GERALD DURRELL

Vadállatok bolondja

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

A FORDÍTÁS AZ ALÁBBI KIADÁS ALAPJÁN KÉSZÜLT:

GERALD DURRELL: BEASTS IN MY BELFRY FONTANA / COLLINS

GERALD DURRELL, 1973

FORDÍTOTTA NÉMETHY ILDIKÓ

KONDOR LAJOS RAJZAIVAL

NÉMETHY ILDIKÓ 1982

HUNGARIAN TRANSLATION

Tizenkét éven felülieknek

ISBN 963 11 2726 5

Móra Ferenc Ifjúági Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó: Szilvásy György igazgató

Dabasi Nyomda (81-0978), Budapest Dabas, 1982

Felelős vezető: Bálint Csaba igazgató

Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (818809/08)

Felelős szerkesztő: Tótfalusi István

Szakmailag ellenőrizte: Sterbetz István

Műszaki vezető: Haás Pál – Képszerkesztő: Árva Ilona

Műszaki szerkesztő: Kellermann József

85000 példány – Terjedelem: 14,82 (A/5) ív – IF 4350

Tartalom

I. ÁLLATOK SEREGLETE

II. LUSTA OROSZLÁNOK

III. A TIGRISEK DIADALMENETE

IV. PANCSOLÓ JEGESMEDVÉK

V. TÁNCOLÓ GNÚK

VI. DÖRMÖGŐ MEDVÉK

VII. A TORONYMAGAS ZSIRÁF

VIII. FENSŐBBSÉGES TEVÉK

IX. MINDENES FIÚ

X. A VADÁLLATOK A MÁNIÁM

EPILÓGUS

I. ÁLLATOK SEREGLETE

… a jó ima embert szeret

s állatot és madarat!

COLERIDGE: REGE A VÉN TENGERÉSZRŐL

(SZABÓ LŐRINC FORDÍTÁSA)

Azt mondják, hogy aki gyerekkorában mozdonyvezető akar lenni, ritkán tölti be felnőttként ezt a szerepkört. Ha ez így van, akkor én kivételesen szerencsés ember vagyok, mivel már kétéves koromban egészen határozottan és egyértelműen eldöntöttem, hogy egyes-egyedül az állatok tanulmányozásával akarok foglalkozni. Semmi más nem érdekelt.

Növekedésem éveiben egy tapadókagyló szívósságával ragaszkodtam ehhez az elhatározáshoz, és azzal kergettem barátaimat és rokonaimat az őrületbe, hogy majmoktól a közönséges kerti csigáig, a skorpióktól a fülesbagolyig az állatok minden elképzelhető faját gyűjtöttem, vásároltam és elárasztottam velük a házat.

Az állatok ilyetén bőségétől zaklatott családom tagjai azzal vigasztalták egymást, hogy ilyesmin majd mindenki átesik, és hamarosan kinövöm. De az állatok iránti érdeklődésem minden újabb szerzeményemmel csak élénkült és mélyült, és serdülőkorom végére már szemernyi kétségem sem volt, mi akarok lenni; egyszerűen állatokat akarok gyűjteni állatkertek számára, és később – miután ilyen módon meggazdagodtam – saját állatkertet alapítani.

Ezt nem éreztem a valóságtól elrugaszkodott vagy lehetetlen becsvágynak, de fogalmam sem volt, hogyan valósítom meg. Szerencsétlenségemre, kezdő állatgyűjtők számára semmiféle iskola nem létezik, és az akkori hivatalos gyűjtők egyike sem kapott volna rajtam, mivel határtalan lelkesedésemen kívül csak igen kevés tapasztalattal dicsekedhettem. Tudtam, nem elég, ha az ember elmondhatja magáról, hogy kis sünkölyköket nevelt fel saját kezűleg, vagy hogy gekkókat tenyésztett kétszersültes dobozban. Egy állatgyűjtőnek álmában is tudnia kell, hogy vessen szorítóhurkot a zsiráfra, és hogy ugorjon félre a támadó tigris elől. De az effajta jártasságra fölöttébb nehéz szert tenni Angliában, egy kis tengerparti városban. Ezt nem sokkal előtte a következő eset bizonyította be számomra igen kézzelfoghatóan. Felhívott telefonon egy barátom, akit – ahogy ő mondta – New Forestből ismertem, és akinek volt egy cumin feltáplált dámvadbébije. Elmagyarázta, hogy mivel Southamptonba költöznek, bérházba, nem tudja tovább tartani a kis kedvencét. Mint mondta, teljesen szelíd és szobatiszta, és huszonnégy órán belül vagy még hamarabb is el tudja hozzám szállítani.

Kínos helyzetbe kerültem. Anyám, családom egyetlen olyan tagja, aki, némi túlzással szólva, rokonszenvezett az állatok iránti érdeklődésemmel, nem volt otthon, így nem tudtam megkérdezni tőle, mit szólna, ha egy mégoly zsenge dámvaddal gyarapítanám amúgy is népes állatseregletemet. Ugyanakkor az állat gazdája azonnal választ követelt.

– Apu azt mondja, kénytelenek leszünk leölni, ha te nem veszed át – magyarázta gyászos hangon.

Ez döntött. Mondtam barátomnak, hogy másnap szívesen fogadjuk a szarvast, aki egyébként Hortenzia névre hallgatott.

Amikor anyám hazatért a bevásárlásból, már készen állt a sztorim, olyan sztori, ami még egy kőszívet is meglágyított volna, nemhogy olyan lágyat, mint az anyámé. Itt ez a szegény kisgida, az anyjától elszakítva, halálos ítélet vár reá, hacsak mi nem segítünk rajta. Hogyan is mondhatnánk nemet? Anyám, aki leírásom alapján biztosra vette, hogy a gida körülbelül akkora, mint egy kisebbfajta terrier, azt mondta, nem hagyhatjuk, hogy megöljék, amikor (mint ahogy erre rámutattam) a garázs egyik sarkában eltarthatnánk.

– Természetesen átvesszük – mondta.

Ezután felhívta a tejboltot, és további 10 pint tejet rendelt minden napra, abban a hitben, hogy egy növekedésben levő szarvasnak sok tejre van szüksége.

Hortenzia másnap lószállító kocsiban érkezett meg. Amint a tulajdonosa kivezette a járgányból, azonnal nyilvánvalóvá vált: először is, hogy Hortenzia félreismerhetetlenül hím, és másodszor, hogy körülbelül négyéves. Csokoládébarna agancsa volt, amit életveszélyes nyársak erdeje csipkézett, elegáns, fehér pettyes szőre, és körülbelül egy méter magas termete.

– De hiszen ez nem gida! – kiáltotta anyám döbbenten. – De igen, asszonyom – mondta a barátom apja gyorsan –, még nagyon fiatal. Gyönyörű állat, és kezes, mint a bárány.

Hortenzia – mintha sortűz ropogott volna – belökte agancsával a kaput, és lehajolva finoman leharapta anyám egyik féltett büszkeségét, egy krizantémot. Elgondolkozva rágta, s közben tiszta szemével szemügyre vett bennünket. Gyorsan, mielőtt még anyám magához térhetett volna a találkozás döbbenetéből, túláradó köszönetet rebegtem barátomnak és. apjának, majd megragadtam a kutyapórázt, amely Hortenzia nyakörvéhez volt erősítve, és a garázs felé vezettem. A világ minden kincséért sem ismertem volna be anyám előtt, hogy én is azt hittem, vendégünk megindítóan pici gida lesz. Rengeteg pénzért egy cumisüveget is beszereztem ennek az állatnak, amelyről lám kiderül, hogy leginkább a Landseer híres vadászjelenetén látható, vérebek szorongatta szarvasra formáz.

Hortenzia és én, anyámtól követve, beléptünk a garázsba, de mielőtt még az állatot megköthettem volna, kimutatta halálos gyűlöletét a talicska iránt. Sikertelenül megpróbálta a levegőbe röpíteni, végül is kénytelen volt beérni azzal, hogy felfordította, és a földön kibelezte. Hortenziát a fal mellé kötöttem, és kivittem gyorsan minden olyan kerti szerszámot, ami, vélhetőleg, dühre ingerelheti.

– Remélem, nem lesz túl vad, drágám – mondta anyám aggodalmasan. – Tudod, Larry hogy vélekedik a vad állatokról.

Nagyon is jól tudtam, nagyobbik bátyám hogyan érez minden állat iránt, akár vad, akár nem, és határtalanul örültem, hogy Larry másik bátyámmal és nővéremmel együtt épp nem tartózkodott odahaza Hortenzia érkezésekor.

– Ó, nem lesz vele semmi baj, amint megszokik – mondtam –, csak most izgatott egy kissé.

Ebben a pillanatban Hortenzia úgy döntött, hogy nem szívesen marad egyedül a garázsban, s ezért fejjel nekirontott az ajtónak. Az egész garázs alapjaiban megingott.

– Lehet, hogy éhes – mondta anyám, ijedten hátrálva a kerti ösvényen.

– Igen, bizonyára az a baja – mondtam. – Tudnál szerezni neki egy kis répát és kétszersültet?

Anyám eltipegett, hogy beszerezze a szarvas lecsillapításához szükséges élelmiszereket, én pedig bementem, hogy megküzdjek vele. Nagyon örült, hogy újra láthat, amit az is mutatott, ahogy agancsának egy oldalsuhintásával gyomorszájon kapott. De hamarosan rájöttem, hogy mint minden szarvas, nagyon szereti, ha az agancsa tövét vakargatják, és hamarosan a boldogságtól félájultan tűrte ezt. Aztán mikor megérkezett a nagy csomag kétszersült és pár kiló répa, nekiállt, hogy az utazástól felcsigázott étvágyát csillapítsa.

Míg ily módon lekötöttem figyelmét, telefonon szalmát, szénát és zabot rendeltem. Amint befejezte az étkezést, sétálni vittem a közeli golfpályára, ahol példásan viselkedett. Mikor hazavittem, szemmel láthatólag örült, hogy lefekhet a garázs sarkába, egy halom szalmára, szénából és zabból álló vacsorája mellé. Gondosan lelakatoltam a garázsajtót, és ott hagytam. Úgy éreztem, aludni térve, hogy Hortenzia kezd megszokni, és nemcsak nagyon vonzó tagja lesz állatseregletemnek, hanem alkalmat is ad arra, amire úgyis sürgős szükségem volt: hogy tapasztalatokat szerezzek a nagyobb állatok gondozásában.

Másnap reggel öt óra tájban furcsa zaj ébresztett, mintha valaki szabályos időközönként bombákat dobálna a hátsó kertre. Minthogy ez nem látszott valószínűnek, törtem a fejem, mi lehet az. A behallatszó ajtócsapkodás és elfojtott szitkozódás jelezte, hogy családom többi tagja is ezen töpreng. Kihajoltam az ablakon, és kinéztem a hátsó kertre. A hajnali fényben a garázs úgy dülöngélt, mint egy viharban imbolygó hajó. Hortenzia azzal az egyszerű módszerrel követelte a reggelijét, hogy bele-beleöklelt az ajtóba. Lerohantam, és egy öl szénával, zabbal, répával lecsillapítottam.

– Mit tartasz a garázsba zárva? – kérdezte idősebbik bátyám a reggelinél, barátságtalanul méregetve.

Mielőtt még letagadhattam volna, hogy az egészhez bármi közöm van, anyám idegesen védelmemre sietett.

– Csak egy pindurka szarvast, drágám – mondta. – Kérsz még teát?

– Nem úgy hallatszott, mintha pindurka lenne – felelte Larry. – Inkább, mint Mr. Rochester őrült felesége a Jane Eyre-ből.

– Olyan kezes – folytatta anyám –, és úgy szereti Gerryt. – Legalább ilyen is van – jegyezte meg Larry. – Csak annyit mondok, tartsd távol tőlem azt az átkozott fenevadat.

– Elég nehéz az élet, még csak az kell, hogy karibucsordát tartsunk a kertben.

Azon a héten nem örvendtem nagy népszerűségnek. Egyik nap kora hajnalban a selyemmajmom megpróbált bemászni Larry mellé az ágyba, és amikor Larry kilökte, megharapta a fülét. Szarkáim kigyomláltak egy egész sor paradicsomot, amit Leslie bátyám ültetett nagy gonddal. Amikor pedig az egyik vízisiklóm kiszabadult, Margó nővérem talált rá átható sikoltozás közepette a díványpárnák mögött. Ezért hát elhatároztam, hogy Hortenziát lehetőleg távol tartom a családomtól. Reményeim azonban nem bizonyultak hosszú életűeknek.

Egyike volt azoknak a ritka nyári napoknak, amikor Angliában is kisüt a nap. Anyám, teljesen elragadtatva ettől a természeti tüneménytől, úgy döntött, hogy a kertben teázunk. Így aztán, amikor Hortenzia és én a golfpályán tett sétánkból visszatértünk, a következő látvány fogadott bennünket: családom nyugágyban ült egy gördülő zsúrasztal körül, amin a teakészítés különféle kellékei nyugodtak, meg szendvicsek, egy szilvatorta, s nagy tálakban málna és tejszínhab. Meglepődtem, amikor hirtelen befordulva a ház sarkánál a családot ilyen elrendezésben találtam. Nem úgy Hortenzia, aki egy pillantással felmérte a békés képet.

Úgy találta, hogy közte és a garázs biztonsága közt egy szörnyű és valószínűleg veszélyes, négykerekű ellenség áll – a zsúrasztal. Egyvalamit tehetett csupán. Csatakiáltásként rekedten felbőgött, leszegte a fejét, és nekirontott, a pórázát kiszakítva a kezemből. Középen találta el a zsúrasztalt, beleakasztotta agancsát, és szanaszét szórta a rajta levő holmit.

Családom valósággal csapdába esett, mivel még veszély esetén is nagyon nehéz- ha éppen nem lehetetlen – nyugágyból felpattanni. Ennek eredményeképpen anyámat leforrázta a tea, nővéremet uborkás szendvicsek tarkították, míg Larrynek és Leslie-nek a málnából és a tejszínhabból jutott egyenlő arányban.

– &telt a pohár! – üvöltötte Larry a málnapépet fricskázva le a nadrágjáról. – Tüntesd el a házból ezt az átkozott dögöt, hallod?!

– Ejnye, ejnye, kedvesem, hogy beszélsz – csitította anyám. – Szerencsétlen véletlen volt. Az a szegény állat igazán nem akarta.

– Nem akarta?! Nem akarta?! – hápogott Larry vörös képpel.

Reszkető ujjal Hortenziára mutatott, aki kissé megszeppenve az általa okozott pusztítástól, illedelmesen állt ott, agancsán egy fennakadt szalvétával, ami úgy fityegett rajta, mint holmi menyasszonyi fátyol.

– Láttad, hogy készakarva nekirontott a zsúrasztalnak, és még azt mondod, hogy nem akarta?

– Úgy értem, drágám – mondta anyám zavartan –, hogy nem szándékosan borította rád a málnát.

– Nem érdekel, szándékos volt-e! – kiáltotta Larry indulatosan. – Nem vagyok kíváncsi, szándékos volt-e. De azt tudom, hogy Gerrynek túl kell adnia rajta. Nem tűrök magam körül ilyen dühöngő fenevadakat. Legközelebb még majd közülünk támad meg valakit. Mi a frászt képzelsz, ki vagyok én? Buffalo Bill?

Így hát könyörgéseim ellenére Hortenziát egy közeli farmra száműzték, és távoztával eltűnt utolsó reményem is, hogy otthon szerzek tapasztalatokat a nagy állatok gondozásában. Nem maradt más hátra – állatkerti gondozónak kell állnom.

Miután ezt eldöntöttem magamban, leültem, és egy, érzésem szerint igen szerény hangú levelet írtam a londoni Zoológiai Társaságnak, amely a háború ellenére is még mindig a világ legnagyobb állatgyűjteményét tartotta fenn. Boldog tudatlanságomban nem is sejtettem, milyen iszonyúan szemtelen vagyok, s nagyképűen vázoltam terveimet a jövőt illetően, céloztam rá, hogy éppen én vagyok az, akit mindig is szerződtetni vágytak, és úgyszólván nekik szegeztem a kérdést, melyik nap állhatok munkába.

Normális körülmények között efféle levél az őt megillető helyen végezte volna: a papírkosárban. De nagy szerencsémre, egy kedves és udvarias ember, bizonyos Geoffrey Vevers asztalára került, aki épp a londoni állatkert igazgatója volt. Azt hiszem, a levél szemérmetlen merészsége tehette kíváncsivá, mert legnagyobb örömömre válaszolt, és meginvitált, hogy beszélgessek el vele Londonban. Beszélgetésünk alkalmával Geoffrey Vevers kedvességétől indíttatva végeérhetetlenül fecsegtem az állatokról, az állatgyűjtésről és a saját állatkertemről. Egy nála kevésbé nagyvonalú ember letörte volna lelkesedésemet, és rámutatott volna, menynyire kivihetetlenek terveim, Vevers azonban nagy figyelemmel és tapintattal hallgatott, dicsérte, ahogy a kérdést megközelítem, és azt mondta, hogy majd elgondolkozik a jövőmön. Mikor eljöttem tőle, lelkesebb voltam, mint valaha.

Valamivel később udvarias levelet kaptam tőle, amelyben azt írta, a londoni állatkertben sajnos nincs üresedés kezdők számára, de ha akarok, állatápoló tanulónak beállhatnék a Zoológiai Társaság vidéki állatkertjébe Whipsnade-be. Nem okozhatott volna nagyobb örömet akkor sem, ha egy hópárducpárt ajánlott volna fel tenyésztésre.

Pár nap múlva roppant izgatottan elindultam Bedfordshire-be két kofferrel. Az egyik régi, rossz ruhákkal, a másik pedig természettudományos könyvekkel és vastag füzetekkel volt teletömve. Ez utóbbiakba akartam ugyanis lejegyezni mindent, amit majd a rám bízott állatokon megfigyelek, és a bölcsességnek munkatársaim ajkáról elhullajtott gyöngyszemeit megörökíteni.

A XIX. század közepén történt, hogy Karl Hagenbeck, a nagy német állatkereskedő egészen újszerű állatkertet alapított. Addig az állatokat rosszul megtervezett, egészségtelen, vastag rácsú ketrecekben tartották, amelyekben a közönség alig látta őket, de az állatok is nehezen viselték el a nyomasztó, koncentrációs táborhoz hasonló környezetet. Hagenbecknek teljesen eredeti elképzelése támadt arról, hogyan kell az állatokat a közönségnek bemutatni. Nem komor, vasrácsos börtönökbe zárta őket, hanem fényt és teret adott állatainak, hatalmas műsziklákat, amikre felmászhattak, és a közönségtől száraz vagy vizes árokkal választotta el őket. Az állatkerti szakértők szemében ez eretnekség volt. Kezdjük azon, mondták, hogy nem biztonságos, mert az állatok nyilván átkelnek az árkokon, de még ha nem is, minden állat el fog pusztulni, hiszen köztudomású, hogy a trópusi állatok, hacsak nem tartjuk őket levegőtlen, miazmás forróságban, azonnal megdöglenek. Az, hogy a trópusi állatok igen gyakran elsenyvedtek és kimúltak az effajta gőzfürdőkben, nem számított a nagyokosoknak. A szakértőknek viszont meglepetéssel kellett tapasztalniuk, hogy Hagenbeck állatai élnek és virulnak. Nemcsak egészségesebbek lettek a szabadban tartva, hanem még sikeresen szaporodtak is. Mikor aztán Hagenbeck bebizonyította, hogy az állatok nemcsak boldogabbak és egészségesebbek lesznek a szabadban, hanem még a közönségnek is jobban tetszenek így, a világ összes állatkertje elkezdte alkalmazni az állatok tartásának és bemutatásának ezt az új módszerét.

Whipsnade akkoriban voltaképpen a londoni állatkert kísérlete volt, hogy még Hagenbecken is túltegyen. A Társaság nagy pénzért vette meg és rendezte be ezt a hatalmas birtokot, amely a dunstable-i dombvidéken terült el. Az volt a céljuk, hogy az állatokat itt lehetőleg természetes környezetüknek megfelelően tartsák és mutassák be, pontosabban olyan környezetben, ami az állatkert látogatói szemében természetesnek hat. Az oroszlánok és a farkasok erdőben éltek, az antilopok és az egyéb patások pedig nagy, bekerített, dimbes-dombos legelőkön. Az én számomra Whipsnade volt az egyetlen akkortájt kínálkozó olyan lehetőség, ami szinte felért egy szafárira utazással. Azokban az időkben ugyanis az angol arisztokratákat még nem kényszerítette a gyilkos örökösödési adó arra, hogy birtokaikat rossz szafáriparkká alakítsák át.

Whipsnade-et apró falunak találtam, egy kocsmából és épp csak egy maroknyi házból állt, amelyek a mogyoróbokrokkal benőtt völgyekben szétszórva feküdtek. A pénztárfülkéhez mentem, hogy tisztázzam kilétemet, s miután ott bőröndjeimet letétbe helyeztem, elindultam az állatkert központi épülete felé. Pávák csillogtak-villogtak, farkukat a zöld pázsiton vonszolva, a fenyők közt pedig, a főút mentén, hatalmas fészek függött – mintha ágakból álló szalmakazal lett volna –, körülötte pedig arapapagájok csivogtak és visítoztak.

Beléptem az igazgatási épületbe, és ott Beale kapitánynak, az igazgatónak az irodájába vezettek. Ingujjban, nagyon szép csíkos nadrágtartóban pompázott. Nagy asztalon tornyokban állt mindenféle papír, s ezek nagyrészt szörnyen hivatalosnak és tudományosnak rémlettek. Egy halom még a telefont is félig elborította. Amikor felállt, láttam, hogy széltében is, hosszában is hatalmas ember, kopasz fejével, acélkeretes szemüvegével és majdnem gúnyosan elhúzott szájával éppúgy festett, mint Billy Bunter egy képe. Nehézkesen megkerülte az asztalt, és rám meredt, közben fújtatva lélegzett.

– Durrell?! – mennydörögte kérdően. – Durrell?

Mély hangja volt, és olyanfajta lefojtott harsogással beszélt, amit némelyek Afrika nyugati partjain töltött hosszú évek alatt szoknak meg.

– Igen, uram – mondtam.

– Örvendek. Üljön le – mondta a kapitány. Kezet rázott velem, és visszavonult asztala mögé. Hatalmas testét hátravetette a székben, amibe az vészjóslóan belereccsent. Hüvelykujját a nadrágtartójába akasztotta, s többi ujjával dobolni kezdett rajta, miközben rám bámult. Végtelennek tűnt a csend. Félénken ültem a székem szélén; egyetlen vágyam volt, hogy már kezdetben jó véleményt alkosson rólam.

– Gondolja, hogy tetszeni fog itt magának? – kérdezte Beale kapitány olyan hirtelen és olyan hangosan, hogy megrezzentem.

– Ööö… igen, uram, bizonyos vagyok benne – mondtam.

– Ilyen munkát még sosem végzett ezelőtt, ugye? – kérdezte.

– Nem, uram – feleltem. – De elég sok állatot tartottam otthon.

– Áh! – mondta szinte gúnyosan. – Tengerimalacot, nyulat, aranyhalat meg ilyesmit. Nos, majd meglátja, ez egy kicsit más.

Szerettem volna elmondani neki, hogy a tengerimalacnál, nyúlnál és aranyhalnál jóval egzotikusabb állatokat tartottam, de úgy éreztem, ez nem a legalkalmasabb pillanat.

– Most átadom magát Phil Batesnek – mennydörögte a kapitány egyik kezével kopasz fejét simogatva. – Ő a főállatgondozó. Majd ő elirányítja magát. Nem tudom még, hova teszi, de majd csak talál valami munkát valamelyik részlegben.

– Nagyon köszönöm – rebegtem.

Feltápászkodott, és kidöcögött az irodából, én pedig követtem. Mintha egy masztodon nyomában jártam volna. Végigcsikorgott a kavicsos ösvényen, megállt, s mérgesen körülnézve hallgatózott.

– Phil! – ordította hirtelen. – Phil! Merre van?

A hangja olyan hatalmas és riasztó volt, hogy egy, épp a farkát bontogató páva rémülten ránézett, leeresztette a tollait, és amilyen gyorsan csak tudott, eltotyogott.

– Phil! – bömbölte a kapitány. – Phil!

A távolból hamis fütyörészést hallottam. A kapitány félrehajtott fejjel fülelt.

– Itt van – mondta – a fafej. Miért nem jön már? Ebben a pillanatban kerülte meg Phil Bates komótosan a főépületet, még mindig fütyörészve. Magas, erőteljes alkatú férfi volt, arca barna és barátságos.

– Szólt, kapitány? – kérdezte.

– Igen – dörmögte a kapitány. – Be akarom mutatni Durrellt, ezt itt.

– Áá – mondta Phil, és rám mosolygott. – Isten hozott Whipsnade-ben.

– Hát akkor rábízom magát, Durrell – mondta a kapitány. – Philnél jó kezekben lesz. Ööö… találkozunk még majd.

Ostorcsattanásszerű hang kíséretében eleresztette kifeszített nadrágtartóját, nagy, fényes, kopasz fejével felém biccentett, és visszacammogott az irodájába.

Phil szeretettel mosolygott a kapitány elvonuló háta felé, aztán hozzám fordult.

– Nos hát – kezdte – először is lakást szerzünk neked. Már szóltam rólad Charlie Baileynek, az elefántoknál dolgozik, és úgy látszik, el tud szállásolni a házában. Menjünk, beszéljük meg vele.

Végigmentünk a széles főúton. Fémes csillogású farkukkal kérkedő pávákat láttunk mindenfelé, és az aljnövényzetben fénylő aranyfácánok olyanok voltak, mintha a Woolworth-áruházban vett olcsó bizsukból lettek volna kirakva. Phil boldogan és hamisan fütyörészett magában. Mint később rájöttem, ez állandó szokása, és szüntelen hamis fütyölése alapján az ember mindig tudhatta, az állatkert melyik részében tartózkodik. Hamarosan egy sor hatalmas és nagyon ronda, betonból készült, gyógyszeres dobozhoz hasonló épülethez értünk. Mint kiderült, ezek alkották az elefántházat. Mögöttük, egy kis fészerben az elefántgondozók teáztak éppen.

– Ööö… Charlie – szólt be Phil bocsánatkérően – ráérnél egy pillanatra?

Alacsony, köpcös emberke jelent meg, akinek kopasz feje és félénk, kissé álmatag kék szeme volt.

– Ööö… Charlie, bemutatom neked… ööö… mi a keresztneved? – kérdezte Phil.

– Gerry – mondtam. – Bemutatom Gerryt.

– Szervusz, Gerry – mondta Charlie, s úgy mosolygott rám, mintha világéletében csak velem akart volna megismerkedni.

– Nos, gondolod, hogy el tudnád szállásolni nálatok? – kérdezte Phil.

Charlie édesen rám mosolygott.

– Persze, bizonyosan – mondta. Már megbeszéltem az asszonnyal, és ahogy látom, nincs kifogása ellene. Talán Gerry elmehetne és bemutatkozhatna neki.

– Igen, ez jó ötlet – mondta Phil.

– Akkor hát viszlát, pajtás – búcsúzott Charlie.

Phil kivezetett a főkapun a falu közlegelőjének szélére. – Indulj el azon az ösvényen ott, és az első ház lesz jobbra – mondta, és ujjával mutatta az irányt. – El sem lehet téveszteni.

Az ösvényt követve átvágtam a közlegelőn, ahol tengelicék cikáztak vörösen és sárgán villogva az éppen bimbózó rekettyebokrok közt. Az emelkedő tetején állt a ház. Kinyitottam a kaput, végigmentem a virágokkal teli kis kerten, és bekopogtattam a ház ajtaján. Minden nagyon békés volt, a méhek álmosan zümmögtek a virágok közt, valahol egy vadgalamb turbékolt önelégülten, csak úgy magának, és a távolból egy kutya éles csaholása hallatszott.

Mrs. Bailey nyitott ajtót. Csinos, szép szemű nő volt, a haja csodálatos frizurába rendezve, s a ruhája makulátlanul tiszta. Olyan ápoltság és szerénység sugárzott róla, mint egy kórházi főnővérből.

– Mit óhajt? – kérdezte óvatosan.

– Jó reggelt! – mondtam. – Ön Mrs. Bailey? – igen – mondta. – Én vagyok az.

– Nos, Charlie azt mondta, jöjjek el és mutatkozzam be. Gerry Durrell vagyok. Most érkeztem.

– Ó, persze – mosolygott, s megigazította a haját, és lesimította a kötényét. – Igen, igen, persze. Jöjjön be, kérem. Egy kis előszobán át az ebédlőbe vezetett, ahol egy nagy konyhai tűzhely, egy tisztára súrolt asztal és néhány kényelmes, de elég ütött-kopott szék állt.

– Üljön le – mondta. – Kér egy csésze teát?

– Igen, kérek, ha nem túl nagy fáradság – feleltem.

– Semmiség az egész – bizonygatta. – És mit szólna egy szelet jó kis tortához vagy lángoshoz? Van egypár lángosom. Vagy inkább szendvicset kér? Csinálhatok szendvicset.

– Én… én igazán nem akarnám, hogy miattam fáradjon – mondtam egészen meglepődve ezen a váratlan bőséges kínálaton.

– Ó, egyáltalán nem fáradság – mondta. – Tudom én, milyenek maguk, fiatalemberek, mindig éhesek. És különben is teaidő van. Egy percig sem tart, csak felteszem a teavizet.

Kisietett, valószínűleg a konyhába, s hallottam, hogy a tányérokkal és csészékkel zörög. Hamarosan újra megjelent, és megterítette az asztalt. A közepére egy hatalmas szilvatortát tett, egész halom lángost, jókora vekni barna kenyeret, nagy darab, aranylóan sárga vajat és egy üveg eperlekvárt.

– A lekvárt magam tettem el—mondta. Leült velem szembe.

– Mindjárt kész a tea. A víz egy percen belül forr. No, lásson hozzá, és egyék valamit.

Élvezettel figyelte, hogyan veszek kenyeret, vajat és egy hatalmas adag eperlekvárt.

– Így ni – mondta. – És hát miért is jött voltaképpen? – Charlie nem mondta? – csodálkoztam.

– Charlie? – kérdezte félrehajtott fejjel. – Mit nem mondott?

– Hát nekem azt mondta, Mrs. Bailey talán el tudna szállásolni itt egy szobában – mondtam.

– De hiszen ezt már elintézték, nem? – Tényleg? – kérdeztem meglepetten.

– Hát persze! Mondtam Charlie-nak, mondom, mert megbízom az emberismeretében, mondom, nézd meg magadnak a fiút, és ha neked tetszik, jöhet.

– Hát ez igazán nagyon kedves magától, Charlie ezt nem mondta.

– Nahát! – nevetett az asszony. – Nahát! Egyszer majd a fejét is elhagyja, amilyen feledékeny. Aszondom, semmi kifogásom ellene, feltéve, ha rendes és tisztességes ember.

– Hát azt nem tudom, mennyire vagyok rendes – mondtam kétkedve –, de megpróbálok minél kevesebb bajt és kényelmetlenséget okozni.

– Ó, nem lesz magával semmi baj – mosolygott. – Hát akkor ezt elintéztük. Hol van a holmija?

– Majd később elhozom az állatkertből.

– Jó. Most, hogy ezt megbeszéltük, megyek, és megcsinálom a teát. Vegyen még kenyeret.

– Ööö… lenne még valami – nyögtem. – Mi?

– Hát… ööö… mennyit kell fizetnem hetente? Tudja, nem kapok túl nagy fizetést, és aligha tudok sokat fizetni. – Ugyan már – mondta, ujjával szigorúan megfenyegetve –, nem akarom én kirabolni magát. Tudom én, miféle fizetést fog kapni, és egyáltalán nem akarom kifosztani. Maga mennyit gondolt?

– Két font nagyon kevés lenne? – kérdeztem reménykedve, és arra gondoltam, hogy akkor még maradna másfél fontom cigarettára és egyéb létfontosságú bevásárlásokra.

– Két font? – kérdezte felháborodva. – Két font? Az rengeteg! Mondtam, hogy nem akarom kiforgatni minden filléréből.

– No de az étkezés, meg minden – szabódtam.

– Jó, jó, de akkor sem fogok két fontot kicsikarni magából. Én aztán nem. 25 shillinget fizet egy hétre. Az épp elég. – Biztos, hogy nem fog ráfizetni? – kérdeztem.

– Persze hogy nem. Rólam ne mondja senki, hogy Mrs. Bailey kihasznál egy fiatalembert, különösen egy kezdőt. – Én mégis azt hiszem, hogy ez nagyon kevés – vetettem ellen.

– Ha tetszik, jó, ha nem, nem – jelentette ki. – Mehet máshová, ha nem tetszik.

Rám mosolygott, és közelebb tolta a tortát meg az eperlekvárt.

– Nem én, ha ilyen eperlekvárt csinál – mondtam. – Inkább maradok.

Mrs. Bailey arca sugárzott az elégedettségtől.

– Akkor jó – nevetett. – Kap egy szép kis szobát az emeleten, mindjárt megmutatom. Csak megcsinálom a teát. Teázás közben elmesélte, hogy Charlie tulajdonképpen a londoni állatkertben dolgozik, de a háború miatt kitelepítették Whipsnade-be az elefántokat, így hát ő is leköltözött a férjével együtt. Az elefántok nehezen kezelhető jószágok, és ha egyszer elfogadtak valakit ápolójuknak, annak velük kell maradnia élete végéig.

– Olyan szép házunk van Golders Greenben – mesélte Mrs. Bailey. – Nagyon szép, még ha magam mondom is, elhiheti. de igazán becsületünkre válik mindkettőnknek. Persze ez a ház is elmegy, egész kényelmes, de boldog leszek, ha majd visszamehetünk a saját házunkba. Meg aztán, tudja, milyenek az emberek, nem lehet rájuk bízni semmit. Múltkor is elmentem megnézni, hát láttam, hogy senkinek se jutott eszébe lesúrolni a bejárati lépcsőt időtlen idők óta. Majdnem fekete volt. Sírni tudtam volna. Nem, az lesz csak a jó, ha visszakerülök a saját holmim közé, bár egész kellemes itt vidéken is, meg kell hagyni.

Eltüntettem több csésze teát, két szelet tortát és hatalmas mennyiségű lekváros kenyeret, végre Mrs. Bailey vonakodva leszedte az asztalt.

– Biztos benne, hogy elég volt? – kérdezte, és kutatóan nézett az arcomba, a rosszultápláltság jeleit keresve. – Egészen biztos, hogy nem kér még egy szelet kenyeret vagy tortát, vagy valami mást? És hozzá se nyúlt a lángoshoz!

–  Nem, igazán, becsületszavamra! – tiltakoztam. – Nem bírok többet enni, vagy vacsorázni nem fogok tudni.

– Igaz is, a vacsora – mondta, és az arca elborult. – A vacsora. Sajnos, kénytelen leszek hideget adni vacsorára. Remélem, nem bánja.

– Nem, egyáltalán – bizonykodtam.

– Hátakkor – mondta – menjen, és keresse meg Charlie-t, és jöjjön vissza vele együtt, amikor végez a munkával. Hozza a holmiját is, hogy berendezkedhessen. Jó lesz így?

Így hát visszamentem az állatkertbe a közlegelőn át. Ott vagy egy óra hosszat bolyongtam elragadtatva, Whipsnade olyan hatalmas volt, hogy ennyi idő alatt fel se tudtam deríteni az egészet, de megtaláltam például a farkasok erdejét, ahol a fenyők sudáran és sűrűn nőttek, és gyökereik közt a homályban sunyi szemű farkasok ólálkodtak, fától fáig lopakodtak, s néha kaffogva és morogva egymásnak rontottak. Olyan fürgén és olyan nesztelenül mozogtak a fák között, mintha szélrohamtól felkavart fahamu foszlányait figyelné az ember. A farkasok mellett körülbelül egy félhektárnyi terület a medvék számára volt bekerítve. Nagy, dörmögő, tejeskávészínű medvék voltak, akik a szeder- és rekettyebokrok közt bolyongtak, szuszogtak és vájkáltak a mancsukkal.

Elragadtatással szemléltem a szabadban tartott állatokat. Nekem ez tetszett a legideálisabb módnak. Azt még ezután kellett megtanulnom, hogy van rossz oldala is annak, ha túl nagy területén tartjuk az állatokat, mind az állatok, mind a gondozók szempontjából.

Hirtelen rádöbbentem, hogy eljárt az idő. Visszasiettem az elefántházhoz és Charlie-hoz. Felszedtük a holmimat, és a közlegelőn át hazamentünk.

– Vegyétek le a csizmát! – szólt ránk Mrs. Bailey, amikor ajtót nyitott nekünk. – Nem akarom, hogy összesározzátok a frissen felmosott kövemet.

Az újságpapírokra mutatott, amelyeket szétteregetett az előszobában. Engedelmesen levettük cipőnket, és zokniban mentünk be az ebédlőbe, ahol az asztal roskadozott az ennivalótól. Volt ott sonka, nyelv és saláta, újkrumpli, borsó, bab, répa és egy hatalmas tál krémes piskóta, tejszínhabbal bőségesen megtetézve.

– Nos, nem tudom, elég lesz-e – aggályoskodott Mrs. Bailey. – Csak egypár hideg falat, sajnos, mára ennyi jutott.

– Szerintem nagyon jó lesz – mondta Charlie szelíd hangján.

– Bizony, nem egészen ilyet terveztem. A fiúnak valami meleg ételre van szüksége. De ma be kell érnünk ezzel. Leültünk, és enni kezdtünk. Az étel felséges volt, s egy darabig barátságos csendben ettünk.

– Hogy jutott eszedbe Whipsnade-be jönni, Gerry? – kérdezte végül Charlie, miután alaposan megrakott tányérján gyengéd alapossággal feldarabolta az ételt.

– Hát- mondtam – mindig érdekeltek az állatok, és állatgyűjtő szeretnék lenni. Afrikába meg ilyen helyekre akarok menni, tudják, és állatokat hozni onnan az állatkerteknek. Meg kell ismernem nagyobb állatok kezelését. Tudják, nálunk Bournemouthben nem tarthat az ember nagy állatokat, például szarvascsordát egy városszéli kertben, ugye?

– Aha – mondta Charlie. – Nem, ez már igaz.

– Vegyen még egy kis salátát! – unszolt Mrs. Bailey, akit hidegen hagytak a városszéli nagyvadtartás nehézségei.

– Nem, köszönöm, vettem eleget – mondtam.

– És mikor indulsz neki? – kérdezte Charlie. Egész komolyan gondolta. Rögtön megszerettem.

– Hát, amint kellő gyakorlatot szereztem.

Charlie bólintott, és aztán rejtelmesen és finoman elmosolyodott, s ajka hangtalanul mozgott. Szokása volt ez, mosolyogva és némán elismételni magában, amit éppen hallott, mintha az emlékezetébe akarná vésni.

– Egye meg a maradék borsót! – biztatott Mrs. Bailey. – Úgyis csak kidobjuk.

Végül, az ételtől eltelve, fölmentünk az emeletre, lefeküdni. Az én szobámnak tölgyfa gerendái voltak, és közvetlenül a ház eresze alatt volt. Kényelmesen volt berendezve, és mire végeztem a könyveim és ruháim kipakolásával, egészen fényűzőnek láttam. Ágyba bújtam, és diadalmasat sóhajtottam. Megérkeztem! Itt vagyok – Whipsnade-ben. Ezt a gondolatot ízlelgetve aludtam el. Úgy rémlett, csak pár másodperc telt el, s máris Charlie ébreszt egy csésze teával.

– Ki az ágyból, Gerry! – mondta. – Dologra! Bereggeliztünk a ropogós és sistergő kolbászos-szalonnás rántottából, s leöblítettük egy nagy kanna teával, aztán Charlie és én átvágtunk a harmatos közlegelőn, s beléptünk a park kapuján munkatársaink nyüzsgő tömegével együtt.

– Hol fogsz dolgozni, Gerry? – kérdezte Charlie.

– Nem tudom – feleltem. – Phil Bates nem mondta. Ebben a pillanatban jelent meg Phil Bates.

– Áá – mondta –, jó reggelt. Beszállásoltál? Helyes. – Hol fogok dolgozni? – kérdeztem.

– Azt gondoltam – felelte Phil megfontoltan –, azt gondoltam, hogy ma reggel kezdhetnél az oroszlánoknál.

II. LUSTA OROSZLÁNOK

Mert nézd az arszlán gyengéd fajzatát!

CHAUCER: A 16 ASSZONYOK LEGENDÁJA

Be kell vallanom, kissé meghökkentett a kijelentés, hogy az oroszlánokkal kell kezdenem a munkát. Büszkén állíthatom, hogy a szorongás semmi külső jelét se mutattam, amikor Phil ezt közölte, de úgy éreztem, hagyhatta volna, hogy valami viszonylag szelídebb állattal kezdjek – harmatos szemű őzcsordával például. Egyenest kitolásnak éreztem, hogy csak úgy odalök az oroszlánok elé, mielőtt még istenigazából megismerkedhettem volna a munkámmal. Hanem azért a lehető legnagyobb hidegvérrel fogadtam a hírt, és elindultam a parkon át, hogy megkeressem a részlegemet.

A részleg a hátság dombjainak tetején húzódott végig, félig elrejtőzve a bodzabokrok és a magasra nőtt csalán közt. Ahol a domb a völgy felé lejtett, megszakadt ez az aljnövényzet, és helyét furcsa, nagy, párnaszerű zöld fűcsomók vették át, melyek nyúl rágta parókája mind egy-egy hangyabolyt rejtett. Erről a pontról csodálatos kilátás nyílt a sakktáblaszerű szántóföldekre, amelyeknek pasztellszínei úgy változtak, ahogy egy-egy nagy felhőárny átsepert rajtuk, s amelyek ezt a részt a völgyön túl elterülő dombvidéktől elválasztották.

Ennek a részlegnek az idegközpontja egy roskatag kis kunyhó volt, amelyet kusza bodzabokrok bozótja vett körül. A kunyhó kackiásan félrevágott lonckalapot viselt, ami egészen elfedte a két ablak egyikét, és belsejét homályba borította. Kívül egy viharvert cégért viselt fennen a nagyigényű “Menedék” felirattal. A bútorzat klastrominak tűnt – mindössze három, a szétesés különböző fázisaiban levő szék, egy asztat, amely ideges ló gyanánt ingott és ugrándozott, ha az ember bármit is rátett, és egy bohókás fekete vaskályha. Ez utóbbi a sarokban guggolva füstöt pöfögött vasfogain keresztül, és egész hihetetlen mennyiségű parazsat böfögött fel.

Ebben a kis homályos kunyhóban találtam meg azt a két emlékeztetett. Joe ezzel szemben barna arcú volt, és vidáman csillogó kék szemével és rekedtes, ragadós nevetésével jó kedélyt terjesztett maga körül. Mikor befejezték reggelijüket, melyet érkezésem zavart meg, Jesse végigjárta velem a részleget, megmutogatta az állatokat, és elmagyarázta, mi lesz a munkám. A részleg egyik végén Peter, az erszényes medve éldegélt, utána egy sarki rókákkal teli elkerített rész következett, majd egy másik, a nyestkutyáké. Aztán jött a ketrec, két pitypangpihe fehérségű jegesmedvével, és egy verem, amelyben két tigris élt. A dombokon továbbhaladva, egy nagy elkerített rész következett, ahol további két tigrist tartottak, és végül azok az állatok, amelyekről a részleg a nevét kapta: az oroszlánok.

A keskeny, kanyargós ösvényen a bodzabokrok közül végül kijutottunk a magas, rácsos kerítéshez, amely az oroszlánok ketrecét vette körül. Ez a “ketrec” körülbelül egy hektárra terjedt ki, s fákkal és bokrokkal sűrűn benőtt domboldalban épült. Amint a kerítés mellett haladtunk Jessével, egy olyan részhez érkeztünk, ahol az aljnövényzet megritkult, és egy kis tisztást vett körül, ennek hosszú, buja füve egy kis tavat övezett. Az oroszlánok egy girbegurba tüskés fa alatt hevertek, festőien elrendezett csoportban. Albert, a hím, elmélázva feküdt a sápadt napfényben, sörényébe burkolózva. Nan és Jill, két aranyszínű és vajkövér felesége, mély álomban hevertek mellette, s levesestál nagyságú mancsuk időnként gyengén megrándult. Jesse nevüket kiáltotta, és egy bottal megzörgette a rácsot, hogy odajöjjenek és bemutatkozzanak. Albert felénk fordította a fejét, és mélyen megvető pillantást vetve ránk, visszatért gondolataihoz. Nan és Jill viszont meg se moccant. Nem találtam őket sem vadnak, sem félelmesnek, valójában inkább elhízottnak, lustának és enyhén fensőbbségesnek hatottak.

Jesse szétvetette a lábát, mintha egy ringatózó hajón állna, erőteljesen szívott egyet a fogán, és vadul rám meredt kék szemével.

– Hát ide figyelj, öcskös! – mondta. – Ha rám hallgatsz, nem eshet bajod. Az erszényes medvéhez, a rókákhoz és a nyestkutyákhoz bemehetsz, érted? De meg ne próbálkozz egyedül a többiekkel, mert elintéznek. Talán szelídnek látod őket, de nem azok, érted?

Újra szívott egyet a fogán, és végigmért, hogy lássa, kellőleg felfogtam-e intelmeit. Biztosítottam, hogy a legkevésbé sincs szándékomban kikezdeni bármelyik állattal is, amíg jobban meg nem ismerem őket. Úgy éreztem – bár ezt nem mondtam –, hogy nem lenne comme il faut, ha egy olyan oroszlán falna fel, akinek, hogy úgy mondjam, még be se mutatkoztam annak rendje és módja szerint.

– Hát csak rám hallgass, fiam – mondta Jesse újra bólintva –, és én majd kitanítalak mindenre.

Első pár napomat teljesen kitöltötte a tanulás. Emlékezetembe véstem az etetés, a takarítás és egyéb napi teendőim rutinját, de ez a rutinmunka elég egyszerű volt, és miután megtanultam, több alkalmam volt a rám bízott állatokat megfigyelni és megismerni. Jesse is és Joe is roppantul mulatott rajta, hogy állandóan hatalmas füzetet hordok magammal, és – az első adandó alkalommal – előkapom, és jegyzeteket készítek.

Jesse “rohadt kis Sherlock Holmesnak” nevezett, aki “mindig mindenféle hülyeséget firkál”.

Joe néha megpróbált ugratni, és hosszú, bonyolult történeteket mesélt állataink különféle viselkedéséről, de mindig elragadta a képzelete, és én hamarosan észrevettem a csalást.

