volna ágyazva. Aztán a vadállat hirtelen megrántotta magát, és a paraszt elvesztette a fogását. Az armadilló beljebb tekergőzött a lyukba, és én éreztem, ahogy kicsúszik a farka az ujjaim közül. Ebben a pillanatban érkezett a helyszínre levegő után kapkodva Sebastian. Félretolt bennünket az útból, megragadta az armadilló farkát, és húzni kezdte. Földzuhatag hullott, majd az armadilló úgy jött ki a lyukból, mint a dugó az üvegből. Egy erőteljes rántással Sebastian véghezvitte azt, ami kettőnknek nem sikerült. Az egyik állat, amelyet filmezni akartam az estancián, a strucc dél-amerikai megfelelője, a nandu volt. Afrikai rokonához hasonlóan úgy vágtat, mint egy versenyló. Le akartam filmezni, amint a bolával felfegyverzett lovas emberek hagyományos módon vadásznak rá. Ez a fegyver három; körülbelül krikettlabda nagyságú fagolyóból áll, amelyek egy meglehetősen hosszú zsineggel vannak egymáshoz kötve. A vadász megforgatja a feje fölött, majd eldobja, mégpedig úgy, hogy az összegubancolódik az állat lába körül, és lehúzza a talajra. Sebastian megrendezte számomra az egészet, így hát az utolsó napot a vadászat filmezésével töltöttük. Mivel úgy volt, hogy a legtöbb paraszt szerepelni fog ebben a jelenetben, ezen a reggelen mindegyik a legjobb ruhájában jelent meg, és nyilvánvalóan mindegyik megpróbálta ruhájának ragyogásában felülmúlni a másikat. Sebastian savanyúan vizsgálta őket lova hátáról:

Nézze meg őket, senor – mondta megvetően. – Ki vannak nyalva, úgy ragyognak, mint a fogolytojás, és olyan izgatottak, mint a kutyák a tekepályán, csak mert azt hiszik, hogy látszani fog az ostoba arcuk a mozivásznon... beteggé tesznek.

Észrevettem azonban, hogy gondosan megfésülte a bajuszát a filmezés kezdete előtt. Egész nap a tűző napon voltunk, és estére, az utolsó jelenet befejezésekor mindannyian úgy éreztük, hogy pihenésre van szükségünk – mindannyiunknak, kivéve Sebastiant, aki ugyanolyan frissnek látszott, mint az elején. Miközben hazafelé tartottunk, elmondta, hogy szervezett a számomra egy búcsúpartit, amelyre mindenki hivatalos az estancián. Bor lesz bőven, no meg ének és tánc. Ragyogott a szeme, ahogy beszélt. Nem volt szívem elmagyarázni, hogy halálosan fáradt vagyok, és legszívesebben ágyba bújnék. Elfogadtam a meghívást.

Az ünnepség a hatalmas, füstös, fél tucat pislákoló olajlámpával megvilágított konyhában folyt. A zenekar három, nagy odaadással játszó gitárosból állt. Mondanom sem kell, hogy a parti lelke Sebastian volt. Több bort ivott, mint bárki, mégis józan maradt. Szólót játszott a gitáron, a közönségestől az érzelmesig mindenféle dalt énekelt. Na és rengeteget evett. De mindenekfelett táncolt: táncolta a szenvedélyes, bonyolult lépésekből, rúgásokból, ugrásokból álló gauchotáncokat. Lépéseinek ütemére vibráltak a gerendák, és sarkantyúja szikrát vert a kőlapokon. A parasztok verték a ritmust, és zúgott a taps. Barátom, aki lejött értem Buenos Airesből, a parti közepén érkezett. A sarokban ülve egy üveg bort iszogattunk, és Sebastian táncát figyeltük.

Milyen hihetetlen energia van benne – jegyeztem meg.

Keményebben dolgozott ma, mint bárki más, és most mindannyiunkon túltesz a táncban.

Ezt teszi a pampai élet! – válaszolta a barátom. – De komolyan, Sebastian bámulatos a korához képest, nem gondolod?

Miért? – kérdeztem félvállról. – Hány éves?

Barátom meglepetten nézett rám:

Nem tudod? Két hónap múlva lesz kilencvenöt.

VÉGE

JERSEY WILDLIFE PRESERVATION TRUST

Gerald Durrell írja:

Élvezte a könyvet?

Ha igen, ezt az állatoknak köszönheti, és ezek az állatok nem csak egy könyv szereplői: valóban léteznek. De sok közülük nem sokáig fog létezni, hacsak nem segítenek rajtuk. Szerte a világon nagy veszélyben van a vadvilág, amelyről írtam. Az irtja, amit mi a civilizáció fejlődésének nevezünk. Igen sok élőlény fog eltűnni rövid időn belül, ha nem teszünk valamit, méghozzá gyorsan.

Korábban megalapítottam, Jersey szigetén egy állatkertet, amely most a Jersey Wildlife Preservation Trust központja. Célunk egy olyan menedékhely létrehozása volt, ahol kialakíthatjuk a veszélyeztetett fajok tenyészkolóniáját, hogy ha ezek a szabad természetben el is tűnnek, ne enyésszenek el mindörökre. Ez a munka azonban pénzigényes.

Ezért feltétlenül szükség van arra, hogy a lehető legtöbben csatlakozzanak az alapítványhoz. Ez Önnek, kedves Olvasó, nem kerül sokba, de támogathat vele egy rendkívül fontos és sürgős ügyet. Céltudatosan mondtam, hogy az ügy sürgős, mert mialatt ezeket a sorokat végigolvassa, újabb fajok kerülnek a veszélyeztetettek listájára.

Ha az állatok, amelyekről írtam, örömet szereztek Önöknek, csatlakozzanak az alapítványhoz. Az állatok minden új tagunknak nagyon hálásak lesznek.

Részletes felvilágosítás:

THE SECRETARY

YERSEY WILDLIFE PRESERVATION TRUST

LES AUGRES MANOR

YERSEY

CHANNEL ISLANDS