Természetesen az oroszlánokkal kezdtem megfigyeléseimet. Mivel életemben most kerültem először közelebbi kapcsolatba ezekkel az állatokkal, elhatároztam, hogy minden föllelhető szakirodalmat elolvasok róluk, hogy lássam, mennyire egyeznek saját megfigyeléseimmel. Igazából nem is lepett meg, mikor rájöttem, hogy (a mitológiai csodaszörnyeket leszámítva) talán nincs még egy olyan állat, amelyet ennyi képzelt tulajdonsággal ruháztak volna fel. Amióta csak valaki, zoológushoz méltatlan lelkesedésében, az Állatok Királyának nevezte, az írók egymással vetekedve szállították a bizonyítékokat, hogy az oroszlán jogosult erre a címre. Ez, megfigyeléseim szerint, különösen az ókori írókra áll, akik mind egyhangúlag dicsérték a Panthera Leo-t, jellemének szelídségéért, bölcsességéért, bátorságáért és a sportszerűségéért. Ezért hát kézenfekvő, hogy a szerény és tartózkodó angolok az oroszlánt választották nemzeti emblémájuknak. Nem kellett sokáig Albert és feleségei mellett élnem, hogy rájöjjek, az oroszlán egyáltalán nem olyan, amilyennek az ókori írók kikiáltották.

Plinius Természeti históriájában, amelyet angolul 1674 körül adtak ki, az alábbi élvezetes leírást találtam az Állatok Királyáról:

“Az vadállatok közül egyedül az oroszlán szelíd azokhoz, akik magukat megalázzák előtte, és nem érinti a magukat megadókat, hanem megkímél minden olyan teremtményt, amely arcra borul színe előtt.

Bár egyébiránt ádáz és bősz, mégis elsőbb tölti haragját férfiún, semmint nőn, és sohasem öl gyermeket, hacsak nem az éhség túlsága mián.”

Csak három napja ismertem Albertet, s máris fölfedeztem, hogy ez a leírás őrá nem illik. Az már igaz, hogy olyan ádáz és bősz volt, amilyet csak el lehet képzelni, de nem hiszem, hogy jellemében egy csipetnyi irgalom is lett volna. Ha bárki megpróbált volna “színe előtt arcra borulni”, fáradozásával csak azt érte volna el, hogy Albert tarkón harapja.

Egy másik régi író, akit alaposan tanulmányoztam, Purchase, arról tájékoztatott (egy olyan ember teljes biztonságával, aki életében nem látott még oroszlánt), hogy “az oroszlánok hideg vidéken szelídebbek, és meleg vidékeken vadabbak”. Mikor ezt először elolvastam, némi reménnyel töltött el, hogy talán össze tudok barátkozni Alberttel, mivel nem sokkal Whipsnade-be érkezésem után az idő hidegre fordult.

A bodzabokrok ropogtak a dombvidéken süvítő jeges széltől, sóhajtoztak és fázósan bújtak össze. Ilyen időben, ha hinni lehet Purchase-nek, Albert és hölgyei úgy szökdécselnek ide-oda, mint a játékos kiscicák.

Másnap reggel Purchase-be vetett hitem alaposan megrendült. Épp az oroszlánok ketrece mellett mentem el, kékre fagyva és kétrét görnyedve a szél ellen, útban vissza a “Menedék” oltalma és melege felé. Albert megbújt a sűrű fűben és csalánban, a ketrec egy kiszögellésében, ahol az ösvény egész közel vezetett el a rács mellett. Biztos vagyok benne, hogy már látott odautamon is, és elhatározta, hogy visszafelé jöttömben rám ijeszt. Megvárta, míg a közelébe érek, s akkor hirtelen a rácsnak ugrott, hajmeresztő dühös hördüléssel. Aztán leült a fenekére, és mérgesen bámult rám. Sárga szeme tele volt kegyetlen kajánsággal, hirtelen ijedelmemet látva. Nyilván ezt jó játéknak találta, mert még egyszer megismételte. Megint elszórakozhatott megriasztott gímszarvashoz illő ugrásomon, de ezúttal még azt az örömet is megszereztem neki, hogy kiejtettem a kezemből a vödröt, belebotlottam, és egy különösen dús csalánbokorba estem. Később rájöttem: a hideg nemhogy szelídebbé tenné Albertet, inkább szörnyű virgoncsággal tölti el, és ő ilyenkor azzal szórakozik, hogy elrejtőzik a bokrok mögött, és az arra haladó, gyanútlan öreg hölgyeket ijesztegeti. Gondolom, ez a testgyakorlat jót tett a vérkeringésének a csípősebb levegőben.

Továbbra is olvastam Pliniust és Purchase-t, de most már kritikusabb szemmel. Egy-egy zaklatott nap után, amikor Albert párszor rám ijesztett, az ő oroszlánjaik olyan megnyugtatólag hatottak, mint a tündérmesék, és sokkal jobban megnyerték a szívemet, mint a valóságos oroszlánok, akiket gondoznom kellett.

Különösen szerettem az olyan utazók történeteit, akik a vadonban találkoztak oroszlánnal, mert ezek a történetek mind az oroszlán intelligenciáját és szeretetre méltó jellemét emelték ki. Plinius elmeséli, hogy a siracusai Mentor találkozott Szíriában egy oroszlánnal, mely minden jel szerint ellenállhatatlanul vonzódott hozzá. Úgy ugrándozott körülötte, mint egy virgonc bárányka, és a lábnyomait nyalogatta a szeretet minden jelével. Végül is Mentor rájött, hogy ezt a szívhez szóló érzelemnyilvánítást az okozta, hogy az állat lábába tüske ment, s azt akarta, hogy ezt Mentor távolítsa el.

Az oroszlánok akkoriban különösen ügyetlenek lehettek, mert Plinius a továbbiakban leírja egy bizonyos Elpis történetét, amely még az én hiszékenységemet is végképp próbára tette. Alighogy Elpis Afrika földjére tette a lábát, egy tátott szájú oroszlánnal találta magát szembe. Teljesen érthető módon, a legközelebbi fához menekült (Bacchushoz fohászkodva segítségért), és jó ideig a fa felső ágain húzódott meg, miközben az oroszlán, még mindig tátott szájjal, ide-oda járkált alant, s különböző jelekkel próbálta tudomására hozni a nehéz felfogású fickónak, mi a baja. Elpis nyilván nem olvasott túl sok korabeli útirajzot, különben rájött volna, hogy az oroszlán azt akarja, távolítson el belőle egy tüskét vagy valami hasonlót. Csak nagy sokára kezdett derengeni Elpis előtt, hogy bármilyen bősz fenevad is az oroszlán, mégsem járkálhat állandóan fel-alá ilyen furcsán tátott szájjal. Így hát óvatosan leereszkedett a fáról, és felfedezte, hogy az oroszlánnak, ahogy illik, egy csontszilánk akadt be a szájába. Elpis ezt azonnal és a jelek szerint minden nehézség nélkül eltávolította. Az oroszlán annyira eltelt örömmel és hálával, hogy azonnal kinevezte magát jótevője hajójának hússzállítójává, és egész idő alatt, míg az a környéken horgonyzott, naponta friss vadhússal látta el a hajó utasait.

Albert és hölgyei, elődeikkel ellentétben, feltűnő egészségnek örvendeztek, és legnagyobb örömömre sose fúródott tüske a talpukba, aminek kiszedését tőlünk várhatták volna. Annak ellenére, hogy máris ugyancsak kövérek voltak, hatalmas étvágyuk volt. Úgy verekedtek és marakodtak a húson, mintha már hetek óta nem kaptak volna enni. Albert mindig elmarta a legnagyobb koncot, és a bokrok közé vitte elrejteni. Aztán gyorsan visszatért, hogy megpróbálja elcsórni a hölgyeknek szánt húst is. Ahogy a nőstényt félrepofozta a saját húsadagja mellől, szemléletesen illusztrálta az oroszlán nemes jellemét.

Hetente egyszer Albertet és a két hölgyet csapdába kellett csalnunk, hogy bemehessünk a ketrecükbe, és eltakaríthassuk a csontokat és ottlakásuk egyéb jeleit. A ketrec oldalába nagy, rácsos csapda volt építve, amely tolóajtóval működött. Mindhárom oroszlánt biztonságosan be kellett zárnunk ebbe a csapdába, mielőtt hozzáláthattunk volna a munkához. Ez a befogás fárasztó művelet volt, és unalmasságát csak nevetségessége tette elviselhetővé. Csapdába csalni az érthetően vonakodó Albertet és nőstényeit, ehhez agyafúrtság kívántatik, ráadásul az ártatlanság színlelésének és a gyors futásnak a képessége. A sikeres befogás legelső feltétele, hogy Albert éhes legyen, akkor aztán fel-alá járkál a rács mentén, apró szeme villog, sörényét bőszen borzolja fel. Akkor mi ragyogóan ártatlan arccal odaérünk a csapdához, és különféle ásókat, vödröket, keféket és vasvillákat rakodunk le az ösvényre. Aztán egy hatalmas, véres húsdarabot veszünk elő, és olyan helyre tesszük, ahol Albert láthatja is, szagolhatja is. Albert a sörénye mélyéből jövő, gonosz, szaggatott hörgések sorozatával fogadja ténykedésünket.

Aztán felnyitjuk a tolóajtót a csapda belső oldalán, és ácsorgunk egy kicsit, hangosan beszélgetve, mintha álmunkban se jutna eszünkbe az oroszlánokat befogni. Albert intelligenciájának védelmében el kell mondanom, hogy mindez persze egy percig sem téveszti meg, de már egyfajta szertartássá vált, amit tiszteletben kell tartani, különben az egész eljárás fejetlenségbe fullad.

Amikor elég idő eltelt, s Albertnek volt alkalma tanulmányozni a húsdarabot és latolgatni esélyeit, a húst betesszük a csapdába. A rácsnak támaszkodva ilyenkor megpróbáljuk Albertet szuggerálni. Minden különösebb hangsúly nélkül a következő megjegyzéseket tesszük: “Na, mit szólsz hozzá, Berci? Éhes vagy? Hát akkor gyere, gyere! Jó kisfiú! Egyél egy kis husikát! Gyere! Gyere, na, gyere! Gyere!…” Ezt aztán végeérhetetlenül ismételgetjük, mintha zsolozsmát mormolnánk, és az egészet az teszi még nevetségesebbé, hogy Albert az egészből egy mukkot sem ért.

Miután kimerítettük biztatásaink tárházát, rendszerint holtpontra jutunk. Mi dühösen meredünk Albertre, s ő dühösen bámul vissza ránk. Ezenközben Nan és Jill a háttérben izgatottan járkálnak föl-alá, de nem tesznek semmit, mert a hagyomány úgy kívánja, hogy uruk és parancsolójuk tegye meg az első lépést. Albert ilyenkor azt a látszatot kelti, mintha transzba esett volna. Ezek alatt a várakozások alatt rendszerint azzal ütöm el az időt, hogy megpróbálok választ találni a sokat vitatott kérdésre, vajon az emberi szemnek van-e valami hatalma a lelketlen állat fölött. Erősen koncentrálva Albert apró, sárga szemébe meredek, és ő rezzenés nélkül állja a tekintetemet. Ez a kísérlet csak annyi eredménnyel jár – ha ugyan ez eredmény –, hogy kissé kényelmetlenül érzem magam tőle.

Általában tíz perc elteltével Albert még mindig nem mutatja semmi jelét, hogy be akarna sétálni a csapdába, ezért kénytelenek vagyunk valami más trükkhöz folyamodni. A húst a csapdában hagyjuk, mi pedig ráérősen elsétálunk az ösvényen, míg csak Albert úgy nem ítéli, hogy számára biztonságos távolságba jutottunk. Akkor hirtelen beront a csapdába, megkaparintja a húst, és megpróbál kiszökni vele, mielőtt még visszarohanhatnánk, és rácsaphatnánk az ajtót. Az esetek többségében a rácsajtó pár ujjnyival Albert visszavonuló farka mögött csapódik be, s mi ott állunk, mint a hülyék, Albert pedig valami eldugott helyre viszi trófeáját, ott letelepedik mellé, élvezettel elfogyasztja. Ezzel természetesen kútba esik befogási tervünk, és kénytelenek vagyunk újabb huszonnégy órát várni, míg Albertnek megint étvágya támad. A részleg többi állatával körülbelül ugyanilyen módon kell bánnunk, ha be akarjuk őket fogni, de velük sosincs annyi bajunk, mint az oroszlánokkal. Albertnek külön tehetsége van rá, hogy bennünket bosszantson.

Ha mégis sikerül az oroszlánokat biztonságosan elzárni a csapdába, át kell kerülnünk a ketrec túloldalára, a kis ajtóhoz. Amikor belépünk a ketrecbe, szigorúan kötelező bezárni, sőt belakatolni az ajtót magunk mögött. Ezt az érzést sosem szerettem igazán, mert ez azt jelenti, hogy az ember be van zárva egy hektárnyi ketrecbe, amit vagy öt méter magas rácskerítés vesz körül, és ahonnan nincs menekülés, ha az oroszlánok valami csoda folytán kiszabadulnak a csapdából. Egyszer Joe és én mentünk be a ketrecbe, és mint rendesen, különváltunk, és mindketten végigjártuk a bokrokat, a múlt hétről ott maradt, fehérre rágott csontokat szedegetve. Hamarosan szem elől vesztettük egymást, de hallottam Joe fütyörészését, és időnként megzörrent a vödre is, amikor csontot dobott bele. A nagy tüskebokrok közt vezető keskeny kis ösvényt tisztogattam éppen, ahol a jelek szerint Albert szívesen járt, mert mindenütt láttam hatalmas mancsának nyomait a puha agyagban és itt-ott a sörényének foszlányait is a tüskéken fennakadva. A nagy mancsnyomok fölött méláztam, s arra gondoltam, micsoda gonosz és undok jószág ez az Albert, mikor hirtelen felbőgött. A csapdák valamivel odébb voltak, tőlem balra, a fák mögött, mégis meg mertem volna rá esküdni, hogy az üvöltés közvetlenül előttem hangzott fel. Nem vártam, míg felderíthetem Albert hollétét, hanem teljes erőmből futni kezdtem a kijárat felé. Joe és én egyszerre értünk oda.

– Kiszabadult? – kérdeztem, mikor végre biztonságban voltunk a ketrecen kívül.

– Nem tudom – mondta Joe –, nem vártam, amíg megpillantom.

Megkerültük a ketrecet, és láttuk, hogy az oroszlánok még mindig a csapdában vannak, de Albert szemében jókedvű fény csillant, ami elgondolkodtatott.

Ez volt az első eset, amikor az oroszlán úgynevezett hasbeszélő képességéről meggyőződhettem. Sok író állítja, az oroszlán irányítani tudja a bőgését, hogy úgy hallatszik, mintha egyszerre két-három különböző irányból jönne. Ez nem is olyan lehetetlen, mint amilyennek hangzik, hiszen sok madár és rovar is meglepő hasbeszélő képességet mutat. Bizonyos esetekben az ember a saját szemével látja az illető állatot, amint hangot ad, mégis úgy rémlik, a hang tőle egy vagy néha több méterrel odébb szól. Ha az oroszlán is képes erre, ez nyilván igen hasznos lehet számára, mert így éjjel pánikot kelt különböző állatcsordákban úgy, hogy azok riadtan feléje rohannak, nem pedig elfelé tőle. Az iménti eset alapján bizonyosnak látszott, hogy Albert irányítani tudja a hangját. Ugyanakkora távolságra volt tőlem, mint Joe-tól, mégis mindketten meg voltunk róla győződve, hogy az ordítás egész közelről jött.

Nem sokkal ez után az eset után újabb és éppolyan meglepő példáját tapasztaltam annak, hogyan irányítja Albert a hangját. Egyszer késő este egy falusi mulatságról hazafele menet úgy határoztam, hogy lerövidítem az utam, és átvágok a parkon. Az utam az oroszlánketrec mellett vitt el, s miközben a zizegő bodzabokrok közt hazafelé siettem, Albert olyan dühös morgást eresztett meg, hogy megdermedtem. Nehéz volt megállapítani, honnan jön a hang, bár tudtam, honnan kell jönnie. A föld is megrezdült belé, úgy éreztem, hogy a hang a talpamon át terjed felfelé. A hangból ítélve, Albert éppúgy lehetett a ketrecen kívül, mint belül. Nem volt épp kellemes érzés, és csak a természettudomány iránti lelkesedésem tartott vissza, hogy nyúlcipőt ne kössek. Vakmerően odamentem a rácskerítéshez, és belestem a homályba, de nem láttam semmit, és a hold fénye sem segített. A bokrok feketén és mozdulatlanul álltak. Ahogy végigmentem a ketrec mentén, éreztem, követnek, látni véltem az oroszlánok sóváran rám szegezett tekintetét, de a sárgásbarna testek semmi zajt nem ütöttek, és a hatalmas mancsok alatt egyetlen ágacska sem roppant meg, ami elárulhatta volna, merre vannak. Amikor a dombon felfelé kezdtem kapaszkodni, elhagyva a kerítést, megvető és gúnyos szusszanás hallatszott.

Egyesek nem hiszik el, hogy az oroszlán képes szándékosan irányítani a hangját. Azt állítják, hogy mindössze a földhöz közel tartja a száját, amikor bőg, ezért a hang elmosódik, és lehetetlen megmondani, melyik irányból jön. Ezt az állítást ellenőrizendő, megpróbáltam mindent, hogy egyszer jelen legyek, amikor Albert üvölt, de sosem sikerült. Időről időre reménykedőn sétáltam el a ketrece előtt, várva, hogy épp akkor bőgjön fel, amikor látom, de Albert mindig konokul hallgatott. Néha, meghallva ordítási előkészületeit, az állatkert látogatóit különös látvánnyal örvendeztettem meg: egy ápoló őrült iramban rohan a fák közt, mintha egy kiszabadult állat lihegne a nyomában. Ám valahányszor kifulladva a rácskerítéshez értem, Albert vagy befejezte már, vagy meggondolta magát, és egy-két torokköszörülés után újra némaságba burkolózott. Mindezért mégis kárpótoltak azok a nagyszerű üvöltések, amiket látókörömön kívül produkált.

Úgy tetszett, Albert késő délután szeret legjobban dalra gyújtani. Egész hirtelen, két-három bemelegítő “hrm” hanggal kezd, közöttük hosszú szüneteket tartva, mintha a kellő hangfekvést keresné. Aztán rákezd teljes erővel: a “hrm”-ök mély torokhangokká válnak, egyre rövidebb szünetekkel, amíg csak össze nem folynak egy borzasztó crescendóba. Reszelős hörgései egyre gyorsabban és gyorsabban követik egymást, aztán lassulni kezdenek, majd éppolyan váratlanul, ahogy elkezdődött, hirtelen vége szakad az egésznek. Nehéz leírni, milyen félelmetes ez a süvöltő fenyegetés, mikor a hang csúcspontjára ér. Tárgyilagosan vizsgálva, ez a dal leginkább arra emlékeztet, mintha valaki egy hatalmas, visszhangzó hordón fát fűrészelne. Először a fűrész lassan mozog, aztán egyre gyorsabban és gyorsabban, ahogy az acél belerágja magát a fába, majd lassul a fűrészelés, annak jeleként, hogy mindjárt vége, s hirtelen csend áll be. És ebben a pillanatban mindig szinte várom, hogy meghallom a leeső fadarab tompa puffanását a földön.

A vele való néhány hetes ismeretségből azt szűrtem le, hogy Albert semmiben sem felel meg annak az eszményi képnek, amelyet a népszerű vélekedés az oroszlánról őriz. Mogorva és féktelen, s hiányzik belőle minden finomabb érzés. Apró, sárga szemében mindig csalódott harag kifejezése ül, mintha igyekezne megfelelni fajtája vad hírének, de már elfelejtette volna, miért. Mindig van benne egy kis zavart értetlenség, mintha azon rágódna, egyáltalán így kell-e viselkednie. Amikor éppen nem a ketrecet rója bősz kedvvel, akkor azzal szórakozik, hogy a mit sem sejtő látogatók felé veti magát, és kajánul élvezi a riadalmukat. Etetéskor a már leírt elítélendő módon viselkedik, miután pedig dugig ette magát a saját adagjából és az ebül szerzett húsból, elterül a magas fűben, és böfög. Akárhogy igyekeztem, egyetlen szeretetre méltó jellemvonást sem tudtam Albertben fölfedezni.

Ismeretségünk egész ideje alatt csak egyszer fordult elő, hogy Albert valóban királyinak mutatkozott, amikor Jill üzekedni kezdett. Albert felborzolta sörényét, és hosszú léptekkel rótta a ketrecet, szívet szaggató “hrr”-öket hallatva, és nemességet meg határozottságot sugalló pózokba vágta magát. Bizonyos vagyok benne, hogy Plinius is kedvét lelte volna benne. Amíg Albert Jill után koslatott, újra belebújtam Plinius könyvébe, hogy lássam, mit ír az oroszlánok szerelmi életéről. Az első idevágó utalás, amit találtam, nem volt valami hízelgő: “…ezek az oroszlánnőstények szerfölött buják, és ez okból olyan ádázak és vadak a hímek. Ezt Afrika tudja leginkább, és látja leggyakrabban és kiváltképpen a nagy szárazságok idején, amikoron szomjuktól űzve a vad állatok csordákban vonulnak az ott lelhető kevés folyókhoz, és ott összetalálkoznak. És ekkoron esik, hogy olyan sok furcsa kevert és korcs fajta állatok keletkeznek, minthogy a hímek akár erővel, akár kedvtelésből meghágják minden fajta nőstényét.”

Sohasem láttam, hogy Nan és Jill általában buja módon viselkedett volna, s még amikor üzekedtek is, inkább untatta őket Albert tolakodó figyelme.

Plinius így folytatja: “…a hím oroszlán a párduszot felismeri szagáról és illatjáról, és tudja, hahogy nősténye megcsalta őt, és ezenkor teljes erejével nőstényének ront, hogy lesújtsa és megbüntesse.”

Nannek és Jillnek semmi alkalma nem volt rá, hogy Albertet megcsalja, mivel. egy ketrecbe voltak zárva. De az az érzésem, hogy Albert szigorú férj lett volna, és nem szerettem volna a felesége lenni, amikor rajtakap, hogy épp egy “párdusszal” flörtölök.

Sosem értettem, hogy a látogatók miért néznek lopva össze, s miért vihognak éretlenül, valahányszor Albert a legnagyobb méltósággal és tökéletesen zavartalanul fajfenntartó tevékenységét végezte egy tisztás közepén. A látogatók bizonyára még jobban fel lettek volna háborodva, ha tudják, hogy Albert a tulajdon lányával ül orgiát. Vérfertőzés!

Joe-t is hatalmába kerítette ez a furcsa szégyenlősség, ha párzás közben érte az állatokat, és inkább gondosan elkerülte azokat a ketreceket, ahol tudta, hogy ez a szörnyűség folyik. Jesse viszont nem volt ilyen félénk. Rekedt hangján becsületsértő biztatásokat ordítozott az állatok felé, míg a tömeg zavartan topogott, majd eloszlott körüle. Jesse nagy mestere volt annak, hogy lehet egy tömeget gyújtásnyi idő alatt szétoszlatni.

– Nem tudom, hogy csinálja – vallotta meg nekem Joe bizalmasan a “Menedék” szűzies oltalmában. – Engem kiverne a hideg verejték, bizony isten. A minap épp az oroszlánok mellett mentem el, és Jesse ott állt, és a fiatal lányoktól hemzsegő tömeghez beszélt, közben az öreg Albert és Jill meg űzték az ipart. Fogalmam sincs, hogy csinálja. Én nem tudnám megtenni száz fontért sem.

Száját elgondolkozva összehúzta, és olyan szomorúnak látszott, mintha valóban épp visszautasítaná a pénzt. Szegény Joe-nak nem volt irigylésre méltó az élete az állatok párzási időszakában.

Jessének az élet tényei iránt tanúsított nagyvilági viselkedésén túl még egy különös képessége volt, amivel mindkettőnk irigységét kivívta. Ahogy egy forráskutató- megérzi a vizet a kézcsontjaiban, és megrándítja a villás faágat a rejtett forrás fölött, vagy ahogy a szarvasgomba keresésére idomított kutya kiszagolja az ízletes gombát, bármilyen mélyen rejtőzik is az a föld alatt, ugyanígy Jessének csodálatos érzéke volt, hogy megállapítsa a borravalót. Rendszerint kinn állt a “Menedék” előtt, fogát szívogatva és az arra haladó látogatókat gusztálva, s egyszer csak megmerevedett, deres szemöldöke megrándult, és rövid, elégedett csattanással zárta össze a száját.

– Ott megy két shilling – mondta, és már ment is becserkészni a vadat a gondjára bízott nagymacskák minden ravaszságával. Bárhogy is próbáltuk, Joe-nak és nekem sose sikerült semmi különbséget fölfedeznünk a Jesse által kiszemelt látogatók meg a többiek közt. De Jesse tévedhetetlen ösztönnel még a lerohanás előtt pontosan fel tudta becsülni az összeget, amit az illetőből kihúz. Ragyogó kalóz lett volna belőle.

– Nem tudom, hogy csinálja a vén szarházi – mérgelődött Joe. – A múltkor is azt mondja nekem: “Most próbálj te szerencsét, Joe! Ott az a pali a jegesmedvéknél, az ott, a puhakalapban. Kiszedhetsz belőle akár öt shillinget is.” No, hát oda is mentem, és félórát szövegeltem annak az alaknak, mindenfélét meséltem neki. Becsszóra, mindent bedobtam, és mindössze egy vacak Woodbine cigarettát szedtem ki belőle.

Egy idő után, sajnos, ráuntam Albertre és a nőstényeire. Hiányzott belőlük a részleg többi állataiban meglevő személyiség. Ráadásul a legkevésbé sem voltak hajlandók barátságosan viselkedni, így nem tudtam igazából megismerkedni velük. Plinius képzeletbeli oroszlánjait és oroszlántörténeteit sokkal érdekesebbnek találtam, mint azokat az eleven példányokat, akiket gondoznom kellett. Nem tudom, Albert észrevette-e, hogy nem nagyon szeretem, de a jelek szerint hirtelen nagyon meggyűlölt, és zajos és riasztó kísérleteket tett rá, hogy lemészároljon, valahányszor a ketrecbe mentem. Majdnem sikerült is neki.

Egy nap Joe úgy döntött, kipucoljuk az oroszlánketrec mellett vezető csatornát, hogy legyen mit megemlegetnem, ha majd más részleghez kerülök. Oda is mentünk, felszerelve locsolócsővel, vasvillával, kefével és egyéb szerszámokkal; és egy idő után sikerült is Albertet és társaságát becsalogatnunk a csapdába. Akkor aztán Joe vidáman fütyörészve locsolt, én meg átmásztam a védőkorláton, és szép sorjában kitisztítottam a lefolyóból az ott felgyülemlett szemetet. Egész közel kellett mennem a rácshoz, s ezért is kellett Albertet a csapdába zárni. A ketrec rácsai ugyanis olyan távol álltak egymástól, hogy Albert ki tudta dugni a mancsát köztük, a csapda rácsai viszont sűrűbbek voltak. Szépen haladtunk a munkával, mikor a csatornának ahhoz a szakaszához értem, amely közvetlenül a csapda mellett haladt el, ahol Albert fortyogott a dühtől. Joe vidám nemtörődömséggel locsolt, ezért minden csöpögött a víztől. Amint fölegyenesedtem, hogy a seprűért nyúljak, megcsúsztam, és a csapda rácsának estem. Még szerencse, hogy a rács sűrű volt, különben Albert vállon ragadott volna. Így sem vesztegette az idejét, hanem diadalmas acsargással felém ugrott, s megpróbálta mancsát átpréselni a rácson, hogy belém marhasson. Csak pár ujja fért át, de az egyik körmét sikerült alaposan beakasztani a köpenyem ujjába: Joe ijedten felkiáltott, s mivel nyilván azt hitte, hogy Albert marcangolni kezdett, felénk irányította a csövet. Persze Albert pofájába akart locsolni, hogy eleresszen engem, izgalmában azonban rosszul mérte föl a távolságot. Épp amint kiszakítottam magam Albert karmából, és elugrottam, az arcomba kaptam a teljes vízsugarat, ami visszalökött a csapda falának. Míg támolyogtam és köpködtem, Albert még egyszer megpróbált belém akaszkodni, de sikertelenül, Joe viszont újból megeresztette a vizet, és pontosan a szemem közé talált vele. Végül is elkecmeregtem a csapdától, és csuromvizesen átmásztam a védőkorláton.

– Kinek a pártján vagy te voltaképpen? – rivalltam rá Joe-ra.

– Ne haragudj – mentegetőzött bűntudatosan –, de azt hittem, hogy a vén disznó elkapott.

– Legalábbis te tőled telhetőleg segítettél neki – mondtam keserűen, tenyérnyi zsebkendőmmel törülközve.

A hosszú nyári estéken hetente kétszer ott maradtam még Joe és Jesse távozása után, utánanéztem, nem fitogtatja-e egyik-másik látogató az intelligenciáját azzal, hogy átmászik a védőkorlátokon, vagy palackokkal dobálja az állatokat.

Nagyon szerettem ezeket az estéket. Ura voltam mindennek, ameddig a szemem ellátott. A “Menedék”-ben egy csésze erős tea mellett üldögéltem, s megpróbáltam kibogozni és rendbe szedni odavetett jegyzeteimet. Odakinn az árnyak ilyenkor már fokozatosan megnyúlnak a füvön, és a látogatók utolsó csoportja is a kijárat felé igyekszik. Mikor a tömeg elmegy, nagy csend támad, s a törpekengutuk óvatosan előugrálnak a bodzabokrok rejtekéből, ahová a kisfiúk üvöltő hordája űzi őket napközben. Albert megereszt néhány fojtott “hrm”-öt, hogy bemelegítsen az esti koncertre, s az ember egész tisztán hallja a medencéjükben heverő jegesmedvék locspocsolását.

Az utolsó dolgom hazaindulás előtt végigjárni a részleget, és meggyőződni róla, hogy minden rendben. A kis kenguruk csendben legelnek a füvön, elszórva, elnyugodva a látogatók távozását követő hirtelen csendben. Ráni, a nőstény tigris örül, hogy kinyitom a barlangja ajtaját, mivel a nagy betonverem, ahová a barlang nyílik, már árnyékban van, és nem perzseli a talpát. Paul, a fia ilyenkor már alszik szalmaágyán. Arrébb, a dombokon túl a mosómedveszerű nyestkutyák összetekeredve fekszenek kis faóljaikban, mellettük a sarki rókák mint halvány árnyékok cikáznak a bokrok közt. Előttem az ösvényen a kenguruk ijedten szaladnak szét, ugrálva, az aljnövényzetet törve-zúzva. Az oroszlánok a medencéjük partján, a hosszú fűben fekszenek. Albert sörényébe süppedve meditál, mint rendesen, míg mellette Nan és Jill teli hassal alszanak. Törpekenguruk ugrálnak lassan a füvön mindenütt, nehéz farkukat maguk után vonszolva. Szarkacsapat verdes és rikoltoz a fatetőkön.

A tigrisketrecben Jum és párja szunyókál, míg a ketrec körül a bokrok a kis kenguruk mozgásától pattognak és susognak. Kenguruk, kenguruk, kenguruk mindenütt. És a bodzabozótok homályában hallani, ahogy nyúlszerű fogukkal a fák kérgét rágják. Miután meggyőződtem róla, hogy minden rendben, a Mrs. Bailey által készített hatalmas tea gondolatától ösztökélve (mindig teával vár, ha későig vagyok ügyeletes), hazaindulok. Kifelé menet mindig akad egy-egy fölszedni való üres palack vagy uzsonnapapír.

III. A TIGRISEK DIADALMENETE

Meglásd, a tigris megfizet gondod- s költségedért.

BELLOC: A TIGRIS

Kora reggel, amikor megérkezünk, a napsütés alig melegít még, de törékeny arany fényt terít a fákra és a fűre, s a tiszta fényben az ember láthatja és hallhatja, hogy ébredezik a park. A bodzák imbolygó árnyai közt, amelyeknek ágain még fennakadt egy-egy párafoszlány, törpekenguruk csapata kuporog a nyugodt reggeli napsütésben. Vaskos testük petyhüdt, szőrük csapzott a harmattól. Az elkerített legelőkön át tisztán. visszhangzóan hallatszik, hogy egy páva harsányan rikoltoz, s színes farkát átvonszolja a fenyvesen. A zebrák, ahogy elhaladunk mellettük, felvágják a fejüket, és hatalmas páraoszlopokat horkantanak ránk, és idegesen, ágaskodva lépnek egypárat a nedves füvön. Befordulunk a kavicsos ösvényen, amely a részlegünkhöz vezet, és a jegesmedvék reszkető fekete orrukat fordítják felénk ketrecük rácsai közül. izgatott vágyakozással szimatolva a hónunk alatt vitt veknik finom illatát. Jesse és Joe továbbmennek a kunyhó felé, én pedig lemegyek a tigrisverembe. A vasajtó megzördül, s a hang ezerszeresen zördül vissza a föld alatti betonbarlang falairól, én pedig belépek, és elkezdem a napi munkát.

A tigrisek felébrednek, és rózsaszínű szájuk párás ásításával üdvözölnek, lustán elnyúlva zizegő szalmaágyukon. Aztán elegánsan nyújtóznak – hosszú, homorított hátú, felálló farkú, orr-rezegtető nyújtózkodással –, majd nesztelen léptekkel végigmérik a barlangot, hogy kikukucskáljanak rám a rácsos ajtókon keresztül. Ebben a veremben négy tigrisünk közül kettő él, Ráni és Paul, anya és fia. De mivel Paul nem viseltetik gyengéd fiúi érzelmekkel szülője iránt, külön barlangban kell aludniuk, és csak felváltva lehet őket kiereszteni a verembe. Első dolgom reggel Ránit kiereszteni. Elhúzom a súlyos vasajtót, majd újra bezárom, amint Ráni lomhán kiballagott a napfénybe. Aztán azzal töltök el öt szabálytalan percet, hogy fiát húscafatokkal etetem.

Paul a legnagyobb és legszebb az összes tigrisünk között. Mozdulataiban annyi a bágyatag tökély, kedélye annyira nyugodt, hogy nehéz elhinni, valóban Ráni az anyja. Nesztelenül és ráérősen mozog hatalmas tűpárnamancsain; anyja ugyanilyen zajtalanul mozog, de gyors, ideges, szaggatott mozdulatai nyugtalanító módon idézik eszembe, hogy képes váratlanul lerohanni bárkit. Esküdnék rá, ideje nagy részében azon töri a fejét, hogyan ölhetne meg bennünket. Van benne valami vad vonás, ami szinte süt rezzenéstelen, zöld szeméből. Paul nyugodt méltósággal és nagy gyöngédséggel veszi el a kezemből a húst, anyja vadul kap a magáé után, és ha tehetné, a karom is lenyelné. Paul inkább úgy fest, hogy még ha kínálnám is neki a kezem, megvetően visszautasítaná. Jóleső gondolat, még ha nem is igaz.

Ezek alatt a reggeli beszélgetések alatt Paul annyira úgy viselkedik, mint egy jóságos nagybácsi, hogy erővel kell emlékeztetnem magam; veszélyes is lehetne, ha akarná. A nyakát meggörbítve fejét a rácshoz nyomja, és hagyja, hogy a fülét vakargassam, s inkább óriási cicának látszik, mint a közhiedelem vérengző tigrisének. Királyi leereszkedéssel fogadja el húsadományaimat, s miután megette, lefekszik, és talpát nyalogatja, míg én a rács előtt guggolva elbűvölten nézem. Lenyűgöző látvány ilyen közelről figyelni. Gazdagon színezett testének minden centimétere gyönyörűen arányos, s mozdulatai kecsesen folynak egymásba. A feje masszív, a két füle közt igen széles, a szőr az álla körül egyenletesen bodrozódik, és egész halvány sáfránysárga. Élénk színű bundáján a csíkok fekete lángnyelvekként húzódnak végig. A legszebb rajta talán a szeme, amely nagy, mandulavágású, s a színe olyan, mint egy tenger csiszolta levélzöld kavicsé.

Paullal folytatott reggeli eszmecserémnek általában Jesse vet véget, tudakolva, hová, a majd megmondta, micsodába, tűntem el az ásójával. Minden reggel ugyanis azzal az ürüggyel időzöm kissé a tigriseimnél, hogy felajánlom, majd én hozom az ásóját. Ez a szerszám lényeges részét képezi Jesse reggeli programjának; ezzel szokott eltűnni a fák között, hogy kora reggel könnyítsen magán.

Mikor Jesse visszatér a természet lágy öléről, munkához látunk, és kitisztítjuk a tigrisvermet. Először Ránit zárjuk vissza a barlangjába, majd a kefékkel és vödrökkel behatolunk a verembe, lesikáljuk a betont, és összeszedjük a tegnap esti vacsora csontjait. Aztán kiengedjük először Ránit, aztán Pault (külön-külön), hogy kitisztíthassuk a barlangjukat, és kicseréljük az almukat. Mikor visszaeresztjük őket a barlangjukba, furcsán viselkednek. Egyenest a szalmaágyukhoz mennek, körülszaglásszák, aztán a közepére állnak, és elkezdik gyúrni és pofozgatni a szalmát a mancsukkal. Fülüket hátrasunyítják, és félig behunyt szemük álmatag és elgondolkodó lesz. Aztán hirtelen fölegyenesednek, majd bőségesen és precízen friss szalmaágyuk kellős közepére vizelnek. Ezzel végezve, eleresztik magukat, és a délelőtt további részét szunyókálással töltik, időnként a talpukat nyalogatják, vagy nagyokat ásítanak. Azt hiszem, mikor bemennek a barlangjukba, ahol friss szalmaalmot és a földön tiszta fűrészport találnak, saját erős szagukat pedig egy időre elnyomja a falakra és a padlóra szórt fertőtlenítő szaga, be akarják bizonyítani saját maguknak (és minden arra tévedő látogatónak), hogy a barlang saját birodalmuk része. Ezért fecskendezik be a szalmát újra saját orrfacsaróan erős szagukkal. Aztán, ha mintegy végeztek a “zászlófelvonással”, nyugodtan lepihenhetnek, és várják az etetést.

Miután kitisztítottuk a vermet, mindhárman visszatérünk a “Menedék”-be egy harapásra. A homályban, nyikorgó székeinken gubbasztva nagy érdeklődéssel vesszük szemügyre egymás tízóraiját. Jesse szendvicsét nagy, vörös mancsában tartva, lassan és módszeresen, de minden érdeklődés nélkül eszik. Joe nagy iramban fal, s közben tele szájjal beszél hozzám kedélyesen, megjegyzéseit furcsa, fátyolos nevetésének kitöréseivel fűszerezve. Nem ismerek más embert, akinek a nevetését a “hihihi”-vel lehet pontosan leírni. Jesse komoran hallgat, s ha már végzett az evéssel, üres tekintettel bámul ki az ablakon, fogát szívogatva. Aztán egy kétéltű lassúságával pipára gyújt, s azt szívja, szörcsögteti és szortyogtatja, míg Joe és én megvitatjuk az időjárást, a horgászatot, a nyúl megnyúzásának legcélszerűbb módját, esetleg a Joe széke fölött, a falra kitűzött három szőkeség előnyeit hasonlítjuk össze. Aztán feltápászkodunk, és elhagyjuk a kunyhót, hogy elvégezzük következő feladatunkat, a jegesmedvék ketrecének tisztítását. A “Menedék” körül a bodzaágak kusza szövevényében a szarkák gyanakvóan rikoltoznak, mikor megjelenünk, s Joe megereszt egy hatalmas, öblös kiáltást, amitől a szarkák mint fecsegő, tarka nyilak robbannak ki a levelek közül.

A húst kora reggel hozzák. Nagy, vérfoltos combok, amelyeket zöld festék foltjai tarkítanak, hogy jelezzék, emberi fogyasztásra alkalmatlanok. Fél háromtól háromig ezeket a darabokat megfelelő méretűre vágjuk, vödrökbe rakjuk, és eldöntjük, melyik állat kapja az olyan nyalánkságokat, mint a szív és a máj. Aztán háromkor megkezdődik az etetés.

Mindig a tigrisketreccel kezdünk (lakóit magunk közt a túlsó tigriseknek nevezzük), mert ez áll a részleg legtávolabbi pontján. Itt él (egy akkora, kusza aljnövényzettel benőtt ketrecben, mint az oroszlánoké) Jum és Maurena, akiket semmiféle rokonság nem fűz a veremben élő Paulhoz és Ránihoz. Ketten elindulunk a hússal teli vödrökkel. Ilyenkor szinte a semmiből kis kölykök egész serege bukkan elő, és követ bennünket, olykor elvétve akad egy-egy felnőtt is köztük. A gyerekek körülöttünk rohangálnak, éles hangon kiabálnak, kérdezősködnek, ugrálnak, egymást lökdösik, hogy jobban láthassák a véres húsdarabokat.

– Cor! Nézd csak a húst… Alf… Alf… Nézd a húst! – Minek a villa, bácsi?

– Hú, fogadok, ezt aztán befalják! – Miféle hús ez, bácsi?

– Johnny, ne lábatlankodj az ápoló bácsi előtt! Johnny, nem hallod?!

És így tovább, egészen, amíg a tigrisketrechez nem érünk, ahol Jum és Maurena őrjöngő türelmetlenséggel rohan fel és alá a rács mentén.

Mindig izgalmasabb ezt a két tigrist etetni, mint Pault és az anyját, mert a verembe egyszerűen csak bedobjuk a húst, de a túlsó tigrisekhez közelebb kerülünk az etetés alatt. Egy darab húst a villára szúrunk, és a vékonyabb, többnyire a csontos végét bedugjuk a rácson. Jum, mint finom úriemberhez illik, a párjára vicsorog, és elpofozza a hústól, ha az megpróbálna beleharapni. Szájába ragadja a konc végét, lábát a padlónak feszíti, és ívben meghajló háttal, duzzadó izmokkal húzni kezdi. Ez az erőmutatvány egész hihetetlen és félelmetes, mert ahogy a húst centiről centire behúzza, a rács a szó szoros értelmében széthajlik a nyomásától. Amikor hirtelen kiszakad a rácsból, Jum a fenekére huppan, de aztán a hússal szájában emelt fővel és büszkén elvonul a bokrok közé, hogy a kis tónál fogyassza el.

Miután Jumot és Maurenát megetettük, visszatérünk a veremhez, hogy újra telerakjuk vödreinket. Megint egy csapat nézelődő követ bennünket, s kénytelenek vagyunk állni buta kérdéseik pergőtüzét, amit a tigrisetetés mindig kivált.

– Miért nyers húst kapnak? – Megennék a főtt húst?

– Miért csíkos a tigris?

– Megharapnák, ha bemenne a ketrecükbe?

Ezeket általában a felnőttek kérdezik, a gyerekek rendszerint sokkal értelmesebb kérdéseket tesznek fel.

Bár nekem Paul a kedvencem, el kell ismernem, hogy Jum és Maurena sokkal jobban mutat. Amint a fák és a bokrok zöld háttere előtt mozognak, a színük sokkal élénkebbnek tetszik. Összeférhetetlen pár, és sosem győzöm csodálni azt a testi és szellemi hirtelenséget, amivel a lusta, lassan baktató állatok a düh fújó és vicsorgó megszemélyesítőivé válnak.

Más miatt is szeretem Jumot és a párját, egymás közti kis csevegéseikért, amiket nagyon szokatlan módszerrel folytatnak. Olyankor hallatott hangjaik annyira különböznek azoktól, amiket morgás és acsargás közben produkálnak, hogy azt egy egészen külön nyelvnek lehet tekinteni. Teljes egészében szippantásokból áll ez a nyelv, méghozzá hatalmas, bugyborékoló, orr-rezegtető szippantásokból. Egész hihetetlen variációit tudják előállítani, s nagyon változó értelmet fejeznek ki (legalábbis én ezt képzelem) ezekkel az egyszerű hangokkal. Csak akkor beszélgetnek így, ha bezárjuk őket, vagy közvetlenül azután, hogy a csapdából kieresztjük őket.

Két merőben különböző módon szippantanak, s mindkét fajtát variálni tudják a körülményeknek megfelelően. Az első módszerrel hosszú és zengő hangokat adnak ki, mintha halk, dünnyögő csevegést folytatnának, a másodikkal képzett szippantások viszont meglepően hangosak, és kérdő jellegűek. Ebben a tereferében mindkét tigris részt vesz, s amikor az egyik egy kérdő szippantást hallat, a másik mindig valamiféle választ ad. Először csak a két főtípust tudtam megkülönböztetni: a halk dünnyögést és a kérdést. Tovább figyelve őket, úgy hallottam, hogy ezeknek mindegyike kicsit változik minden egyes alkalommal, mintha minden szippantás különbözne a másiktól, és mindegyiknek különjelentése lenne. Amikor először hallottam egy ilyen társalgást, azt hittem, a tigrisek egyszerűen szimatolgatják egymást, de aztán úgy véltem, valóban beszélnek egymáshoz, ha mégoly primitív nyelven is. Ez annyira fölkeltette az érdeklődésemet, hogy kitartó próbálkozással elsajátítottam néhány egyszerűbb hangot, aztán visszamentem a veremhez, és Paulon kipróbáltam őket. Mikor az ajtajához jött, hogy elbeszélgessen velem. megtöltöttem a tüdőmet levegővel és egy erős, hosszú, kérdő szippantást hallattam. amit – ebben biztos voltam – még maga Jum sem csinált volna különben. Reméltem, hogy Paul válaszol. Megállt, láthatólag meghökkent, és pár lépést hátrált. Újabb hangot hallattam, majdnem olyan jól sikerült, mint az előző, s most már kevesebb nyálat is vesztegettem. Úgy éreztem, kezdek rájönni a dolog nyitjára. Reménykedve figyeltem Pault. Olyan megvetően mért végig, hogy majdnem elpirultam szégyenemben, aztán hátat fordított, és visszaballagott a vackához. Úgy éreztem. többet kellett volna gyakorolnom, mielőtt kipróbálom rajta.

Billyvel is akkor ismerkedtem meg, amikor épp a tigrisnyelvet próbáltam elsajátítani. Az oroszlánoktól jöttem, és útban visszafelé tigrisszippantásaimat gyakoroltam. Befordulva a sarkon. egy valódi. erőteljes szippantást eresztettem meg, s majdnem beleütköztem egy kócos, vörös hajú, kerek, kék szemű, pisze orrú, langaléta ifjúba. akinek állát és felső ajkát finom tojássárgaszínű pihe fedte.

– Hello! – üdvözölt megnyerően mosolyogva. – Te vagy az új ember?

– Igen – feleltem. – Te ki vagy?

Karjával kaszáló mozdulatot tett. és vihogva így szólt: Billy vagyok… Szólíts csak Billynek. Mindenki csak Billynek hív.

– Melyik részlegnél dolgozol? – kérdeztem, mert még sose láttam.

– Ó, mindenfelé – felelte Billy ravaszul. oldalról rám pillantva. – Mindenfelé.

Egy darabig csendben álltunk, Billy közben egy olyan természettudós mohó kíváncsiságával méregetett, aki új állatfajra talált.

– Jól megfáztál – mondta hirtelen.

– Nem én – válaszoltam meglepetten.

– Dehogynem – mondta Billy vádlón. – Az ősvény végéig elhallatszott, akkorát tüsszentettél.

– Nem tüsszentettem, szippantottam.

– Hát mindenesetre úgy hallatszott, mintha tüsszentettél volna – erősködött Billy sértetten.

– Nem tüsszentettem. Szippantottam. A tigrisszippantásokat gyakoroltam.

Billy tágra meredt szemmel bámult rám. – Mi az ördögöt gyakoroltál?

– A tigrisszippantásokat. A tigrisek szippantásokkal beszélnek egymással, de megpróbálom én is megtanulni.

– Te dilis vagy – jelentette ki Billy teljes meggyőződéssel. – Hogy lehet szippantásokkal beszélni?

– A tigrisek mindenesetre úgy beszélnek. Hallgasd meg őket egyszer.

Billy felkuncogott.

– Szeretsz itt dolgozni? – kérdezte. – Igen, nagyon. Miért, te nem? Újra hamiskásan pillantott rám.

– Igen, de az más. Nekem nincs más választásom mondta.

Ekkor arra a következtetésre jutottam, hogy mivel állítólag minden falunak van egy bolondja, én Whipsnade bolondjába botlottam bele.

– Na, nekem mennem kell. – Viszlát! – mondta Billy. – Viszlát!

Ahogy hosszú lépteivel eltűnt a bodzabokrok közt hirtelen fülhasogató éles hangon énekelni kezdte:

Én, a vándorénekes,

a foltos és a rongyos…

Visszamentem a “Menedék”-be, ahol Joe épp egy pisztrángcsalit fabrikált.

– Találkoztam a falu bolondjával – mondtam. – A falu bolondjával? Ki az?

– Nem tudom. Magas. vörös hajú fickó. Billynek hívják. – Bolond? – ámult el Joe. – Dehogyis bolond. Tudod, ki az?

– Nem. Ki az? – kérdeztem kíváncsian.

– Beale kapitány fia – felelte Joe.

– Te jó ég! Miért nem figyelmeztettél előre?

Gyorsan visszaidéztem magamban Billyvel folytatott beszélgetésemet, hogy nem mondtam-e neki valami különösen sértőt.

– No és hol dolgozik? – kérdeztem. – Melyik részlegnél? – Nem dolgozik sehol – felelte Joe –, csak cselleng. Besegít hol itt, hol ott. Néha több bajt csinál, mint hasznot, de azért rendes srác.

Billyvel való találkozásomról csakhamar megfeledkeztem, mert fontosabb dolgok vonták el a figyelmem. Maurena, a nőstény tigris sárlani kezdett, és most végre alkalmam nyílt megfigyelni a tigrisek párzását. Szerencsére, ez épp a hivatalos szabadnapomon következett be, így az egész napot a túlsó tigriseknél töltöttem, jól elrejtőzve egy megfigyelő állásban, és bőséges jegyzeteket készítettem.

Kora reggeltől Jum mint egy barna árnyék mindenhova követte a párját, hason csúszva. megalázkodva és a szenvedélytől elnehezülve. A fák közt álltam. s innen jól láttam őket a bokrok pettyes árnyékában, ahogy az oldalukon meg-megcsillant a nap. Jum párja mögött és kicsit oldalt sompolygott. Tisztes távolságot tartott, mert korábban túl közel merészkedett, és Maurena ezt nem vette jó néven. Jum orrán három mély, vörös barázda bizonyította Maurena rosszallását. A szokott félénk, alázatos teremtésből egy csapásra lopakodó, veszélyes bestia lett. aki gyorsan és vadul hárította el párja túl korai közeledését. Jum, úgy látszik, nem értette ezt az átalakulást. Alaposan meglephette, hogy a helyzetük ilyen hirtelen és tökéletesen a visszájára fordult.

Nagy léptekkel föl s alá jártak a bodzák törzsei közt, de Jumon hirtelen újra erőt vett szerelme, és közelebb húzódott Maurenához. Közben torkából doromboló nyögés tört fel, a szeme szinte megdermedt a vágytól. Maurena nem hagyta abba ráérős sétáját Jum közeledtére. csak felhúzta ajkát. kimutatva rózsaszín ínyét és hófehér fogait. Jumnak torkán akadt a nyögés, és visszatért előbbi helyére. Tovább sétáltak ide-oda; sárgás bundájuk fénylett a bokrok félhomályában. Nekem, aki a csalánok kényelmetlen rejtekében várakoztam. úgy rémlett, Maurena sose fog engedni Jumnak, és csodáltam Jum türelmét. Maurena látszólag élvezte, hogy most ő az ura a helyzetnek, mert még egy félórát kényesen járkált fel s alá, míg Jum mozdulatai percről percre darabosabbak és türelmetlenebbek lettek.

Aztán Maurena mozdulatai a szemem láttára lassultak és ernyedtek, egészen leengedte a hátát, mézszínű hasa majdnem a földet söpörte. Jobbról balra imbolygott. és szemének kifejezése unatkozó közönyből átváltott abba az álmatag, rejtelmes tekintetbe. ami az evés utáni méla ejtőzéskor tűnik tél a tigrisek szemében. Lankadtan, elengedetten lejött a fák sűrűjéből a tó mellé, ahol a fű hosszú és sűrű volt. Itt megállt, és lelógó fejjel mélázott. Jum sóváran figyelte a tisztás széléről, a szeme olyan volt vad képében, mint két fagyott, zöld levél. Maurena gyengéden dorombolni kezdett, s farka vége úgy mozgott a fűszálak közt. mint egy nagy, fekete dongó. Kényesen ásított egyet, megmutatva szája rózsaszín belsejét és ajka fekete csipkés szélét. Teste lassan elernyedt, fölhemperedett, és oldalára feküdt a fűben. Jum odasündörgött hozzá. kérdőn morogva, s Maurena torokból jövő, elmosódott hanggal felelt. Jum hirtelen meghágta, háta meggörbült, mancsával Maurena bordáit gyúrta. Mikor Maurena fölemelte fejét, Jum vad gyengédséggel harapdálta végig meghajló nyakát. Maurena láthatóan teljesen elolvadt alatta, ellágyult, végül majdnem eltűnt a hosszú fűben. Aztán egymás mellett fekve elaludtak a napon.

Jumnak volt egy szokása, amit még egyetlen más tigristől sem láttam: nyalogatta az ételét. Azt, hogy egy tigrisnek milyen reszelős a nyelve, el sem hiszi, aki nem látta. Egyszer, amikor épp csapdába volt zárva etetéskor, karnyújtásnyiról megfigyelhettem, hogyan eszik. Először is leharapdálta a húsról a foszlányokat és a cafatokat. Aztán két mancsa közé fogta, és elkezdte nyalni a hús sima, vörös felszínét. Ahogy hosszú nyelvét végighúzta a húson, olyan hangot adott, mintha csiszolópapírral dörzsölne végig lassan egy fadarabot. Nyelvének dörzsölésétől a hús a szó szoros értelmében rétegekben vált le, a sima húsfelület hamarosan rücskös és dimbes-dombos lett, mint egy bolyhos szőnyeg. Ezt vagy tíz percig folytatta, és ezalatt egy-két centi vastagságban egyszerűen lenyalta a húst. Ha a tigriseknek ilyen erős nyelvük van, alig kell a fogukat használni evés közben.

Nagyon nehezítette Jum és Maurena viselkedésének és szokásainak megfigyelését, hogy nagy, sűrűn benőtt területen éltek, így bajos volt őket állandóan szemmel tartani. És mégis ők voltak erre a legalkalmasabbak, mert nagyon természetes életet éltek. Paul és Ráni esetében sose tudhattam, valamely szokásuk természetes-e, vagy csak ők maguk találták-e ki, hogy alkalmazkodjanak természetellenes életkörülményeikhez. A fürdés volt az egyik ilyen szokás. Sosem láttam sem Jumot, sem Maurenát a tavukba merülni, igaz, Paul sem fürdött soha. Ráni azonban a kánikulai napokon gyakran leballagott a medencéhez, és bemerítette csíkos testét a vízbe, hogy csak a feje és a farka hegye állt ki. Néha félóra hosszat is elhevert benne, s közben nagyon ravasz és merész képet vágott; időnként csapott egyet a farkával, feje fölé fröcskölve a vizet. Ez a tigristől szokatlan magatartás sok megjegyzésre és találgatásra adott okot a látogatók soraiban.

– Ágnes, gyere csak, nézd, az a tigris fürdik!

– Ó, hát nem édes? – Vajon miért csinálja?

– Nem t’om. Biztos szomjas.

– De akkor mér fekszik azért bele? – Nem t’om. Lehet, hogy beteg.

– Ne hülyéskedj, Bruce!

– Lehet, hogy vízitigris. Speciális fajta, érted? – Igen, biztos azért. De nem aranyos?

– Dobj be neki egy darab kenyeret, Bruce!

Egy nagy darab kenyérhéj kupán találta Ránit, mire az morogva fölnézett.

– Nem kéri.

– Próbáld meg mogyoróval.

Talán nehéz elhinni, de a fenti beszélgetés nem képzeletem szülötte. Úgy jegyeztem le, ahogy elhangzott, és még tanúm is van rá. Az a látvány, hogy Ráni a vízben heverész, a brit közönségből a legvadabb elméleteket csalta ki. A védőkorlát köré gyűltek, és erősen összpontosított figyelemmel bámulták. Még valamilyen közúti balesetnél sem tanúsíthattak volna nagyobb érdeklődést.

Mielőtt állást vállaltam Whipsnade-ben, sosem hittem volna, hogy az emberek ilyen tudatlanok lehetnek az állatok életének legközönségesebb mozzanatai felől is. Persze azt elvárták, hogy a gondozó mindent tudjon. A tigrisek csíkosan születnek? Megharapna az oroszlán, ha bemennénk? Miért csíkos a tigris, és az oroszlán miért nem? Miért van az oroszlánnak sörénye, s miért nincs a tigrisnek? A tigris megharapna, ha bemennénk? Miért fehér a jegesmedve? Honnan való? Ők megharapnának, ha bemennénk?

Ilyen és ezernyi hasonló kérdést tettek fel mindennap, s naponta húsz-harmincszor is. Egy-egy különösen látogatott napon egészen megviselték az ember idegeit.

Sok látogató, akivel szóba elegyedtem, meglepetten és meglehetősen csalódottan vette tudomásul, hogy nem napi munkánk az életünket kockáztatni az oroszlánok vagy a medvék ketrecében. Nem tudtam nekik szörnyű sebeket mutatni, amelyet munka közben szereztem, s ezért csalónak tartottak. Valósággal megsértődtek, ha azt bizonygattam nekik, hogy az állatok közt – mindent összevéve – elég nyugalmas az élet. Azt várták volna el, hogy cafatokban lógjon a ruhám, fejem véres, de konok legyen, és napjaim a hajmeresztő kalandok hosszú sorozata. Most, hogy utólag visszagondolok, nagy pénzszerzési lehetőséget hagytam ki. Ha cafatokra tépem a kabátom, összekenem magam egypár véres húsdarabbal, s aztán félóránként e könnyedén odavetett szavakkal támolygok ki a tigrisveremből: “Ezt a tigrist se könnyű lecsutakolni” – ma gazdag ember volnék.

A látogatók mindent összevéve rengeteg bajt okoztak, de néha nagyon jól szórakoztunk is rajtuk. Két esetet sosem felejtek el. Az első hőse egy kisfiú volt, aki végignézvén, hogyan etetem a tigriseket, tágra nyílt szemmel odajött hozzám, és suttogva azt kérdezte:

– A bácsit megették már ezek a dögök?

A másik eset akkor történt, mikor egy kisfiú az izgatottságtól kipirult arccal, rohanva jött a verem felé. Gyorsan benézett, látta, hogy Paul föl-alá járkál; erre hátrafordult, és így kiáltott a családjának:

– Anyu, anyu, gyere gyorsan, nézd ezt a zebrát!

Pár nappal első találkozásunk után újra összefutottam Billyvel. Az oroszlánokhoz vezető ösvényen jött, egy ócska, rozsdás biciklin zötyögve és csörömpölve. Épp kivágtam egy sűrűn nőtt csalánbokrot, amely már kezdett ránőni az ösvényre, s most cigarettaszünetet tartottam.

– Hello! – kiáltott éles hangján, és olyan erősen fékezett, hogy majdnem átbukfencezett a kormányon. Hosszú lábát letámasztotta a bicikli két oldalán, és hülyén vigyorgott.

– Hello! – üdvözöltem óvatosan

– Mit csinálsz?

– Csalánt irtok.

– Azt utálom – fanyalgott Billy. – Mindig megszúr, néha, a legkényelmetlenebb helyeken.

– Engem is – bólintottam együttérzőn. Billy idegesen körbesandított.

– Izé – suttogta, mint egy összeesküvő –, nincs véletlenül egy cigid?

– De van – mondtam, és adtam neki egyet. Gyakorlatlan kézzel gyújtott rá, és élénken pöfékelni kezdett.

– Nem szólsz róla senkinek, ugye? Nem engedik, hogy dohányozzam.

– Hová indultál? – tudakoltam.

Billy egy kis füstöt cigányútra nyelt, és olyan hevesen köhögött, hogy a szeme könnybe lábadt.

– Nincs jobb, mint egy jó slukk – nyögte végül rekedten. – Neked nem tesz valami jót, ahogy látom.

– De, nagyon élvezem.

– Na, hová indultál? – kérdeztem újra.

– Hozzád – mondta felém bökve a cigarettával, aminek a vége a nyáltól nedvesen lógott.

– Ó, tényleg? Mivel szolgálhatok?

– Apu azt mondta, gyere el egy pohár italra ma este. Elképedve bámultam rá.

– A te apád hív meg engem egy pohár italra? – kérdeztem elhűlve. – Nem viccelsz?

Billy, miután újabb adag füstöt nyelt a tüdejére, és újabb köhögési roham fogta el, hevesen bólogatott, hogy még vörös haja is libegett belé.

– Miért épp engem? – kérdeztem értetlenül.

– Azt hiszi – nyögte Billy levegő után kapkodva –, azt hiszi, jó hatással leszel rám.

– Te jó Isten – mondtam –, eszem ágában sincs bárkire is jó hatással lenni , és különben is ezt aligha nevezhetjük jó hatásnak, mikor épp most adtam neked egy cigarettát, holott neked tilos a dohányzás.

– Ne mondd el senkinek! – krákogta Billy. – Titok! Viszlát fél hétkor.

Még mindig hörögve és levegő után kapkodva elzörgött biciklijén.

Így hát aznap hatkor fölhúztam egyetlen valamirevaló nadrágomat, nyakkendőt kötöttem, zakót öltöttem, és jelentkeztem a parkban levő igazgatási épület egyik végét elfoglaló Beale-rezidenciában. Bár a többi ápolótól már tudtam, hogy Beale kapitány nyers külseje aranyszívet takar, mégis kicsit féltem, hiszen végül is ő az állatkert igazgatója, én pedig az utolsók közt is a legutolsó alkalmazott.

Mrs. Beale nyitott ajtót. Bájos, csinos és rendíthetetlen nyugalmat árasztó nő volt.

– Jöjjön be! – mondta, s édesen mosolygott. – Hívhatom Gerrynek? Billy állandóan Gerryként emlegeti magát. Jöjjön a szalonba, ott a kapitány.

Bevezetett a nagy, kellemes nappaliba, ahol az egyik sarokban Beale hatalmas alakja tornyosult egy óriási székben, hanyatt dőlve, az Evening Newstól majdnem teljesen eltakarva. Az újság alól halk morajlások hallatszottak, mintha a Krakatau vulkán készülne kitörni, s az újság papírja zizegett és ropogott, ahogy emelkedett és süllyedt a kapitány lélegzetétől.

– Ó, Istenem-sopánkodott Mrs. Beale –, ne haragudjon, de elaludt. William! William! Megjött Gerry Durrell. Olyan hang hallatszott, mintha több tehervonat futott volna egymásba, és a kapitány előbukkant az újság alól, mint egy tengeri szörny a vízből.

– Krm-hrm – krákogta. Megigazította félrecsúszott szemüvegét, és hunyorgott rám. mint egy bagoly. – Durrell, mi? Durrell? Örvendek. Izé, szóval örülök, hogy eljött.

Feltápászkodott, úgy hullatva magáról az újság lapjait, mint egy hatalmas tölgy a leveleit ősszel.

– Gladys – vakkantotta –, adj a fiúnak valamit inni! Ne várakoztasd!

Mrs. Beale úgy kezelte ezt az udvariatlanul kurta parancsot, mintha el sem hangzott volna.

– Üljön le – mondta mosolyogva. – Mit inna? Akkoriban, közvetlenül a háború után, a szesz olyan ritka kincs volt, mint az arany, és bár szerettem volna valami erőset inni, például whiskyt szódával, hogy erőt adjon a kapitánnyal való beszélgetéshez, tudtam, udvariatlanság lenne kérnem.

– Csak egy sört, ha szabad kérnem – mondtam.

Amíg Mrs. Beale behozta az italt, a kapitány a kandallóhoz dübörgött, és erőteljesen megkotorta a tüzet, abban a reményben, hogy életet lehel belé. Pár nagy izzó fadarab kiesett a kandalló elé, és még az a kis láng is kihunyt, ami addig pislákolt. A kapitány sértődötten a földhöz vágta a piszkavasat.

– Gladys! – üvöltötte. – Kialudt a tűz!

– Hát ne piszkáld, drágám—mondta Mrs. Beale. – Tudhatnád, hogy azzal mindig kioltod.

A kapitány egy székbe vetette magát, amelynek rugói tiltakozóan felsikoltottak.

– Francos, rohadt lötty ez a háborús sör! – kiáltott a kapitány, kihívóan rám meredve – vagy maga szerint talán nem, Durrell?

– Ne káromkodj, drágám – mondta Mrs. Beale.

– Hát, a háború előtt még nem ittam sört, úgyhogy nem tudom megítélni – feleltem.

– Nincs ebben egy szem komló sem – mondta a kapitány. – Nekem elhiheti, egy szem komló sincs benne.

Ebben a pillanatban Billy vonaglott be hosszú tagjaival, mint egy zsiráf.

– Hello! – mondta, és ütődötten rám vigyorgott. – Hát megjöttél?

– Hol voltál? – vakkant rá a kapitány.

– Mollyval – felelte Billy, karjával hadonászva. – Trallala, trallala, most vele járok.

– Á – mondta a kapitány elégedetten –, lányok után jártál, mi? Jól van, fiam, derék. Maga szoknyabolond, Durrell?

– Hát, izé, olyanformán… – mondtam óvatosan, mert nem tudhattam, mit ért a kapitány szoknyabolondon.

A kapitány lopva körülnézett, hogy nincs-e Mrs. Beale a közelben, és előrehajolt a székében.

– Én is nagyon csíptem annak idején a hölgyeket – dörmögte bizalmas suttogással –, mielőtt még Gladyst megismertem volna, persze. Bizistók… ha az ember Afrika nyugati partjait járja, szüksége van egy-két jó nőre.

– Sokáig volt Afrikában? – kérdeztem.

– Huszonöt évig. Huszonöt évig. A feketék imádtak – dicsekedett ártatlanul. – Na persze mindig rendesen bántam velük, és ezt méltányolták is. Billy bácsinak hívtak.

Billy ekkor valami – csak előtte ismeretes okból – hisztérikus nevetésben tört ki.

– Billy bácsi! – robbant ki belőle. – El sem tudom képzelni, hogy téged Billy bácsinak hívjanak!

– Miért, mi van abban?! – hördült fel a kapitány. – A szeretet jele! Tiszteltek engem, annyi szent.

– Kaphatnék egy sört? – kérdezte Billy.

– De csak egyet – vetette oda a kapitány. – Kölyök vagy még hozzá… Mondja meg neki maga is, Durrell, hogy kölyök még az iváshoz. Az iváshoz, a dohányzáshoz meg a nőzéshez.

Billy fintort vágott, rám kacsintott, s kiment a söréért. – Hogy vannak a zebrái? – kérdezte Beale kapitány hirtelen.

Olyan hevesen és váratlanul kaffant rám, hogy majdnem kiejtettem a söröspoharat a kezemből.

– Ööö… izé… láttam már őket – feleltem. – Egyébként azonban az oroszlánrészlegnél dolgozom.

– Á – mondta. – Szóval odakerült. És hogy sikerült megbarátkoznia az oroszlánokkal?

– Azt hiszem, elég jól – mondtam óvatosan:

– Akkor jó – bólintott a kapitány, s ezzel a témát elintézettnek tekintette. – Szereti a curryt?

– Ööö… igen, szeretem.

– Erősen? – kérdezte Beale kapitány, s gyanakvóan figyelt.

– Igen. Az anyám mindig nagyon erősre csinálja a curryt.

– Na jó – mondta a kapitány elégedetten. – Jöjjön el vacsorára… csütörtökön. Én főzöm a curryt. Sose engedem, hogy Gladys csinálja… Sose fűszerezi meg eléggé… harmatgyöngét csinál. Nincs jobb, mint ha a curry jól megizzasztja az embert.

– Köszönöm szépen, uram.

– Gladys! – ordította Beale kapitány olyan sztentori hangon, hogy a falak is beleremegtek. – Durrell csütörtökön vacsorára jön. Én csinálom a curryt.

– Jól van, drágám – mondta Mrs. Beale belépve a szobába. – Hét körül jöjjön, Gerry.

– Nagyon köszönöm – ismételtem. – Kiváló – mondta a kapitány feltápászkodva. – Hát akkor csütörtökön, jó?

Szemmel láthatólag ez volt az istenhozzád. – Nagyon köszönöm az italt, uram.

– Nagyon szívesen – dörmögte a kapitány –, nagyon szívesen. Aztán vigyázzon azokkal a zebrákkal, nagyon alattomosak tudnak lenni. Jó éjszakát!

IV. PANCSOLÓ JEGESMEDVÉK

De a nőstény, megszorítva, széttépi a támadót.

KIPLING: A FAJ NŐSTÉNYE

A nagyközönség szemében a részleg főattrakciója igazában Babs és Sam, a két jegesmedve volt.

– Ha eccer látta a jegesmedvéket, a többit már meg sem érdemes nézni – mondogatja Jesse a látogatóknak.

Az emberek szeretnek megborzongani az oroszlánok és a tigrisek valódi vagy képzelt vadságától, de ha egyszer látták, tovább nem érdeklik őket. A jegesmedvéket viszont sosem unják meg, mert azok megnevettetik őket. Az oroszlánokat és a tigriseket türelmesen és hosszasan kell figyelni, hogy magánéletük egy-egy érdekes mozzanatát elkaphassuk, és a legtöbb látogató nem ér rá órákig bámulni az alvó állatokat abban a reményben, hogy türelme jutalmául majd az elemi szenvedély megnyilvánulásait láthatja, vagy a természetnek valami más csodáját. De a jegesmedvék mások, ők állandóan produkálják magukat, és az emberek órák hosszat elácsorognak és figyelik őket. Sam a ketrec egyik sarkában áll, enyhén ingatva testét, vagy elnyúlik a betonon, ahogy néha a kutyák, hátsó lábait szétterpesztve, s határozott megvetéssel méregeti a közönséget. A párja, Babs beugrik a vízbe dobott kenyér- és kétszersültdarabokért, vagy kidugja hosszú orrát a rácson, s tágra nyitja száját, hogy abba dobálják ezeket a csemegéket.

Még első látásra is feltűnően nagy különbség van Babs és Sam közt. Sam hatalmas és bozontos, és óriási, rengő feneke van, míg párja sima szőrű és vékony. Sam feje a koponyatetőn nagyon széles, csinos kis füle van, és orrán különös húsos kidudorodás, az öregjegesmedvék jellegzetes római orra ez. A dudor alattomos kifejezést adna ábrázatának, ha nem ellensúlyozná ezt a pofája szőrében mélyen meghúzódó apró, vidám szeme. Babs feje hosszú és keskeny, mintha jégcsap ülne nyúlánk, izmos nyakán. Az ő ábrázata csakugyan alattomos, és szeme fehérje ellenszenves sárgába játszik, amitől úgy fest, mint holmi megcsömörlött vén kéjnő egy kimerítő hepaj másnapján. Sam, úgy is, mint az idősebb, lassan és nyugodtan éli életét, nehézkesen cammog. körbe-körbe ketrecében, mint valamilyen jóindulatú, feledékeny vénember. Sose tesz egy lépést se fölöslegesen, és azonkívül, hogy a napon szunyókál, nem is csinál semmit. Ezzel szemben Babs sosem nyugszik. Ha nem keringőzik céltalanul körbe-körbe, akkor a rács mellett gubbaszt, és mancsával a csodálói által otthagyott kétszersültdarabokat és érdekes papírgalacsinokat szedegeti össze, vagy a medence zöld vizében pancsol.

Etetéskor Babs a rácshoz jön, és kitátja görbe, sárga fogakkal teli száját, hogy Jesse húsdarabokat hajigáljon bele. Sam ennél többet ad a méltóságára. Ő fogásra elképesztően alkalmas ajkával óvatosan elveszi a húst, és a betonra ejti, hogy közelebbről megvizsgálhassa. Ha a hús faggyús, egyik nagy mancsával megfogja, s aztán elülső fogaival finoman lehúzza a sercegve leváló faggyút, s állkapcsának csattogtatása és hatalmas cuppogtatások közepette fogyasztja el. Etetéskor Babs mindig nagyszerű úszóbemutatót tart, de Samet sose tudja rávenni, hogy vele tartson. Babs imádja, ha jó közönsége van, a nézők kiabálása és nevetése arra ösztönzi, hogy művészetét egyre magasabb fokon mutassa be, Samet egyáltalán nem érdekli, vannak-e a ketrec körül, vagy sem.

Babs a nap felét mindig a medencében tölti, bármilyen is az idő, s ott bohóckodik és locspocsol a zöld vízben. Sokszor percekig a hátán fekve lebeg a vízen, s behatóan tanulmányozza mancsait. Ennek a furcsa szokásának sosem tudtam fölfedezni az okát. Legtöbbször kutya módjára ússza végig a medence hosszát, mind a négy lábával a vizet taposva. Amikor aztán elér a medence végére, hanyatt fordul, s lába erős lökésével elrúgja magát falától, hogy nyaka és válla körül csak úgy habzik a víz. Samet, mint már említettem, senki és semmi nem érdekli – talán egyedül az ételes vödör –, de Babs mindig akkor érzi magát a legjobban, ha van tömegnyi csodálója. Olyankor el nem hagyja a medencét, és egy harmadrangú primadonna közönségre kacsingató módján ripacskodik. Hatalmas hasasai, amint a vízbe dobott kenyérdarabokért ugrik, újra meg újra vízzel öntik nyakon az alvó Samet, míg csak az, utálkozva, kénytelen-kelletlen a ketrec valamelyik szárazabb részébe nem vonul.

Sam furcsamód nem szereti a vizet. Még ha ennivalót dobnak is be, nem megy utána, hanem a medence betonpereménél áll, és a mancsával próbálja meg kihalászni. Ha ez nem sikerül, veszni hagyja. Kétszer mégis láttam bemerészkedni a medencébe, hogy párjával játsszék, és ezt a látványt kár lett volna elmulasztani. Babs, ha egyedül van, mindent humortalanul csinál, elmélyülten, a koncentráció minden jelével, mintha valami kellemetlen kötelessége lenne, amit azért elvégez, kerül, amibe kerül. Igazán jól azonban csak akkor látom szórakozni, amikor Sam is követi a vízbe. Csak ilyenkor látni kellemesnek és derűsnek. Sam ilyenkor derékig a vízben ül, és nagyon finoman ölelgeti és harapdálja a párját, szeméből jóindulat és kedvesség sugárzik. Babs viszont néha annyira izgalomba jön, hogy alaposan megharapja, s ilyenkor Sam kénytelen egy koponyarengető pofonnal megfegyelmezni. A víz alá nyomják egymást, egyszerűen úgy, hogy a fogukkal elkapják a másik nyakán a laza bőrt, és a víz színe alá süllyednek, párjukat is magukkal húzva. Gombostűpárna alakú, hatalmas hátsó felük a felszínen marad, míg a zöld mélységben jókedvű eksztázisban pofozzák és marják egymást. Hosszú ideig a víz alatt maradnak, s aztán fújtatva és sziszegve bukkannak a felszínre, s a víz fényesen fut le bundájukról.

Babs gyermetegen és teljes szívvel élvez minden játékszert, amihez hozzájut. Bármi megteszi – rossz autóbelső, fadarab, fűcsomó, vagy akár darabka csont is. Olyasmivel szeret leginkább játszani, ami könnyen kezelhető a vízben, és nem süllyed el túl hamar. Egy reggel gondatlanul a ketrecben felejtettem a vödröt takarítás után, s nem vettük észre, csak amikor már kieresztettük a medvéket a csapdából, és akkor már persze késő volt, nem tehettünk semmit. Megpróbáltuk újra befogni őket, hogy kimentsük a vödröt, de ránk se hederítettek. Sam, meggyőződve róla, hogy nincs benne étel, tovább nem törődött a vödörrel, Babs viszont, játékos természetű lévén, égből pottyant ajándéknak tekintette a vödröt, amely arra hivatott, hogy fogságának egyhangúságát enyhítse. Először a sziklák közt hajszolta, egyik mancsával nagyokat ütve rá. Szemmel láthatólag élvezte, milyen vérfagyasztó csikorgást csap a betonon. A vödör végül is zajosan legurult a lejtőn a medencébe, így félrebillenve lebegett a vízen. Babs a medence partján állva megpróbálta mancsával elérni, de ez túl messze sodródott. Végül beugrott utána, de az így keletkezett kis hullám megtöltötte a vödröt, s az azonnal lesüllyedt a zöld mélységbe. Babs nem adta fel ilyen könnyen, lebukott, és végigkutatta érte a medence fenekét. Egy-két perc múlva újra megjelent. A vödör a fülénél fogva a karján lógott, és Babs nevetségesen hasonlított egy fejőlányhoz. Ha már sikerült visszaszereznie, semmiképpen sem akarta újra elveszíteni, s ezért a hátára feküdt a vízen, s a vödröt a hasán egyensúlyozta, Két mancsával gyengéden paskolta, időnként felfordította, és esetlenül beleszuszogott a bádogvödör visszhangzó belsejébe.

Egy idő múlva aztán megfeledkezett az óvatosságról, s a vödör bugyborékolva elsüllyedt. Babs utána vetette magát, s mikor felbukkant, sisakként viselte; a vödör fülét az álla alá csapva, amin Joe majd halálra röhögte magát. Babs soká küszködött, míg sikerült leszednie a fejéről, amit mi is kissé aggódva figyeltünk, s emiatt úgy döntött, hogy megtanítja a vödröt kesztyűbe dudálni. A fülét a szájába véve kivitte a medencéből, és a betonra lökte. Olyan elmélyültséggel, mintha tudományos kísérletet végezne, egyik mancsát a vödör oldalára helyezte, és ránehezedett. Ettől az egyszerű és látszólag haszontalan mozdulattól a vödör olyan alakot vett fel, mintha egy cölöpverőgép alól került volna ki. Oldalai behorpadtak, s a feneke kitüremkedett, mint egy nagy hólyag. Babs ezzel kimerítette a vödör által nyújtott összes lehetőségét, és nem is érdekelte tovább, elballagott úszni egy kényelmeset.

Babs időnként bizonyos keléstől szenved, ez a mellső lába ujjai közt szokott megjelenni. Ezek a kelések nagyon aggasztóak, mivel csak sokára fakadnak ki, és nagy fájdalmat okoznak neki. Joe ilyenkor görnyedten áll a korlátnál, és a szánalomtól eltorzult arccal figyeli, hogyan biceg Babs a ketrecben körbe-körbe.

– Szegény jószág – mondja halkan és együttérzően –, szegény, szegény jószág!

Ilyenkor semmit sem tehetünk, csak figyeljük fájdalmas járkálását a ketrecben, amíg csak a kelés saját mérgétől felduzzadva ki nem fakad, sárga, gennyes váladékot hagyva Babs mancsának fehér szőrén, s ez eltart akár két napig is. Amíg a mancsa dagadt és lüktet, Babs sose megy a medencébe, de amint kifakad – szinte mielőtt még teljesen kifolyt volna a sebből a genny –, már ugrik is vissza a vízbe.

Egy alkalommal a kelés nem fakadt ki a második napon, ahogy szokott, a harmadik nap Babs mancsa még mindig duzzadt volt, és olyan feszes, mint egy dob. Észrevettük, hogy a duzzadás elkezd a lábán felfelé terjedni, a könyöke irányába. Ez már komoly dolog volt, ezért hát akcióba léptünk. Becsalogattuk a csapdába, s aztán egy darab húsba rejtve összezúzott gyógyszert adtunk neki. Aztán felforraltunk egy vödör vizet a “Menedék” kis fekete kályháján, és fertőtlenítőt kevertünk bele. Úgy terveztük, ezzel borogatjuk a mancsát, hogy elősegítsük a kelés kifakadását, de Babs egyáltalán nem rajongott az ötletért, hogy a tudományos kísérletben részt vegyen. A csapda hosszú volt, és amint a gőzölgő vödörrel az egyik végéhez közelítettünk, Babs sürgősen átbicegett a másik végébe. Végül is két szál deszka, három villa és egy ásó segítségével a csapda egyik végében sikerült sarokba szorítanunk, de úgy fújt, mint egy gőzmozdony, és fenyegető morgásokat hallatott. Ekkor forró vizet locsoltunk a duzzadt mancsára, de Babs a fájdalomtól és a dühtől sziszegve gyorsan elkapta, és megpróbált áttörni a deszkák és a villák torlaszán. A torlasz szerencsére kitartott, és újra meglocsolhattuk a mancsát. Most már alig ellenkezett. Lassanként, ahogy a meleg áthatolt a szőrén, nyugodtabb lett, s végül lefeküdt és behunyta a szemét. A vödör ki sem ürült, a kelés már kifakadt, sugárban lövellve a gennyet a betonra, Babs pedig megkönnyebbülten felsóhajtott. További két vödör vízzel letisztítottuk a mancsán támadt jókora lyukat és a környező szőrt. Félórával később kiengedtük a csapdából, és egy perc múlva már a medencében hempergett és pancsolt, mintha kutya baja se lenne.

Amíg Babs és Sam körül nem akadt dolgom, sosem hittem volna, hogy a jegesmedvék gyorsan is képesek mozogni. Ezért aztán enyhén szólva meglepődtem, amikor Babs bebizonyította, hogy egy tigris fürgeségével bír. Ritkán tör ki belőle ez a fürgeség, csak ha annyira dühös, hogy meg tudna valakit gyilkolni. Sam ritkán siet, és sose látszott feldühödni veszélyes mértékben. Ha valami felizgatja, azzal int óvatosságra, hogy összecsücsörített száján át sziszegő hangot ad ki. Babs viszont minden figyelmeztetés nélkül és a legkisebb provokációra is támad. Egy reggel mutatta be nekem először, mire képes, amikor, csak ő tudja, miért, épp gyilkos kedvében volt. Fújt és morgott, mikor befogtuk őket a csapdába, hogy kitakaríthassuk a ketrecüket, és amikor kiengedtük őket, magában fortyogva cammogott körbe, és rámorgott Samre is, ha az túl közel merészkedett hozzá. A ketrec másik végében volt, amikor véletlenül fölrúgtam egy vödröt. Ez a zaj egyszerre felém irányította fortyogó dühét. Egy hirtelen, bősz rándulással hátraperdült, és teljes gőzzel megrohamozott. Mint egy óriási labda, négy hatalmas pattanással elérte a köztünk levő rácsot, és csak ez állította meg. De ezt a távot olyan villámgyorsan tette meg, és gerincroppantó mancsát olyan sebességgel nyújtotta ki a rácson, hogy éppen csak hátra tudtam ugrani előle. Csalódottan, hogy nem sikerült elkapnia, magában sziszegve elvonult, és a napon duzzogott tovább.

Ennek az esetnek óvatosságra kellett volna intenie, de nem így történt. Nem sokkal utána Babs hátulról lepett meg, amikor épp lehajoltam. A védőkorlát és a rács közti részt az elmélázó látogatók mindenféle szeméttel, cukorkapapírral, cigarettadobozzal és papírzacskóval szórják tele, s a mi dolgunk ezeket eltakarítani. Egy délután, amikor ezt a munkát akartam elvégezni, Babs a ketrec egyik végében aludt. A tőle legtávolabbi részen átmásztam a védőkorláton, és hozzáláttam a takarításhoz. Annyira lekötött a munkám, hogy elfelejtettem szemmel tartani a medvéket. Épp egy darab papírért hajoltam le, amikor egy tompa puffanást és sziszegést hallottam a hátam mögött, s a következő pillanatban valami hatalmasat csapott a fenekemre. Úgy előrerepültem, mint a szárnyaló fecske, és hasmánt elnyúltam a dús fűben. Mikor hanyatt fordultam, láttam, hogy Babs a hátsóján ül, és diadalmas kárörömmel vigyorog rám. Az döbbentett meg a leginkább, hogy a ketrec sűrű rácsán Babs mancsa nem férhetett át, legfeljebb csak pár ujja a hozzátartozó körmökkel. Mégis, még így is képes volt olyan erővel megütni, hogy ledöntött vele. Óvatosan masszíroztam fájó testrészemet, s arra gondoltam, milyen lenne egy ilyen ütés Babstől akkor, ha nincs köztünk a rács. A szeme villogásából úgy ítéltem, nagyon szívesen megmutatná ezt is, ha hagynám.

Vagy másnaponként Jesse indíttatva érzi magát, hogy valamelyik látogatónak természettudományos kiselőadást tartson. Ezek szövegét sosem változtatja, mindig szóról szóra ugyanazt meséli el, egyhangú szabályossággal. Olyan gyakran teszi ezt, hogy egyik-másik szövege már szinte legendás hírűvé vált az állatkerten belül. Talán a jegesmedvékről szóló értekezése a legismertebb, s ezt majdnem minden ápoló betéve tudja. Samnek van egy – a medvéknél nem ritka – szokása, amit szövésnek hívnak. Ennek lényege, hogy egy helyben áll, néha egy egész órán át, s fejét és nyakát ingaszerűen ide-oda mozgatva, szemét a távolba mereszti. A nagy, fehér állatnak ez a furcsa viselkedése csodálkozó és örvendező kiáltásokat csal ki a nézőkből, míg végül egyikük, aki még a többieknél is tudatlanabb, keres egy ápolót, hogy magyarázatot kérjen a jelenségre. Jesse ilyenkor meghökkentő hirtelenséggel bukkan elő a tudást szomjúhozó oldalán. Mihelyt magukhoz térnek a meglepetéstől, amit Jesse szinte már telepatikusnak tetsző hirtelen megjelenése keltett, a látogatók megkérdezik tőle, miért ingatja magát a medve ide-oda.

– Hát- kezdi Jesse, és nagy komolyan a képükbe bámul – ez hosszú história, és magam sem vagyok biztos, hogy jól tudom-e…

Itt megáll. Már ezzel a szerény megfogalmazással is sikerült a közönségnek tudtára adnia, hogy ő mindig mindent jól tud. A hallgatóság cigarettával kínálja, Jesse pedig a védőkorlátnak támaszkodik, és komótosan pöfékel.

– Ezt szövésnek hívják – folytatja elgondolkozva. – Sok elefánt is így csinál. Senki sem tudja, miért csinálják, bár egyesek így magyarázzák, mások úgy. Énszerintem a következő az oka…

Itt mély lélegzetet vesz, és dallamosan szív egyet a fogán, hogy nyújtsa a hatásos szünetet.

– A jegesmedvék, mint tuggyák, a Déli-sarkról valók, ahol minden csupa hó meg jég meg ilyesmi. Ezek a medvék fókákat esznek, és asziszem, ezzel a szövéssel fogják meg őket. Elkezdenek szőni a jég szélén, értik?… Arra jön egy fóka, meglássa őket, és kíváncsi lesz, tuggyák. Kidugja a fejét, hogy megnézze, és akkor – PUFF! – a medve elkapja. Én magam asziszem, valami hipnotizálás az egész. Megbabonázza a fókákat, tuggyák?

Ebben csak az a különös, hogy bár több százszor mondta el jelenlétemben Jesse ezt a kiselőadást, sose hallottam, hogy a hallgatók közül valaki is megkérdezte volna, vajon az elefántok is azért szőnek-e, hogy fókát fogjanak. Azt az állítást sem vonta soha senki kétségbe, hogy a jegesmedvék a Délisarkról valók. De Jesse mindig egy shillinggel gazdagabb egy-egy ilyen előadás után.

Babs és Sam mulatságos és érdekes állatpár, s míg szokásaikat és jellemüket tanulmányoztam, egészen megkedveltem őket. Talán a legmulatságosabb eset a jegesmedvékkel kapcsolatban az volt, mikor azt hittük, hogy Babs lekölykezik. Na persze, ez is olyan eset, ami csak utólag hat viccesnek, de akkor nem volt az.

Napi munkámmal végezve épp a “Menedék”-ben ültem, és kenyeret pirítottam a kályhán, mikor Joe, aki az imént járta körül a részleget, aggodalmas képpel megjelent az ajtóban.

– Gyere – mondta nagy titokzatosan –, gyere csak, és nézd meg ezt!

Vonakodva hagytam ott a pirítósaimat, és követtem a jegesmedvék ketrecéhez. Amennyire meg tudtam ítélni, minden rendben volt.

Mi a baj, Joe? – érdeklődtem. – Hát nem látod?

Újból szétnéztem a ketrecben. – Nem. Mi van?

– Vérzik! – közölte rekedten, mint egy színházi súgó, s lopva körülnézett, nem hallja-e valaki.

– Kicsoda?

– Hát Babs, természetesen. Ki más?

Figyelni kezdtem a rács mentén őrszemként fel s alá cammogó Babset, és végül a hátsó lábán sikerült kivennem egy halvány vérfoltot.

– Aha, látom. A hátsó lábán.

– Pszt!!! – pisszegett rám Joe idegesen. – Azt akarod, hogy mindenki meghallja?

Kétszáz méteres körzetben rajtunk kívül senki sem volt, de Joe, mint már említettem, hajlamos volt a túlérzékenységre ezekben a dolgokban.

– Mit gondolsz, mi baja? – kérdeztem. – Megvágta magát valamivel?

– Gyere velem! – válaszolta Joe.

Visszavezetett a “Menedék”-be, s ott zárt ajtók mögött haditanácsot ültünk.

– Azt hiszem, vemhes! – jelentette ki Joe határozottan. – De Joe, semmivel sem vastagabb, mint eddig – vetettem ellene.

– Abban a nagy bundájában az ember sohasem tudhatja – mondta Joe sötéten, mintha Babs valami szégyenletes titkot rejtegetett volna előle.

– Na és most mit csináljunk? Ha ott kölykezik le, az öreg Sam megeszi a kicsit, annyi szent.

– Be kell csalogatni a csapdába – adta elő Joe napóleoni haditervét.

Az nem is volt olyan könnyű, mivel aznap már befogtuk egyszer, és nem volt hajlandó belátni, miért kell egy nap kétszer fogságba kerülnie. Sam viszont, abban a hiszemben, hogy leesik neki is némi ennivaló, bement a csapdába, s reménykedve leült, alig bírtuk kizavarni. Végül Joe kénytelen volt a ketrec túlsó oldalára csalni Samet, egypár jókora faggyúdarabbal, míg én párját a ketrecbe próbáltam invitálni. Félóra múlva sikerrel is jártunk, Babs biztonságosan be volt zárva, míg férje a csapdán kívül leült hatalmas hátsó felére, és nagy érdeklődéssel figyelte ügyködésünket.

– Most pedig – mondta Joe – almot kell adnunk neki.

– Szalmát – javasoltam.

– Jó. Hozzunk egy bálával.

Mikor visszaértem a szalmával, Joe már megint aggályos képet vágott.

– Szomjas – mondta. – Túl meleg ott neki. Nem kap árnyékot. Nem hagyhatjuk így.

– Fedjük be a csapda tetejét valamivel – javasoltam. Szétnéztünk a “Menedék” környékén, és találtunk egy öreg ajtót, amit nagy erőlködés közepette a csapda tetejére emeltünk. Ez némi árnyékot nyújtott Babsnek, de ténykedésünk csak még jobban feldühítette, és erősen fújt és morgott. Sam csak ült, és elmélyülten figyelt bennünket, két hatalmas mancsával a pocakját fogva.

– Így, ni – mondta Joe, s letörölte arcáról a verejtéket. – Most pedig lássuk a szalmát.

Sam ekkor lépett a tettek mezejére. Amint mi a rácson át benyomtuk a szalmát a csapda egyik oldalán, ő kiszedte a másik. oldalon: Minden szalmacsomót alaposan megvizsgált, nem tudni, ennivalót keresett-e benne, vagy az utódait. Mindent megpróbáltunk, hogy ettől eltántorítsuk; ráordítottunk, ásót húztunk végig a rácson, faggyúdarabokat dobáltunk felé, de hiába.

– Átkozott vén. hülye! – dühöngött Joe.

Mindketten izzadtak és fáradtak voltunk. Sam hatalmas szalmahalmon ült, párjának pedig alig pár szál maradt a csapdában.

– Semmi értelme, Joe, nem hagyja abba. Babsnek a betonra kell kölykeznie, és kész.

– Igen – felelte Joe kétségbeesetten –, nem tehet mást. Így hát otthagytuk őket. Sam a szálmával játszott. Babs pedig nagyon dühösen kucorgott a csapdában. Aznap este záráskor még semmi jelét sem adta, hogy le akar kölykezni, így hát a csapdába zárva hagytuk, és hazamentünk.

Késő éjjel azon tűnődtem, vajon hogy boldogul majd Babs, mikor hirtelen eszembe jutott a legtermészetesebb és legegyszerűbb magyarázat: Babs sárlik. Ettől aztán majd megszakadtam a nevetéstől.

Másnap reggel csak rá kellett néznem Joe arcára, hogy lássam, ő is ugyanarra a következtetésre jutott.

– Hogy a fenébe nem gondoltunk erre? – kérdezte keserűen. – Micsoda marhák vagyunk, mi?

Aztán mégis inkább a humoros oldalát néztük a dolognak, s még akkor is teli torokból nevettünk, mikor a jegesmedvék ketrecéhez értünk. Joe azonban hirtelen abbahagyta a nevetést.

– Hova lett a szalma? – kérdezte meglepetten.

Egypár szál Sam bozontos bundájához tapadt, de a többi eltűnt. A betonon sehol egy szál se, mintha felsöpörték volna.

– Jaj! – üvöltött fel Joe hirtelen iszonyú fájdalmasan. – Nézd csak a medencét!… Jaj! Az a mocskos vén disznó! A medencében annyi szalma volt, hogy a víz alig látszott.

Sam izgalmasan és érdekesen tölthette az éjszakát, míg mindet sikerült biztonságba helyeznie. A lefolyó természetesen eldugult, erre semmi sem alkalmasabb, mint egy bála nedves szalma. Két napunkba telt, míg sikerült megtisztítanunk a medencét és a lefolyót a szalmától. Ez idő alatt hétágra sütött a nap, ami sokat segített.

– Majd adok én neki! – zsörtölődött Joe. – Legközelebb, ha le akar kölykezni, a fene a jó dolgát, kölykezzen a barlangjába, mint a többi medve.

Már jó néhány hete dolgoztam a részlegnél, mikor legnagyobb meglepetésemre Jesse egy reggel előléptetett. A “Menedék”-ben ültünk, épp a reggeli után, Jesse lassan és körülményesen pipára gyújtott. Mikor az már kedvére szortyogott és szörcsögött, rám meredt, mint egy baziliszkusz.

– Jó munkát végzel, fiú – jelentette ki –, egész jó munkát. – Kösz – mondtam meglepetten.

– Tudod, mit csinálok, fiam? – folytatta Jesse, s pipája szárával felém bökött. – Rád bízom a részleg felső darabját. Te felelsz érte, helyes?

Ez nagyon hízelgő volt, s nagyon örültem neki. Másokkal együtt is érdekes az állatokat gondozni, de sokkal izgalmasabb, ha az állatok egy csoportja teljesen az én gondjaimra van bízva.

Amint tehettem, a részleg felső végébe sétáltam, és megszemléltem birodalmamat. A szerény méretű mészkőgödörben Péter, az erszényes medve élt. Bár naponta kenyeret, répát és egyéb ínyencségeket hagytam itt számára, valójában még egyszer sem láttam, mert a csontfehér mészkőfalban egész járatrendszert épített ki, és nem mutatkozott valami társaságkedvelő lénynek. Elhatároztam, hogy mielőbb meghitt viszonyt alakítok ki vele. Nem messze tőle, egy bodzákkal teljesen benőtt ketrecben öt sarki róka élt. Velük sem jutottam még többre, mint hogy bedugjam az ételüket a ketrecükbe, rájuk bízva a többit. Ijedős teremtések voltak, és sok idő és figyelem árán lehetett csak megnyerni barátságukat. A következő, hasonlóképpen benőtt ketrecben a nyestkutyák éltek. Furcsa, bozontos áltatok, rókaszerű pofájuk van, testüket és farkukat medvebundához hasonló sűrű szőr borítja, lábuk pedig rövid és görbe, s a járásuk ettől olyan, mint a részeg tengerészé.

Nagyon alaposan felmértem új birodalmamat, hogy lássam, hogyan és mit javíthatnék. Először is megállapítottam, hogy mind a nyestkutyák, mind a sarki rókák ketrecében túlságosan elburjánzott a növényzet, és az állatok alig láthatók, így hát egy fűrész meg egy sarló segítségével, egypár óra vidám és serény munkával kivágtam a csalánt, és megmetszettem a bodzabokrokat. Mire befejeztem, a két ketrec egész tisztességesen festett. Az állatok most már láthatók voltak, de azért maradt épp elég bozót, hogy ha akarnak, elrejtőzködhessenek.

Aztán kikísérleteztem, a három állatfaj közül melyiknek mi ízlik a legjobban. Felfedeztem például, hogy a sarki rókák élnek-halnak a tojásért. Erre egész véletlenül jöttem rá. Egy fészekből kiesett feketerigó-tojást találtam, éppen csak kissé megrepedve. Beletettem a nálam levő vödörbe azzal, hogy kipróbálom, Sam hajlandó-e megenni, de amikor a rókák mellett elhaladtam, és azok az ajtóhoz tódultak, hallva a vödör zörrenését, bedobtam nekik a tojást a drótkerítés fölött. Ahogy leesett, széttört. A sárgája ugyan egyben maradt, de a fehérje szétfröccsent a földön. Az egyik róka odaóvakodott, s reszkető bajuszerdején keresztül megszimatolta. Másik róka lépett melléje, majd még egy. Pillanatok alatt valamennyi szimatot kapott, és heves verekedés tört ki köztük, amit csak még hatásosabbá tett, hogy tökéletesen hangtalanul folyt. Amelyik épp a sárgáját nyalogatta, annak hátulról a lábába mart egy másik, mire ez vicsorgó fogakkal hátrafordult, és leteperte ellenfelét. Két másik is kerülgette a tojástól ragacsos földet, egymáshoz kapva és mancsukat emelgetve. Egy harmadik egész művészetté fejlesztette stratégiáját, be-berontott a verekedők közé, szinte egy mozdulattal harapva és nyalva, aztán leült, és gondosan lenyalta a száját, majd újra közéjük csapott. A tojásnak csakhamar már nyoma sem maradt, s mind a száját kezdte nyalogatni, és a többiek orrát szaglászta reménykedően. Mikor továbbhaladtam az ösvényen, mohón követtek krizantémbarna szemükkel, abban a reményben, hátha egy újabb tojás kerül elő a vödörből. Ezután rendszeresen eljártam tyúktojást lopni a rókáimnak egy ismerős farm sövénykerítése mellé. Ennek következtében hamarosan teljesen megszelídültek, és most már nem kerülgettek csendben és ijedten a ketrec rácsa mentén, míg náluk takarítottam.

Nagyon izgatott ezeknek a rókáknak a majdnem tökéletes némasága. Azért mondom, hogy majdnem, mert egyszer hallottam a hangjukat, és ez olyan furcsa és gyönyörű volt, hogy nagyon szerettem volna ismét meghallani, ami nem minden állati hangról mondható el. Egy reggel, mikor a rókák elkerített részét körülfogó fenyőerdőhöz értem, furcsa hang vonzásába kerültem: éles volt és vijjogó, mint egy csapat sirályé. Fejem fölött, a fákon nem láttam sehol madarat, és biztos voltam, hogy a hang nem a nyestkutyák ketrecéből jön, mert amellett épp az imént haladtam el. A hang tovább szólt, emelkedett és süllyedt, néha közelinek tűnt, néha meg úgy rémlett, mintha a szél hozott volna arra egy távoli visszhangot. A rókák ketrecéhez értem, és legnagyobb meglepetésemre azt tapasztaltam, hogy tőlük származik ez a furcsa dal. Körben álltak az ajtónál, pipaszárlábukat szétvetették, arany szemük kifejezéstelenül meredt a semmibe, s ezt a hihetetlen hangot kis szünetekkel bocsátották ki, vadul és madárszerűen. Az ennivaló iránt nem mutattak különösebb érdeklődést, és máig sem tudtam rájönni, mi okozta ezt a váratlan és gyönyörű kórust.

Egyszer azt olvastam, hogy 1875-ben egy sarkvidéki expedíció nagy készleteket talált döglött lemmingekből a sziklák repedéseiben, amit a sarki rókák rejtettek oda tartaléknak a hosszú sarki éjszakákra, amikor alig jutnak táplálékhoz. Kíváncsi voltam, vajon az én rókáim is így tesznek-e. Mindaddig semmi jel sem vallott arra, hogy húst raktároznának. Ezt onnan tudom, mert szorgalmasan végigkutattam mindent a lehullott levelek alatt és a tekervényes bodzagyökerek közt. De aztán, amikor beköszöntött a hideg, egyszer csak egy halom száraz levél alatt egy darab húst találtam félig elrejtve. Egész friss volt, de további kutatásom során a ketrec különböző pontjain nem kevesebb, mint öt húsdarabot találtam ravaszul eldugva, s némelyikük már egész sötétvörösre rothadt. Kifejezetten egészségügyi megfontolásból kénytelen voltam eltávolítani őket, de a rókák tovább gyűjtögettek, mindaddig, amíg a hideg tartott.

A nyestkutyákkal (Nyctereutes procyonoides) könnyebben össze tudtam barátkozni, mert ezek természetüktől fogva nagyevők. Az idősebbik nőstény eljutott odáig, hogy a kezemből vette el az ételt, de sosem engedte meg, hogy bizalmaskodjam vele. A lányában viszont, mint rájöttem, túláradt az emberek iránti szeretet, feltéve persze, hogy az illető ember hoz valami ennivalót, amivel ő kitöltheti a gyomrában sajgó állandó űrt. A neve, ki tudja, minek az elferdítéseként, Wops volt. Elég volt odamennem a drótkerítéshez, és a nevét kiáltanom, s már elő is csámpázott a bokrok közül élénk kis pofájában csak úgy ragyogott a szeme. Kicsit bántott, mikor rájöttem, hogy a kezemben levő húsért rohan lélekszakadva, nem pedig azért, hogy barátilag elcsevegjünk. Ám nehogy hálátlannak higgyem, egy pillanatig azután is maradt, hogy a hús már elfogyott.

Első pillantásra nagyon borzszerűnek hatott pofája fekete-fehér mintázatával, és mert ugyanolyan csámpázva jár, viszont sokkal nagyobb a borznál, és hatalmas, bozontos farka majdnem akkora, mint egész teste. A pofáján, mint már mondtam, fekete és fehér a szőr, de a testén, lábán és farkán sötétbarna, vöröses és szürke szőrszálak keverednek. Testén a szőrszálak hosszúak és selymesek, és Japánban, ahol a nyestkutya vadon él, állítólag igen keresett a prémje. A húsát is különlegességként tartják számon, de úgy éreztem, Wops elbűvölőbb, semhogy érdemes lenne megnyúzni és megenni.

Vadon élő állapotában a nyestkutya éjszakai állat, s ez áll Wops szüleire is. Csak nagy adag hússal lehet őket nappal a szabadba csábítani, de Wops mindig készen áll, hogy előkacsázzon, hátha arra vetődik valaki valami ennivalóval. Róla nyugodtan elmondhatjuk, hogy inkább azért él, hogy ehessen, s nem pedig fordítva. Ez az én szempontomból örvendetes, mert ha nem volna ilyen haspárti, nem beszélgethetnénk el ilyen hosszasan, s nem figyelhetném meg ilyen közelről. Hódolatomnak ezeket a gasztronómiai megnyilvánulásait úgy fogadja mint természetes járandóságát, s én is szívesen adózom neki ezzel, bár közben rossz előérzettel figyelem az étvágyát, tekintve, hogy már jóformán széle-hossza egy.

Wops csak egyszer fordult az őt tápláló kéz ellen. Az, hogy ez a kéz-pontosabban láb-az enyém, sajnálatos volt, de teljesen az én hibámból történt. Egy kisebb csoportot kalauzoltam Wops ketrecéhez, hogy felvágjak vele. Egy darabig a drótkerítésen át etettem, aztán úgy gondoltam, színesebbé teszem a mutatványt, ha bemegyek hozzá, és felveszem, hogy közelebbről is megvizsgálhassák. Még most is állítom, nem azért, mert a csoportban egy feltűnően csinos lány is volt. Amikor beléptem a ketrecbe, Wops gyanakodva fogadott. mert tudta, hogy csak reggelente szoktam hozzá bemenni kitakarítani. Azt még ő se vette jó néven, hogy rabságában naponta kétszer háborgatom. Gyorsan elfogadta kezemből az utolsó darab húst is, és szórakozott pofával elindult felém. Mikor azt tapasztalta, hogy nem állok el az útjából, melyen kunyhójának csendje és nyugalma felé akart indulni, odaugrott, és állkapcsának oldalsó harapásával otthagyta fogainak névjegyét a sípcsontomon. A ketrec előtt álló látogatók soraiból elszörnyedt kiáltások hallatszottak. Wops a lábamnál állt, és harciasan nézett fel az arcomba. Tudtam, hogy nem különösebben dühös. Mindössze azt akarta tudomásomra hozni, hogy ez az ő ketrece, és ha a fene fenét eszik, akkor is megmutatja, ki itt az úr.

Nem volt nálam több hús, amivel megvesztegethettem volna, a visszavonulás pedig lehetetlen volt a látogatók – mondhatni a nézőközönségem – szeme láttára. De nem is állhattunk ott a végtelenségig egymást bámulva. Kétségbeesetten kotorásztam a zsebemben, és nagy örömömre egy nagyon fonnyadt és nagyon koszos datolyát találtam, még abból a maroknyiból maradt, amit aznap reggel a boltból csórtam. Tudtam, hogy ennek az ókori leletnek a fejében bármit tehetek Wopsszal, mert az összes ehető dolgok közül a datolya volt a gyengéje. Ájult örömmel fogadta, s míg figyelme elterelődött rólam, gyorsan felkaptam, és a drótkerítéshez vittem. Miközben arcomat jó távol tartottam állkapcsaitól, azzal magyaráztam barátságtalan viselkedését, hogy az utóbbi hetekben nem szalonképes – és ehhez a szemenszedett hazugsághoz illedelmesen szerény képet vágtam. Ez aztán Wopsot és engem kivéve mindenkit zavarba ejtett. A hallgatóság egyes fiatalabb tagjait gyorsan elvezették, hogy elejét vegyék a kérdezősködésnek. Wops nagyon súlyos volt, ezért letettem a földre. Ott, mint egy kutya, megrázta magát, újabb datolya reményében körülszimatolt, de amikor látta, hogy nincs több, szemrehányó sóhajt eresztett meg, és elcsámpázott.

Wops a tél közeledtével hatalmas, sűrű bundát növesztett, és farka a szokásos méretének kétszeresére vastagodott, de semmi jelét nem mutatta, hogy téli álmot akarna aludni, ami egyébként a kutyafélék családjában egyedül a vadon élő nyestkutya tulajdonsága. Kicsit valóban apatikusabbá vált, és nem szívesen bújt elő a vackából, ha a földet hó borította, de ez volt. minden. Bár nem találtam rá sehol se utalást, hogy ezek az állatok fészket építenének téli álmukhoz, Wops egyszer olyan ténykedésbe fogott, ami akár erre irányuló kísérlet is lehetett. Egy reggel azt vettem észre, hogy a ketrec bokrai között foglalatoskodott. Frissen letört ágakat és leveleket találtam szétszórva a földön, mikor bementem hozzá. Szokásos ételadományom átadása után leültem, és sokáig figyeltem. Egyszer csak abbahagyta a céltalan járkálást, és elkezdett ágakat tördelni. Bement az óljába, kisvártatva újra kijött, és a körülötte levő ágakat kémlelte. Kiválasztott egy közeli ágat, szájával megragadta, s erősen húzni kezdte, mind a négy kövér lábát nekifeszítve a földnek. Miután letépte, céltalanul ide-oda húzgálta magával a ketrecben, néha még fel is botlott benne. Végül is ráunt, a földre ejtette, s újabb ág keresésére indult. Amíg figyeltem, három ágat tört le, s mindegyikkel ugyanígy tett: aztán visszatért az óljába egy kis szundításra. Úgy rémlett, mintha valami cél érdekében dolgozna, de ez a cél valahogy kiment a fejéből az utolsó pillanatban. Az ólján belül sosem találtam ágakat, de talán csak mert túl kicsi volt, Wops pedig annyira kövér, hogy rajta kívül semmi sem fért el odabent.

Miközben, mint fent elmondtam, bizonyos sikereket könyvelhettem el a nyestkutyák és a sarki rókák bizalmának megnyerésében, Péter, az erszényes medve továbbra is elkerült. A különféle ennivalókkal kísérletezve rájöttem, hogy akárcsak Wops, ő is imádja a datolyát. Így hát egy nap szántszándékkal elhalasztottam az etetést egész késő estig. Mikor Péter elkerített részéhez értem, láttam, hogy napirendjének megváltoztatásával elértem a kívánt hatást, mert Péter elhagyottan és kétségbeesetten állt a drótkerítésnél, mint egy játékmaci, aki eltévedt, és nem talál vissza a gyerekszobába. Péter nagyon csinos kis állat, vagy negyven centi magas, teste gömbölyű és tömzsi, amitől igazán medvére formáz. Hátsó fele csapott, lába görbe, vaskos és befelé fordul. Arca nagyon hasonlít a koala medvéére, azzal a különbséggel, hogy míg a koala szeme nagy, és szőr keretezi, Péter szeme kicsi és nem dülledt. De ugyanolyan tojás alakú, ritka szőrökkel borított bőrdarab van az orrán, és szeme ugyanolyan kerek és fekete, mint a koaláé. A légnagyobb különbség. úgy érzem. az arckifejezésükben van: a koala mindig élénknek és kíváncsinak hat – még ha nem is az –, Péter viszont mindig kábultnak és zavartnak látszik. Az igazat megvallva úgy fest, mintha valaki épp imént vágta volna fejbe egy darab téglával. Szőre a szürkének egy finom árnyalata, a vadgalamb szép hűvös szürkéje, hasa felé kissé világosodik. Pétert meglepetésemre nem izgatta, hogy belépek a ketrecébe, készségesen közelebb jött, hogy elvegye a datolyát a kezemből, de nem hagyta, hogy hozzányúljak, s miután jóllakott, elkacsázott, és bepréselte magát a mészkőbe vájt járatába. Ettől fogva naponta elém jött a rendes etetési időben, kezemből vette el a falatot, és aztán eltűnt a vackában.

A mészkőgödör, amiben él, a dombvidék egy lejtőjén van, és járatainak szája abba az irányba nyílik, ahonnan az eső és a szél a legkomiszabbul éri. Péter azonban újszerű és érdekes módszert ötlött ki, hogy hálószobáját szárazon tartsa. Az alagútja körülbelül másfél méter hosszú, és kis kerek szobában végződik. Péter becsoszog ide, és mivel a szoba átmérője pontosan megfelel méreteinek, a feneke úgy elzárja hálószobája bejáratát, mint egy ajtó. Így is marad, és hagyja, hadd seperjen végig a hó, szél és eső az alagútján, ő melegen és szárazon tartja magát azáltal, hogy testének legkevésbé érzékeny részét fordítja az időjárás viszontagságai ellen. Ha egyszer így beszorítja magát, karmát pedig a mészkőbe vájja, legfeljebb egy ásókkal felszerelt kisebb csapat tudná csak kimozdítani onnan. Ezért hát kétszeresen hasznos a stratégiája: nemcsak az időjárástól védi meg, hanem minden olyan ellenségtől is, amely őt űzve bemászna az alagútba. Mindkét zavaró tényező kemény, szőrös fenekével találja magát szembe, amelyben nem sok kárt tehet.

Beale-ék vacsorameghívása épp arra a napra esett, amelyen Jesse előléptetett. Mondanom se kell, Mrs. Bailey egykedvűen fogadta előléptetésem hírét, sokkal inkább izgatta viszont, hogy mit vegyek fel Beale-ékhez, mivel meghívásomat úgy tekintette, mintha a Buckingham-palotába hívattak volna.

– És hát – mondtam diadalmasan a teánál – bizonyos vagyok benne, hogy előbb-utóbb a rókák is a kezemből esznek majd.

– Képzelje – lelkesedett Mrs. Bailey, rám se figyelve –, megstoppoltam a kék zokniját. Úgy döntöttem, a kék ingét veszi fel, mert az jól illik a szeméhez.

– Köszönöm – mondtam. – Az erszényes medvével viszont azt hiszem, nehezebb lesz a dolgom…

– A zsebkendői pedig a bal oldali fiókban vannak. Csak az a kár, hogy nincs kék zsebkendője.

– Hagyd már azt a szegény fiút – szólalt meg Charlie szelíden –, nem szépségversenyre megy.

– Nem is arról van szó, Charlie Bailey, te is nagyon jól tudod. De ez fontos esemény az életében. Jól kell mutatnia. És különben is, mit szólnának az emberek, ha úgy engedném el, mint egy cigányt? Azt mondanák, hagyom elzülleni. Azt mondanák, hogy fondorlatosan csalom ki a pénzét. Eljön ide, távol az édesanyjától és az otthonától, távol azoktól, akik irányítanák… hát nekünk kell irányítanunk! Te csinálhatsz, amit akarsz, Charlie Bailey, de én bizony azon leszek, hogy a fiú tisztán és rendesen járjon, és ne hozzon szégyent se magára, se miránk. Mit szóina Beale kapitány, ha…

– Mit is mondtál az erszényes medvéről? – kérdezte Charlie, hátat fordítva ennek a szóáradatnak. Megmosakodtam, megborotválkoztam, fogat mostam, felöltöztem, Mrs. Bailey pedig olyan árgus szemmel és kritikusan mustrált végig, mintha a királyi gárda tagja lennék, aki zászlós díszszemlére készül, de végül utamra bocsátott.

Mrs. Beale nyitott ajtót. Úgy láttam, meglehetősen sápadt és elgyötört. Mint később kiderült, mindig sápadt és zaklatott, ha a kapitány főz.

– Jó estét, Gerry! – mondta. – Örülök, hogy el tudott jönni. Menjen be a szalonba. Billy és a lányok már ott vannak. Billy majd ad magának valamit inni.

A hallban átható curryillat terjengett. A konyhából olyan zajok hallatszottak, mintha éppen egy vonatrakomány rézedény zuhanna szakadékba. Mrs. Beale összerezzent.

– Gladys! Gladys! – bömbölte Beale kapitány a zárt konyhaajtó mögül.

A hangokból úgy vettem ki, már derékig törött tányérok cserepeibe süllyedve vergődik.

– Gladys!

– Mi a… mi a baj, William? – szólt Mrs. Beale.

– A só! Hol a fészkes fenébe van a só? Miért raksz el mindent a helyéről, mikor én főzök? Hol az a rohadt só?

– Jövök, drágám – mondta Mrs. Beale, és elgyötörten rám mosolygott. – Menjen be a szalonba, Gerry. Mindjárt jövök.

A nappaliban Laurát, Billy húgát és két dundi, fiatal zsidó lányt találtam, akik a háború elején menekültek át a kontinensről, és Beale-éknél találtak szállást. Billy épp egy pohár sört töltött ki, mikor beléptem.

– Hello, igyál egyet! – vigyorgott rám. – Papa főz. Hallod?

– Igen – mondtam –, isteni szaga van.

A nappaliban üldögéltünk, és beszélgettünk erről-arról, s közben be-beszűrődtek Beale kapitány konyhai ténykedésének hangjai, mintha két vértes hadtest csapott volna össze egy középkori csatában. Nagy csattanás és hosszan tartó csörömpölés hallatszott be, mintha tizenhat lovag egyszerre esett volna le a lováról, s aztán a kapitány hangja:

– Koriandert! Nem, nem, a barna üvegből! Most pedig erős paprikát… Hol a paprika? Ja… igen… hát az biztos, hogy nem én tettem oda… Erős? Túl erős? Hogyhogy túl erős? Egyáltalán nem túl erős… Az istenit, még nem is elég erős! Nem káromkodom! Még koriandert. Na, most nézd meg, mit csináltál… hagytad, hogy kifusson a rizs!

Mindezek után megjelent a kapitány és Mrs. Beale. Mrs. Beale még mindig zaklatottnak látszott, de a kapitány arcán, bár vörös volt és izzadt, annak az embernek az erényes és önelégült kifejezése ült, akinek sikerült legyőznie egy különösen rosszindulatú és makacs ellenfelet.

– Á, Durrell! – üdvözölt. – Épp főztem.

– Hallotta – jegyezte meg Billy.

– Nagyon jó szaga van – mondtam sietve.

– Nem rossz, nem rossz – mondta a kapitány, és mohón hajtotta fel a sörét. – Most sikerült jó erősre csinálni. A curry olyan, mint a nők, némelyik szelíd, némelyik vad, az ember sose tudhatja, amíg… ööö… izé…

– De William, drágám! – csitította Mrs. Beale. – Gyertek, lányok, terítsük meg az asztalt.

Az asztalt megterítették, mi pedig bevonultunk az ebédlőbe, és felszolgálták az első fogást: Hatalmas tál erősen fűszerezett kelet-indiai levest. Olyan méregsárga volt, mint a járványos sárgaság legsúlyosabb áldozata, és olyan csípős, az ember enyhén meglepődött, hogy a szája nem lobbant lángra tőle.

Ekkor Beale kapitány jókora piros zsebkendőt vett elő, és kopasz fejére borította, hogy a széle egész a szeméig lelógott. Úgy festett benne, mint egy különösen vérszomjas kalóz.

– Igazán, William, ne csinálj ilyet! – szólt rá Mrs. Beale. – Mit gondol majd Gerry?

– Mit gondol? Mit gondol? – mondta a kapitány, és dühösen meregette a szemét a zsebkendője alól. – Azt gondolja, a fene egye meg, hogy tudom, mit csinálok. Felszívja a verítéket… mindig így csináltuk a Parton… csak épp ott törölközőt használtunk, Durrell, érti? A trópusi melegtől meg a currytől igazán jól megizzadtunk… egész vályúnyit. Ott ültem esténként… szép rózsaszín alkonyban, ott ültem anyaszült meztelenül a curryvel meg a törölközővel, és egy jót izzadtam.

– William, drágám.

– Na persze, ha vendégek voltak, akkor nem anyaszült meztelenül – magyarázta a kapitány sietve. – Nem, nem, ha vendégek jöttek, gatyát kellett húzni.

Miután az utolsó kanálnyi perzselő levest is megettük a kapitány kidöcögött a konyhába, és egy iszonyú nagy tállal tért vissza.

Nem kapni elég húst, hogy tisztességes curryt csináljon az ember e miatt az átkozott jegyrendszer miatt – morogta –, ezzel kell beérnetek. Ez nyúlból van.

Levette a fedőt, és a curryillatú gőz felhője beterítette az asztalt, mint a londoni köd. Erős, alattomos, keleti fogással torkon ragadott bennünket, és vastag rétegekben lerakódott a tüdőkamráinkban. Mind lopva, titkon felköhögtünk. A curry finom volt, de hálát adtam az egeknek, hogy olyan családból származom, amely a csípős ételekre specializálta magát, mert különben a nyelvem és a hangszalagjaim sose élték volna túl. Az első pár falat után mindenkinek összezsugorodott és megcsavarodott a gégéje, és mindenki hang nélkül tátogott, és úgy kapkodott a vizeskancsó után, mint egy fuldokló a szalmaszálért.

– Ne igyatok vizet! – süvöltötte a kapitány, akinek patakokban folyt az arcán a verejték, és szemüvege bepárásodott a melegtől. – A víztől csak rosszabb lesz!

– Mondtam, hogy túl erősre csináltad, William, drágám – hápogott Mrs. Beale bíborvörös arccal.

A két zsidó lány furcsa, érthetetlen közép-európai hangokat hallatott, Billy arca olyan színűre váltott, mint a haja, s Laura amúgy sápadt arca lázasan tüzelt.

– Hülyeség! – dörögte a kapitány, fejét, arcát és nyakát törölgetve, és derékig kigombolta az ingét. – Nem túl erős. Csak jó csípős, mi, Durrell?

– Nekem épp jó, uram, de el tudom képzelni, hogy egyeseknek egy kicsit talán túl erős.

– Szamárság! – mondta a kapitány, lapátszerű kezével elutasító mozdulatot téve. – Az emberek nem tudják, mi tesz nekik jót.

– Nem tehet jót, ha ennyire erős – mondta Mrs. Beale egy fuldokló hangján, vizet nyeldekelve.

– Dehogynem! – harsogta a kapitány harciasan, mérgesen bámulva párás szemüvegén át. – Köztudott orvosi tény, hogy a curry jót tesz.

– De nem az ilyen erős.

– De igen, az ilyen erős. Ráadásul ez még nem is erős… ez csak egy vacak, gyenge curry ahhoz képest, amilyet csinálhattam volna.

Az asztalnál mindenki önkéntelenül összerezzent arra a gondolatra, hogy milyet csinálhatott volna a kapitány.

– A Parton bezzeg – folytatta a kapitány curryt lapátolva a szájába –, ott aztán erős curryt ettünk, olyan volt, mintha eleven parazsat nyeltünk volna. – Diadalmasan nézett végig rajtunk, és gyors mozdulatokkal megtörölte a fejét és az arcát.

– Nem tehet jót az embernek – mondta Mrs. Beale, továbbra is eredeti álláspontjához ragaszkodva.

– Dehogyisnem, Gladys! – hajtogatta a kapitány türelmetlenül. – Mit gondolsz, miért épp a trópusokon találták ki a curryt? Hogy kiégesse az emberből a betegséget, azért. Mit gondolsz, én miért nem kaptam sose beriberit vagy valami bőrbetegséget, mi? Mit gondolsz, miért nem rohadtam darabokra a leprától?

– William, drágám!

– De ez az igazság – mondta a kapitány szilajul. – A curry miatt. Bemegy az ember egyik végén, s kijön a másikon… keresztülperzseli az embert… szinte dezinficiálja, érted? – William, kérlek!

– Jó, jó – dörmögte a kapitány. – De nem értem, mit vagytok úgy oda. Egyszer csinálok egy tisztességes curryt, és akkor is úgy tesztek, mintha az életetekre törnék! Ha minden nap ilyen curryt ennétek, sosem lennétek influenzások télen.

Ebben, meg kell mondanom, hajlok rá, hogy igazat adjak a kapitánynak. Amikor az ember egész teste fehéren izzik a currytől, érzi, hogy a szegény influenzavírus sorsa meg van pecsételve. Ahogy a sötét főtéren át hazafelé mentem, úgy éreztem, sziporkázó tüzes curryuszályt vonszolok magam után, mint egy üstökös a lángcsóváját. A jelek szerint azonban beloptam magam Beale kapitány szívébe azzal, ahogy rezzenéstelen arccal fogyasztottam a curryjét, és ettől fogva minden csütörtökön náluk vacsoráztam, és nagyon kellemes estéket töltöttem körükben.

V. TÁNCOLÓ GNÚK

Illetlen, a vad viháncoló

s szőrét kefélni rest.

BELLOC: A ROSSZ GYERMEK ÁLLATMESÉI

Mikor már néhány hónapja dolgoztam az oroszlánrészlegnél, egy reggel elkapott Phil Bates, s azt mondta, új részlegre akar ráállítani. Ennek nagyon örültem. Nem mintha nem telepedtem volna le boldogan az oroszlánoknál, vagy nem szívesen dolgoztam volna Jessével és Joe-val, de végtére is azért jöttem Whipsnade-be, hogy gyakorlatot szerezzek, és minél több részlegnél dolgozom, annál több állatot ismerek meg. Új munkahelyem a medverészleg néven volt ismeretes. Mint a név is mutatja, ebben lelhető a whipsnade-i állatkert összes nagy, dörmögő, kávészínű barnamedvéje, valamint egy óriási karám tele zebrákkal, meg gnú- és egyéb antilopcsordákkal, s végül párjelentéktelenebb állat, farkasok és varacskos disznók személyében.

A részleget egy bizonyos Harry Rance vezette, apró, zömök, törött orrú, enciánkék szemű emberke. A zebraistálló mögött találtam rá egy kis szobában, elgondolkozva kakaót kortyolgatott egy ütött-vert bádogbögréből, és egy mogyoróvesszőn farigcsált.

– Hahó, öcskös! – üdvözölt. – Hallom, nálam dolgozol. – Igen – mondtam. – Örülök, hogy ehhez a részleghez tettek át, mert sok szép állata van.

– Szépnek szépek, öcskös – bólintott –, de jó lesz vigyázni velük. Az oroszlánrészlegnél a legtöbb állathoz nem mentél be, de a mi állatainkhoz be kell menni. Szóval vigyáznod kell minden lépésedre. Talán szelídeknek látod őket, de el ne kapjanak egyszer, mikor épp lehajolsz.

Hüvelykujjával az egyik állásra bökött, ahol egy kövér, szemkápráztatóan csíkos zebracsődör állt nyugodtan, egy nyaláb szénát rágva.

– Vedd például őt – mondta Harry. – Olyan ártatlannak látszik, mint a ma született bárány, nem igaz? Közelebbről is megnéztem a zebrát. Semmi másra nem emlékeztetett, mint egy túlméretezett, elhízott szamárra, amelyet valaki pár köcsög festékkel kicifrázott. Úgy éreztem, nyugodtan bemehetnék hozzá, és perceken belül fölnyergelhetném.

– Menj csak oda az álláshoz – mondta Harry. Odamentem az álláshoz, a zebra hátravágta a fejét, és felém hegyezte a fülét. Kicsit közelebb mentem, és orrlyukai fekete, bársonyos tavakká tágultak, ahogy a szagomat beitta. Még közelebb mentem, és még mindig meg se moccant.

– Elég szelídnek látszik – kezdtem Harry felé pillantva. Abban a pillanatban, hogy elfordítottam róla a tekintetem, maga alá húzta a fenekét, majd hirtelen lendületet vett, és patáinak gonosz, gépfegyverropogásra emlékeztető rúgásai döngtek az állás ajtaján. A rácsokon keresztül nyitott szájjal felém vágott, nagy, sárga lapátfogait mutogatva. Olyan hirtelen ugrottam hátra, hogy felbotlottam egy vödörben. Harry a székén ült, lábát a szék lába köré csavarva, tovább farigcsálta a gallyat, és csendesen kuncogott magában.

– Látod, fiam? – mondta, mikor feltápászkodtam. – Ártatlan, mint a ma született bárány, és ugyanakkor gonosz bestia.

Szokás szerint az első pár nap a rutinmunkákkal ismerkedtem: megtanultam a különböző állatok etetési idejét és a takarmányuk adagolását. A részlegben talán az amerikai bölények istállójának hetenkénti kiganajozása a legnehezebb munka. A csordának hatalmas területe van a lejtős dombvidéken, amin kóborolhat, s amit magas vaskerítés vesz körül, de mindennap feljönnek a dombtetőn levő alacsony színhez az etetésre. Általában a kerítésen át adjuk be az élelmet, nagy kupacokban korpát, összezúzott lenmag pogácsát és zabot, s aztán ha a bölények végeztek vele, takarmányrépát hányunk be vasvillával a kerítésen át, hogy csak úgy ugrálnak és gurulnak, a bölények meg nehézkesen, de lelkesen futnak utánuk. Fogukat a ropogós, kerek gumókba mélyesztve olyan zajt csapnak, mintha valaki tűzifát hasogatna. A zabot és a pogácsát nagy gonddal kell adagolni, úgy, hogy az öregebb hímek ne jussanak többhöz, mint ami jár nekik. Mint megtanultam, ennek az a trükkje, hogy öt-hat kupacot csinálunk, épp akkorákat, hogy a hímeket négy-öt percig teljesen lefoglalja, s aztán arrébb megyünk a kerítés mentén, és további kupacokat rakunk a teheneknek és a borjaknak, hogy nyugodtan falatozhassanak, s ne kelljen félniük, hogy a bikák a farukba döfnek a szarvukkal.

Közelről nézve, szerintem, az észak-amerikai bölény nyújtja az összes hasított patás közül a legmegkapóbb látványt. A masszív, púpos váll, amit vastag, göndör sörény borít, a mellső lábakat fedő golfnadrágszerű bunda s göndör parókás, hatalmas feje a vikingszarvakkal roppant erő érzetét kelti. Legtöbbször lassan és nehézkesen mozognak, de olykor hirtelen és vadul öklelni kezdik egymást, nagy fejüket úgy lendítve, mint valami faltörő kost. Hogy vágtatni is képesek, ha akarnak, ezt akkor láttam, amikor egyik nap egy takarmányrépát szállító teherautó kipufogójával induláskor nagyot lőtt. A csorda, amely mint a szőrcsomókból álló nagy, csokoládébarna gomolyfelhő a kerítés mentén csoportosult, egy állatként megfordult, és hihetetlen sebességgel dübörgött el a domb zöld füvén, mészkődarabokat rúgva a levegőbe, amint patájuk mélyen a talajba vájt. Lezúdulva a dombok zöld lejtőjén, úgy festettek, mint egy hatalmas és igen félelmetes lavina, amelynek nem szerettem volna az útjába kerülni.

Ezért, ha a bölények istállójának kiganajozása következik, mindig rossz előérzeteim vannak, mert miközben a szalmát és a trágyát vasvillákkal talicskákra hányjuk, és kitoljuk a színből, a csorda öreg bikái (akik láthatólag sose unják meg ezt a műveletet figyelni) odaballagnak, és tömött sorban megállnak a szín szabad oldala előtt. Mélységes érdeklődéssel bámulnak bennünket, s néha hosszú, zengő horkantásokat eresztenek meg, hogy majd kiesünk a nadrágunkból. Egy szép napon az egyik öreg bika váratlanul beballagott az istállóba közénk, és mi szerszámainkat elhajigálva, fejvesztve menekültünk. De hamarosan beláttuk, hogy nem gonosz szándék vezette, mindössze észrevett egy fél répát, amit takarítás közben tártunk fel a szalma alól. Miután ezt elropogtatta, újra kiballagott a mezőre.

Elkerített legelőjük déli lejtőin van a csorda kedvenc hempergőhelye, ahol súlyos testükkel kikoptatták a füvet, és több helyütt fehéren kilátszik a pucér mészkő a zöld fűből. Az öreg bikák komótosan és fegyelmezetten haladó sorban ereszkednek le ehhez a hempergőhelyhez. Testüket lebocsátják a mészkőre, azután hátsó lábuk erős rúgásaival és vonagló vetődésekkel hátukra fordítják zömök testüket. Távolról úgy látszik, mintha valami láthatatlan hálóból próbálnának kiszabadulni, amibe belegabalyodtak. A durva mészkő nekidörzsölődik a bőrüknek, és eltávolítja bundájukból a kilazult szőrt, amely nagyon zavarja őket. Majd, miután körülbelül félórai kéjes vakarózás után kellőleg megkönnyebbültek, nehézkesen lábra állnak, és rángó borzongás fut végig oldaluk és hasuk puha, barna bőrén, amivel lerázzák a rájuk tapadt mészport. Ekkor aztán elballagnak legelészni, s csak néhány mészkőszilánk marad testük elejének kusza tincsei közé ágyazva.

Amikor hosszú téli szőrüket vedlik, szinte megőrülnek a viszketéstől, és akárhova néz az ember, mindenütt azt látja, hogy bölények dörgölőznek a kerítésoszlopoknak vagy a göcsörtös galagonyatörzseknek. Csak vakaróznak és vakaróznak, még a szemüket is behunyják az élvezettől. Megfigyeltem, a fejükön és vállukon levő laza szőrtől más módszerrel szabadulnak meg. A kökény apró és sűrűn növő bozótjai nagyszerűen alkalmasak arra, hogy viszkető hátukat megvakarják vele, a sűrűn összenőtt, földig hajló ágakat pedig a bölények fésűként használják, mert azzal jól le lehet nyírni az elhalt téli bundát. Sorban egymás után szándékosan a fák alá sétálnak, hogy az ágak beleakadjanak sűrű sörényükbe, és a tüskék és gallyak leszakítsák az elhalt szőrt. Tavasszal az ágaikról lógó puha, világosbarna szőrcsomók és bojtok miatt a kökényfák úgy néznek ki, mintha valami furcsa gyümölcsöt teremtek volna. A verebek és a citromsármányok nagyon keresik ezeket a maroknyi puha szőrcsomókat, hogy a fészküket kibéleljék velük.

Amikor az európaiak megjelentek Észak-Amerikában, annyi volt a bölény, mint égen a csillag. A nagy csordák ezreket és ezreket számláltak, és a szárazföldi emlősök valaha is létezett legnagyobb csoportosulásait képezték. Az indián számára a bölény minden volt – ház, élelem, ruha, még az olyan hétköznapi tárgyakat is, mint a tű és a cérna, belőle nyerték. De az indiánok csak annyit öltek meg, amennyit fel tudtak használni, és nem fenyegették igazán ezeknek a nagy, bozontos állatoknak a számlálhatatlan ezreit. De a fehér embernek és fejlett fegyvereinek megérkezése megváltoztatta a képet. A bölények ellen gyilkos hajsza indult, és ezrével öldösték őket. Először még hasznosították az egész tetemet, de aztán ráuntak a bölényhúsra. Most két újabb ok miatt ölték ugyanakkora méretekben, mint előzőleg; először is, mert a bölénynyelvet ínyencfalatnak tartották, s másodszor: egy szándékos irtóhadjárat részeként, mert úgy gondolták, hogy ha az indiánok ennyire függnek a bölénytől, a bölényekkel együtt az indiánok is kihalnak.

Ebben az időben szereztek vagyont és hírnevet a bölényvadászok – mint például Buffalo Bill Cody, akinek 250 volt a legnagyobb napi zsákmánya ezekből a hatalmas állatokból. Ahogy a vasút előretört a prérin, átvágta a bölények vándorlási útvonalait, az állatokat a vonatablakból lövöldözték le, és tetemüket rothadni hagyták. Némely helyen akkora volt a bűz, hogy a vonatok csak csukott ablakokkal haladhattak el ezek mellett a hatalmas hullahalmok mellett. Ilyen förtelmes és erkölcstelen mészárlás mellett nem csoda, hogy 1889-re a bölény – valaha a legnépesebb szárazföldi emlős – mindössze 500 példányra fogyott. A természetet megóvni akarók kis csoportja, azok, akik elszörnyedtek a gondolattól, hogy a bölény talán örökre eltűnik a Föld színéről, csak akkor kezdtek lépéseket tenni, hogy biztosítsák fennmaradását. Ma több ezer bölény él, és a faj biztonságban van, de az emberiség soha többé nem élvezheti azt a félelmes és lenyűgöző látványt, amikor a prérit, ameddig a szem ellát, minden irányban a bölények fekete, eleven szőnyege borítja.

A részlegünkben van egy másik állat, amely épp most jut ugyanarra a sorsra, mint a bölény. Ez az állat az anoa, a kisméretű, celebeszi fekete bölény, más néven zergebölény. Roppant kicsinek hat ahhoz képest, hogy a nagy bölény rokona-körülbelül akkora, mint egy shetlandi póni. Komoly a tekintete, és kifejező a szeme, sötét szőre durva tapintású és egyenlőtlenül oszlik el kövér farán, annyira, hogy sötét, lilás-rózsaszínű bőre áttetszik rajta. Patája kicsi és csinos, mindig vigyázó fülét belül finom szőr borítja, s arasznyi szarva egyenes és hegyes.

Az állatkertünkben élő két anoa merőben ártalmatlannak látszik. Kezemből nyalják fel a korpát, és a vértanú ártatlanságával bámulnak az arcomba. Mikor a könyvekben utánanéztem, meglepetten értesültem, hogy valójában nagyon veszélyesek tudnak lenni. Kis testméretük, fürgeségük, hirtelen irányváltoztató képességük és éles szarvuk miatt számolni kell velük. Éppen ezért hagyták őket békén hosszú éveken át Celebesz helyi lakosai, mert könnyen megvadultak, ha felzavarták őket. De mióta fölfedezték a modern fegyvereket – különösen az ismétlőpuskát, amely minden sportvadász nélkülözhetetlen szerszáma –, az anoák napjai meg vannak számlálva, és kilátásaik igen sivárak.

A Chapman-zebrákat, mindent összevéve, nagyon unalmas állatoknak találtam. Szépen mutatnak hatalmas legelőjük zöld füvén, de semmi figyelemre méltót nem látni rajtuk, csak legelnek, s olykor röviden összecsapnak, amikor is fülüket hátraszegve és fogukat kimutatva acsarkodnak egymásra. A csődörök mind egy szálig gyilkos indulatot táplálnak az emberek iránt, és mivel irtózatos sebességgel tudnak mozogni, állandóan résen kell lennünk.

Harry és én minden reggel átmászunk a zebrakarám kerítésén, és összegyűjtjük az éjszaka folyamán kibújt bársonyos, harmatlepte gombatermést. Ezt Harry egy kis lábasban vajon megpirítja, és ezt esszük tízóraira. Igazán pompás eledel, de a gombaszedés egy olyan legelőn, ahol egypár gyilkos kedvű zebracsődör tartózkodik, enyhén fogalmazva is igen kockázatos vállalkozás. Egymáshoz közel szoktunk gombászni, a vasvillát mindig kezünk ügyében tartva, s míg egyikünk lehajol a gombáért, a másikunk a zebrákat figyeli. Egy reggel különösen szép termést találtunk, s már félig teleszedtünk egy vödröt, már előre nyaltuk a szájunk szélét a bőséges tízórai gondolatára. Épp egy különösen húsos gombáért nyúltam, amikor Harry felkiáltott:

– Vigyázz, öcsi! Jön a rohadt dög!

Fölnéztem, s egy zebracsődör dübörgött felém, fülét hátracsapva, ajkát sárga fogairól felhúzva: otthagytam a vödröt, követtem Harry példáját, és futottam, mint a nyúl. Lihegve és nevetve másztunk át a kerítésen. A zebra csúszva fékezett a vödör mellett, dühösen bámult ránk, és felháborodva horkantott. Aztán legnagyobb mérgünkre sarkon pördült, és hatalmas ívben a levegőbe rúgta vödrünket, amely tűzcsóvaként fehér gombákat záporozott. Félóránkba telt, míg újra össze tudtuk gyűjteni a zsákmányunkat.

Az egyik zebrát mégis megszerettem. Egy magányos hím Grevy zebrát. Ez a zebrafélék közül a legnagyobb, és teste formája inkább a lóéra hasonlít. Feje hosszú és elegáns, s bár felületesen nézve hasonlít a szamáréra, szép finom, bársonyos orrával mégis inkább olyan, mint egy arab mén feje. Testén a csíkok vékonyak és szabályosak, mintha vonalzóval húzták volna, s fülei hatalmasak, mint két bolyhos kontyvirág. Ez a bizonyos zebra, amennyire tudom, fajából az egyetlen Angliában, s szépségén és szelíd természetén túl, ritkasága is feljogosít, hogy zabból különadaghoz juttassam. Ezt finoman veszi el a tenyeremről ajkaival, amelyek olyan puhák, mint a legelőjén növő gombák kalapja.

A részleg északi részén tölgyek ropogós krinolinjától övezett nagy, bársonyos zöld karám terül el. Itt élnek a gondozásunk alatt álló összes állat közül talán a legritkábbak: egy pár fiatal Dávid-szarvas. Szemre távolról sem olyan kecsesek, mint mondjuk a rőtvad vagy a dámvad, amelyek szintén ott tenyésznek. A többi szarvashoz viszonyítva szinte idétlennek nevezhetők. Vállban mintegy négy láb magasak, arcuk hosszú és komoly, szemük pedig furcsán ferde vágású és mandula alakú. Mindkét szemük alatt furcsa nyílás van, egy nyitható-csukható rózsaszínű, kis bőrtáska, ami sehova se vezet, és aminek látszólag nincs semmi praktikus feladata. Testük köpcös, meglehetősen szamárszerű, színük pedig különös makkbarna, csak hasuk és a fenekükön levő szív alakú folt fehér. A szemük alakja és vágása, furcsa testük, hosszú, fekete patájuk és a szarvascsaládban egyedülállóan hosszú, bojtban végződő fekete farkuk mind azt az érzést keltik az emberben, mintha egy kissé elmosódott kínai metszetről szabadultak volna el.

Mozdulataik esetlenek, hiányzik belőlük a családjukra általában jellemző kecsesség. Néha, mikor elhaladok karámjuk mellett, hirtelen megjelenésem megrémíti őket, s gyors mozdulattal szembefordulnak velem, lábukat szétvetve és. fülüket hegyezve. Aztán birodalmuk másik végébe menekülnek páni félelmükben egy beszívott szamárra emlékeztető mozdulatokkal. Lábukat nagyon mereven tartják, s testük szokatlan hossza miatt jobbra-balra himbálóznak. Ha összehasonlítjuk ezt a többi szarvas gyönyörű mozgásával, akkor tűnik csak igazán a szemünkbe, mennyire szamárszerű a Dávid-szarvas. Egyedül a fejében és a nyakában lelhető fel valami a szarvascsalád mozgására és formájára jellemző szépségből.

A furcsa alakú szarvas fölfedezésének és a faj későbbi megmentésének története talán a legkülönösebb a zoológia történetében. Az 1800-as évek közepén Dávid atya, egy ferences rendi misszionárius Kínában élt és utazott, és mint annak idején sok más egyházi ember, mélységesen érdeklődött a természettudomány iránt. Mellesleg, az az érzésem, hogy sokkal több természettudományi érdekességű állatot sikerült fölfedeznie kínai tartózkodása alatt, mint ahány lelket a keresztény hitre térített. Neki sikerült például elsőként az új és híres óriáspandából egy példányt szereznie. Pekingi tartózkodása idején hírét vette, hogy a császár palotájának vadaskertjében él egy csorda szarvas – állítólag olyan faj, ami mindenütt másutt ismeretlen Kínában. Ez természetesen nagyon felkeltette Dávid atya érdeklődését, de nem volt könnyű feladat azoknak az állatoknak a közelébe férkőzni. Egy fallal körülkerített kertben tatár katonák őrizték őket. Akkoriban persze épp csak megtűrték az idegeneket Kínában, ezért hát Dávid atyának nagyon körültekintően kellett eljárnia. Az is mutatja, milyen szenvedélyesen érdeklődött a természettudomány iránt, hogy hajlandó volt a börtön vagy akár a kivégzés kockázatát vállalni. Elsőként megvesztegette az egyik tatár őrt, aki a vadaskert kapuját őrizte, hogy engedje felmászni a fal tetejére, hogy onnan nézhessen szét a kertben. Erről a magaslatról végül látott is egy szarvascsordát, amely a fák közt legelt. Bizonyára izgalmas pillanat lehetett, amikor a tőle százméternyire legelő szarvasokat figyelve rájött, hogy egy új és egészen szokatlan fajt lát.

Azonnal írt haza Párizsba Milne-Edwards professzornak, a Természettudományi Múzeumba, és így írta le fölfedezését:

“Három mérföldre Pekingtől hatalmas császári park van, körülbelül 36 mérföld kerületű. Emberemlékezet óta békében élnek itt szarvasok és antilopok. Európait nem engednek a parkba, de idén tavasszal abban a szerencsében volt részem, hogy a parkot körülvevő fal tetejéről, meglehetősen távolról, megfigyelhettem egy több mint száz főből álló csordáját ezeknek az állatoknak, amelyek engem a jávorantilopra emlékeztetnek. Sajnos, az évnek abban a szakában nem volt agancsuk, ami jellegzetes vonást megfigyelhettem az hosszú farkuk volt. Úgy láttam, testükhöz viszonyítva olyan hosszú. mint egy szamáré, s e vonás nem található meg a többi, általam ismert szarvasfélénél. Kisebbnek ítéltem őket az északi jávorszarvasnál is. Kísérleteim, hogy egy példány bőrét megszerezzem, nem jártak sikerrel. Még darabjait sem tudtam megszerezni, és a Francia Követség is képtelen hozzájutni egy ilyen különös állathoz, bár a kínai kormány nem hivatalos megkörnyékezésével is megpróbálkoztak. Szerencsére én ismerek néhány tatár katonát, akik ezt a parkot őrzik, és bizonyos vagyok benne, hogy megvesztegetéssel hozzájutok néhány bőrhöz, amit sietek majd Önnek elküldeni. A kínaiak »Mi-lou«-nak hívják ezt az állatot, ami »négy furcsa vonást« jelent, szerintük ugyanis az agancsa a szarvaséhoz hasonlít, patája a tehénéhez, nyaka a tevééhez, és farka a szamáréhoz.”

Dávid atya szilárdul elhatározta, hogy szerez a szarvasokból, de ez nem volt könnyű vállalkozás. Azt tudta, hogy a kilátásba helyezett halálbüntetés ellenére a tatár őrök olykor orvul elejtett szarvas húsát eszik, így további megvesztegetés segítségével sikerült rávenni őket, hogy a legközelebb elejtettek bőrét és koponyáját tegyék félre neki. Idővel ezt meg is tették, és Dávid atya a bőröket és a koponyákat elküldte a párizsi Természettudományi Múzeumnak, ahol megállapították, hogy valóban új, a tudomány előtt addig ismeretlen fajról van szó. Dávid atya zoológiai munkássága elismeréseképpen róla nevezték el az állatot Elaphurus davidianusnak.

Az állatkertek és az európai magángyűjtők szerettek volna kapni ebből a ritka szarvasból, és valóban, ha van ritka szarvas, hát a Dávid-szarvas igazán az volt, mert az egyetlen csorda a császári palota kertjében élt, s még a mai napig is vitatott, hogy honnan is ered tulajdonképpen. Csaknem valószínű, hogy a császár nyári palotájának kertjében fejlődött ki ez a faj. Úgy hiszik, vadon élő állatként már két-háromezer éve kipusztult. A félig megkövült maradványok alapján ez idő előtt valószínűleg Kína Honan tartományában élt vadon. A kínai hatóságok nem szívesen engedték, hogy nemzeti kincsükből bármit is külföldre vigyenek, de végül hosszas. tárgyalások után néhány párt küldtek Európa különböző állatkertjeibe s egy párt Bedford hercegének, egyedülálló woburni magángyűjteménye számára.

Nem sokkal ezután a Jangce folyó kiáradt, és a víz több helyen áttörte a császári palota kertjének falát. A szarvasok nagy része a környező mezőkre menekült, ahol az éhező parasztok természetesen lemészárolták őket. A csordának egy kis magva továbbra is megmaradt a vadaskertben, de úgy látszik, a Dávid-szarvast üldözte a balszerencse, mert aztán a bokszerlázadás alatt a tatár őrök ragadták meg az alkalmat, és megették a maradék szarvasokat is. Ekként hát ez a faj kipusztult őshonában, és ma össznépességét mindössze az Európában elszórtan élő példányok alkotják.

Bedford hercege, az egyik legelső és legintelligensebb környezetvédő, arra a következtetésre jutott: ha ezt a fajt meg akarja menteni, növelni kell a Woburnban élő kis csordát. Ezért hát tárgyalásokat kezdett azokkal az állatkertekkel, amelyeknek volt ilyen szarvasuk, és végül sikerült egy tizennyolc tagú csordát összehoznia. Ez volt akkor a szarvas össznépessége az egész világon. A woburni ideális környezetben lassanként megnövekedett az állatok száma, s mikor én Whipsnade-ben dolgoztam, e szám már közel ötszázra rúgott. Most van itt az ideje, gondolta a herceg, hogy az ál-. latokat újra szétosszák, mert nagyon kockázatos, hogy egy faj összes képviselője egy helyen összegyűjtve éljen. Egy száj és körömfájás járvány kitörése például könnyen kipusztíthatta volna a Dávid-szarvasokat. Ezért a herceg kezdetként egy hím és egy nőstény szarvast adott a whipsnade-i állatkertnek egy leendő csorda magjaként.

Míg a medverészlegnél dolgoztam, érkezett meg a hír, hogy a herceg több más állatkertnek is küld szarvaspárokat, és újabb párokat adományoz a whipsnade-inek is. Nekünk csak az volt a feladatunk, hogy elmenjünk a borjakért, amint Woburnban megszületnek, és magunk neveljük. amíg csak el nem érik azt a kort, amikor új otthonukba szállíthatják őket. Erre a vesződséges módszerre azért volt szükség. mert ezek a szarvasok nagyon félénkek. Ha megijednek – márpedig tapasztalataim szerint ijedősebbek, mint bármely más állat –, képesek hihetetlenül ostobán viselkedni, például újra és újra nekirontanak fejjel egy kőfalnak, abban a hiszemben. hogy áttörhetik. Úgy gondoltuk, ha saját kezűleg neveljük fel a kicsiket, legalábbis hozzászoknak az emberekhez, s így a szokatlan zajok vagy látványok nem fogják annyira pánikba ejteni őket, mintha serdült korukban fognánk be őket. Mikor megtudtam, hogy engem és egy Bill nevű fiút választottak Phil Bates segítőtársaivá a borjak felneveléséhez, madarat lehetett volna fogatni velem. A borjakat két nagy istállóban akartuk tartani, és mivel éjjel-nappal folyamatosan kell őket etetni, úgy terveztük, hogy Bill és én felváltva fogunk az erdőben, az istálló mellett épült kis színben aludni, hogy mindig kéznél legyünk. és éjjel-nappal segíthessünk Philnek. Elérkezett a nagy nap, és egy teherautó Woburnba vitt minket.

A woburni park talán a legszebb volt, amit valaha is láttam. Akkor persze még nem változtatták körhinták és roppant turistacsoportok háromporondos cirkusszá. A masszív, gyönyörűen ültetett fák, a zöld dombos pázsit és a szelíden kóborló szarvascsorda felejthetetlen képet nyújtott, olyan gyönyörűt, hogy Edward Landseer elkeseredésében sírva fakadt volna tőle. A tágra nyílt szemű, ijedt arcú borjakat egy-egy zsákban tartották, csak a fejük állt ki belőle. Erre az óvintézkedésre azért volt szükség, nehogy a teherautón utazva felálljanak és futni próbáljanak, s közben lábukat törjék. Vastag szalmarétegre helyeztük, és szalmabálákkal vettük körül őket. Aztán Bill és én elfoglaltuk helyünket ezeknek a pici fejeknek az erdejében és a teherautó csendes 30 mérföldes sebességgel elindult Whipsnade-be, míg mi a borjakat figyeltük, hogy lássuk, milyen hatással van rájuk az utazás. Amikor a teherautó elindult, egyik-másik rugdalózott, és megpróbált felállni a zsákban, de hamarosan megnyugodtak, és mire Whipsnade-be érkeztünk, jó néhányan a rendszeresen ingázó munkások arckifejezésével édesdeden aludtak.

Bevittük őket az istállókba, és levágtuk róluk a zsákot. Az újszülött szarvasok módján, hihetetlenül reszketegen és szánalmasan dülöngélve lábra kecmeregtek, és ide-oda imbolyogtak az istállóban. Csak most vették észre, hogy valami hiányzik, s ezért körözni kezdtek, és hosszan és meglepően hangosan felmekegtek, mint a kecskék. Bill és én gyorsan megfejtük a kecskéket, amelyeket kifejezetten a borjak megérkezésére számítva szereztünk be, s a még meleg, habos tejet üvegekbe öntöttük, hozzáadtuk a szükséges vitamincseppeket és csukamájolajat, s aztán egy-egy üveggel a kezünkben beléptünk az istállóba. A Dávid-szarvas borjúkorában éppolyan buta, mint bármely más fiatal állat, és ezen az első etetésen, azt hiszem, Bill és én több kecsketejet kaptunk a nadrághajtókánkba, zsebünkbe, de még a szemünkbe és fülünkbe is, mint amennyit a borjak elfogyasztottak. Arra egykettőre rájöttek, hogy a cumit szopni kell, ha tejhez akarnak jutni, de a szájuk és az agyuk közti koordináció még egyáltalán nem volt tökéletes. Állandóan vigyáznunk kellett, mert különben addig majszolták a szájukban a cumit ide-oda, míg végül a vége kicsúszott a szájukból, s amikor aztán a cumi közepét foguk közé szorították, a kecsketej sugara egyenest szemen találta az embert. De két nap alatt elsajátították a cumizás művészetét, s úgy döntöttek, hogy Bill és én együttesen vagyunk az anyjuk. Nyolcan voltak, s úgy osztottuk meg őket, hogy négyet raktunk egy istállóba, de ahogy nőttek, egyre több gondot okoztak. Etetéskor, amint megláttak bennünket, harsány mekegésükkel olyan kitörő örömmel fogadtak, hogy szinte megsüketítettek, és amikor az istálló ajtaját kinyitottuk, egyszerre zúdultak ránk. Billt is, engem is többször fellöktek, és ilyenkor gyorsan el kellett gurulni az útjukból, mert különben borzasztóan éles, hosszú patájukkal kíméletlenül összetapostak volna.

Azt hiszem, ekkoriban fogtam fel teljes egészében annak a szónak jelentését, hogy “ritka”. Eddig, ha ritka állatokról beszéltek, mindig az volt az érzésem, hogy úgy értik, múzeumok gyűjteményében vagy állatkertekben ritka, de azt, hogy egy állat ténylegesen, számszerűen ritka, nem fogtam fel. Nyilván azért, mert az emberek hajlamosak úgy emlegetni egy állat ritka voltát, mint valami kitüntető dolgot, mint valami olyasmit, amire az állat büszke lehet. De mikor megérkeztek a Dávid-szarvasok, s mikor velük dolgoztam, hirtelen megvilágosodott előttem, hogy roppant sok állat egészen más értelemben ritka. Kutatni kezdtem ebben a témában, és kutatásaim eredményeiről vaskos feljegyzéseket készítettem. Akkoriban nem is sejtettem, hogy ha meglehetősen gyenge és amatőr módon is, de olyasmit gyűjtök, ami most a Nemzetközi Természetvédelmi Egyesület által kiadott Vörös Könyv “Kiveszőfélben levő fajok” című jegyzékében található. Kutatásaim eredményei elborzasztottak: “Az indiai rinocérosz össznépessége 250, a szumátrai rinocéroszé 150, a borneói rinocéroszé 20. A vízi guvat létszáma az egész világon 72 pár, az arábiai nyársas antilopot körülbelül 30 főnyi népességre irtották puskával és gépfegyverrel” és így tovább. A lista végeérhetetlennek tetszett. Ekkor ismertem fel, mi lehet az állatkert igazi feladata. Bár meg kell próbálni vadon élő állapotukban is megóvni ezeket az állatokat, nyilván sürgetően szükséges szerte a világon tenyészcsoportokat létrehozni az állatkertekben. Ekkor határoztam el, hogy ha valaha saját állatkertem lesz, ezt tekintem majd legfőbb feladatának: rezervátum és menhely legyen e sokat zaklatott teremtmények számára.

Valahányszor ügyeletet tartottam a szarvasoknál, mindig. elgondolkodtam ezen. Éjfélkor, amikor a szarvasok nagy, tiszta szeme megcsillant a viharlámpa fényében, míg a meleg tejjel teli üveget bökdösték és szopták mohón, arra gondoltam, hogy ha van igazság a földön, ezeknek az állatoknak ugyanannyi joguk van az élethez, mint nekem magamnak. Nem éreztem nyűgnek, hogy ötkor kell fölkelnem megcumiztatnom őket. A tölgyfalevelek a nap első sápadt sugaraiban olyan aranyoszöldek voltak, mint a quetzal farka, a leveleket pókháló-finomságú harmat vonta be, és amikor a hatalmas törzsek közt az istálló felé mentem, ahol a szarvasokat tartottuk, úgy hangzott a madárdal, mint valami hatalmas hálaadó kórus egy zöld katedrálisban. Aztán kinyitottam az istálló ajtaját, és szerető gyámoltjaim a lábamról leverve az arcomba mekegtek, orrukkal böködtek, és hosszú, nedves meleg nyelvükkel képen törültek. Bár csüggedés töltött el, valahányszor arra a sok állatra gondoltam, amit a világon a kipusztulás veszélye fenyeget, úgy éreztem, mégiscsak tettem valami kézzelfoghatót – ha mégoly csekélyet is – azzal, hogy segítettem fölnevelni ezeket a Dávid-szarvasokat.

Részlegünk legelbűvölőbb állatai a fehérfarkú gnúk. Minden gnú egy eléggé fantasztikus külsejű antilop, de a fehérfarkú különösképp olyan, mintha a mítoszok világából vagy egy címerpajzsról lépett volna ki. Feje tömpe, és orra széles. Szarva csavart, mint a vadászkürt, s mélyen a szeme elé hajlik, mielőtt hegyesen fölfelé csavarodna, ezért az állat kénytelen rövidlátóan kukucskálni ki alóla. Álla alatt fehér szakáll nő, s az orra tetejét újabb szőrcsomó díszíti. Fehér sörénye sűrű, gubancos csomók erdeje, s két mellső lába között nagy szőrloboncot hord, amely a felvidéki skótok prémtarisznyájához hasonlít. Hosszú, lobogó, selymes, fehér farka a legszebb rajta, s ezt olyan eleganciával lobogtatja, mint egy keleti táncos a kendőjét. Ehhez a rendkívüli külsőhöz (ami azt a benyomást kelti, mintha egy sereg különféle állat egy-egy darabjából volna összekombinálva) járul még a gnú seregnyi különös mozdulata és póza, amelyben minden lehető alkalommal tetszeleg. Mulatságos látvány ezeket a bolondos teremtéseket figyelni, amint ágaskodnak és kerge módra pörögnek, horkantanak és fújnak, farkukat a fejük fölé vágva.

Mozdulataik olyan összetettek, hogy nehéz lenne bármilyen kategóriába is besorolni őket. Valójában azzal lehetne a legjobban jellemezni, hogy olyan, mint a vitustánc akut rohama. Egy-egy mozzanatuk valami népi táncra emlékeztet, de ahhoz túl szilajak. Én eddig csak olyan népi táncokat láttam, amelyeket szemrevaló gyöngynyakékes, pártás idős hölgyek jártak, és ezek egyáltalán nem hasonlítanak a gnúk vad ugrabugrálásához. Van ebben valami balettszerű is, legalábbis ha az energikusabb, izzasztóbb fajta balettra gondolunk, de a mozdulatok túlságosan is rendhagyók még a legvadabbul modern balerina számára is. Ezt a táncot (vagy betegséget) érdemes megfigyelni. Amikor mintegy felmegy a függöny, a gnúk a nézőkkel szemben állnak, egy csoportba tömörülve, s szőrcsomóikon keresztül rosszallóan bámulnak: A csoport egy tagja magához ragadja a kezdeményezést, és ő indítja el a táncot egy meglepően hangos, doromboló horkantással, mintha mondaná: “Na most, lányok, mind együtt!” Ekkor az egész csapat karcsú lábain néhány kényeskedő lépést tesz, s ezután reszkető lábakkal újra megállnak, s szinte egy ütemre csapkodnak farkukkal. Ekkor a vezér újabb horkantást ereszt meg, amitől az egész csapat elveszti a fejét. Feledik a balett szemet gyönyörködtető rendezettségét és pontos ütemét. Rákezdenek toporzékolni fényes patáikkal, felvágják a farkukat, a magasba rúgnak, s lábukat nevetséges és anatómiailag képtelen ficamokra kényszerítik. A vezér továbbra is záporozza rájuk a horkantott utasításokat, de senki sem engedelmeskedik parancsainak. Aztán teljesen váratlanul egyszerre mind megáll, és szarvuk alól elszörnyedve és meghökkenve bámulnak a nézőkre, akik illetlenül kinevetik őket.

A fehérfarkú gnúkat tulajdonképpen ez a táncszenvedélyük és olthatatlan kíváncsiságuk vitte a kipusztulás szélére. Annak idején, amikor Dél-Afrika gyarmatosítása folyt, a korai búr telepesek ezerszámra találtak fehérfarkú gnúkat, és könyörtelenül legyilkolták őket, először azért, mert húsukat napon szárított hússzeletek formájában élelemként tudták felhasználni, s nem kellett az értékes marhát és juhot levágni; másodszor pedig azért, mert azt gondolták, minél hamarabb elteszik őket láb alól, annál több legelő marad a háziállatoknak. Így hát Afrika legnagyobb létszámú antilopja rövid időn belül az egyik legritkább lett.

Elragadó kíváncsiságuk – ami miatt az egész csorda kíváncsian állt és nézte a vadászokat, míg egy szálig le nem puffantották őket – volt egyik oka vesztüknek. A másik az az elbűvölő tulajdonságuk, hogy imádják táncukat bemutatni, s ezért a kikandikáló puskáktól sündisznót formázó ekhós szekerek körül ágaskodva és keringőzve nagyszerű célpontot nyújtottak. Ma a fehérfarkú gnú nem vadállat többé. Alig több mint kétezer maradt belőlük kis parkok és magánfarmok területén, s alig pár száz példány a világ állatkertjeiben.

Ahogy a gnúk bohóckodását, a zöld füvű mezőn való ágaskodását figyeltem, közben arra gondoltam, milyen egyhangú lehet az afrikai táj a dél-afrikai prérinek e vidáman tomboló táncosai nélkül. Úgy látszik, hogy a fejlődés tőrvényszerűen mindig azt pusztítja el, ami vidám és eredeti, s mindent banálissá tesz, ahogy ezeket az életvidám, ficánkoló teremtéseket is az unalmasan kérődző, de hasznos tehénnel váltja fel.

A fehérfarkú gnúkon kívül van egyetlen darab tarka gnúnk is. Ez nagyon hasonló az előzőkhöz alakjában, bár egy kicsit zömökebb, s világos gyömbérbarna bundáját csokoládébarna szőrszálak tarkítják, farka és sörénye pedig fekete. Ha lehet, ez az állat értelmileg még a fehérfarkúnál is visszamaradottabb. Kerge körben forgása még vadabbul hóbortos, és böfögő, riasztó bömbölése mélyen a mellkasából úgy recseg fel, mint a géppuskaropogás. Hihetetlenül ideges állat – ha megijed, több mint valószínű, hogy képes, és kitöri a lábát, vagy valami más módon sérül meg. Így aztán Harry és én nagyon rossz sejtelemmel fogadtuk a hírt, hogy Brinnyt be kell fognunk, mert a londoni állatkertbe viszik, ahol már vár rá a párja.

– Hű, ez fene nehéz lesz, mi, Harry? – kérdeztem.

– Asszem – felelte Harry a lábasban sistergő gombareggelinket kevergetve.

– Mibe tesszük? – érdeklődtem. – Nincs semmink, ami elég nagy lenne neki, igaz?

– Nincs – mondta Harry. – Csütörtökön leküldenek a teherautóval egy szállítóládát. Akkor aztán beletesszük, és visszarakjuk a teherautóra.

Ahogy így Harry elmondta, pofonegyszerűnek látszott az egész.

Felvirradt a csütörtök, és megérkezett a teherautó egy magas, keskeny ketreccel, amibe majd egy fölöttébb ideges, tüzesvérű és fürge gnút kell beédesgetnünk. Brinnyt kiengedtük a karámjába rövid reggeli levegőzésre, aztán zabbal becsalogattam a kettős istállóba, és most jól bezárva egy szűk bokszban várta sorsát.

A következő lépésként le kellett cipelnünk a terjedelmes ketrecet a teherautó platójáról, és úgy kellett felállítanunk, hogy az állás ajtajával szemben legyen, s aztán felhúztuk a ketrec tolóajtaját. Ez elég sok időbe telt, és érthető módon kénytelenek voltunk egy kis zajt csapni, amit Brinny erősen helytelenített. Böfögött és horkantott, toporzékolt, és többször megpróbálta kirúgni az istálló oldalát. Mikor végre sikerült a ketrecet a megfelelő helyre állítanunk, otthagytuk, és félórára elmentünk, hogy megbeszéljük taktikánkat, remélve, hogy közben Brinny is lecsillapodik.

– No, fiú – mondta Harry –, a következőképpen fogjuk csinálni. Én felmászok a ketrec tetejére, de ha egyszer fel van húzva a tolóajtó, nem látom, mi történik, szóval neked kell szólnod, hogy mikor eresszem le, érted? Te felmászol a létrára a szomszéd istállóban, nálad lesz az a fadarab, áthajolsz vele az elválasztó falon, s mikor Brinny a ketrec közelébe ér, finoman ráütsz a farára, de csak finoman, többre nem is lesz szüksége, ettől beszalad a ketrecbe. Aztán ha benn van, kiáltasz egyet, én meg leeresztem a tolóajtót. Érted?

– Ahogy elmondod, minden nagyon egyszerű – feleltem keserűen.

– Hát reméljük, hogy az is lesz – mondta Harry vigyorogva.

Visszavonultunk az istállóba, ahol Brinny még mindig vadul fortyogott. A létrával átmanővereztem a mellette levő istállóba, magamhoz vettem a fadarabot, felmásztam a létrán, és átlestem a válaszfal fölött. Brinny elszörnyülködve meredt rám, hogy képes vagyok ilyen aljas módon hátulról támadni. Sörénye és szakálla vad és fésületlen volt, mintha épp most kelt volna fel még kócosan az ágyból. Szemét vadul forgatta, orrlyuka minden horkantással kitágult, s görbe, fekete szarva úgy villogott, mint két kés, ahogy az állásában a szűk helyen toporzékolt és forgott.

– Kész vagy, fiú?! – kiáltotta Harry kívülről.

Óvatosan átemeltem a fadarabot a válaszfalon, és meggyőződtem róla, hogy biztosan állok-e a létrán.

– Oké! – ordítottam – kezdheted.

Brinny, aki mindeddig úgy bámult rám, mint egy vénkisasszony, aki végre férfit talált az ágya alatt, természetesen az ajtó felé fordult, és figyelte a ketrec tolóajtajának lassú fölemelkedését. Úgy fújt, mint egy vulkán, és aprókat lépett idegesen jobbra-balra. Mikor nem figyelt rám, a megfelelő pozícióba hoztam a rudat. Szorosan fogtam az egyik kezemmel, s másik tenyerem a felső végéhez szorítottam. Ennél szerencsétlenebb fogást nem is választhattam volna.

– Megpiszkálom, Harry – mondtam. – Nosza – mondta Harry.

Óvatosan leeresztettem a fadarabot Brinny kerek, reszkető fara fölé. Mikor a fa Brinny csillogó szőrét érintette, mintha egy dinamitos hordóhoz nyomtam volna égő gyufát. Minden egy szempillantás alatt történt. Mikor Brinny megérezte a rudat, idejét nem vesztegetve egyenest a levegőbe ugrott, s megpróbált a patájával a szarva fölé rúgni. Eltalálta a fadarabomat, és úgy nekirepítette az istálló mennyezetének, mint egy rakétát. A fadarab a végén nyugvó tenyeremet persze úgy hozzálapította a mennyezethez, mint egy cölöpverőgép. Olyan iszonyatos fájdalmat éreztem, hogy elejtettem a fadarabot, és megpróbáltam visszamászni a válaszfalon, amin félig keresztben lógtam. Éreztem, hogy meginog alattam a létra. Ekkor Brinny különösen hatalmasat horkantott, leszegte a fejét, és berohant a ketrecbe.

– Ereszd le, Harry, ereszd le! – üvöltöttem kétségbeesetten, közben a létra összerogyott alattam, és én az istállóba zuhantam. A tolóajtó lecsapódott, és Brinnyt csapdába ejtettük, de éppen csak hogy sikerült, mert amikor bevágtatott a ketrecbe, szarvával nekirontott a túlsó végének, s úgy rengett az egész építmény, mint egy hurrikánba jutott hajó. Szarva rövid, gyors ökleléseivel a ketrec végének támadt, és fadarabok repültek minden irányba. Az emberek kalapácsért és szögekért szaladtak, hogy befoltozzák a lyukat, mielőtt még Brinny kitörne. Harry, aki a vészesen billegő ketrec tetején gubbasztott, lepislogott rám.

– Nincs baj? – kérdezte aggódva.

Kicsit imbolyogva álltam lábra. A kezem úgy fájt, mintha egy elefánt lépett volna rá, s már kezdett is dagadni.

– Nincs semmi bajom, de azt hiszem, a kezem eltört – mondtam.

Mikor bevittek a kórházba, és megröntgenezték, kiderült, hogy ez igaz is.

Három kéztőcsontom repedt meg. Még szerencse, hogy nem törtek szilánkokra, és nem fúródtak a húsba, mert hiszen a kezem hihetetlen erővel szorult a két fa közé. Kaptam fájdalomcsillapítókat, amiknek mindenféle hatása volt, csak éppen a fájdalmat nem csillapították. Azt mondták, kíméljem a kezem két napig, hagyjam—mint a doktor mondta –, hogy a csontok elrendeződjenek.

Ez volt az első dicső sebem, amelyet, mondhatni, szolgálatban szereztem, így aztán nagyon jólesett, hogy Mrs. Bailey olyan gondoskodással kezelt, és olyan tisztelettel vett körül, mint egy veteránt, aki ha nem is kapta meg a Viktóriakeresztet, de nagyon közel járt hozzá.

Aznap este a kandallónál ültem, és fájó kezem babusgattam, mikor Charlie hazajött.

– Na, fiú, kezdhetsz csomagolni – üdvözölt.

– Csomagolni? Miről beszélsz, Charlie? – kérdezte Mrs. Bailey.

– Épp most hallottam az irodában – mondta Charlie, és papucsba bújtatott lábát élvezettel melengette a kandalló tüzénél –, hét végén hazamegyünk.

– Haza? Úgy érted, Londonba? – Úgy! – mondta Charlie. – Örülsz neki?

– Persze hogy örülök – mondta Mrs. Bailey. – De mi lesz ezzel a szegény fiúval?

– A barakkban fogsz lakni – fordult felém Charlie. – Megnyitják.

A barakk hatalmas, múzeumszerű épület volt, amelyet a nőtlen ápolók számára építettek, de legjobb tudomásom szerint sose használták erre a célra.

– Abban a nagy hodályban?! – kiáltott fel Mrs. Bailey. – Télen agyonfagynak benne.

– Ó, van ott valami fűtés – nyugtatta Charlie.—Na és a főzés? Ki fog róluk gondoskodni?

– Hát, azt mondják, többen is odaköltöznek – mondta Charlie. – Joe a műszakiaktól meg egy új fiú, és az öreg Fredre meg a feleségére bízzák a főzést meg az ilyesmit.

– Azt már nem! – kiáltotta Mrs. Bailey hitetlenkedve. – Az öreg Fredre nem!

Mrs. Bailey régóta hadilábon áll az öreg Fred Austinnal, még azóta, mikor Fred hordta a házhoz a tűzifát, és Mrs. Bailey a fagydaganataira panaszkodott neki.

– Tudja, mit kell velük csinálni, naccsasszony? – kérdezte Fred.

– Nem – felelte Mrs. Bailey, aki nem szerette, ha maccsasszonyozzák, de szeretett volna a fagydaganataira valami orvosságot. – Mit kell csinálni?

– Dugja a lábát a bilibe reggel, amikor felkel – tanácsolta az öreg Fred. – Egy kis pisi nagyon jót tesz neki. Mondanom se kell, Charlie meg én majd megszakadtunk a nevetéstől, mikor ezt meghallottuk, de Mrs. Bailey egyáltalán nem találta mulatságosnak.

Most is azt mondta:

– Hát nem irigylem magát, ha ők fogják a gondját viselni. Vegyen még a tésztából, Gerry. Egyen, amíg lehet. Csak a jó ég a megmondhatója, mivel fogják azok magát traktálni, szegénykém.

Mi tagadás, magam is így éreztem. Nyomasztó volt a tudat, hogy ott kell hagyjam Baileyék kényelmes házát, és a nagy, hodálynyi barakkban kell laknom, no meg hogy Mrs. Bailey pazar főztjét Fred és felesége, ki tudja, miféle kotyvalékára kell fölcserélnem, de nem tehettem ellene semmit.

VI. DÖRMÖGŐ MEDVÉK

Ennen lábát nyalogatja, szopogatja…

BARTHOLOMEUS (BERTHELET)

BARTHOLOMEUS DE PROPRIETATIBUS RERUM

A részleg egyik végében egy nagy terület vörösfenyőkkel volt beültetve, s ebben az Észak-Amerikára vagy Oroszországra emlékeztető, árnyas erdőben él a farkasfalkánk. Tizennégyen vannak, és nem épp bizalomgerjesztő látványt nyújtanak. Teljesen érthetőnek tartom, hogy az évek folyamán gonosz hírük támadt. Hamuszürke bundájukban halvány-arany szemük ferdén és alattomosan villog, s ezt a benyomást még a járásuk is fokozza, mivel nem annyira járnak, mint lesunyt fejjel és hátrahúzott füllel somfordálnak. Ahhoz képest, milyen nagy és erős állatok, rendkívül kecsesen mozognak, úgy látszik, mintha lebegnének a fenyők árnyékában.

Rájöttem idővel, hogy a farkas alaptalan rágalmak áldozata. Rossz hírével ellentétben sohasem volt szokása, és ma sem az, hogy emberekre vadásszon, bár természetesen tagadhatatlan tény, hogy a farkasok ettek már meg olykor embereket is. Egy svájci természettudós hátborzongató élvezettel írja le, hogy mikor 1799-ben a német, francia és orosz seregek Svájc hegyeiben vívták véres ütközeteiket, a halottakat sosem temették el, hanem a farkasok prédájául hagyták. A farkasok állítólag úgy telizabálták magukat ezzel a váratlan egyenruhás mannával, hogy rákaptak az emberhúsra, és attól fogva többre tartották minden más húsnál.

Nagy megkönnyebbülésemre a mi falkánk nem tett szert ilyen kifinomult ízlésre, de így is elfog a félsz, valahányszor kinyitom a farkaserdőbe vezető kaput, a véres húsokkal teli talicskát végigtolom a fenyvesen, a húsdarabokat időnként kidobálom belőle, míg a falka tisztes távolban kering egymásra morogva és acsarogva, s aztán rangsor szerint a húshoz rohannak, és felkapják.

A vadon élő farkasok életük végéig párjukkal maradnak, és kölykeiket odaadóan szeretik. A falka rendesen a szülőkből és az az évi kölykökből áll, így hát inkább család, mint meg vadászat közben. Egy falka, amelynek az útvonalát hat héten át pontosan követték Alaszkában, hétszáz mérföldet tett meg egy százszor ötven mérföldes területen.

A farkas persze mindig is a primitív vallások kedvenc állata volt, még az egymástól olyan távol eső helyeken is, mint Észak-Amerika és Mongólia. Közismert szerepe van a boszorkányságban is. Egy időben a farkasok jóval elterjedtebbek voltak Európában, mint ma, s a farkassá változás képességét nemcsak hitték, de volt, aki gyakorolta is. A farkasemberekről szóló egyik legnépszerűbb történetet Johan Weyer meséli el, aki ugyan azt tartotta, hogy a történet csak az áldozatoknak a hosszas kínzás következtében beálló hallucinációja, de a történetet mások gyakran idézik a farkassá válás képességének bizonyítására.

“…Pierre Bourgot-t (Nagy Pierre-t), Michel Verdungot (vagy Udont) és Philibert Mentot-t 1521 decemberében a besanconi főinkvizítor, egy Jean Boin (vagy Bomm) nevű domonkos szerzetes vallatta. Ezek az emberek akkor keveredtek gyanúba, mikor egy utazót, aki a Polygin tartományon kelt át, megtámadott egy farkas. Az utazó megsebesítette az állatot, és a csapáját egy kunyhóig követte, ahol Verdungot találta, amint a felesége a sebeit ápolta. Vallomásában Michel Verdung elmondta, hogyan térítette vissza Pierre-t a Sátán szolgálatába.

Aztán Pierre Bourgot vallott. 1502-ben borzasztó vihar szórta szét a juhnyáját. A juhait keresve összetalálkozott három fekete lovassal, és elpanaszolta nekik baját. Az egyik lovas (akinek a neve, mint később bebizonyosodott, Moyset volt) Pierre-nek jóvátételt és segítséget ígért, ha hajlandó őt uraként szolgálni, s Pierre rá is állt, hogy egy héten belül megkötik a szerződést. Nem sokkal ezután megtalálta a juhait is. Mikor másodszor találkoztak, és Pierre megtudta, hogy a szívélyes idegen a Sátán szolgája, megtagadta a keresztséget, és megcsókolván a lovas fekete és jéghideg balját, hűbéresküt tett. Két év múlva Pierre kezdett újra keresztény módra élni. Ekkor Michel Verdung, aki szintén a Sátánt szolgálta, utasíttatott, hogy térítse vissza Pierre-t a Sátán szolgálatába. Az ördögi arany ígéretétől felbiztatva, Pierre részt vett egy boszorkányszombaton, ahol mindenki kék lánggal égő zöld szövétneket vitt a kezében. Akkor Verdung megparancsolta neki, hogy vetkőzzék meztelenre, és kenje be magát varázskenőccsel, s Pierre farkassá változott. Két óra múlva Verdung újabb kenettel kente meg, és Pierre visszanyerte emberi formáját. Bevallotta (kínzások hatására), hogy farkasemberként különféle bűnöket követett el. Megtámadott egy hétéves fiút, de az sikoltozni kezdett, úgyhogy Pierre kénytelen volt felöltözni és visszaváltozni emberré, hogy föl ne fedjék kilétét. Bevallotta, hogy megevett egy négyéves leánygyermeket, és ízletesnek találta a húsát. Egy kilencéves leánynak is elroppantotta a nyakát, és megette. Farkasként valódi farkasokkal párzott, és Bourgot szerint mindhárom férfi azt mondta: »ugyanolyan élvezetet találtak benne, mintha a feleségükkel közösültek volna«. A három férfit természetesen megégették.”

Eltekintve az ember farkasokkal kapcsolatos hiedelmeitől (s ebben figyelemre méltó a boszorkányság egy korai tagadójának közlése, mely szerint e szavakkal szokta elhallgattatni a boszorkányokat: “Ha egy asszonyt macskává tudsz változtatni, ezt a macskát itt asszonnyá tudnád-e változtatni?”), a farkasnak magának is rengeteg varázslatos képességet tulajdonítottak. T. H. White egy XII. századi, állatokról szóló könyv jóízű fordításában Ulisses Aldrovandit idézi:

“Rhasis komolytalan, mikor a farkasszőrről ezt írja: Ha a homlokot megkenik rózsavíznek és farkasszőrnek a keverékével, a megkentet imádni fogja a reá tekintő. És még nevetségesebbnek és komikusabbnak tartom, amikor azt állítják, hogy a szégyenlős férfiakat és nőket szenvedélyre lehet gerjeszteni a farkas hímvesszőjéből kötött (s előzőleg kemencében megszárított) csomóval. Ez olyan, mint a mendemonda a farkasbőr erszényről, melybe ha egy galamb szívét köti bele, viselőjét megóvja Venus hálójától. Rhasis története is hasonló, aki Democritus tíz követőjének esetét idézi, akik csak azért menekültek meg az ellenségtől, mert farkas herezacskóját kötözték a lándzsájukra. Hasonlóképpen Sextus beszél egy utazóról, aki biztonságban utazott, mert a farkas farkából vitt magával egy darabot. Vuecherius szerint ha az ember farkas farkát, prémjét vagy fejét akasztja az állás fölé, az állatok nem esznek, amíg azt el nem távolítják onnan. Ugyanígy a farkasokról mondja azt Albertus Magnus, ha juh vagy marhajászla fölé akasztják, magát a farkast is el lehet vele riasztani, s ezért temetik a tanyákon a földbe, hogy távol tartsák az ordasokat.”

Nem csoda, hogy ilyen nagy hírverés mellett a farkas nem tud megfelelni a közvéleményben róla kialakult képnek. Nőstény farkasainknál évente egyszer van peteérés, és általában májusban ellik meg kicsinyeiket. Amíg a nőstények üzekednek, a falka hímjei természetesen rengeteget verekednek egymással. Bár úgy látszik és hangzik, hogy ezek igazi vad verekedések, mert sok fogcsattogtatással, morgással, acsarkodással és nyüszítéssel járnak, tapasztalataim szerint sohasem mennek vérre. Mikor közeledik az idő, hogy a szuka lefialjon, párjával együtt bonyolult járatot váj a fenyők alá. Ott hozza világra kicsinyeit, szám szerint általában hármat-ötöt. Ha ilyenkor megyünk be hozzájuk a talicskával, óvatosan el kell kerülnünk ezeket a vackokat, különben a szuka pánikba esik, és szájában szanaszét hurcolja kölykeit az erdőben, hogy tőlünk megvédje őket. Amint a kölykök elég nagyok, hogy elválasszák őket, mindkét szülő félig megemésztett húst böfög fel kicsinyeinek – farkaséknál ez felel meg a csecsemőtápszernek.

Holdas éjszakákon, különösen ha egy kis fagy is van a levegőben, farkasaink nagy operai összejöveteleket rendeznek. Az erdő ezüstösen csíkos a holdfénytől, és az állatoknak éppen csak a fekete körvonalai látszanák, ahogy egyik árnyékfolttól a másikig cikáznak, aztán hirtelen összeolvadnak, s fejüket hátravetve vad, panaszos vonításokat bocsátanak ki, és ezek a fatörzsek közt visszhangzanak, mintha egy barlangban szólna az ének. Szemük megcsillan, ha rásüt a holdvilág, torkuk pedig kidagad, ahogy egyre izgatottabbá válnak, és növekvő lelkesedéssel süvöltik dalukat. H ilyenkor figyeli őket az ember, hajlamos elhinni mindazt, amit róluk írnak.

A farkasüvöltés az egyik legszebb állati hang, ezért aztán nem nagyon lepett meg, mikor azt olvastam, hogy a farkasok, akárcsak én, vegyes érzelmekkel viseltetnek a skót dudával szemben. 1624-ben, mikor még gyakoriak voltak a farkasok Angliában és Írországban, Sir Thomas Fairfax elmeséli, hogy járt egy katona Írországban, aki szabadságot kapván Angliába készült.

“… keresztülvágott az erdőn, hátán a tarisznyájával, és fáradt lévén, leült egy fa alá, ahol is kinyitotta a tarisznyát, és nekilátott a nála levő elemózsiának, de hirtelen két vagy három farkas lepte meg, akiknek, hogy feléje közeledtek, kenyér- és sajtdarabokat dobált, míg teljesen ki nem fogyott belőlük. Akkor a farkasok közelebb jővén hozzá, nem tudta, mihez folyamodjék, hanemha vette a dudáját, és amint elkezdett volna játszani nekik, a farkasok elszaladtanak, mintha eszüket vesztették volna a félelemtől: minekutána a katona így szólt: A ragya verjen meg benneteket, ha tudom, hogy olyannyira szeretitek a muzsikát, bizony vacsora előtt játszottam volna nektek…”

Azok a farkasok nagyon éhesek lehettek, hogy megették a kenyeret és a sajtot; a mi farkasaink nagyon válogatósak és finnyásak.

Emlékszem, egyszer egy öreg hölgy lélegzetfojtva nézte végig, hogy a talicskát véres rakományával keresztültolom a farkaserdőn, s kihajigálom a húsdarabokat. Amint kijöttem az erdőből, és bezártam magam mögött a kaput, odaóvakodott hozzám.

– Elnézést, fiatalember – mondta –, miféle hús ez? Különösen tréfás kedvemben voltam, s felöltve legblődebb fapofámat, így feleltem:

– Az ápolóké, asszonyom. Takarékossági intézkedés. Amikor az ápolók kiöregszenek a munkából, megetetjük őket a farkasokkal.

Egy rövid pillanatra hitetlen elszörnyedés ült ki az arcára, mielőtt rájött, hogy csak ugratom.

De holdvilágos éjszakákon, mikor az ember biztonságosan az ágyában fekszik, hallhatja a farkasok fuvolaszerű tutulásait, s ez varázsos bájt ad az éjszakának.

A farkasokkal összevetve a ránk bízott medvék vegyes társaság. Úgy tetszik, családfájuk európai, ázsiai és észak-amerikai fajták jegyeit egyesíti tarka egyvelegbe. A medvék közül a legnagyobb egy hím, akit a zsenialitás egy ritka pillanatában, amely olykor egész egyszerű embereket is ihletszerűen utolér, ha egy-egy állatot kell elnevezniük, Teddynek kereszteltek el. Nagy, imbolygó, mézeskalácsszínű, vén bohóc, amolyan falu bolondja, apró és kétségbeesetten könyörgő szemmel, nagy, rózsaszín, fitos orral és kivételesen hosszú, görbe, teknőcszínű karmokkal, amelyeket szopogatva gyakran manikűrözik. Teddynek csoszogó, szinte nőiesen billegő járása van, amitől mozgás közben karmai kasztanyettaszerűen összecsattannak, s ez nagy megütközést szokott kiváltani a közönség soraiban.

– Gyer ide, Bill, gyere már! Itt steppel egy medve!

– Ne hülyéskedj, komé, ez egy műmedve. Csak a motorját hallod. Biztosan a gondozója húzza fel minden reggel.

Én fedeztem föl azt, ami igazában kezdettől nyilvánvaló volt, súlyos járásából, pohos alakjából s abból a szokásából, hogy gyakran ül a hátsó lábain, egyik kezét a szívére szorítva – azt ugyanis, hogy Teddy voltaképp tenorista, de inkognitóban. Egy nap épp a medvék ketrece mellett karikáztam el, amikor igen furcsa hangot hallottam – mintha egy szúnyog vékony zümmögése lett volna, mélyebb felhangokkal, s olykor egy-egy fejhangú nyikkanással, ami úgy hangzott, mint egy nőimitátor haldokló kiáltása. Nem értettem, mi okozhatja ezt a medvéhez nem illő hangot, s ezért leszálltam a kerékpárról, hogy földerítsem az okát. Egy szederbokor mögött, jókora gyömbérszín fenekén ott ült Teddy, egyik mancsát a mellére téve, másik mancsának karmait pedig a szájába gyömöszölve, s magában énekelgetett. Hihetetlennek találtam, hogy egy ekkora állat – nyomhat vagy másfél mázsát – ilyen furcsán nőies hangot tudjon hallatni. Apró cipőgombszemét félig behunyta, s kissé himbálta magát énekelés közben. Egy darabig figyeltem, aztán odaszóltam neki. Ijedten nyitotta ki a szemét, karmait kivette a szájából, és látszólag zavartan nézett rám. Odahívtam a rácshoz, és megkínáltam az imént szedett néhány szem szederrel. Úgy ült előttem, mint egy nagy, gyömbérszínű Buddha, s a csillogó fekete bogyókat finoman vette el kezemből mozgékony ajkaival. Mikor ezt befejeztük, mély lélegzetet vettem, hangszálaimat a lehetőség szerint elrendeztem a produkcióra, s elénekeltem neki a refrént a “Fehér Ló Fogadó”-ból.

Egy pillanatig meghökkenten nézett rám, aztán nagy örömömre egyik mancsát keresztbe tette a mellén, másik mancsa kannait szájába dugta, szemét lehunyta, és velem együtt énekelt. Művészi tolmácsolás volt, s úgy hiszem, mindketten sajnáltuk, mikor be kellett fejeznünk, mert én kifulladtam. Ezután gyakran töltöttem vele zenei félórákat, s ha papírt és egyéb szemetet szedtem össze a védőkorláton belül, feladatom egyhangúságát nagyban enyhítette Teddy, aki mindenhová követett, és teli torokból énekelt. Egy nap a kerítésnek támaszkodva s merőn egymás szemébe nézve egész jól terceltünk a “Ha megversz, is imádlak én”-re, mikor hátrapillantva három apácát láttam. Földbe gyökerezett lábbal álltak az ösvényen, s bennünket figyeltek. Mikor hátranéztem, felkapták fátylukat, és gyorsan továbbmentek. Bár egy szempillarezzenéssel sem árulták el, hogy bármi különöset tapasztaltak volna, a helyzet Teddyt és engem nagyon kínosan érintett.

Teddy olyan elbűvölő medve, hogy hajlamos vagyok elhinni a nőcsábász medvéről szóló történetet, amelyet Topsellnél találtam: “A konstanci Phillipus Coffeus igen bizalmasan elmondá nekem, hogy Savoya hegyeiben egy medve erővel a barlangjába vitt egy fiatal leányzót, ahol parázna módon élvezkedett vala testével, és míg a barlangjában tartá, minden nap elmene, és hoza néki haza a legjobb almákból és gyümölcsökből, miket talált, s szerelmetes módon étkéül elébe tálalá, de valahányszor elment élelemért, egy hatalmas követ gördített a barlang szájához, hogy a Szűz el ne szökhetnék; végre szülei hosszú kereséssel megtalálták az ő kis lányokat a medve barlangjában, és megszabadíták őt ezen ádáz és bestiális rabságból.”

Különös, hogy az úgynevezett szőrös ainuk, Japán Jesszó nevű szigetén élő nép, tisztelettel övezik a medvét, és nagyon hasonló történetet mesélnek róla. Ők azonban legendájukban egy olyan nőről beszélnek, akinek fia született egy medvétől, és állítólag a hegyekben élő ainuk azzal büszkélkednek, hogy medvétől származnak. A Medve Fiainak hívják őket, s így beszélnek magukról: “Ami engem illet, én a Hegyek Királyának a gyermeke vagyok.”

Hogy a medvét szent állatukként tisztelik, a medve szempontjából nem épp fenékig tejföl, mert ez okból minden évben megülik a Medveünnepet. Elfognak egy medvebocsot, a faluba viszik, és ha nagyon apró, a falu egyik asszonya szoptatja, vagy kézből etetik, esetleg szájban csócsált étellel táplálják. Ahogy nő, a kunyhóban együtt játszik a gyerekekkel, és nagy szeretettel veszik körül mint kedves háziállatot, de mikor túl nagyra nő, hogy így tarthassák, faketrecbe zárják, ahol két-három évig hizlalják. Aztán szeptemberben vagy októberben megülik az ünnepet.

A falusiak elsőként is bocsánatért esedeznek isteneikhez, mondván, hogy addig tartották a medvét, amíg csak szűkös javaikból tellett, de most kénytelenek megölni. Ha kis faluról van szó, az egész közösség részt vesz az ünnepen. Mikor mindenki összegyűlt a ketrec előtt, a falu szónoka szól a medvéhez, s közli vele, hogy hamarosan visszaküldik őseihez. Bocsánatát kéri ezért, és reméli, nem haragszik majd rájuk. Ezzel az engeszteléssel furcsa ellentétben áll az, ami ezután következik: a medvét megkötözik, kieresztik a ketrecből, és tompa hegyű nyilak záporát zúdítják rá, hogy feldühítsék. Mikor a medvét teljesen kimerítette az erőlködés, hogy megszabaduljon köteleitől, egy cölöphöz kötik, száját kipeckelik, s aztán nyakát két rúd közé szorítva megfojtják. Ebben a műveletben a falu minden tagja nagy buzgalommal vesz részt. Ekkor egy nyilat lőnek a medve szívébe, de nagyon óvatosan, hogy vérét ne ontsák. A férfiak olykor isznak a medve meleg véréből, hogy az állat bátorságát és egyéb erényeit elnyerjék így, aztán bekenik magukat a vérrel, a sikeres vadászat zálogául. A döglött medvét ezután megnyúzzák, fejét levágják, és a ház keleti ablakába helyezik, melléje testének egy darabját, valamint egy csészét saját, főtt húsával, kölesgombóccal és szárított hallal. Aztán imát mondanak a halott állathoz, és többek közt arra kérik, hogy legyen megértő, menjen apjához és anyjához, s utána pedig térjen vissza ebbe a világba, hogy újra elfoghassák, felnevelhessék és feláldozhassák. Megfigyelték, hogy az ünnep kezdetén az az asszony, aki a medvét fölnevelte, erősen sír, de azért tevékenyen részt vesz a medve megfojtásában, és amint a medve kimúlt, hamarosan visszanyeri életkedvét.

Abban a szerencsében volt részem, hogy még mindig a medverészlegnél dolgoztam, amikor Teddy két nősténye lekölykezett. Harry tudta, hogy vemhesek, de hogy pontosan mikor ellenek, nem tudta biztosan. Aztán mikor láttuk, hogy a nőstények száraz leveleket gyűjtenek a barlangjukba, tudtuk, hogy hamarosan várható az örvendetes családi esemény. A ketrecet ellepő szederbokrok közt elszórva található barlangok földdel és fűvel takart, méhkasszerű kőrondellák. Mindkét nőstény pár méterrel barlangjától a földre guggolt, és behajlított karjával maga felé húzta a közelében heverő avart és füvet, aztán a kupacot kövér hasához ölelte. Mikor az alomnak való kifogyott az egyik helyen, fenekükön csúszva hátrább húzódtak, s újabb területen kezdték el ugyanazt. Mikor már szinte többet összeszedtek, mint amennyit elbírtak, óvatosan barlangjukba hátráltak, hogy lerakják rakományukat. Az így épített vacok körülbelül fél méter mély és másfél méter átmérőjű volt. Ez után a vacokkészítés után eltelt egy kis idő. Aztán egy nap, mikor Harry és én a medveketrec mellett mentünk el, Harry hirtelen megállt, és félrehajtott fejjel fülelt.

– Hallod ezt, fiú? – kérdezte.

Füleltem, s az egyik barlangból magas, vékony hang hallatszott, olyanféle nyikkanás, mint amit a gumiállatok hallatnak.

– Megszülettek – mondta Harry elégedetten.

Lefutottam a falu főterére, a kocsmába, s hogy az eseményt megünnepelhessük, két üveg sört vettem a tízóraink mellé. Engem az egész borzasztóan izgatott, s ünneplés közben megkérdeztem Harryt, mikor nézhetjük meg a bocsokat.

– Meg kell várni, amíg a szemük kinyílik, öcsi – mondta. – És az mikor lesz? – kérdeztem mohón, és előkaptam a jegyzetfüzetemet, hogy ezt a fontos információt följegyezzem.

– Háromhetes korukban vagy úgy akörül – mondta Harry. – Három hét, és akkor bemehetünk, és megállapíthatjuk a nemüket.

Alig győztem kivárni. Ha tudom, mi vár rám, nem lettem volna olyan türelmetlen., Végül mégiscsak felvirradt a nagy nap.

– Ma bemegyünk a medvékhez – közölte Harry szinte mellékesen aznap reggel., Azt hittem, természetesen, hogy a bocsokra érti.

– Hogy megállapíthassuk a nemüket? – kérdeztem.

– Úgy ám, fiam – mondta Harry. – Jön egy fényképész egy londoni újságtól, kábé fél tizenegykor, úgyhogy vigyél oda egy pár létrát, és zárd be Teddyt az egyik csapdába, a nőstényeket meg a másikba. Világos, öcskös?

– Igen – mondtam.

Nem kérdeztem, miért, bár szerettem volna tudni, mit kezdünk a két létrával.

Teddyt pár szem szeder és a “Capri szigetén” refrénje segítségével sikerült az egyik csapdába becsalogatnom. A nőstényei gyanakodtak, és nehezen álltak kötélnek, de végül is a falánkságuk győzött, mikor egy csomó ragacsos datolyával csábítottam őket. Aztán megjelent Harry apró alakja, vele jött egy nyakigláb fotós és Denis, egy ápoló a másik részlegből.

– Minden rendben, fiú? Elkülönítetted őket, ahogy mondtam? – kérdezte Harry.

– Mindent előkészítettem – feleltem.

Harry ellenőrizte a csapdák lakatját, s aztán élénken összedörzsölte a tenyerét.

– Na most, fiú – mondta –, tedd át a létrát a túloldalra. Itt meg kell állnom egy kis magyarázat kedvéért. A körülbelül félhektárnyi medveketrecet három oldalról négy méter magas, felül visszahajló vasrácsos kerítés határolta. A negyedik oldalon meredek betonfal emelkedett, s néhány lépcsőn felhágva az ember négy méterről nézhetett le a medvékre. Innen egyúttal jól át lehetett tekinteni az egész ketrecet. Harry ide rendelte a létrákat. Még mindig nem értettem, miért van rájuk szükség, de engedelmesen leeresztettem és jól megtámasztottam őket.

– Így jó. Na, gyere. fiam! – mondta Harry, átvetve magát a védőkorláton, s olyan gyorsan futott le a létrán, mint egy csótány, ha felgyújtják a lámpát.

A másikon én is lemásztam utána.

Az anyamedvék, mikor megláttak bennünket a ketrecben, s hogy a barlangjuk felé tartunk, kellemetlenül bömbölni kezdtek – olyan acsargó nyögéssel, ami semmi kétséget nem hagyott afelől, mit tennének velünk, ha elkaphatnának. Mikor az első barlanghoz értünk, Harry négykézlábra állt és bekúszott. Egy pillanatig csend volt, s aztán nehézkesen kifelé kezdett kúszni, két morgó és rúgkapáló kis állatot vonszolva magával. Láttukra a lélegzetem is elállt. Csodálkozó szememben olyanok voltak, mint két púderkék játékmackó. Közelebbről megvizsgálva a kicsinyeket, úgy találtam, hogy a bundájuk nem púderkék, hanem egyfajta perzsamacskakék. Karmuk, akárcsak az apjuké, nagyon hosszú, éles és halvány borostyánszínű volt, kerek szemük pedig élénk porcelánkék. Mindezekhez a mesébe illő vonásokhoz az ember azt hinné, hogy bájos és félénk természet járul, de nem, éles hangon morogtak, hosszú karmaikkal, melyek horgasak voltak, mint a szeder tüskéi, felénk csapkodtak, s a kezünk után kapdostak gyenge, tűhegyes fogukkal.

– Nesze, fiam – mondta Harry, magasra tartva ezt a két elbűvölő, de veszélyes batyut. – Tartsd meg őket, én meg kihozom a másik kettőt.

Minden teketória nélkül a karomba lökte őket. Mintha két izmos és éles horgokkal teli bundakabátot fognék. Végül, amint Harry a másik két bocsot előhalászta a másik barlangból, visszamentünk a létrákhoz. Mindaddig nem is sejtettem, üvegházi neveltetésemnél fogva, milyen nehéz két ellenséges indulatú medveboccsal a hónom alatt egy létrán felmászni. Mire többé-kevésbé sikeresen fölértünk a létra tetejére, Harryt is és engem is véresre karmoltak és haraptak. Itt megpróbáltunk jó képet vágni, míg a bocsokat minden szögből lefényképezték. Ekkor fedeztem föl – s azóta sem volt okom megváltoztatni ezen véleményemet –, hogy a fényképészek szőrösszívű, érzéketlen népség. Az a kérés, hogy “fordítsák egy kicsit hátra a fejét, hogy profilból fényképezhessük”, nekik nyilván semmiség, de az embernek egypár ujjába kerülhet.

Végre befejezte a fényképész – vagy legalábbis én úgy képzeltem. De az Harryhez fordult, és így szólt:

– Na és az a beállítás az anyjukkal?

– Á, az már elő van készítve – mondta Harry. – Most megcsinálhatjuk.

Emlékszem, Harryt kissé túl magabiztosnak találtam, hisz tudtam, hogy amint a bocsokat eleresztjük, azok egyenest a szederbokrok menedékébe futnak, s ha egyszer oda bevették magukat, szó sem lehet többé fényképezésről.

– Menj le, fiam – mondta Harry –, és el ne ereszd azokat a bocsokat, amíg nem szólok.

Parádés egyensúlyozó mutatvány után, amit egy cirkuszban is megtapsoltak volna, újra leértem a ketrecbe, és a bocsokat megkönnyebbülten a földre tettem, de azért keményen markoltam a tarkójukat. Harry is utolért a két másik. ficánkoló boccsal, és az enyéim mellé huppantotta őket.

– Na most, fiam – mondta Harry –, a következőket csináljuk. Itt tartjuk a bocsokat, míg Denis kiereszti a nőstényeket a csapdából.

Hitetlenkedve meredtem rá, közben vasmarokkal tartva sivalkodó ikerbocsaimat. Bolondozik? De nem, látszólag komolyan beszélt.

– Harry, te komplett hülye vagy! Ha azok a dögök kiszabadulnak, s. meghallják, hogy itt sírnak a bocsaik, hát… hát…

Elcsuklott a hangom, mert megbénított a gondolat, hogy mit csinálnak akkor velünk a nőstények, de Harry rám se hederített.

– Denis! – ordította – kész vagy?

– Egen – hallatszott Denis hangja a távolból, a csapdák irányából.

– Harry – próbálkoztam kétségbeesetten.

– Ugyan, fiacskám – csillapított Harry –, te csak tartsd a bocsokat, míg azt nem mondom, hogy ereszd el őket, érted? Azok a medvék hozzánk se nyúlnak, ha visszakapják őket…

– De Harry… – kezdtem újra.

– Semmi vész, fiam. Ott a két létra, látod? Amikor azt mondom, ereszd, elengeded őket, és felszaladsz a létrán. Gyerekjáték az egész – magyarázta Harry. – Na, kész vagy? – De Harry…

– Jól van, Denis, jöhetnek! – ordította Harry.

A következő néhány perc nagyon mozgalmas volt. Ha azt mondom, hogy Harryt és magamat kötözni való bolondnak láttam, akkor még finoman fejeztem ki magam. Egy anyamedve, akitől elrabolták a bocsát – s ebben az esetben két anyamedve –, magasságos ég! Ilyet még Shakespeare se talált volna ki. Ekkor a csapdában a két nőstény medve abbahagyta a bömbölést, és a jól ismert csattanás hallatszott, kinyílt a csapda tolóajtaja. Aztán baljós csend következett. A csapdákat a szederbokrok eltakarták előlünk.

– Na, most mindjárt – mondta Harry vidáman. – Harry… – próbálkoztam újra.

– Ááá – nevetett Harry elégedetten –, jönnek már. Addig a pillanatig fogalmam sem volt róla, hogy két izmos, mindenre elszánt medve úgy át tud törni egy összenőtt, tizenkét éves tüskebozóton, mintha selyempapír lenne. A hang is olyan volt, mint a papírtépés keltette reccsenés. S aztán mintegy hat méter távolságról Harry, én és a négy bocs szemtől szembe kerültünk a dühödt anyákkal. A bocsok, meglátva anyjukat, vadul vergődni kezdtek, és teljes tüdőből visítva üdvözölték őket. Az anyák megtorpantak, irányzékot vettek, több felháborodott horkantást hallattak, amely becsületére vált volna Stephenson első gőzmozdonyának is, aztán rekedten morogva nekünk rontottak. Nem is futottak felénk, hanem úgy pattogtak, mint két nagy szőrös labda, s ez a megközelítési mód valahogy még félelmetesebbé tette az egészet. Sebességük elképesztő volt, ahogy közeledő alakjuk egyre hatalmasabbra nőtt. Négy vagy öt méterre voltak tőlünk, s én kezdtem azt hinni, mindennek vége.

– Oké, fiú! Ereszd el őket – mondta Harry, és elbocsátotta két bocsát.

Ilyen hirtelen és ilyen örömmel még sose eresztettem el egyetlen állatot sem. Nagy lelkesedésemben szinte odavágtam a bocsokat az anyjukhoz. Aztán a mögöttem álló létrához iramodtam, és egy majom ügyességével és gyorsaságával felrohantam rajta. A tetőre érve megálltam és hátranéztem. Való igaz, ahogy Harry előre megjósolta, a két medve a bocsokhoz érve megtorpant, elmerülten nyalogatni és vizsgálgatni kezdték kölykeiket, s ránk nem is hederítettek. Felhúztuk a létrákat, s én letöröltem arcomról a verejtéket.

– Harry – mondtam határozottan, mikor már a zebraistálló felé tartottunk –, ezt nem csinálnám meg még egyszer ezer fontért sem.

– Pedig két és fél fontért csináltad – mondta Harry kuncogva.

– Hogyhogy két és fél fontért?

– Ennyi borravalót adott a fotós – közölte Harry. – Egy ötöst. A fele a tied, öcskös.

Ezen a pénzen el tudtam vinni moziba a kislányt, akivel akkoriban jártam, de még így is az volt a véleményem, hogy nem érte meg.

VII. A TORONYMAGAS ZSIRÁF

Igen nyájas bestia és jó lelkiösmeretű

SHAKESPEARE: SZENTIVÁNÉJI ÁLOM

(ARANY JÁNOS FORDÍTÁSA)

Nem sokkal azután, hogy Baileyék kimondhatatlan bánatomra elmentek, és én beköltöztem a rideg, javítóintézethez hasonló hangulatú barakkba, új részleghez kerültem. Ez a zsiráfrészleg néven ismeretes az állatkertben. Egy bizonyos Bert Rogers fennhatósága alá tartozik, aki csendes, kedves, cikóriakék szemű, cseresznyepiros arcú, széltől cserzett ember. Félénk s kissé zárkózott természete ellenére az állatokkal kapcsolatos kifogyhatatlan kérdéseimre mindig nagy türelemmel és humorral válaszol, és határtalanul büszke a rábízott állatokra.

A részleg középpontja, elég szerencsétlenül, a Harangvirág-erdő közepére esik. Ez a tavasszal oly bájos erdő sok kívánnivalót hagy az évnek ebben a szakában. Hatalmas, füves területek veszik körül, s a szél élesen és csípősen süvít végig rajta. Mikor a részleghez jöttem dolgozni, a Harangvirág-erdő elnevezés költői túlzás volt. Ez a név zöld tölgyeket s gyökereik közt milliónyi virág párás ködét sugallta, ehelyett a fatörzsek az esőtől nedvesen csillogtak, és az élénkzöld penész hatalmas szennyfoltokként terpeszkedett rajtuk. Komor, csöpögő tél eleji erdő volt, ahol a törpekenguruk csapatai gunnyasztottak kiábrándultan, és a muntyákszarvasok alázatosan és parányian lopakodtak a nagy törzsek katedrálisában.

Péter, a beringó zsiráf természetesen kimagaslik a részlegből, a szó mindkét értelmében. Övé a legnagyobb, a legjobban megtervezett és a legcsinosabb állatház Whipsnade-ben. Félhold alakban, fából épült, s belsejét csodaszép parketta borítja. Ehhez persze nagy füves karám is tartozik, de az angol klíma kiszámíthatatlansága következtében Péter az év minden szakában, a kora téli hónapokban pedig kiváltképp azzal tölti az idejét, hogy ezt a bálteremszerű helyiséget rója fel-alá.

Az első reggelen, amit ennél a részlegnél töltöttem, Bert elmagyarázta tennivalóinkat, majd így szólt:

– No, fiú, először is ki kell takarítanunk Péternél.

– Izé… be lehet menni hozzá? – kérdeztem óvatosan. – Persze – mondta Bert enyhe meglepetéssel.

– Akkor… ööö… ugye szelíd? – mondtam, mert szerettem a dolgokat tisztázni, különösen, hogy még frissen élt emlékezetemben a medvék esete.

– Ki? Az öreg Péter? – ámult Bert. – A légynek sem árt. S ezt mondván, kezembe nyomott egy seprűt, kinyitotta az ajtót, és bekísért Péter otthonába, a visszhangzó, koncertteremszerű építménybe.

Péter párja még jóval azelőtt kimúlt, hogy én az állatkertbe kerültem, s a párja nélkül Péter ingerlékeny lett, és nem volt hajlandó enni. Mivel szemmel láthatólag hiányolta a társaságot, egy furcsa színű és kétes családfájú kecskegidát költöztettek be hozzá. Mire én a részleghez kerültem, ez a gida – akit természetesen Bakinak neveztek el – hatalmas bakkecskévé nőtt, s bár meglehetősen rondán festett, figyelemre méltó egyéniséggel és személyes vonzerővel bírt. Amikor beléptünk Péter házába azon az első reggelen, a zsiráf a túlsó sarokban állt, szájából egy szénanyaláb lógott, állkapcsa ütemesen mozgott, szemében pedig álmodozó kifejezés ült. Leginkább egy 1820-as évekből való divatfira emlékeztetett, aki épp azon meditál, milyen nyakravalót viseljen aznap délelőtt. Baki – szokása szerint – úgy viselkedett, mintha egy személyben a zsiráf propagandafőnöke és titkárnője volna, üdvözlésként mekegett egypárat, s ügybuzgóan odasietett, hogy megállapítsa, jómagam vagy ruházatom valamely része nem ehető-e egészen véletlenül.

– Csak nyugodtan, fiam – mondta Bert. – Csak seperj tovább szép lassan. Ne tégy hirtelen mozdulatokat! Nem szereti Péter a hirtelen mozdulatokat, megijed tőlük, és még megrúg. Biztos mindjárt eléd jön és üdvözöl.

A ház másik végében tornyosuló foltos alakot elnézve, nem volt túl nagy kedvem közelebbről is megismerkedni vele.

– Na, én megyek, és megetetem a bivalyokat – mondta Bert.

– Micsoda? Nem maradsz itt velem? – kérdeztem megrémülve.

– Nem hát – felelte Bert. – Nem kell két ember ezt kiseperni. Egykettőre elkészülsz vele magad is.

Az már igaz, gondoltam, hacsak közben a zsiráf nem rúg agyon.

Bert ily módon magamra hagyott. míg Péter a terem végében mélázott, Baki pedig az egyik cipőfűzőmet próbálta kihúzni, hogy megegye. Bert nem szabott határidőt a ház kitakarítására, a parkettát különben is könnyű seperni, ezért úgy döntöttem, néhány percet arra áldozok, hogy Bakival összebarátkozzam, s közben Péter is hozzászokhat, hogy idegen érkezett köreikbe. Egy-két kockacukrot találtam a zsebemben, s ezek segítségével szilárd alapokra helyeztem Bakival való barátságomat. Olyan mohón esett neki, hogy az ember azt hihette, életében nem evett még egy kiadósat, pedig póni nagyságú, furcsa narancssárga szőrrel borított teste egész jól ki volt párnázva. Amíg Bakit cukorral etettem, Péter úgy döntött, hogy megmozdul. Lenyelte az utolsó falat szénát is, és hosszú léptekkel elindult felém. Elég kísérteties volt, az embernek az az érzése támadt, hogy egy fa váratlanul fölszedve a gyökereit átúszik a táj felett. Péter valóban szinte úszott. Hihetetlen mechanizmus irányította roppant tagjait, mert hisz itt jött felém a föld legmagasabb emlőse, és mégis olyan könnyeden és kecsesen mozgott, mint egy szarvas, s olyan nesztelenül, mint egy felhő. Nem volt otromba, tökéletesen nyugodtan mozgott, s mozdulatainak szépségétől az ember észre se vette aránytalanul hosszú végtagjait vagy nagy magasságát. A zsiráf felépítésénél fogva esetlen ugyan, de nem csúnya. Vagy három és fél méterre tőlem megállt (a feje ekkorra már fölöttem volt), aztán hirtelen lebocsátotta a fejét, az arcomba bámult. Aki még nem látta el sem hiszi, milyen hosszú és sűrű a zsiráf szempillája, hatalmas szeme milyen tiszta és szép, ha enyhe kíváncsisággal megbámul valakit. A lehető legfinomabban és legudvariasabban megszaglászott. Láthatólag úgy döntött, hogy nem kell tartania tőlem, mert megfordult és elballagott. Hosszú, selymes, ivorszín szőrrel borított farka ingaként járt jobbról balra, testének bonyolult, mézbarna és krémszínű mintázata pedig egyedülálló és gyönyörű mozaikként hatott. Ettől a perctől fogva Péter s vele együtt minden zsiráf varázslat volt a szememben.

Míg a részlegnél dolgoztam, elbűvölten figyeltem a Péter. és Baki között kialakult viszonyt. Bárki láthatta, hogy Péter gyengéden szereti ezt az egyáltalán nem vonzó állatot, ahogy az is nyilvánvaló, hogy a kecskét csak annyira érdekli Péter, mint bármi más a világon. Bakinak van egy mindent elsöprő szenvedélye – ha szabad ezt a kifejezést használnom –, mégpedig hogy állandóan keres valamit, ami valamelyest ehető. Péter tiszta szemével lebámul barátja rózsaszínű és szalmasárga testére, a legnagyobb gyengédséggel és szeretettel megbökdösi orrával, és nagyon óvatosan átlép rajta. Baki viszont, ha valahova menni akar, és úgy találja, hogy Péter az útjában van, sokkal direktebb módszert alkalmaz. Egyszerűen leszegi a fejét, és addig ökleli Péter valamelyik nagy, foltos lábát, míg csak az bocsánatkérően el nem lép az útjaiból. Bakinak komikus, sárga szeme van, takaros, kurta szakálla és nagyon esetlen, szinte szögletes teste, majdnem akkora, mint egy pónié. Nagyobb különbség nem is lehetne két állat között. Péter minden ízében arisztokratikus, csiszolt modorú világfi. míg Baki nyilvánvalóan nem több egy közönséges, falánk kecskénél. Péter származásából eredően jó kedéllyel és sztoikus elszántsággal éli az életet, s ráadásul megvan az a képessége, hogy megtalálja mindennek a jó oldalát. Ahhoz kétség sem férhet, ki az úr a házban. Bizonyos vagyok benne, hogy ha egy rinocérosszal költöztetnék össze, Baki huszonnégy órán belül azt is ráncba szedné.

Most, hogy egy kicsit jobban megismerkedett velem, pár percre olykor megszakítja élete főfoglalatosságát, hogy tudniillik valami ehetetlent próbáljon megenni, és egy kis játékkal tisztel meg. Az ő elképzelése a játékról ugyan számomra kissé furcsa és kimerítő. Abból áll, hogy leszegi a fejét, és nekem ront. Az én szerepem ebben a játékban annyi, hogy megpróbálom a tenyeremmel felfogni támadásának erejét, s ugyanakkor félreugrok. Ehhez meglehetős fürgeség és gyakorlat kell, és ha nem vagyok formában, kifulladva a padlón találom magam, míg Baki fölöttem áll, arcomba rázza szakállát, és sárga szeme sugárzik a kaján kárörömtől. Ha túl sokáig heverek így, könnyen azon vehetem magam észre, hogy oda a fél nyakkendőm, mivel Baki étvágyát mindenfajta testmozgás hatalmasan megnöveli.

Tanulságos dolog Pétert evés közben megfigyelni. Borzasztó hosszú, élénkkék nyelvét kinyújtva hihetetlen finomsággal fog körül egy kis nyaláb szénát. Az ember úgy érzi, mintha a nyelv önálló életet élne, mert tévedhetetlen biztonsággal választja ki vagy utasítja el az élelmet, mialatt Péter látszólag transzban van. A másik hihetetlen látvány az, amikor a padlóról vesz föl valamit. Ehhez két módszert használ. Az első abból áll, hogy térdben meghajlítja mindkét mellső lábát, amíg a feje elég köze) nem kerül az élelemhez. A második s gyakrabban használt módszere bonyolultabb és veszélyesebb. Szétterpeszti mellső lábait, egyre szélesebben és szélesebben, centiről centire, amíg hosszú nyakát lelódítva nyelvével fölszedheti a padlón fekvő ínyencfalatot. Ennél a manővernél mindig nagyon óvatosan jár el, mert ha a lába megcsúszik, szétterpesztett lábbal a földre zuhan, s lapockáját, lábát s valószínűleg még a gerincét is eltörheti.

Még ha tudja is az ember, hogy Péter befogadta, némiképp hátborzongató dolog a házát kitakarítani. Gyakran előfordul, hogy az energikus sepregetés közben nem veszem észre szinte hallhatatlan közeledését – párnás patái alig koppannak a parkettán –, és csak arra figyelek fel, hogy mélyen és merengően a tarkómra szuszog. Ha ilyenkor hátranézek, és látom őt vagy négy és fél méter magasan fölém tornyosulni, a meglepetés kissé fölborzolja az idegeimet. Nagy, harmatos szeme tele kíváncsisággal, alsó állkapcsa kérődzés közben ütemesen jobbra-balra mozog, orrlyukai kitágulnak, és újabb szénaszagot fúj rám. Aztán hosszú nyaka ötméternyire lendíti tőlem a fejét, és könnyedjárásával elúszik, hogy kék nyelvével a szénatartóban kutasson. Péter sose mutatott irányomban rosszindulatot, amíg gondoztam, de tudtam, hogy hatalmas patájának jól irányzott rúgásával szükség esetén egy oroszlánt is képes megölni, ezért hát mindig tisztelettel bántam vele. Legfőképp arra kellett vigyáznom, hogy meg ne ijesszem. Persze ez vonatkozik minden más állatra is, de a zsiráf különösen ideges természetű, s ha megijesztik, könnyen hisztérikus vágtába csap át, amit szinte lehetetlen megállítani, s ami könnyen lábtöréshez vagy a kimerültség következtében szívszélhűdéshez vezethet. Ez ugyan kivételes eset, ijedség esetén automatikus reakciója, hogy hátsó lábával kirúg, vagy nyakának sarlószerű mozdulatával a szó szoros értelmében lekaszálja ellenségét, mint a füvet.

Az állatkertben a zsiráf hatalmas mérete, élénk falikárpithoz hasonló gyönyörű bőre miatt az egyik legszembetűnőbb állat, pedig természetes állapotában épp így olvad bele a lehető legjobban a környezetébe. Gordon Cumming ezt írja róla:

“… többnyire olyan erdőkben találni, ahol korhadt fatörzsek állanak, amelyek néha a csalódásig hasonlítanak a zsiráf hosszú nyakához, néha azt hittem, hogy egész csordát látok, míg csak messzelátómat elő nem vettem, sőt még félvad kísérőimnek is meg kellett vallaniok, hogy éles, gyakorlott szemük olykor megcsalta őket, zsiráfoknak nézték azokat az elkorhadt fatörzseket, s viszont a zsiráfot az erdő roskatag veteránjának vélték.”

Péter csendességét Bakinak az a szokása emeli ki és teszi még feltűnőbbé, hogy állandóan magában beszél halk mekegéssel, míg élelmet keresve szöszmötöl. Azt hiszem, Péter zajtalansága azért feltűnőbb, mert teljesebb, nemcsak hangjára korlátozódik, hanem egész testére kiterjed. Nagy patái halkan surrognak a fapadozaton, s farka hirtelen suhintásának halk nesze mindig megkap. Mozdulatlanul áll egy helyben, keresztülnéz az emberen, s valami távoli és mégis eleven emléken rágódik, aztán finoman, szinte szórakozottan megjelenik kék nyelve, kecsesen egy szénanyaláb köré fonódik, és a szájába húzza, majd változatlan képpel, szemében még ugyanazzal a távoli merengéssel automatikusan rágni kezd, és sudár, vékony arca érzékeny és hosszú, szeme olvatag, s azzal a hosszú lábú, himbáló járásával kiköpött dandy. Megállapítottam, hogy csak egy szó tudja pontosan leírni: kulturált!

Péter egyetlen, valamelyest is vulgárisnak mondható ténykedése a kérődzés. Ilyenkor figyelmesen nézi söprögetésemet, alsó állkapcsa ütemesen jobbra-balra mozog, aztán lenyel egy falatot, s állkapcsa abbahagyja a mozgást, megkövült kifejezés terül el arcán, s ha ilyenkor látja az ember, esküdne, hogy gyönyörű, költői gondolatok töltik be elméjét. Arca várakozó kifejezést ölt. Végre megérkezik, amire vár, s ez annyira nem illik az előzményekhez, hogy az embernek nevetni támad kedve. A költő gyomrának mélyén furcsa zürbölés indul, s ez pukkanó zajjal végződik. Hosszú nyaka tövében a felböfögött élelem egy kerek csomója jelenik meg, amely menet közben kinyomja a bőrt, s egy áruházi lift méltóságteljes lassúságával elindul fölfelé. Ez a csomó körülbelül akkora, mint egy kókuszdió, s útjának végén Péter szájába gördül. Az elgondolkozó géniusz arckifejezésének helyébe a megelégedettségé költözik, s Péter alsó állkapcsa újra rákezd egyhangú mozgására. Sose tudtam rájönni, irányítani tudja-e kérődzése időpontját. A vadon élő állat számára kényelmetlen lehet, ha mondjuk szerelmi vallomás közben zavarja meg reggelijének ez a zajos és méltóságteljes visszaböfögése.

Csak amikor Bakival és Péterrel dolgoztam, s módom adódott összehasonlítani őket, akkor figyeltem föl rá, milyen különös a zsiráf helyváltoztatásának módja. Az első nap, mikor a részleghez kerültem, s a két állatot figyeltem, Baki élelemkereső célzattal keresztülvágott a parkettán, Péter pedig szorosan követte. Ahogy figyeltem őket, már ekkor éreztem, hogy van ott valami furcsa, a mozgásuk valahogy különböző. Aztán rájöttem, mi az. Míg Baki úgy jár, mint az emlősök rendesen – azaz a jobb első lába után a bal hátsót emeli –, Péter egyszerre emeli mindkét jobb lábát. Ettől van az a furcsa gólyalábszerű járása s hatalmas, oldalazó imbolygása. Ezért van az is, hogy a zsiráfok vágta közben is hintáznak. Mikor mindkét jobb lábukkal egyszerre elrugaszkodnak, testük teljes súlya a bal lábakra nehezedik, s ezért a nyakukat és fejüket kénytelenek jobbra lendíteni, hogy ezt ellensúlyozzák, mikor pedig a bal lábuk lép működésbe, a másik oldalra lendítik a nyakukat. Így vágtatnak a füves síkon le-fel és jobbra-balra bólogatva, s a nyakuk úgy jár, mint egy hatalmas tarka inga.

Baki és Péter lakóközössége, attól tartok, számottevő zavart okoz a brit nagyközönség tudatában. A látogatók nagy része az első gyors pillantás után helytelen következtetést von le belőle.

– Ó, nézd csak! Egy kölyök… egy zsiráfbébi! Hát nem drága?! – kiáltanak fel, amire Baki legtöbbször harsány és egyáltalán nem zsiráfszerű mekegéssel válaszol, de az a közönséget a legkevésbé sem zavarja.

– Vajon miért nem foltos, mint az anyja? – kérdezgetik egymástól.

– Lehet, hogy csak később foltosodik meg. – És miért nincs hosszú nyaka?

– Hát még csak kölyök. Majd megnő neki.

Péter megrovóan néz rájuk a távolból, s nem tanúsítja semmi jelét sem a tőle elvárt anyai ösztönöknek. Bakit pedig elfoglalja, hogy a drótkerítéshez nyomakodva ennivalót kunyeráljon, és a legkevésbé sem izgatja, minek nézik az emberek.

Baki valósággal művészetté fejlesztette a kunyerálást. Egyszer, öt perccel azután, hogy három répát eltüntetett, már vadul rohant a látogatók elé, szemét forgatva és úgy támolyogva, mintha majd felfordulna az éhségtől.

– Borzasztóan éhesnek látszik-jegyzi meg Baki kiszemelt áldozata, s úgy néz rám, hogy arról köteteket lehetne írni. – Ó, ez állandóan éhes – mondom én vidám kacajjal.

– Mindent megeszik. Nesze, Baki, kapd be ezt! – mondom, s egy fenyőtobozt nyújtok neki.

Máskor Baki úgy esne neki a toboznak, mintha ez lenne a kedvenc csemegéje, de most nem. Csak ránéz, és elfordítja a fejét.

– Csak ilyesmit adnak neki enni? – ámul a látogató.

– Ó, dehogyis, szó sincs róla – tiltakozom. – Hiszen nagyon jól tartjuk. Pontosan ugyanazt kapja, mint a zsiráf. Baki, aki addig a táljában kútlászott, most újra megjelenik, a szájából egy rongy lóg ki, amit aztán álszent mártírképpel, ütemesen rágni kezd. Rájöttem, a kecskék ellen csakis a rövidebbet húzhatja az ember.

Ha Péter finom arisztokrata, akkor félek, hogy állatkerti szomszédairól, az afrikai bivalycsordánkról ezt nem lehet elmondani. Külsőre és minden más tekintetben is tökéletesen ellentétei Péternek. Mély boszorkányfeketeségükkel enyhén hátborzongató látványt nyújtanak, amint sötéten és fenyegetően bámulva sorban végigvonulnak karámjuk füvén. Az öt tehenet egy hatalmas öreg bika vezeti, pompás, bár félelmetes állat. Nagy, göcsörtös faághoz hasonló szarva mélyen legörbül apró, vörös karikás szeme elé, s tépett füle vad érdeklődéssel fordul felém, valahányszor elmegyek a karámjuk előtt. Mivel szokása, hogy ganajfürdőt vesz az istállóban, mielőtt kitakarítanánk, oldalára kérgesen szárad rá a trágya, ami megrepedezik ugyan, de nem potyog le, s amitől úgy fest, mintha egyszín barna darabokból álló kirakójáték darabjait hordaná. A csordának ugyanolyan tömény, édeskés szaga van, mint a házi szarvasmarhának, csak jóval erősebb, és mivel nyitott karámban élnek, már távolról is érezhető.

Egy dologért azért dicséretet érdemelnek a bivalyok, s ez a csordabeli viselkedésük, mert szinte katonai pontossággal mozognak. Az állatkert többi csordája szinte kivétel nélkül rendetlen csőcselék. Ha egy csoportban vannak, neveletlen ékbe tömörülve verekednek és lökdösődnek a legjobb helyekért. Nem így a bivalyok. Ahogy a karámon át az ivóhelyre baktatnak, az tökéletes példája a fegyelmezett fölvonulásnak. Libasorban közelítik meg a tócsát, az öreg bika az élen, s a többiek életkoruk rendjében követik. Nincs itt semmi úriemberhez és úrihölgyhöz méltatlan lökdösődés és furakodás, semmi a bölény elítélendő – félre az utamból, vagy fenékbe döflek hátulról – viselkedéséből. Mikor a tócsához érnek, széthúzódnak, s nagy kortyokkal és minden sietség nélkül isznak, aztán pedig térdig a vízben állva elméláznak olyan mozdulatlanul, mintha valamilyen áttört agát szoborcsoport lennének.

Az öreg bika, mint tapasztaltam, olyan sötét jellem, akár a bundája, s időnkénti dührohamai idején ijesztő hajlandóságot mutat, hogy valakit – bárkit – megöljön. Máskülönben viszonylag szelíd, s rózsaszín karikás szemét félig behunyva tűri, hogy a fejét és fülét vakargassam. Nagy, lakkozott orra mindig nedvesen csillog, és megvan az az undorító szokása, hogy nagy, habzó nyálfelhőket fúj a szájából és az orrlyukából. Ha nem vigyázok vakargatás közben, egyszer csak hatalmasat és elégedettet sóhajt, s a kabátom eleje máris fehér a szétpattogó buborékoktól. Máskor meg belebújik az ördög, s ilyenkor jobb a közelébe se menni a kerítésnek.

A karám egyik oldalán vezet az egyik főösvény, amelyen minden este hazakarikázok. Ha a bika buborékfújdogáló kedvében van, úgy mehetek el ezen a száz méteren, hogy még csak a fülét se mozdítja, de ha rossz a hangulata, gyors vágtájával elkanyarodik a fő csordától, és velem párhuzamosan dübörög a kerítés mentén, hatalmas szarvát hányva, és mély, mellkasból jövő bőgést hallat, ami nem éppen barátságos kíséret. A távolból méltóságteljes vágtája nem látszik túl gyorsnak, de bicikliztem már azon az ösvényen nyaktörő sebességgel is, és a bika minden erőlködés nélkül lépést tudott velem tartani, miközben szarvával a kerítést zörgette, tátott szájjal bőgött, s patái szétterültek, valahányszor belevágta vaskos lábát az élénkzöld pázsitba, fekete sebeket hagyva maga után a füvön. Az öreg bikának nem volt neve, ezért én elkereszteltem Dzsingisznek, mert úgy éreztem, ha rászánná magát, tudna akkora kárt tenni, mint egy tatár horda.

Olyan napokon, mikor különösen embergyűlölő hangulatban van, furcsa rítust űz. Leereszti hatalmas fejét, s aztán némi erőlködés után egyik lábát óvatosan szarva hajlatába helyezi, s aztán csak áll, fejét le-fel mozgatva, s kis híján felborul, vagy körbe-körbe keringőzik három lábon, s megjátssza, hogy a patája beakadt a szarvába, és nem tudja kiszabadítani. Ezek a mutatványok mintegy félóráig tartanak. Halvány fogalmam sincs, miért csinálja, mindenesetre egyik tehén se próbálja soha utánozni. Sőt inkább mintha kicsit zavarba ejtené őket vezetőjük gyermeteg viselkedése, s amíg a gyakorlat tart, elvonulnak a karám legtávolabbi sarkába. Csak egyre tudok gondolni, hogy ugyanazért produkálja magát így, amiért az oroszlán fel-alá jár ketrecében, és amiért a jegesmedve és az elefánt sző – mindez megnyugtató és érdekes szokás, amivel el lehet ütni az időt a következő etetésig. Dzsingisz mindig úgy végzi ezt a mutatványát, mintha roppant mód izgatná a végkifejlet – sikerül-e kibogoznia patáját a szarvából? Megtudhatni-e a következő heti érdekfeszítő folytatásból?

Az öreg bika háremének egyik tagja, egy fél szarvú tehén, nem sokkal azután ellett, hogy a részleghez kerültem. A borjú, aránytalanul nagy füleit leszámítva, nagyon hasonlított egy rendes tehénborjúhoz. Szép csokoládébarna színe volt, lábának ízületei nagyok és gumószerűek, és a farka fékezhetetlenül eleven. De két. nappal születése után észrevettük, hogy bár az anyja után üget a karámban, nem látszott elég erősnek. Bert és én sokáig figyeltük.

– Mit gondolsz, mi baja, Bert? – kérdeztem.

– Nem t’om – mondta Bert -–, de valami baja van, annyi szent.

Ekkor legnagyobb megdöbbenésünkre azt láttuk, hogy a borjú megpróbál legelni. Most már nyilvánvaló volt, hogy valami nagy baj van, mert egy kétnapos borjú nem kezd legelni, ha rendesen szopik. Zabbal és szénával sikerült a tehenet a kerítéshez csalogatnunk, és itt megállapítottuk, hogy a tőgye teljesen elapadt. A borjú, mivel nem talált tejet ott, ahol okkal kereste, kétségbeesésében elkezdte anyját utánozni, hogy élelemhez jusson.

– Most mit csináljunk? – kérdeztem.

– Hát, csak egyet tehetünk – mondta Bert. – Kihozzuk a kicsit, és üvegből cumiztatjuk.

Egy bivalyborjút a rajta majomszeretettel csüggő anyja orra elől kihozni, ez nem olyan feladat, amit szívesen vállal az ember, de szerencsére nem is kerül rá naponta sor. Hosszas bajlódás után a tehenet és a borját sikerült elválasztanunk a csorda többi részétől, s bezártuk őket az istállóba. Ekkor persze befutott Billy, akinek fülébe jutott a kósza hír, hogy itt valami készül. Biztatásul elmondta, csak azért jött, hogy lássa, amint engem vagy valaki mást felnyársal a tehén.

Most érkeztünk el a dolog legérdekesebb részéhez, be kellett mennünk az istállóba, hogy elvegyük a tehéntől a borját.

– Na most – magyarázta Bert. – Én bemegyek, és a tehenet az egyik sarokba terelem. Te felkapod a borjút, és hirtelen kirántod. Érted?

– Értem.

Egy pillanat alatt átfutott az agyamon minden, amit az afrikai bivaly félelmetes természetéről valaha olvastam. Bert hosszú és igencsak vékony bottal szerelte föl magát, aztán bement az istállóba, és tettetett nemtörődömséggel, de reszketve én is követtem. A tehén az istálló végében állt, szorosan mellette a borja. Vagy ötször akkorának rémlett, mint odakint a karámban. Mikor beléptünk, fülét széttárta, és meglepett, kissé dühös horkantást hallatott.

– Na most- dirigált Bert –, én elvonom a figyelmét ezzel a bottal, te meg odarohansz, és felkapod a borjút. Rendben? Nem tagadhattam, hogy az ötlet elméletileg helyesnek látszik, és a kabátomba töröltem izzadó tenyerem. Bert minden teketória nélkül széles mozdulattal előrelépett, s ellentmondást nem tűrő hangon kiáltott:

– Na, gyerünk csak, öreglány, gyerünk!

Ez annyira meglepte a tehenet, hogy nagy bámulatomra Bertnek valóban sikerült a borjútól átellenes sarokba hajtania.

– Most! – rikkantotta Bert, s én felfohászkodva előreugrottam, átnyaláboltam a borjút, és megpróbáltam fölemelni. Elszörnyedve tapasztaltam, milyen nehéz.

A borjú barátságosan rám szuszogott, és teljes súlyával a lábamra lépett. Látva, hogy nem tudom fölemelni, változtattam a taktikán, s mellső lábainál erősen megragadva megpróbáltam magammal húzni. A borjú most hirtelen ráébredt, hogy az anyjától próbálom elszakítani, s ez a legkevésbé se tetszett neki. Hiába húztam, rövid, vastag lábát lecövekelte, és mozdíthatatlan volt, akár egy szikla.

– Bert – kiáltottam kétségbeesetten –, meg se bírom mozdítani!

Bert gyorsan hátranézett válla fölött, s ugyanakkor a tehén is úgy döntött, hogy már épp elég ideje tartják megfélemlítve. A következő néhány pillanat igen eseménydús volt, Bert is és magam is váltig igyekeztünk a tehén szarvatlan oldalára kerülni. Végül is viszonylag sértetlenül visszavonultunk az ajtóhoz, ahol némi vita árán rávettem Billyt, segítsen kivonszolni a borjút. Bert újra bement a botjával, és másodszor is sikerült félreterelnie a tehenet. Billyvel berohantunk, és megragadtuk a vonakodó borjút. Rosszul kezdődött az egész, mert véletlenül ráléptem Billy lábára, aztán pedig felborított a lábamnak rontó borjú, így mindketten elterültünk az öreg bika kedvenc ganajfürdőjében. Mindenesetre elég zaftos volt ahhoz, hogy kiadós fürdő legyen. Végül lábra álltunk, megragadtuk a borjút, és kituszkoltuk az istállóból. Szakadt rólunk a veríték, és tetőtől talpig trágya borított bennünket. Aztán a rugdalózó, vergődő borjút zsákokba göngyöltük, föltettük az állatkert teherautójára, és a park állatóvodájába szállítottuk. Rögtön utána Billy és én hazamentünk jól lefürödni és minden ruhadarabunkat kicserélni, hogy újra civilizált képet mutassunk.

Most, tél közeledtén, még jobban letört, hogy a barakkban kell laknom. Ha a földszinti nagy társalgóban ültem le, kénytelen voltam részt venni a többi bentlakó bárgyú társalgásában. Az egyetlen választási lehetőség az volt, hogy a hálószobában maradjak, az viszont olyan volt, mint egy szerzetesi cella, s olyan hideg, hogy nyugodtan lehetett volna benne fagyasztott marhahúst tárolni. A béremből nem futotta, hogy ezeken a hosszú téli estéken lemenjek a kocsmába, s ezért legtöbbször már este hétkor ágyba bújtam, és jól beburkolózva olvastam, vagy a jegyzeteim rendezgettem. Érthető hát, hogy mindig olyan örömmel vártam a csütörtök estéket (mikor Beale-éknél vacsoráztam), ahogy csak egy buddhista vágyhat a nirvánára. Beale-ék nappalijának melege és fénye, az állatokról folytatott kellemes beszélgetések, a lármás kártyapartik, melyekhez a kapitány maga találta ki a szabályokat, a zongoraszó és ének, no meg a kapitány pompás, lángoló curryjei, mindez csodálatos élmény volt számomra, mikor egyébként úgy éreztem magam, mintha egy szibériai internáló tábor rabja lennék.

Ráadásul néha hihetetlen utakat tettünk Dunstable-ba vagy Lutonba, hogy megnézzünk valami filmet, amelyhez a kapitánynak kedve szottyant. Billy ilyenkor rendszerint felkutat az állatkertben.

– Apu azt üzeni, ma gyere korábban, moziba megyünk. Így hát korábban megyek, és a kapitány már türelmetlenül várakozik az előszobában, s közben télikabátjában háromszor akkorának látszik, mint különben, nyaka körül irdatlan hosszú sál, keskeny karimájú puhakalapja pedig a homlokára van húzva.

– Á, Durrell! – vakkantja, s szemüvege lázasan villog. – Jöjjön be, jöjjön be. Legalább maga időben érkezett. Nem értem, mit csinálnak a nők ennyi ideig. Mit csinál az anyád, Billy?

– Öltözködik – feleli Billy tömören.

A kapitány fel s alá dübörög, magában dünnyög, és az óráját nézegeti.

– Gladys! – bömböli végül, mikor már nem képes tovább türtőztetni magát. – Gladys! Hol a francba vagy? Gladys! A távolból, a hálószoba irányából Mrs. Beale hangja érkezik, amint csillapítólag valami indokot hoz fel.

– Hát igyekezzetek már! – bömböli a kapitány. – Tudjátok-e, hány óra? Gladys! Gladys! Azt kérdeztem, tudod-e, hány óra. Ha nem siettek, lemaradunk a film elejéről… Gladys! Nem ordítok… Csak megpróbállak benneteket, nyavalyás nőket rávenni, hogy egy kicsit siessetek… Nem káromkodom… Csak siessetek már!

Végre megjelenik Mrs. Beale és a három csicsergő lány, s a kapitány mint valami hatalmas juhászkutya magában morogva kitereli őket, és be a kocsiba. Beszorítja magát a kormány mögé, mellé Laura és Mrs. Beale ül, mi többiek pedig a hátsó ülésen préselődünk össze. A motor néhány borzasztó hördülése és a sebességváltó fojtott csikordulásai után előrelódulunk.

– Áh – kiáltja a kapitány elégedetten –, most már mindjárt ott leszünk!

Mindez persze azokban az időkben játszódik, amikor még mindig jegyre adták a benzint, s ez borzasztóan bosszantja a kapitányt, aki a jegyrendszer minden formáját úgy tekinti, mint a kormány iránta és családja iránt táplált olthatatlan gyűlöletének jelét. Hogy benzint takarítson meg, egy új, de teljesen hiábavaló módszert dolgozott ki. Amikor a kocsi lejtő tetejére ér, a kapitány leállítja a motort.

– Nyomjátok. – üvölti –, mindenki egyszerre, nyomás! Amikor először hallottam ezt a furcsa parancsot, azt hittem, kifogyott a benzin, s ki kell szállnunk, hogy megtoljuk a kocsit. Távolról sem ez volt a helyzet. A kapitány a “nyomás”-on azt értette, hogy mindenkinek előre-hátra kell hintáznia az ülésen. Biztosított bennünket, hogy ezzel a módszerrel a lejtőn lefelé guruló kocsinak külön lendületet adunk.

– Nyomjátok! Rajta! Nyomjátok! – ordítja, hatalmas tömegét előre-hátra vetve. – Nyomjad, Gladys!

– Nyomom, William! – lihegi Mrs. Beale kivörösödve, s olyan önfeledten dobja magát előre-hátra, mint valami bábszínházi báb.

– Nem nyomjátok eléggé! Hé, ott hátul! Rajta, nyomjátok! Erősebben, erősebben!

– Jobban nem tudom nyomni, William – zihálja Mrs. Beale –, és különben sem hiszem, hogy számítana.

– Már hogyne számítana! – mordul rá a kapitány. – Rengeteget számít, a fenébe is, ha rendesen csináljátok. Rajta, gyerünk, nyomjátok erősebben… még erősebben!

A kocsi elér a tejtő aljára, s elindul felfelé a következő emelkedőn.

– Egyszerre! Mindenki egyszerre! Erősebben… Erősebben! – üvölti a kapitány veszettül, s a kocsiban egyre több a lihegés és a nyögés, amint úgy vetjük magunkat ide-oda, mint egy rögbimeccs kavarodásában a játékosok.

Végül is az autó lelassul és leáll, s a kapitány befékez. – Oda nézzetek! – mondja dühösen, lapátszerű kezével az ablakon kimutatva.—Csak addig a rekettyebokorig értünk el. Legutóbb egészen addig a galagonyáig jutottunk. Mondom, ugye, hogy nem nyomjátok rendesen!

– De ennél jobban nem bírjuk nyomni, William.

– Ritmus, az hiányzik belőletek! – magyarázza a kapitány.

– De hogy nyomjuk, ha még a ritmusra is vigyázni kelt, drágám?

– Pofon egyszerű! – bömböli a kapitány – minden átkozott bennszülött tudja, hogy kell. Ütem és ritmus… Nem csináljátok rendesen. Na, próbáljátok újra meg.

Úgy örülök, ha majd egyszer megszüntetik a jegyrendszert – súgja oda nekem Mrs. Beale bizalmasan.

– Nem én tehetek róla, vagy talán igen?! – kiáltja a kapitány durván. – Nem én tehetek róla, hogy ez a nyomorult kormány csak egy teáskanálnyi benzint engedélyez. Csak megpróbálom valahogy kihúzni vele.

– Tudom, drágám. Ne káromkodj! Nem mondtam, hogy te tehetsz róla.

– Tényleg nem az én hibám. Csak megpróbálok segíteni rajta, de ti nem csináljátok rendesen.

– Jól van, drágám. Megpróbáljuk újra.

A kocsi elérkezik a következő dombtetőre, s elindul lefelé. A kapitány újra kikapcsolja a motort.

– Na, most! – kiabálja – én diktálom az ütemet. Feküdjetek belé! Mindenki egyszerre! Egy, két, hár… nyomd!…egy, két, hár., nyomd!… Gladys, te nem nyomod! Nem tartod az ütemet. Hogy a fészkes fenébe érjünk el eredményt, ha nem tartod az ütemet?! Egy, két, hár., nyomd! Gladys, figyelj oda!

S így rángatózva és lihegve kúszunk tovább csigalassúsággal. Bármilyen izgalmas is a film, utunk a moziig és vissza mindig sokkal érdekesebb.

VIII. FENSŐBBSÉGES TEVÉK

De a hadtápunk tevéje, hogyha mindent föltekintsz,

ördög, strucc és árvagyermek, egy személybe gyúrva mind.

KIPLING: OONTS

A tél úgy tört ránk, mintha egy sír szája nyílt volna meg hirtelen. Szinte egy éjszaka alatt letépte a szél az őszi levelek utolsó tarka zászlóit is, s hatalmas, korhadó buckákat rakott belőlük, amelyek szilvatortaszagot árasztottak, ha megrúgta az ember. Aztán jött a kora hajnali fagy, a hosszú fű fehér lett tőle, s ropogós, mint a kétszersült. A lélegzetem úgy lebegett előttem, mint valami halvány pókháló, s a fagy olyan gonoszul csípte az ujjam hegyét, mint egy becsapódó ajtó. Aztán a hó következett, nagy pelyhekben pilinkélt, mint a madeiracsipke, sima, tejfehér, térdig érő lepellel burkolta be a vidéket. Hófúvásos helyeken két méternél is magasabbra halmozódott, s minden más hangot elfojtott, kivéve saját csikorgó, surrogó neszét a lábam alatt. Most aztán féktelenül süvített a szél, úgy vágott, mint a borotva, könnyet sajtolva ki szememből, s ráfagyasztotta az olvadó havat a fákra, ami aztán cseppkőszerű jégcsapokban csöpögött le, mint milliónyi olvadó gyertya.

Vége szakadt a zsiráffal való meghitt viszonyomnak, most a teverészlegnél dolgoztam. A részleg fontosabb állatai egy csorda kétpúpú teve, egy jakcsorda és egy tapírpár voltak, valamint különféle antilopok és szarvasok. A részlegvezető egy bizonyos Mr. Cole (“Magának Mr. Cole vagyok, fiatalember” – közölte velem az első reggelen), aki külsejében feltűnően hasonlított a gondjaira bízott tevékre. Az öreg Tom, a segédje elragadó alak, hatalmas, igáslóhoz hasonló ember, aki fájdalmasan csoszog, mert lábán annyi a bütyök, hogy a cipője mintha krumplival volna tele. Apró, kedves szeme tiszta és olyan melegkék, mint a mátyásmadár szárnya, hajlott sasorra hosszú évekig tartó sörrel és házi borral folytatott gondos kezelés eredményeképp olyan élénkpiros és fényesen csillogó lett, mint egy magyalbogyó. Az öreg Tom sose nősült meg, de tizenöt gyereke van, akikkel szoros és gyöngéd kapcsolatot tart. Olyan kedves ember, hogy az arcán örök mosoly terül szét, s ziháló hangja annyira gyengéd, hogy még ha csak azt mondja is, hogy “Jó reggelt”, úgy érzed, azért mondja ezt neked, mert a világon mindenki másnál jobban szeret. Következésképp mindenki rajong érte, s bármit megtenne ezért az állatkerten végigcsoszogó, mosolygó öregúrért, aki úgy fest, mint Falstaff öregapja.

A tevék hat nőstényből álló csordáját Big Bill vezeti, és uralkodik rajtuk, hatalmas állat, olyan túltömött púpokat hord, mint egy francia karosszék. Nagy, göndör szőrből növesztett golfnadrágot visel a lábán, s arcán a gúnyos fensőbbségnek olyan gőgjét, hogy azt kívánod, bárcsak megbotlana és pofára esne. Föléd magasodva áll, gyomra zürböl, hosszú, zöldessárga fogát összecsikorgatja, és olyan hitetlenkedve és undorodva néz rád, mintha gyermekgyilkos lennél, vagy valami hasonlóan ocsmány alak. A saját fensőbbségébe vetett, határozottan viktoriánus hite mellett ráadásul megbízhatatlan jószág, s nem habozik nagy, gombostűpárnához hasonló lábával feléd rúgni, ha úgy érzi, nem adod meg neki a kijáró tiszteletet. Mivel sose tudni, Big Bill mit tekint a méltóságán esett sérelemnek, elég veszélyes mellette az élet.

Egyszer, amikor a tapírokat mentem etetni, úgy határoztam, lerövidítem az utam, átmászok a kerítésen, és keresztülvágok a tevék karámján. Big Bill kérődzve állt a karámja közepén, s mikor a közelébe értem, üdvözöltem:

– Hahó, Bill, öreg fiú! – vetettem oda kedélyesen. Bizalmaskodó hangvételem látszólag nem tetszett ennek a dölyfös állatnak. Big Bill állkapcsa abbahagyta a rágást, és sárga szeme rám meredt. Aztán hirtelen gyors mozdulattal előrelépett, tátott szájjal fejét előrelódította, hosszú, elszíneződött fogait mellemen a ruhámba mélyesztette, fölemelt, megrázott, és lelökött a földre. Még szerencse, hogy vastag gyapjúkabát volt rajtam, és nagyon vastag, garbónyakú pulóver, így a fogát ebbe mélyesztette, s nem a mellkasomba. Míg a földön feküdtem, hirtelen megpördült, és felém rúgott az egyik hátsó lábával. Kétségbeesetten félregurultam, s nagy patája csak néhány ujjnyival vétette el a fejemet. Talpra ugrottam, és elmenekültem. Soha többé nem rövidítettem le az utam Big Bill karámján át.

Bill legöregebb nősténye egy Nagyanyó nevű higgadt matróna, azalatt ellett, mikor én a részlegnél dolgoztam. A kis teve kora hajnalban láthatta meg a napvilágot, mert mikor nyolckor megérkeztünk, anyja puffadt hasa alatt találtuk a szénán fekve, nagyon ijedten és csüggedten, s szőre nedvesen lapult le Nagyanyó üdvözlő mosdatása következtében. Mivel Nagyanyó az egész csorda legkezesebb tagja, megvizsgálhattam a kicsit, nem kellett attól tartanom, hogy az anyja közben az arcomba rúg. Az újszülött nagyon vékony és csontos volt, és olyan gyönge, hogy a lába nem tudta megtartani a súlyát. Hátán féloldalra billenve két szánalmas, háromszögletű bőrdarab lógott. Ezek a nyomorúságos kis csökevények később megduzzadnak és megtelnek, s végül púp lesz belőlük. Nagyanyó szemmel láthatólag borzasztó büszke volt magzatára. Egész idő alatt az orrával böködte, hogy meggyőződjön róla, teljes biztonságban van-e ott lenn alatta, s aztán hátrahajtotta a fejét, és arcán kimondhatatlan önelégültség kifejezésével bámult fel az istálló mennyezetére.

Huszonnégy óra múlva a kisteve már járt, vagy pontosabban, hatalmas küzdelem árán lábra tudta kínlódni magát. Ez után a kezdeti erőlködés után hihetetlen mutatvány következett. Még nem volt ugyanis teljesen ura gumós ízületű gólyalábainak. Néha egészen úgy tetszett, mintha valami más erő irányítaná ezeket a szükséges függelékeket, s ő hősiesen igyekezne azokat uralma alá hajtani. Botorkál néhány lépést, míg térdei majd kinyaklanak alóla, s minél jobban meghajlanak, a pofája annál aggódóbb lesz. Aztán hevesen imbolyogva megáll, és fontolóra veszi a problémát. De minél tovább áll egy helyben, annál kevésbé hajlandók a lábai megtartani. Térde meg-megcsuklik, teste egyik oldalról a másikra lendül, s aztán egész hirtelen végtagjainak egész állványzata hirtelen összeomlik, és ő súlyosan a földre zuhan, miközben négy lába olyan bizarr szögekben áll szanaszét, hogy csak rugalmasságuknak köszönhető, ha el nem törnek.

Komor elszántsággal, kínosan, fokról fokra újra feltornássza magát, s aztán gyorsan megiramodik, de ez a módszer sem ér sokat. Négy lába négy, előre nem látható, különböző irányba megy, s ettől vadul támolyog. Minél nagyobb lendületet vesz, annál bonyolultabb szökdécseléseket művelnek a lábai. Olykor a levegőbe ugrik, hogy kigabalyítsa őket, de a csomó túl bonyolult, s újra egy kupacban a földre zuhan. Ezeket a gyakorlatokat mégis minden reggel kitartóan végzi, míg anyja kérődzve áll mellette, s büszkén figyeli.

Két nap múlva végül sikerül megtanulnia némileg irányítani a lábát. Erre a teljesítményre annyira büszke, hogy most már vakmerő, kockázatos dolgokra vállalkozik, például megpróbál barikaként ugrándozni. Ez néha katasztrofálisan végződik. Az ugrándozási kísérletek olykor ugyanolyan nevetségesek, mint első próbálkozásai a járással. Ficánkolva és szökdécselve ugrál az anyja körül, s púpredői úgy lobognak, mint a zsebkendők a vonatablakból. Lába néha cserbenhagyja, s a földre huppan. Ez kijózanítólag hat rá, s mihelyst lábra áll, nyugodtan ballag az anyja után. Aztán indulatai újra elragadják, s megint rákezdi. A csorda többi tagja bosszantó nyűgnek tekinti, mert a távolságot nem tudja még jól fölmérni, s gyakran beléjük ütközik, lábuk alá kerül, elgáncsolja őket, és megzavarja fegyelmezett vonulásukat. Elég gyakran előfordul, hogy valamelyik matrónától kap egy rúgást, ha egy különösen bonyolult és gyönyörű ugrabugra kivitelezése közben elbotlik a saját lábában, és hátulról nekiesik.

Külön kis karámban, ideiglenesen külön istállójukban elszállásolva él Big Bill három fia. Körülbelül kétévesek, s azért választottuk el őket a fő csordától, mert attól tartottunk, Big Bill esetleg sérelmezné jelenlétüket. Kétségkívül ezek hárman a legidiótább és legidegesítőbb állatok, akikkel valaha dolgom akadt. Mintegy két méter magasak, púpjuk fiatal korukból következően még mindig elég reszketeg, s piszkafalábszárukat csak némi nehézségek árán tudják még irányítani. A karámjuk kicsi, s így nagy, kövér patájukkal letaposták benne az utolsó szál füvet is, s ezt a portengert kell nekem minden reggel kisöpörnöm a három süldő teve segédletével.

Mikor megérkezem, a karám ajtaja körül csoportosulnak, jóindulatúan bámészkodnak egymás pofájába, s olyan tömör falanxot alkotnak, hogy nem lehet tőlük kinyitni az ajtót. Miután már jó ideje próbálom odébb tuszkolni őket seprűvel és lapáttal, halványan derengeni kezd agyukban, hogy be akarok menni, és hogy ők útban vannak, s végül arrébb mozdulnak, és a mélységes érdeklődés bamba kifejezésével bámulnak rám, ahogy belépek. A karámban állandóan a nyomomban vannak, hátulról gyöngéden a nyakamba szuszognak, a sarkamra lépnek, s néha, ha elvétik a lépést, úgy nekem esnek, hogy én is elvágódom. Sem fenyegetéssel, sem könyörgéssel nem lehet őket rávenni, hogy egy helyben maradjanak, amíg sepregetek. Mindenhova követnek, s bárhol is akarjak seperni, ott egy teve áll jóságosan és derűsen. Hatalmas erőlködéssel és záporozó szitkokkal nekik kell veselkednem, csak így tudom vagy két méterrel odébb tolni a nagy, vonakodó testeket, hogy folytathassam a munkát.

Mire az egyik tevét sikerül elmozdítanom, egy másik foglalja el ugyanazt a posztot. Karámjuk kiseprése szinte reménytelen igyekezet, de végül is befejezem, minden tiszta, s ekkor megkönnyebbülten felsóhajtok, kimegyek, és bezárom magam mögött az ajtót. A három teve-kamasz a karám közepén áll, és könnyes szemmel néz utánam, mintha legdrágább barátjukat búcsúztatnák. Aztán mindhárman nevetséges mozdulattal megrázzák a farkukat, mint egy barika, s három, pontosan egyforma, gőzölgő trágyahalom pottyan az épp most gondosan fölsepert terület kellős közepére.

Lydekker is bizonyítja, hogy a tevék jól alkalmazkodnak a nehéz életkörülményekhez:

“A kétpúpú teve főleg a sztyeppék azon sós és keserű növényein él, miket majdnem minden más állat elutasít, és különös hajlandósággal viseltetik a só iránt, bőségesen iszik a sós tavak vizéből, amelyek oly gyakoriak természetes környezetében. Ne higgyük, hogy szigorúan növényi táplálékra szorítkozik, a kétpúpú teve Prejevalski feljegyzései szerint, ha az éhségtől rászoríttatik, kész felfalni szinte mindent, ami útjába akad, beleértve nemeztakarókat, állatok csontját, bőrét és mindenféle halat vagy húst.”

Bár én sose láttam, hogy Big Bill mást is enne, mint zabot, takarmányrépát és szénát, kétségtelenül imádja a nagy kősódarabokat, amelyeket a tevéknek adunk. Sárga fogával nagy darabokat tör le belőle, és sortűzszerű ropogtatással fogyasztja el.

A részlegen a dél-amerikai tapírpár a két kedvencem; ezeket valaki nagyokosan Arturnak és Etelkának keresztelte el. A tapír leginkább az elefánt és a ló keresztezésének hat, s mintha egy csipetnyi volna benne a disznóból is a teljesség kedvéért. Rövid, gumiszerű ormányától eltekintve nagyon hasonlít ahhoz, amilyennek az őslovat rekonstruálták. Gömbölydeden és apró, jóindulatúan csillogó szemmel úgy kacsáznak karámjukban, mint Subidu és Subidam Alice Tükörországában.

Napjában egyszer Tom és én leülünk egy nagy halom krumpli, sárgarépa, fehérrépa és takarmányrépa elé, gondosan apró darabokra vágjuk, majd zsákba tesszük. Aztán Tom bütykös lábára tápászkodik, hátára veszi a zsákot, és eldöcög a tapírokat megetetni. Érkezését örömricsajjal üdvözlik, csipogó hangjuk olyan, mintha valaki nedves ujját felfújt léggömbhöz dörzsölné, s ez a madárszerű hang furcsa az ilyen lomha állatoktól. Mindig nagyon mulattat a látvány, hogy a kajla, sasorrú, karikalábú Tom keresztülcsoszog a karámon, s a tapírok szorosan a sarkában, mert ha Mr. Cole a megszólalásig hasonlít a tevékhez, amelyek egyébként is legfőbb örömei és büszkeségei, az öreg Tom leginkább úgy fest, mint egy vörös képű tapír.

Dél-Amerika erdeiben a tapírnak csak három ellensége van: az ember, a nagy kígyók és a jaguár.

Lydekker ezt írja:

“…az indián vadász serényen üldözi a tapírt, mert húsának és bőrének jó hasznát veszi. Az állat húsa puha, leves és ízletes; és mind küllemre, mind ízre igen hasonló a marhahúshoz. Vastag és erős bőrét kicserzik, hosszú szíjakra hasogatják, és forró zsírral dörzsölik be, hogy megpuhítsák, s aztán ostort vagy gyeplőt készítenek belőle. Lábbelire a bőr nem való, mert száraz időben merev és törékeny, nedves időben pedig teleissza magát vízzel. A tapír patáinak, szőrének és egyéb részeinek az indiánok gyógyító erőt tulajdonítanak; patáit talizmánként a nyakukban hordják, vagy finom porrá törve be is veszik.

… A tapírnak még az embernél is gonoszabb ellenségei a nagy macskafajok; a jaguár nagy zsákmányt ejt az amerikai tapírok közt, s a tigris malájföldi változatát tizedeli. Úgy mondják, hogy ha a jaguár rávetette magát a tapírra, a szerencsétlen pára rémülten berohan a legirdatlanabb sűrűségbe, hogy lerázza magáról gonosz ellenségét, s ez állítólag gyakran sikerül is neki, mert a ragadozó karmai nem bírják átütni a zsákmány vastag bőrét. Annyi bizonyos, hogy sok elejtett tapír testén nagy forradások látszanak, s ezeket a sebeket csak a nagy macskafajokkal való küzdelmében szerezhette.”

Tapírjaink ugyan sosem mutatták az ingerlékenységnek semmi jelét, mégis megtudván, hogy szorult helyzetben képesek az embert leteperni, éles patáikkal rátiporni, s nagy fogukkal darabokat kitépni testéből, némileg körültekintőbben kezeltem őket, s felhagytam azzal, hogy kedélyes bizalmaskodással nagyokat csapjak a fenekükre, valahányszor bemegyek hozzájuk a karámba.

A részlegünkön élő egyéb állatok közt nagy jakcsordánk is van, s ezek igazán kedves teremtések. A jak a szarvasmarhák családjának nagyon különös tagja, részben alakja miatt, mivel háta magas vállától a farka felé lejt, részben pedig azért, mert szőrzetének nagy része alul nő. Ha szemügyre veszünk egy jakot, azt látjuk, hogy lábát, hasát s farka alsó részét vastag szőrfüggöny borítja, míg a hátán és a nyakán viszonylag rövid a szőr. A tiszta, vad jak fekete vagy nagyon sötét csokoládébarna. Van néhány példányunk ebből is, bár: a csordánk nagy részének szőre fehér, krémszínű, hamuszürke és fekete foltos, ami hosszú háziasításuk eredménye.

A jak olyan jelensége a világ magasan fekvő pontjainak, mint a teve a sivatagoknak. Nem túl értelmes jószág, de roppant makacs és kitartó, akár egy hivatásos katona, s nagy ereje és elszántsága révén eljut a legkülönösebb helyekre is, s ráadásul olyan terepen, amivel semmi más állat nem képes megbirkózni. Úgy rémlik, teljesen érzéketlen a hideggel szemben, s Tibetben a jeges hegyi patakok mentén, félig befagyott, sáros sekélyesben dagonyáz. A karámjukban van egy tó, s ilyenkor télen naponta kétszer meg kell törnünk a jeget rajta. Kora reggel ez az első s legkellemetlenebb feladatunk. Azért van rá szükség, mert ha a víz túl vastagon befagy, a rámerészkedő jakborjakat követik a felnőttek is, súlyuk alatt pedig beszakadna a jég, s vele együtt a jakok is, és ott fulladnának. Amikor reggel belépünk, hogy ezt a feladatot elvégezzük, a jakok köszöntésünkre a havon át felénk vágtáznak. Nagyokat ugranak, hogy testük ívben meghajlik, farkukkal úgy csapkodnak, mint egy karikás ostorral, s néha túláradó örömükben a fejükre állnak, s a levegőbe rugdosnak. Lélegzetük nagy, fehér gőzfelhőkben tekeredik elő orrlyukukból, s a hó dallamosan csikorog, surrog és susog patáik alatt.

Vasvillám hegyére szúrok egy bála szénát, és gyors, csavaró mozdulattal, ahogy egy mesterfokú birkózó kiveti ellenfelét, vállamra emelem, aztán a térdig érő hóban lassan keresztülvágok a mezőn, miközben a jakok nagy, szőrös, édes illatú és jóindulatú lavinája vesz körül. Nekem dörgölőznek, olykor megpróbálnak egy falat szénát lopni a vállamon cipelt bálából, s ez a huzakodás könnyen hanyatt ránthat, ha nem vigyázok. Mikor a tó közelébe érek, leveszem a drótot a báláról, a havon kupacokban szétszórom a szénát, és ezek a nagy darab állatok körém gyűlve elégedetten ropogtatják.

Amikor a tó széléhez közeledem az ásóval, az összes jakborjú követ, s úgy ugrálnak körül, mint hatalmas kutyakölykök. Amint a tó szélén apró darabokra törtem a jeget, a borjak belenyomják orrukat a vízbe, és szomjasan isznak. Aztán beleereszkednek s forgolódnak, testük súlyával törve-zúzva a jeget. Ha ilyenkor nem vonulok vissza sürgősen, azon vehetem magam észre, hogy fél tucat borjú egyszerre kap lábra, és egyszerre rázza ki a bundájából a vizet, aminek következtében bőrig ázok a jeges víztől.

Furcsa, hogy bár a jakok majdnem akkorák, s potenciálisan ugyanolyan veszélyesek, mint az észak-amerikai bölények, még sincs soha olyan érzésem, hogy rosszindulatúak lennének, s ezért annyira vittem velük a bizalmaskodást, amennyire az állatkert egyetlen más nagy patásával sem mertem volna. A jakborjak imádják, ha játszom velük, s ha mély és puha a hó, rávetem magam egy-egy mellettem elhaladó borjúra, s megragadom nagy, bozontos farkát. Az állat erre teljes erőből vágtatni kezd, s ha ilyenkor jól megkapaszkodom és eleresztem magam, szánkóként vontat végig a hó felszínén. Amikor végül eleresztem, a borjú azonnal megáll, s csodálkozva néz hátra, hogy miért hagytam abba máris ezt a nagyszerű játékot.

Mire kiganajozom az istállójukat, s az egyéb munkákat is elvégzem, a kezem vörös, kék és merev a fagytól; ilyenkor valamelyik nyugodtan eszegető nagyobb jakot közelítem meg, s kezem a bordái melletti vastag bundába dugom, ahol olyan forró, mint egy kazán.

Kinloch tábornok az 1800-as években a tibeti jakokról írva megjegyzi:

“…a csordák sokat vándorolnak. Nyáron a tehenek több száz vagy akár ezertagú csordákba állnak össze, míg a vén bikák remete módra morzsolják le napjaikat, vagy legföllebb három-négy tagú csapatokba verődnek. Kora reggel és éjjel járnak legelni, s rendesen valamely meredek és kopár hegyoldalra húzódnak napközben, s gyakorta órákig ugyanazon helyen fekve pihennek. A vén bikák különösen szívesen választanak valamely magasan fekvő pontot nyugvóhelyül, és nyomukat a legmagasabb és legmeredekebb magaslatokon is megtalálhatni, magasan a növényzet felső határa fölött. Érzékei közül a szaglás jóval fejlettebb a többinél, s ez jelenti a fő veszélyt, melyet kerülni kell becserkészése közben. Tibet magas völgyeiben, hol oly sok jégfolyam keresztezi egymást, a hőmérséklet állandóan ingadozik, s a szél iránya szintúgy változik. Gyakran néhány percen belül valamennyi égtáj irányába fordulhat a szél, s a legjobban eltervezett cserkészés is tökéletesen meghiúsulhat.”

A tél összes nyomorúságával együtt a nyakunkba szakadt, és ettől csak még nyomasztóbbá lett, hogy a barakkban kellett laknom. Az volt a baj, hogy az első időkben Baileyéknél nagyon elkényeztettek. Nem hiszem, hogy bárkit is annyit pátyolgattak volna távol az otthontól, mint engem első munkahelyemen. Baileyék roppant melegséggel és szeretettel fogadtak, s fiukként kezeltek, a szó legjobb és legkevésbé korlátozó értelmében. Charlie szinte bátorított, hogy családomról és rövid előéletemről hosszú és hencegő történeteket adjak elő. Bár valószínűleg nem hitte el őket, nevetett rajtuk, s a történetek lényeges pontjait halkan elismételte magában, s csendesen mosolygott. Eközben Mrs. Bailey az élet komolyabb dolgaiban nyújtott irányítást.

– Vegyen még… Tiszta a cipője?… Rendes az a lány?… Ne maradjon ki túl soká. Gondoljon arra, hogy a mamája se szeretné… Vegyen még… Nem, ha inni akar, ne menjen a kocsmába, kedves. Hozza haza, itt kellemesebb. De két pintnél többet semmiképp se.

S azok a kedves veszekedések miattam!

– Hagyd már azt a szegény fiút. Miért ne ihatna meg a kocsmában egy pinttel?

– Énnekem nem a pint ellen van kifogásom, Charlie, te is nagyon jól tudod, de ha elkezd odajárni, mit mond majd az édesanyja?

– Azt mondja, hogy igyék, ha szomjas.

– Ha hazahozza, itt sokkal kellemesebb, és akkor valamennyien tudjuk, hogy mi a helyzet. De két pintnél többet ne hozzon, kedves, mindjárt itt az idő lefeküdni.

Most mindennek vége szakadt, és csak az tudja, milyen sivár az életem a barakkban, aki maga is megpróbálta.

A fehér köd úgy nehezedik a tájra, mint egy hatalmas, mindent elfojtó mancs, s én örülök, ha a köd ide-oda vonuló fátylai közt egy narancsszínű fény homályos glóriáját látom lüktetni. Kezem és arcom sajog a hidegtől, s bármilyen menedéknek örülök, még annak is, amit a barakk kínál.

Az előtérben csak egy fokkal melegebb a levegő, mint odakint, s a gyenge megvilágításban a falifogast kémlelve meg tudom állapítani, ki jött már haza, s ki nem. Néha én vagyok az első, ilyenkor hiányzik a fogasról Joe viharvert esőkabátja és zsíros sapkája, Fred vastag, poros lódene s Roy leírhatatlan ruhadarabja, amely valaha egész jó felöltő lehetett.

Hogy jó dolog-e elsőnek hazaérkezni teára, az bizony fogas kérdés. Csak két eset van: vagy elsőként érkezem, és bárgyú csevegést folytatok Mrs. Austinnal, vagy későn érkezem, s akkor rosszul leplezett undorral ehetem a félig elhűlt ételt, s ihatom a langyos teát. Általában bátran az elsőt választom, de itt is akad bökkenő.

Belépve a konyhába, ahol enni szoktunk, forróság hulláma csap meg. Mrs. Austin az uzsonnánkat készíti, s az átható szag azonnal elárulja, hogy már megint halat kapunk. &letörődve sorsomba, leülök az asztalhoz; Mrs. Austin, aki süket, mint az ágyú, észre sem vesz, s tovább vágja és keni a vajas kenyeret.

Alacsony asszony, és az álla furcsán deformálódott, ami erős tájszólását nyálassá s olykor teljesen érthetetlenné teszi. Szeme kicsi és sötét, s hunyorgatása rossz látásra vall. Haja a csimbókok erdeje, és mindig rendetlenül szanaszét áll, azon egyszerű oknál fogva, hogy se nem elég hosszú, se nem elég sűrű, hogy rendesen össze lehetne fogni, s így petyhüdten lóg az arcába. Fatalista vagyok, s meggyőződésem, hogy csak idő kérdése, mikor kerülnek hajszálai az ételembe.

Ott ülök, és igyekszem nem figyelni ténykedését, de ez mindig hátborzongató módon lenyűgöz. A kenyér az asztalon fekszik. Fölmarkolja, s kötényéhez szorítja, hogy szelni tudjon belőle. Az így leszelt darabot egyik kezében tartja, míg a másikkal vajat csap rá, és szétkeni rajta. Ezalatt némi vaj ragad a hüvelykujjára. Ezt nagy cuppanással leszopja, és újra megragadja a kenyeret, nyálas ujját gyengéden, szeretettel a kenyér köré fonja, és tovább szel. Miután megszámolja az abroszon heverő kenyérszeleteket, a spájzba megy egy tányérért, amire rárakja őket: Mikor visszajön, végre észrevesz. Ragyogó mosoly torzítja el vonásait.

– Hát meggyütt?- érdeklődik, Mosolyogva bólintok.

– Meggyütt? – ismétli, s fejét féloldalt hajtja, mintha hallgatózna.

Ezúttal nem is válaszolok, mivel fölösleges. Állandóan mindent kétszer mond.

Az ajtó mögött lógó élénk színű törlőruhával letörli a port a tányérról. Legalábbis valaha élénk színű volt, de mivel már két hete lóg ott, s azóta állandóan abba törli az edényeket is és a kezét is, a mintázata kissé elmosódott. A kenyérszeleteket a tányérra halmozza, visszacsoszog a kályhához, s közben a vállán keresztül szuttyogósan beszél hozzám.

– Mingyár kész a tea. Lutonban vótam. Elmentem… elmentem Lutonba. Ippeg most értem haza. Csak öt perce. – Tényleg? – kérdezem minden érdeklődés nélkül, s azt figyelem, hogy leveszi a fedőt a serpenyőről, s erősen halszagú gőzt ereszt a szabadba. Megszaglássza az edény rotyogó tartalmát.

– Hal – mutat rá nagyon intelligensen, a fedőt visszatéve. – Szereti?

Mivel az utóbbi két-három hónap minden egyes napján halat kaptunk uzsonnára, erre a kérdésre nehéz válaszolni. A. kilincs zörgése jelzi, hogy jön valaki, aki talán el tudja vonni a figyelmemet az uzsonnakészítésről. Joe az. Szelíden mosolyogva áll az ajtóban, sovány, csinos arca a hidegtől piros, s a finom kis szőrök a pofacsontján rőten csillognak a fényben.

– Jó estét, Joseph! – köszöntöm. – Jó estét!

Mosolyogva bejön a konyhába, nagy bakancsa csikorog és nyikorog a kőpadlón. Leteszi magát, és szétnéz az asztalon.

– Atyaúristen! Már megint hal!

Ezt inkább csak megállapítja, nem is kérdi.

– Igen – felelem komoran, a tányéromon levő maradékot a villámmal ide-oda tologatva. –,Nemsokára pikkelyünk nő. Joe megereszt egy sípoló, kísérteties vihogást.

Mrs. Austin Joe elé teszi a halat, és rámosolyog. – Hal – magyarázza, s közben mutatja is.

– Igen – mondja Joe. – Látom.

– Máma hamar hazagyütt – locsog tovább Mrs. Austin. – Sokat dógozott?

– Ahá! – kiáltja Joe. A szeme vidáman csillog, s közben halkan azt mondja nekem: – Két rohadt szalmaszálat se tettem keresztbe egész nap. Fene hideg vót.

Pár percig csendben rágunk. Aztán Joe teával öblít le egy falat halat, s finoman böffent.

– Hun a fiú?

– Roy? Még nem jött haza. Fred sem.

– Frednek túl sok a dóga, nem ér rá hazajönni uzsonnára – jegyzi meg Joe, és rekedten fölnevet.

Hamarosan Roy is megérkezik. Sápadt, csöndes, félénk fiú, nem is bír elég hangosan beszélni, hogy Mrs. Austin jól megértse. Leül, és idegesen néz Joe-ra és rám. Minden étkezés nagy megpróbáltatás a számára. Mrs. Austinnal nem tud beszélni, Joe-tól fél, ezért hát hozzám fordul, érezve, hogy én együttérzek vele zavarában.

– Ó! – kiált fel Mrs. Austin, aki csak most veszi észre. – Hazagyütt?

Roy futólag bólint, és az asztalra bámul. Mrs. Austin immár harmadszor értesít róla bennünket, hogy a hal, amit eszünk, hal. Ezt az információt most kifejezetten Roynak szánja, aki tökéletesen kifejezéstelen arccal fogadja a hírt. Valamennyien csöndben ülünk, a hölgyet kivéve, aki hangosan csámcsog és szörcsög.

A köd nedvesen az ablaknak nyomul. A tálalón egyhangúan ketyeg az óra, a teavíz halkan forr a tűzön, és ezen a hangzavaron át hallani Mrs. Austin műfogsorának állandó szuttyogását, ahogy a halat tépi és péppé zúzza.

– Fred késik – jegyzi meg. – A szivattyún dógozik, azt csinájja.

– Igen – mondja Joe, s halkabban hozzáteszi –, azért nincs egy csepp vizünk se.

Roy idegesen vihog. Mrs. Austin értetlenül mosolyog.

– Maguk mindig csak viccelődnek, mi? – kérdezi tőlem dévajul.

– Hát igen! – bömbölöm.

Zaj hallatszik az előszobából, s megjelenik Fred, a barakk ura, saját személyében. Csoszogó, savanyú, csapott vállú egyén, két szeme laposan és egymáshoz közel helyezkedik el ráncos arcában.

– Á – szól üdvözlésképpen, és odacsoszog a székéhez.

– ‘Stét, Fred – mondja Joe, s a szeme kajánul csillog. – Túlóráztál?

– Nem. Azok a balfácánok elhányták a csavarokat. Megmondtam nekik, hogy ne nyúljanak hozzá, de beszélhetek én.

Fred hosszú orráról állandóan egy áttetsző csepp lóg. Mindig megbűvölten figyelem, hogy Fred minden mozdulatára bizonytalanul megrezzen, de végül kitart Fred szőrös orrán. Gazdája megtekinti az eléje helyezett tálat.

– Tőkehal – mondja fölfedezésére büszkén.

– Hal – javítja ki a felesége. – Szereted a halat, ugye? – Ammán igaz – bólint Fred, és finoman szeletelni kezdi. Mozdulatai már-már olyan óvatosak és lassúak, mint egy hüllőé. Szájába lapátolja az ételt, s aztán azzal a tökéletes érdektelenséggel rágódik el rajta, amit csak a kérődző tehénnél látni. Arca kétoldalt kiduzzad, s állkapcsa mozgásával úgy görög, mint két gombóc. Mindeközben hangosan szipákol.

Joe hátradől, és pipára gyújt, fojtogató, vastag füstcsigákat eregetve az asztal fölé. Roy még mindig a halával kínlódik. Mrs. Austin valami kis gondolatfoszlányba van elmerülve, ami lassan érlelődik eltompult agyában.

– Mégy valahova ma este? – kérdi tőlem Fred. – Nem.

Mindig egyszavas válaszokat adok Frednek, mert csak ez tarthatja fel unalmas emlékezéseinek áradatát, amely állandóan ott torlódik a legodavetettebb megjegyzés mögött is, csak a végszóra várva, hogy mindenki untatására előtörjön.

– Ohó! – kérődzik tovább –, hát akkor itthon maradsz? Fred logikája kristálytiszta, bár kissé primitív. Szeret mindent pontosan leszögezni.

Bólintok.

– Namivan? – érdeklődik. – Nem szeret mán a kislyány? – De igen, csak most valaki más férjével megy el szórakozni – élcelődöm.

Mindenki nevet, még Mrs. Austin is, aki pedig nem hallhatta, de nem akar semmiből sem kimaradni.

Most bekövetkezik az elkerülhetetlen. Fred orrán a csepp feladja az egyenlőtlen küzdelmet a nehézkedés törvényeivel, és pontosan a villányi halra esik, amely épp útban van Fred szája felé. Fred módszeresen megrágja.

– Na – mondja Joe –, én viszont elmegyek.

Fölkel és eldübörög, s távozóban a visszhangzó előszobában fütyörész. Érzem, hogy Fred pillantása felém fordul, s hogy elkerüljem a napi munkájáról szóló végeérhetetlen és unalmas beszámolót, követem Joe példáját. Az előszobából még hallom, hogy Mrs. Austin megtudakolja Roytól, szereti-e a halat.

IX. MINDENES FIÚ

Mindenek, mik húsból és az éltető leheletből állanak, és így testből és lélekből, állatoknak neveztetnek – vagy bestiáknak – legyen az égi, mint a madár, ami repül, vagy vízi, mint a hal, ami úszik, vagy földi, mint a barmok, mik a földön és a mezőkön járnak, emberek és bestiák, vadak és szelídek, vagy mások, mik a földön csúsznak és másznak.

BARTHOLOMEW (BERTHELET) BARTHOLOMEUS DE PROPRIETATIBUS REAUM

Boldog két-három hónapon át én voltam az állatkertben a “mindenes fiú”. Azaz, volt egy saját kis részlegem, ahol hat pár eszkimókutya és két pár sarki róka élt, de ezek gondozása nem töltötte ki az időmet teljesen, s ezért más-más részlegekhez is beosztottak egyik vagy másik szabadnapos ápolót helyettesíteni. Ez csodálatos volt, mivel így föleleveníthettem ismeretségemet egy sereg állattal, akiket már régebbről ismertem, mint például Paullal, a tigrissel, és mert szinte naponta új részlegnél dolgoztam, a munka sose vált unalmassá.

Eddig még nem volt dolgom eszkimókutyákkal, s első nap bizonyos fokú körültekintéssel közeledtem ezekhez a jól megtermett állatokhoz. Hamarosan rájöttem azonban, hogy bár egy lerágott csontért élethalálharcot képesek vívni egymással, az emberi nem minden egyes tagja iránt szinte már zavarba ejtően heves jóindulatot tanúsítanak.

A falka legnagyobb állata egy hatalmas, krémszínű szuka, aki a Lapíts névre hallgat. Nem is sejtettem, mennyire ráillik ez a név, amíg a ketrecébe nem léptem. Lapítsról sugárzott a jóindulat, lihegő nyelve olyan hosszasan és pirosan lógott ki, mint egy jókora piros futószőnyeg. Teljes súlyával nekem ugrott, és az emberi nem iránt érzett véghetetlen odaadását azzal fejezte ki, hogy arcomat igyekezett végignyalni. Hátsó lábán állva mintegy 180 centi magas, s ha egy ilyen hatalmas szőrcsomó veti magát rád, s felágaskodva két mellső lábát válladra támasztja, természetszerűleg hátratántorodsz a drótkerítésnek. Ilyenkor Lapíts nevéhez méltóan odalapít, s hacsak nem vagy nagyon fürge, könnyen egypár törött bordával kerülsz ki az ölelésből. Amint az első hatalmas ölelésen átesünk, már kissé normálisabban viselkedik, de akkor is kitartóan követ körbe-körbe, miközben a ketrecét seprem, farkát hevesen csóválja, és szerelmes nyögéseket hallat. Ha farkával sípcsonton talál, az olyan, mint ha ló rúgott volna meg. Bár a vele dolgozó ápolónak állandóan olyan – ha nem még különb – erőnlétben kell lennie, mint egy átlagos szabadfogású birkózónak, Lapíts mégis gyönyörű és nagyon megnyerő állat. Az eszkimókutya-falka többi tagja is vonzó és szeretetre méltó a maga módján, de a nagy, cammogó Lapítsnak van csak igazi egyénisége.

Mikor átvettem az eszkimókutyákat, Phil közölte, hogy Lapítsot nemrég fedeztették, és hogy idővel lekölykezik, ezért hát gondosan figyelemmel kísértem, s neki adtam a legjobb húsfalatokat. Sőt visszatérve a lopkodáshoz, amit oroszlánápoló koromban űztem, újra átkutattam a kedvéért a helybeli farmok sövénykerítéseit tojások után. Nagyon nehéz volt naponta ellenőrizni, hogy mikor következik be a fialás, mert minden közeledésemet olyan vad izgatottsággal fogadta, hogy kicsúszott kezemből a kezdeményezés. Különben is olyan vastag szőrbundát viselt, hogy nagyon nehéz volt kitapogatni, mekkora a hasa, vagy hogy mennyire duzzadtak az emlői, hacsak nem vállalkoztam egy hosszas birkózómeccsre, hogy elég mélyen a bundája alá nyúlhassak, és megállapíthassam ezeket a jeleket. Lassanként, ahogy múlt az idő, emlői megteltek tejjel, s aztán egy reggel enyhébb kitöréssel fogadott, mint egyébként, s egy gyors nyalintás után eltűnt a vackában, ahonnan a kölykök vékony hangú vinnyogását hallottam. Önelégült képpel ült ki a vacka elé, s mikor bekémleltem, hat kövér kölyköt láttam az alomban hemperegni. Éles hangon nyifogtak, s állandóan egymásnak ütköztek, mint a részegek a kocsma előtt. Négy közülük hamuszürke és fehér foltos volt, kettő pedig ugyanolyan krémszínű, mint az anyjuk. Szép, egészséges kölykök voltak, testüket vastag zsírréteg borította, bundájuk fényesen feszült, s tömpe, szaglászó orrukkal különleges vidrafajtát formáztak.

Bár nem ők Lapíts első kölykei, olyan büszke rájuk, mintha először fialt volna. Amint reggel bemegyek a ketrecébe kiseperni, egy nyalintással jó reggelt kíván, a kerítéshez lök, aztán berohan a vackába, felkapja egyik kölykét, és elém hozza. Ha leguggolok, az ölembe teszi, horkantva liheg, s leffegő nyelvvel, farkát csóválva figyeli, hogy simogatom a kölyköt. Pár másodperc múlva finoman fölveszi a szájába, visszaviszi a vackába, s egy másikkal jelenik meg. Ezt addig ismétli, míg minden kölykét az ölembe nem rakta, akkor végre megelégeli, és hagyja, hogy a dolgom végezzem.

Nem tudom, hogy boldogulna az emberiség egy hányada a kutyák családjának e hihetetlenül szívós és megbízható tagjai nélkül. Végtére is ők teszik lehetővé, hogy a föld olyan pontjain is élhessenek emberek, ahol bajban lennének az eszkimókutyák nélkül. Egy bizonyos Dr. Guillemard az 1800-as években így írja le a Kamcsatkán látott eszkimókutyákat:

“Legtöbbjük fehér, fejük pedig fekete vagy teljes egészében barnásfeketék, s hegyes orruk és fülük miatt megjelenésük határozottan farkasszerű. Gazdáiktól kizárólag gorbus lazacot kapnak enni, a púpos fajt, de nyáron apróvadat, tojást és madarat zsákmányolnak vándorlásaik során. Általában nyolcasával vagy tízesével fogják egybe őket, de ha nehéz a szán, vagy rossz az út, számukat megduplázzák, sőt még ennél többet is befognak. Kemény és tömött havon másfél mázsa súlyt egy nap alatt 350 mérföldre is könnyen elhúznak, üres szánt pedig egy személlyel hosszú időn át képesek óránkénti nyolc verszta sebességgel röpíteni. Szánhúzás közben naponta kétszer egy hal harmadát kapják, s éjjelre másfelet, amit pár falat hóval öblítenek le… Mindegyiknek külön neve van, amire hallgat, s amivel irányítani lehet, éppúgy, mint a szekérhúzó fokföldi ökröket, mivel ostort sohasem használnak. Ha büntetni akarják őket, a hajtó a botját hajítja a bűnöshöz, vagy az első keze ügyébe akadó követ. Sok módja van a megkötésüknek, s mindegyik azt tartja szem előtt, hogy egymástól távol tartsa őket, mivel a szánhúzás idejét kivéve minden alkalmat megragadnak a verekedésre. Az egyik módszer az, hogy cölöpökből háromszög alapú gúlákat állítanak, s minden cölöp lábához egy-egy kutyát kötnek. Sok falu ezért, a kutyák nagy száma miatt, jellegzetes képet mutat.”

A gondjaimra bízott eszkimókutyák hihetetlen erőben vannak, s teljesen közömbösek az időjárással szemben. Faóljaikat csak akkor használják, ha kölykeik vannak, s még esős havazás idején is sokkal jobban szeretnek a hóba vájt lyukakban, a szabadban aludni. Az élelmet illetően is olyan kevéssé válogatósak, hogy az még egy struccnak is becsületére válnék. Egyikük egy nap megevett egy zsebkendőt. A buszjegyeket vagy jégkrémes kartondobozokat, amiket az állatszerető brit közönség dug át nekik a drótkerítésen, azonnal és szemmel látható élvezettel felfalják, s egy nap, mikor az egyik ketrecüket sepertem, és a zsebemből kiejtettem (szerencsére üres) erszényemet, egy süldő kutya két nyeléssel eltüntette. Láthatólag nagyon ízlett neki az adomány, és semmi káros utóhatása nem jelentkezett. Nem lepett meg, mikor Dr. Guillemard-nál az alábbiakat olvastam az eszkimókutya szívósságáról:

“Nincs kényelmes otthona, ami segítene neki a sarki klíma viszontagságait átvészelni, és a szegény pára, kivéve, ha szánt húz, kénytelen maga gondoskodni élelméről. A hosszú gyakorlat és őseitől örökölt ösztönei azonban megtanították a veterán táborozó minden fogására. A települések bizonytalan ösvényein botorkálva az utazó gyakran szakad be jókora üregekbe, amiket az állat váj magának, hogy védekezzék a metsző szél ellen. Bundája, amely majdnem olyan vastag, mint a medvéé, durva szálú… Bár csodálatosan idomított, ravasz és szívós, néha roppant makacs és kezelhetetlen tud lenni, s látszólag közömbösen tűri gazdájától a bőségesen záporozó ütéseket és rúgásokat. Az olyan településeket nem számítva, ahol a környező tundrák jóvoltából a szánok nyáron is használhatók, a kutyáknak hosszú szabadságuk van ebben az évszakban. Napközben szabadon kószálnak a környéken, s este visszatérnek vackukra, de néha napokra is elmaradnak. Jó vadászok és halászok, s az elejtett vadon és a maguk fogta lazacon élnek, de csak ritkán hagyják ott végleg gazdájukat. De az embernek nagy árat kell fizetnie szolgálataikért. Hatalmas étvágyuk miatt kecskét, juhot vagy kisebb háziállatot nem lehet tartani, s Kamcsatka egyike a világon azon kevés helyeknek, ahol a háziszárnyas ismeretlen.”

Az állatkertben a törpekengurukon és a páviánokon kívül a muntyákszarvas és egy sereg kínai víziszarvas kóborol szabadon. Ezek a különös szarvasok nem nagyobbak, mint egy airedale-terrier. Az ember azt hinné, hogy egy nagyobbfajta karámban, ahol a füvet a különféle antilop- és szarvascsordák lelegelik, egy ekkora állat jól szembetűnik. De nem a fekvő kínai víziszarvas, ami szinte beleolvad a tízcentis fűbe, s az ember észre sem veszi, míg valósággal bele nem botlik. Fakó sárgásbarna színűek, és a szőrük meglehetősen durva. Ha közelebbről megnézzük az egyes szőrszálakat, azt látjuk, hogy kissé ellaposodnak, és úgy illeszkednek egymáshoz, mint a tetőn a zsindelyek. Ezek a furcsa szarvasok nem növesztenek szarvat, ehelyett a hímek szemfoga két Drakula szerű agyarrá nő, s ezt a nőstényekért folytatott viadalokban használják, némely helyeken pedig arra, hogy a hó alól gyökereket és gumókat ássanak ki.

Egy reggel azt a hírt kaptam, hogy egy ilyen szarvas, a vándorlás ösztönétől vagy csak a kalandvágytól fűtve, kitört az egész állatkertet körülvevő kerítésen, és beszabadult az egyik helybeli farmer tyúkudvarába. Phil Bates, jómagam meg Billy, akinek az idő tájt épp semmi dolga sem akadt, elmentünk, hogy nyakon csípjük a kis csavargót. Magunkkal vittünk egy hálókkal telerakott kis zöld teherautót, s ezzel hajtottunk a negyedhektárnyi, egyenlő szárú háromszög alakban bekerített baromfiudvarhoz.

A kínai víziszarvas a tyúkudvar közepén állt, izgatott és érdeklődő tyúkoktól körülvéve, s úgy festett, mintha épp az utazás gyönyörűségeiről tartana előadást nekik. Mikor meglátott bennünket, összerezzent, és mintegy elvesztette előadása fonalát. Most olyan volt, mint egy képviselőjelölt, aki észreveszi, hogy a hallgatósága soraiba rendzavaró elemek furakodnak.

Kiteregettük a vaddisznófogó hálót, hogy lecsökkentsük azt a területet, ahol hajkurásznunk kell majd, s ő egyre növekvő gyanakvással figyelt bennünket. Úgy gondoltuk, ketten addig zavarásszuk, míg bele nem bonyolódik a hálóba, a harmadik személy pedig a megfelelő pillanatban ráugrik és lefogja. A tervünknek csak egy hibája volt, hogy a szarvas nem volt hajlandó belegabalyodni a hálóba. Körbe-körbe rohant az udvaron – mi a sarkában –, de mindig olyan ügyesen váltott irányt, hogy soha közelébe se ment a hálónak. Gyors megbeszélést tartottunk, s a rögbiben szokásos durva szerelés módszere mellett döntöttünk. A tyúkok mindeddig mélységesen érdeklődő, ám fegyelmezett nézői voltak a dolognak de ez már nekik is sok volt egy kicsit. Amikor egyikünk hatalmas puffanással a fűbe hasalt, négy méterrel a szarvas farka mögött, a tyúkok rendezett sorai felbomlottak. A levegő a kifulladt és ütött-vert vadászok fájdalomkiáltásaival, a tyúkok rikácsoló, ijedt tikácsolásával és tollak felhőjével telt meg.

A kínai víziszarvas egyre nagyobb pánikba esett, s többször a drótkerítésnek vetette magát, megpróbálva azon keresztültörni. Hatalmasat ugrott, nekiütközött a kerítésnek a két agyaránál fogva, szépen fennakadt rajta, s ott lógott rúgkapálózva. Közös erővel megrohamoztuk, de az utolsó pillanatban sikerült leakasztania magát a kerítésről egy csodálatos vetődéssel, a füvön landolva, iszonyatos sebességgel megfordult, és áttört sorainkon. Mellettem rohant el, én pedig szememmel a hátsó lábára meredve – szerintem egy sólyom kecses röptével – utána vetődtem. A következő három másodperc zűrzavaros és fájdalmas volt. Vasmarokkal fogtam a lábát, s addig forgolódtunk, míg meg nem találtuk az egész udvar egyetlen olyan pontját, ahol bogáncs és csalán nőtt. A szarvas a szabad lábával kirúgott, s késéles patájával szépen végighasított csuklótól könyékig. Továbbgurultunk, s még mindig erősen fogtam a lábát, pedig most fejjel támadt nekem, s éreztem, hogy agyarával kezem fejébe hasít.

De ez volt az utolsó tiltakozó mozdulata. Hirtelen mindenestül abbahagyta a hánykolódást, és vérfagyasztó, fülsértő visításba kezdett. Akkor sem csaphatott volna nagyobb lármát, ha tüzes vassal sütögetem. Pedig én is eléggé össze voltam verve, és abban a hiszemben, hogy túl fájdalmasan szorítom, jócskán lazítottam is a fogásomon. De amikor óvatosan egy zsákba tettük, Phil elmagyarázta: a kínai víziszarvas így jelzi, hogy beletörődik sorsába.

A zsákban fekve még mindig dobhártya-hasogatóan sikítozott, míg a hálókat összeszedtük. Akkor a teherautóra tettük, a hálók tetejére, s elindultunk vissza az állatkertbe. Azt hittem, az autózás újdonságától abbahagyja majd, de esze ágában se volt. Végighajtottunk a parkon, közben a kocsiból megállás nélkül félelmetes sikítozás hallatszott. Aki mellett elhaladtunk, elsápadt, és olyan elszörnyedve bámult a kocsi után, mintha azt látta volna, hogy a sofőrnek nincs feje. Egy zömök, katonás külsejű úr hirtelen megállt, s dühösen nézett utánunk, mintha azt forgatná a fejében, hogy utánunk iramodik és igazoltat, van-e engedélyünk az élveboncolásra. A szarvas kitartóan visított tovább, míg csak a megszokott sétahelyéhez nem értünk. A leszúrt disznó visítása semmi ahhoz képest amit ez a viszonylag apró állat hallatott. Végül is kiráztuk a zsákból, erre abbahagyta. Aztán két gyors szökkenés után lekushadt a fűben, és eltűnt a szemünk elöl.

Egy nap észrevettem, hogy az egyik rókámnak kelés támadt a farka tövén. Philhez mentem a hírrel, s ő szerzett nekem valami kenőcsöt Beale kapitánytól, hogy azzal kenjem be mindennap. Ez fárasztó művelet volt, és az amúgy is nagyon ideges róka sem élvezte, mivel le kellett fognom hozzá. A befogáshoz egy jókora lepkehálószerű alkalmatosságot használtam. Nehéz fémkeretét vékony és elég hatástalan párnázat vonta be, s a zsákrészét nagy szemű halászháló alkotta. A befogás tényleges művelete elég egyszerű volt, mivel a róka viselkedése könnyen kiszámítható. Amint kizavartam a lyukából, s az odavezető ajtót bezártam, állandó sebességgel körbe-körbe vágtatott a ketrece kerítése mentén. Csak annyi volt a teendőm, hogy a hálót hirtelen épp elé tartsam, s ha elég közel volt hozzá, egyenest beleszaladt. De azért nagyon óvatosan kellett eljárnom, mert a fémkeret, bár párnázva volt, veszélyes lehetett.

A negyedik napon a kelés határozott javulás jeleit mutatta, mikor újra be akartam fogni a rókát. Körbe-körbe rohant a kerítés mentén, én pedig épp a hálót készültem a megfelelő pozícióba hozni, mikor arra jött Billy a biciklijén. Nem vettem észre, s épp a róka elé tartottam a hálót, mikor Billy hirtelen fejhangú sipítással “Hó, hahó”-t kiáltott a kerítés túloldaláról, s ezzel megriasztott. Szerencsétlenül öt centivel feljebb emeltem a hálót, úgyhogy a róka nem a zsákba futott, hanem a fémkeretnek ütötte a mellső lábát. Olyan hang hallatszott, mintha egy korhadt ág pattant volna el; a róka lába, a mancsa és a könyöke közt, eltört.

– Te szerencsétlen hülye! – üvöltöttem Billyre. – Nézd meg, mit csináltam miattad!

– Ne haragudj! – motyogta Billy bűnbánóan, s a rókát bámulta, aki változatlan sebességgel rótta a köröket a kerítés mentén, három lábon. – Nem láttam, miben mesterkedsz.

– Ráadásul Phil szabadnapos, most mi a fenét csináljak? Nem hagyhatom így.

– Vidd papához – mondta Billy nyomban. – Vidd papához, ő majd sínbe rakja. Phil is csak azt tenné.

Hirtelen eszembe jutott, hogy a kapitány szakképzett állatorvos, s így ez okos tanácsnak tetszett.

– Hol az apád? – kérdeztem.

– Az irodában – felelte Billy. – Az irodában dolgozik. Azt mondja, mindig szombaton tud a legjobban dolgozni, amikor nincsenek ott a titkárnők, hogy mindenfélével zavarják.

– Nagyszerű – mondtam. – Hát akkor menjünk, és zavarjuk meg mi.

Befogtam a rókát, és mérges kaffogása és morgása közben kihámoztam a hálóból. Apró termete ellenére az ezüstróka képes olyan bősz fenevadat játszani, hogy azt egy bengáli tigris is megirigyelhetné. Megvizsgáltam, s láttam, hogy szép, tiszta a törés, ha lehet egy törött lábat szépnek nevezni; ez az volt, mert a csont nem szilánkosan és többszörösen törött, s nem is volt összelapítva és elhajolva, mint az úgynevezett zöldágtörésnél. Pompás, tiszta törés volt, mintha egy zellerszár tört volna ketté. Persze azt nem várhattam el, hogy a róka is osztozzék lelkesedésemben, de tudtam, hogy az ilyen törést sokkal könnyebb helyre tenni, és nagyobb a remény a sikeres gyógyulásra.

Mire az igazgatósági épülethez értünk, a kapitány már befejezte a hivatalos munkáját, és visszatért a lakásba egy fürdőre. Ezt megtudván Mrs. Beale-től, én hajlandó lettem volna kivárni, míg a kapitány elvégzi szertartásos mosdását, Mrs. Beale és Billy azonban azt mondta, sose lehet tudni, mennyi ideig marad a kapitány a fürdőszobában, ezért emberbaráti okokból meg kell zavarni őt. Billy megdöngette a fürdőszoba ajtaját.

– Hagyjatok békén! – bömbölte a kapitány, s közben olyan hangokat hallatott, mintha tizennégy ijedt víziló próbálna kimászni egy kerti díszkútból. – Eredjetek innen! Fürdök!

– Igyekezz vele! – kiáltotta Billy. – Van itt egy törött lábú róka.

Csend támadt, s hallottuk a víz halk csobbanását. – Mit mondasz? – kérdezte a kapitány gyanakvóan. – Törött lábú róka – ismételte meg Billy.

– Sosincs nyugtom! – üvöltött a kapitány. – Sose hagytok békén! Na jó… vigyétek az irodába, megyek én is.

Így hát bementünk az irodába, és vártunk. Innen jól lehetett hallani a kapitányt:

– Gladys! Gladys! Hol a papucsom?… Ja, igen… itt van… Hoztak egy törött lábú rókát. Készítsd ki az új gipszes kötszert… Azt én honnan tudjam, hogy hol van? Keresd meg. Ott van valahol. És Gladys, hol a gatyám?

Végre a fürdőtől kipirultan bedöcögött az irodába, nyomában Mrs. Beale-lel, aki hatalmas bádogdobozt hozott. – Á, Durrell, maga az? – dörmögte. – Egy róka, azt mondja? Na, nézzük csak.

A róka, aki már többé-kevésbé beletörődött sorsába, és nyugodtan feküdt a karomban, Beale kapitány méreteitől, közelségétől és harsány hangjától megijedt. Kinyitotta a száját, és hosszú, figyelmeztető morgást hallatott. A kapitány sietve hátralépett.

– Fogja! – vakkantott rám. – Fogja erősen a nyakát! – Fogom, kapitány – mondtam.

Ennél erősebben már nem is foghattam, hacsak a fejét nem akarom venni. Egyik kezem a törött láb alá csúsztattam, és fölemeltem egy kicsit, hogy a kapitány láthassa a kár mértékét.

– Ahá – mondta a szemüvegét megigazítva, és közelről megszemlélte –, szép tiszta törés. Már ez is valami. Most pedig munkára! Billy, hozz egy ollót!

– Hol találok ollót? – kérdezte Billy gyámoltalanul.

– Hol a fenébe találnál! – förmedt rá a kapitány. – Használd a fejed. Az anyád kézimunkakosarában, természetesen. Billy eltűnt, hogy ollót keressen.

– És hívd ide Laurát is! – kiáltott utána a kapitány. – Minden segítő kézre szükségünk van!

A karomban heverő karcsú, apró teremtésre néztem, s arra gondoltam, mit csinálna a kapitány, ha valami nagyobb állat lenne, indiai antilop vagy egy zsiráf például.

– Laura a leckét csinálja – jegyezte meg Mrs. Beale. – Nem leszünk elegen mi hárman?

– Nem – mondta a kapitány határozottan, s elvette tőlem a dobozt. – Ez új kötszer. Segítségre van szükségem.

– De hát itt vagyok én, drágám.

– Mindenkire szükségem van – közölte a kapitány szigorúan.

Billy visszatért az ollóval és a húgával.

– Most pedig! – harsogta a kapitány szónokiasan, két hüvelykujját a nadrágtartójába akasztva – a következőt csináljuk. Először is, lenyírjuk a szőrt a lábról, értve?

– Miért? – kérdezte Billy értetlenül.

– Mert ez a rohadt gipsz nem ragad a szőrre – jajdult fel a kapitány kétségbeesetten, a felfogóképesség ekkora hiányát tapasztalva.

– Ne kiabálj, William, megijeszted a rókát! – szólt közbe Mrs. Beale aggodalmasan.

– Ha úgyis csak vitatkoztok itt, visszamehetek, és befejezhetem a házi feladatomat? – érdeklődött Laura.

– Itt maradsz! – förmedt rá a kapitány. – Lehet, hogy te leszel a lánc leglényegesebb szeme.

– Igen, apu.

– Nomármost, Durrell – mondta a kapitány –, ez a gipszes kötés új módszer, érti?

Kezével a pléhdobozra csapott, s halvány gipszfelhő porzott ki belőle, s ülepedett le az íróasztalán.

– Igazán, uram? – kérdeztem. őszintén érdekelt a dolog. – Bizony – bólintott a kapitány, s két hüvelykujját megint visszaakasztotta a nadrágtartójába. – Eddig ugyanis sínbe kellett tenni, bekötözni, s aztán gipsszel pacsmagolni. Koszos munka. Hosszú.

Azt én is tudtam, hogy időigényes, mocskos és sok tekintetben hatástalan a régi módszer, mert többször is kipróbáltam törött szárnyú és lábú madarakon, de ezt most nem mondhattam el. Mindentől eltekintve, a kapitány most nyilván egy új módszerét mutatja be a gipszbe rakásnak, ami gyors, tiszta és pofonegyszerű. Végtére is ezért jöttem Whipsnade-be, hogy új ismeretekre tegyek szert.

– Namármost – mondta a kapitány –, ez az új módszer. Felemelte a dobozt, közelről megszemlélte, szemüvegét az orra hegyére tolta, s száját hitetlenkedve elbiggyesztette.

– Rmm… rmm… rm… izé… bizé… – mormogta, magában olvasta. – Igen, ez világos. Langyos vizet, Gladys! Te pedig, Billy, nyírd le a szőrt!

– Nem mehetnék vissza a leckémhez? – nyafogta Laura. – Nem! – vakkantotta a kapitány. – Te… te… te sepred össze a szőrt a földről. Első a higiénia.

A kapitány mindenkit munkára fogott. Mrs. Beale a konyhában zörgött, és vizet melegített, Billy és én egymással versengve nyírtuk a szőrt, amit az állat erősen helytelenített, Laura pedig duzzogva söpörte a padlót. Miután ekként csatarendbe állította erőit, a kapitány levette a doboz tetejét, s elég nehézkesen letekert egy-két méter, gipsszel vastagon átitatott kötszert. Fel-le járkált, és érdeklődve nézegette. A gipsz nagy része a földre hullott, s az iroda kezdett olyan képet ölteni, mintha könnyű, de tapadós hó hullott volna benne, míg a gipsz finomabb szemcséi a levegőben lebegtek, és valamennyiünket megköhögtettek.

– Mit ki nem találnak! – ámuldozott a kapitány félhangosan, gipsz-dért hullatva, amerre járt.

Mrs. Beale megjelent egy lábas meleg vízzel.

– Helyes – mondta a kapitány, és hozzálátott a szervezéshez. – Na most, Billy, Laura, Gladys, fogjátok ezt a kötést! Gipszfelhő közepette letekert vagy öt méter kötszert, és átnyújtotta családjának.

– Tartsátok kifeszítve! – vezényelte. – Kifeszítve, Gladys! Leeresztetted… Így jó… készen áll, Durrell?

– Igen, uram.

– Jó szorosan tartja a nyakát? Nem szeretném, ha a legkritikusabb pillanatban szabadulna el!

– Szorosan tartom, uram.

– Akkor jó – mondta a kapitány, s a lábast megragadva végighaladt a kifeszített kötszer mellett, vizet locsolva rá. – Látja, hogy működik, Durrell? – kérdezte megragadva a kötszer csöpögő végét, s felém lengette. – Nem kell többé sín, látja? A kötés maga a sín.

Pár centi kötszert a mutatóujja közé csavart, hogy bemutassa.

– Nem kell többé sínekkel vacakolni – mondta felém rázva az ujját. – Semmi régimódi koszos munka, érti?

A kapitány íróasztala s a padló egy összevissza karistolt sípályára emlékeztetett, de ki vagyok én, hogy ezt szóvá tegyem, gondoltam.

A dolgok ekkor kezdtek összezavarodni. Nem tudom, a kapitány értette-e félre a használati utasítást, de a kötés az ujján hihetetlen gyorsasággal kezdett megmerevedni.

– Az istenfáját! – üvöltött fel a kapitány vadul. – William, drágám!

– Hol az olló? Ki a fene tette el azt a rohadt ollót?! Végül megtalálta az ollót, és kiszabadította ujját a ragaszkodó kötésből, közben jól összekente a szemüvegét is a gipsszel.

– No most, Durrell – vezényelt, szemüvegén át bagolyként pislogva a rókára –, tartsa egyenesen a lábát.

Engedelmesen tartottam a róka lábát, s a kapitány többször körültekerte a törést kötszerrel, újra és újra megöntözve vízzel. A róka, Beale kapitány és jómagam kezdtünk elég csapzott külsőt ölteni.

– Adjatok még kötszert! – dörmögte a kapitány a munkájába merülve.

Ekkor jött a második bökkenő. Mivel nem locsolgatták állandóan, a Mrs. Beale, Billy és Laura által tartott gézszalag megmerevedett és hozzáragadt a kezükhöz, szinte összebilincselve őket.

– Semmi hasznotokat nem látom! – kiáltotta a kapitány, mikor szabaddá tette őket az olló segítségével. – Állítólag azért vagytok itt, hogy segítsetek! Na, tekerjetek le még egy kis kötszert!

Billy, azon igyekezetében, hogy atyja haragját lecsillapítsa, leverte a dobozt az asztalról, s így az végiggurult az irodán, egyenlő arányban ontva magából a kötszert és a gipszet. A szoba egyre inkább hasonlított egy előretolt kötözőhelyhez a napóleoni háborúk valamelyik vad csatájában. Mindent és mindenkit gipsz borított finom rétegben, s mindenkinek jutott néhány hurok géz.

– Hasznavehetetlen banda! – üvöltötte a kapitány. – Nézzétek meg magatokat… nézzétek a kötszert! Egy rakás… egy rakás… egy nagy rakás szerencsétlenség vagytok, mind!

Végre Mrs. Beale-nek sikerült lecsillapítani a kapitányt, Laura és Billy pedig letekert egy újabb adag kötszert, Mrs. Beale megnedvesítette, s a kapitány még mindig lila arccal és mérgesen fújva a róka lába köré tekerte. Végezetül hátralépett.

– Na, így jó lesz – mondta.

Nem éppen a legszakszerűbb gipszkötés volt, de a kapitány meg volt vele elégedve. Arcáról sugárzott a büszkeség, szemüvegét fehér gipszkeret vette körül, kopasz feje olyan hamvasan fehérlett, mintha bepúderozták volna, gézdarabok ragadtak a ruhájára, s egy hosszú csík kibogozhatatlanul a papucsára tekeredett.

– Na látja, Durrell – dörmögte önelégülten –, ezek a modern dolgok óriási segítséget jelentenek, látja, hogy leegyszerűsítik a dolgokat?

– Látom – feleltem.

X. A VADÁLLATOK A MÁNIÁM

Némely állatok az ember vigasságára rendeltettek, mint a majmok és a selyemmajmok és a kajdácsok, mások az ember megpróbáltatására, hogy az ember megtudná a maga gyöngeségeit és az Istennek hatalmát. És ezért teremtettek a legyek és a tetvek; és az oroszlánok és a tigrisek és a medvék, hogy a ember az elsőbbek által megösmerné gyöngeségét. és hogy félne az utóbb mondottaktól. Szintúgy némely állatok azért teremtettek, hogy megkönnyebbítenék és segítenék az emberiséget sokfajta nyavalyáiban – mint a vipera húsa, kiből deákflastrom csináltatik.

BARTHOLOMEW (BERTHELET)

BARTHOLOMEUS DE PROPRIETATIBUS RERUM

Valamivel több mint egy éve voltam már Whipsnade-ben, amikor elhatároztam, hogy otthagyom a munkát. Nem elsietett döntés volt ez, továbbra is szilárdul kitartottam amellett, hogy állatgyűjtő leszek, s végül saját állatkertet nyitok, de tudtam, hogy egyik célom gyorsabb elérését sem segíti elő, ha továbbra is Whipsnade-ben maradok. Az idők végezetéig maradhattam volna mint mindenes fiú, de nekem egyéb terveim voltak.

Tudtam, amikor betöltöm a huszonegyet (ez pedig már nem is volt olyan messze), háromezer font örökséghez jutok – nem nagyon nagy vagyon ugyan, de annak idején háromezer fonttal többre ment az ember, mint manapság –, ezért hát minden áldott este a hideg, visszhangzó barakkban, cellaszerű szobámban ülve szépen fogalmazott leveleket írtam valamennyi akkor. működő állatgyűjtőnek. Vázoltam eddigi tapasztalataimat, azzal folytattam, hogy amennyiben hajlandóak magukkal vinni egy expedícióra, fizetem saját költségeimet, és ingyen dolgozom. Sorra megérkeztek a válaszok is, amelyek éppolyan udvariasak voltak, mint amilyen határozottak. Nagyra értékelik ajánlatomat, de mivel nincs semmi tapasztalatom az állatfogásban, nem vihetnek magukkal az expedíciójukra. Ha viszont sikerül némi tapasztalatot szereznem az állatgyűjtésben, folyamodjak ismét. Mivel épp azért akartam egy expedícióban részt venni, hogy tapasztalatot szerezzek, ez a tanács, enyhén szólva, nem sokat segített. A tyúk és a tojás problémája volt ez; nem visznek el, hacsak tapasztalatom nincs a gyűjtésben, viszont nem szerezhetek tapasztalatokat, hacsak magukkal nem visznek.

Életemnek ebben a csalódott és lehangoló szakaszában ragyogó ötletem támadt. Ha az örökségem egy részén saját expedíciót szervezek, akkor már becsülettel állíthatom utólag, hogy van tapasztalatom, s akkor az egyik ismert nagyság nemcsak hogy elvisz magával, hanem még fizet is érte. A kilátásaimat egyszerre kecsegtetőnek éreztem.

Elhatározásomat, hogy otthagyom Whipsnade-et, csalódottan vették tudomásul. Phil Bates megpróbált rávenni, hogy maradjak, akárcsak Beale kapitány.

– Semmire se jut, Durrell, ha mindig csak így továbbáll – morogta sértődötten, a távozásom alkalmából rendezett currys búcsúvacsorán, mintha Whipsnade-ben legalább hetente egyszer felmondtam volna.

– Maradjon hát… a végén kap egy saját részleget… még sokra vihetné.

– Nagyon kedves öntől, uram, de én mindent feltettem az állatgyűjtésre.

– Még csak keresni sem lehet vele – folytatta gyászosan a kapitány –, az ablakon hajítja ki a pénzét, majd emlékezzék a szavamra.

– Ne törd le a fiút, William! – korholta Mrs. Beale. – Én bizonyos vagyok benne, hogy sikerülni fog neki.

– Lárifári – intette le a kapitány morcosan –, az állatgyűjtésből még senki sem gazdagodott meg.

– Hát Hagenbeck, uram? – kérdeztem.

– Azok voltak a szép idők! – mondta a kapitány. – A pénz még pénz volt, aranypénz, amibe beleharaphatott az ember… nem egy csomó értéktelen klozettpapír, mint manapság.

– William, drágám!

– Ez az igazság! – hajtogatta a kapitány. – Abban az időben még volt értéke a pénznek. Most meg kitörölhetjük vele…

– William!

– De azért meglátogat majd bennünket, ugye?

– Igen, feltétlenül el kell jönnie – nézett rám Mrs. Beale. – Nagyon fog nekünk hiányozni.

– A gyűjtésem legszebb állatait félreteszem az ön számára, uram – mondtam.

Whipsnade-ben töltött utolsó éjszakámon az ágyamban fekve megpróbáltam fölmérni, mennyire volt hasznos számomra whipsnade-i tartózkodásom. Mit tanultam?

A mérleg inkább negatív volt. Igaz, megtanultam, hogyan kell egy bála szénát vasvillán vinni, hogyan kell vesszőseprűvel és az ásóval takarítani, s azt is, hogy még egy szelídnek látszó törpekenguru is képes, ha sarokba szorítják, rád ugrani, s hátsó lábával az igen kemény esőkabát elejét is leszakítani, de inkább azt tanultam meg, mit és hogyan nem szabad csinálni, bár ez sem csekélység.

Azt mindenesetre felismertem, hogy az egyik leglényegesebb dolog az állatkertben az ápolószemélyzet. Nélkülük nem lehet semmiféle eredményt elérni, s ezért nagyon fontos, hogy kellőleg megbecsüljük ezt a nehéz és piszkos munkát, s ami még fontosabb, hogy gondosan válogassuk meg őket. A whipsnade-i állatgondozók nagy része, mikor én ott voltam, azokból a napszámosokból került ki, akiket eredetileg a karámokat és az egész állatkertet körülkerítő nagy kerítés felállítására fogadtak fel. Ennek eredményeként, olyan negyven-ötven éves emberekkel dolgoztam együtt, akik annyit sem tudtak a gondjaikra bízott állatokról, mint én húszévesen. Ez nem az ő hibájuk volt, nem akartak ők állatszakértők lenni. Nekik ez is csak egy munka volt, amit meg kellett csinálni, s amit megpróbáltak a lehető legjobban elvégezni, de szinte minden érdeklődés nélkül. Ezt szinte megdöbbentő módon mutatta ki az, amit a zsiráf mellett töltött első napomon tapasztaltam.

Négy óra tájban Bert utasított, hogy gyújtsak alá egy nagy üst víznek, s ezt engedelmesen meg is tettem. Mikor már forrt, gondosan összevegyítette hideg vízzel, hogy pár vödör langyos vizet kapjon, s aztán azt mondta, vigyem be a zsiráfnak, és itassam meg vele.

Amíg a zsiráf kortyolta a vizet, megkérdeztem Berttől, miért kell a vizet felmelegíteni.

– Nem t’om, fiam – mondta Bert. – Mikor meghozták, aszonták, meleg vizet aggyak neki… nem t’om, mér. Gondos nyomozás után megfejtettem a rejtélyt. Hat-hét évvel azelőtt, mikor a zsiráfot hozták, megfázott, s úgy gondolták, a meleg víz nyugtatóbban hat majd, mint a hideg, ezért adták ki az utasítást – és elfelejtették visszavonni. Ennek eredményeképpen a zsiráf hét éven át teljesen fölöslegesen itta a meleg vizet. Bert ugyan nagyon szerette az állatait, és büszke volt rájuk, de nem érdekelték annyira, hogy utánajárjon, valóban létszükséglete-e a zsiráfnak a meleg víz.

Az érdeklődés vagy a tudás hiánya aztán arra vezet, hogy nem figyelik meg kellőképp az állatokat, pedig a vadállatok gondozásában ez a legfontosabb. A vadállatok például nagy mesterei annak, hogy eltitkolják betegségüket, ezért hát, hacsak nem ismerjük az állatokat alaposan, s nem figyeljük meg gondosan őket, nem vesszük észre az apró, árulkodó jeleket.

Azt is megtanultam Whipsnade-ben, hogy téves az elképzelés, mely szerint az állatok jobban érzik magukat – s következésképp egészségesebbek – nagy ketrecekben és karámokban, mint kicsikben.

– Nincs semmi kifogásom az állatkert ellen, ha olyan, mint a whipsnade-i – hallottam gyakran a jóakaratú, de tudatlan állátbarátoktól.

– Próbáljon meg dolgozni benne, s akkor megtudja, milyen nehéz naponta szemmel tartani egy 18 hektáros karámban egy egész csorda állatot, állandóan vigyázni, hogy nem betegek-e, hogy egyeseket nem szorít-e éhezésre a többiek agresszivitása, s hogy az egész csorda eleget kap-e enni—válaszoltam erre mindig.

Ha bármi baj miatt be kellett fogni a csorda egy tagját, 18 hektáron át kergethettük, s ha végül sikerült befogni, mielőtt még a lábát törte vagy szívszélhűdést kapott volna, nemcsak a meglévő betegségéből gyógyíthattuk ki, hanem a nagy ijedelemből is. Manapság persze mindez sokkal könnyebb az olyan találmányok miatt, mint a kábítószeres injekciót kilövő puska, de mikor én még Whipsnade-ben dolgoztam, a karámok nagy mérete csak kárára vált az állatnak. Egyedül az a haszna volt, hogy gyógyírként hatott az “állatbarátok” lelkére, akik az állatokat emberi mértékkel ítélték meg, s nem szerették “bebörtönözve” látni őket. Sajnos, ez a gondolkodásmód még ma is elég elterjedt a jó szándékú, de alapjában tudatlan közönség körében, akik állandóan úgy emlegetik az Anyatermészetet, mintha valami jóságos öreg hölgy volna, nem pedig az, ami: kemény, könyörtelen és falánk szörnyeteg.

Ezekkel az emberekkel nem lehet vitatkozni. Abban a tévhitben élnek, hogy az állatok az állatkertben úgy szenvednek, mint a dartmoori börtönben, természetes környezetükben viszont úgy élnek, mint a Paradicsomban, ahol a bárány az oroszlán mellé heverhet, s nem kell attól tartania, hogy barátként kezdi és ebédként végzi. Hiába bizonygatjuk nekik, hogy a vadon élő állatóknak keservesen kell a napi táplálékukat megszerezniük, hogy állandó idegfeszültségben igyekszenek ellenségeiket elkerülni, hogy folyton betegségekkel és élősködőkkel kell megküzdeniük, sem azt, hogy némely faj esetében a kicsinyek fele elpusztul élete első hat hónapjában.

– Na igen – mondják ezek a zavaros gondolkodású állatbarátok, ha mindezt elsorolom nekik –, de legalább szabadok.

Hiába mondom, hogy az állatokat szigorúan bizonyos területekhez köt három dolog: az élelem, a víz és a nemük. Ha mindezt megadjuk nekik egy körülhatárolt területen belül, az állatok ott maradnak. De az emberek megszállottjai a “szabadságnak”, különösen, ha az állatokról van szó. Az sosem izgatja őket, mennyire szabad egy streathami banktisztviselő, egy durhami bányász, egy sheffieldi gyári munkás, egy hartley-wintney-i ács vagy egy sohói főpincér, pedig ha gondos kutatásokat végeznénk, ezeknek s más “fajok”-nak a körében, azt találnánk, hogy éppúgy rabjai a munkájuknak és a konvencióknak, mint az állatok az állatkertnek.

Másnap reggel körbejártam, hogy elköszönjek az állatoktól és az emberektől. Szomorú voltam, mert szerettem Whipsnade-ben dolgozni, s ahogy jártam búcsúköreimet, minden állat egy-egy földrészt jelképezett, ahova el akarok jutni, mindegyik egy-egy földrajzi jelzés volt, amely tovább mutatta számomra az utat. Péter, az erszényes medve, aki hangosan csámcsogva ette a tőlem kapott utolsó zacskó földimogyorót, Ausztrália feje tetejére állított kontinensét jelképezte furcsa vörös sivatagaival és még furcsább állataival, amelyek ugrálnak és szökdelnek, emlős létükre tojást raknak, mint a madarak, és a többi reám váró csodát. Paul és Maurena, a tigrisek, akik elfogadták tőlem a búcsúzóul adott tojást, alkonyi narancsszínben fénylő bundájukkal Ázsiát jelentették – a felékszerezett elefántokat, hatalmas páncélos rinocéroszokat, s a Himalája vadjuhoktól népes, szikrázóan csillogó csúcsait. Babs és Sam, a jegesmedvék, akik élvezettel sziszegtek fagylaltjukra, a csipkés, tejfehér hómezőkről és a mély, hideg tengerről beszéltek, amely olyan kék és olyan vigasztalan, mint a csóka szárnya. A szemkápráztatóan fekete és fehér zebrák és a kusza sörényébe burkolózó öreg Albert Afrikát, a fekete földrészt jelentették számomra, hatalmas gorillákat rejtő, fényes zöld és nyirkos erdeivel, milliónyi vágtázó patától rengő szavannáival, s a flamingóktól rózsakerthez hasonló tavaival.

Az állatok mindenütt hívogatóan intettek, s megerősítettek elhatározásomban. Míg a tapírok gumiszerű orra alá banánt dugtam, s utoljára vertem kövér fenekükre, arra gondoltam, hogy egyszer meglátogatom dél-afrikai hazájukat – a manószerű selyemmajmokkal felékszerezett hatalmas fákat, a borotvaéles fogú halakkal és békés teknősökkel teli nagy, lusta, kávébarna folyókat. Annyi mindenhova el akartam menni, s annyiféle állatot akartam látni, hogy elfogott a türelmetlenség. A barnamedvék és a farkasok a suttogó északi erdőket jelentették; Péter, a zsiráf finom mintázatú bundájával Afrika sárgásbarna síkságaira hívott, ahol a fű úgy roppan az ember lába alatt, mint a kétszersült, s ahol az akáciák furcsa ernyői vetnek árnyékot, a bozontos vállú bölények pedig Észak-Amerika nagy, hullámos prérijére csábítottak.

Az emberek, akikkel együtt dolgoztam, különbözőképpen reagáltak a hírre, hogy távozóm.

– Emlékezz, mire okítottalak, fiam – mondta Jesse a fogát szíva s rám meredve –, és vigyázz! Egész más káposzta az oroszlán rács mögött, meg ha a dög mögéd lopakodik! Tudod-e? Hát csak vigyázz, fiú!

– Nem értem, hogy vállalkozhatsz ilyesmire – mondta Joe, száját biggyesztve és a fejét rázva. – Én nem tudnám megtenni, ha száz fontot adnál is, nem én. De tégy úgy, ahogy Jesse mondja, és vigyázz.

– Hát Afrikába megyünk? – mondta Mr. Cole. – A végén egész kis felfedezők leszünk.

– Isten áldjon, fiam – mondta az öreg Tom, és két kövér, fagydaganatos kezébe fogta kezem, s megszorította. – Küldj majd egy lapot, jó? Vigyázz magadra!

– Minden jót, fiú! – mondta Harry, s a szeme ragyogott. – Nem mintha szerencsét kellene neked kívánnom, tudom, nem lesz semmi bajod. Ha nagyon kell, már majdnem úgy tudsz futni, mint én. Nem lesz veled semmi baj.

– Isten veled, öcskös! – mondta Bert, a zsiráf nagy nyaka alatt átbújva. hogy kezet foghasson, s mintha házasodni készülnék, hozzátette: – Remélem, nagyon boldog leszel.

– Ha bármi segítségre lesz szükséged, csak írj! – mondta Phil Bates, s barna arca komolyan fordult felém. – Nyakam rá, hogy a kapitány mindig segítségedre lesz, és ha valaha is vissza akarsz ide jönni, bizonyosan találunk neked valami munkát.

Rám mosolygott, megrázta a kezem, s aztán hamisan fütyörészve átvágott a sárga nárciszok aranyától villogó parkon, s a törpekenguruk és a pávák lassan, nyugodtan nyitottak neki utat.

Fölvettem a bőröndömet, és elindultam kifelé a parkból.

EPILÓGUS

Ha más hatással nem is lett volna rám, Whipsnade még mohóbb és még mindenevőbb olvasót faragott belőlem, mint már amúgy is voltam. Ott álltam, körülöttem ezer kérdés, s ugyanakkor olyan emberek vettek körül, akik nem tudtak rájuk feleletet adni, ezért hát a könyvekhez kellett folyamodnom. Meglepetéssel fedeztem föl, hogy az állatkert nem modern találmány. Salamon király például már i. e. 994-ben tartott állatkertet, s még annál is korábban, i. e. 2900-ban virágzó állatkertek voltak az egyiptomi Szakkarában. III. Tuthmoszisz i. e. 1501-ben létesített állatkertet. s mostohaanyja, Hatsepszut (aki bizonyára csodálatra méltó asszony volt) még állatgyűjtő expedíciókat is küldött Punt földjére (a mai Szomáliába). II. Ramszesz irigylésre méltó gyűjteménye többek között egy zsiráffal is dicsekedhetett. Ezek után a jeles állatkert-tulajdonosok után kezdtek hozzá a kínaiak, Ven Vang császár 750 hektáron létesített parkot, amelyet Ling Iu-nak, azaz az Értelem Kertjének nevezett, s ez találó név egy állatkert számára, ha rendeltetése szerint vezetik és használják. Az asszíroknak sok állatkertjük volt, többek közt olyanok tulajdonában, mint Szemirámisz királynő, aki a leopárdokért rajongott, férje, Ninosz, aki oroszlánpárti volt, és Asszurbanipal király, aki főleg az oroszlánok és a tevék terén volt szakértő. I. Ptolemaiosz hatalmas állatkertet alapított Alexandriában, s ezt folytatta és bővítette II. Ptolemaiosz. Méreteit jól mutatja, hogy Dionüszosz ünnepén felvonulást rendeztek az ott őrzött állatokkal, s egy egész napig tartott, míg ezek megkerülték az alexandriai stadiont. A parádén többek közt 8 pár fölszerszámozott strucc, pávák, gyöngytyúkok, fácánok, nem kevesebb mint 96 elefánt, 25 oroszlán, 14 leopárd, 16 vadászleopárd, vagy gepárd, 6 pár dromedár, egy zsiráf, egy hatalmas kígyó és egy rinocérosz szerepelt, nem is beszélve a háziállatok százairól. A legtöbb mai állatkert nehezen tudna ilyen bemutatót tartani.

Az első európai állatkertet görögök és rómaiak hozták létre, s ezeket egyrészt megfigyelések céljára, másrészt cirkuszok részeként tartották fenn. A viktoriánus korig az állatkertek két funkciót töltöttek be: itt közelebbről lehetett tanulmányozni az állatokat, s ugyanakkor az Isten csodáiból szórakoztató és épületes látványosságot nyújtott Isten után a legtökéletesebb, az ember számára. Sajnos, az állatkertek kezdték elsőrendűen a szórakoztatást szolgálni, s néhány kivétellel csak nagyon másodsorban a tudományos haladást. Kizárólag a közönség szórakoztatására tartották az állatokat, s az emberek ugyanolyan lelkülettel látogatták az állatkertet, mint elődeik a bolondokházát.

Sajnos, még ma is sok ilyen ember akad, de kezd egészségesen nőni az érdeklődés az állatok viselkedése és ökológiája iránt is. Régen, mikor még úgy tetszett, a világ kifogyhatatlan bőségszaruként ontja az állatokat, némiképp érthető, hogy állatkertek gyűjteményei érdekes mutatványosbódék voltak csupán. Így például komolyan meg sem kísérelték a fogságban tartott állatokat szaporítani, ha kimúltak, egyszerűen pótolták őket az Anyatermészet látszólag kifogyhatatlan tárházából. Ma ez már megengedhetetlen, és sokszor egyszerűen lehetetlen.

Ahogy tovább olvastam, elszörnyedve szereztem tudomást az ember telhetetlen terjeszkedéséről, és arról az iszonyatos pusztításról, amit Földünk állatvilágában vitt véghez. Olvastam a repülni sem tudó, ártalmatlan dodóról, amelyet szinte egy füst alatt fedeztek fel és irtottak ki. Olvastam az észak-amerikai vándorgalambokról, amelyek hatalmas tömegei “elsötétítették az eget”, s fészekrakó helyeik több száz négyzetmérföldet borítottak be. Ízletes húsuk volt, s legutolsó 1914-ben múlt ki a cincinnati állatkertben. A kvaggát, ezt a furcsa, félig ló, félig zebra állatot, amely egykor oly elterjedt volt Dél-Afrikában, a búr farmerek űzték a pusztulásba, az utolsó kvagga 1909-ben múlt ki a londoni állatkertben. Hihetetlennek rémlett, szinte lehetetlennek, hogy az állatkertek vezetői ilyen tudatlanok voltak, s nem döbbentek rá, hogy ezek az állatok a kipusztulás szélén állnak, és semmit sem tettek ez ellen. Hiszen az lenne az állatkertek egyik legfőbb feladata, hogy segítsen a kipusztulóban levő állatokon. Miért nem tették ezt? Azt hiszem, azért, mert abban az időben az volt az elvük, hogy “van ott még bőven, ahonnan ez jött”. De a világ szűkül, az emberek száma egyre nő, s egyre inkább kezdjük fölismerni, hogy “nincs már ott bőven, ahonnan ez jött”.

Mikor odahagytam Whipsnade-et, elhatároztam, hogy saját állatkertem lesz, s ha ezt a tervemet valaha is valóra tudom váltani, az én állatkertem létjogosultságát igazolandó, hármas feladatot fog ellátni. Először is, segíteni fogja az emberek művelődését, ráébreszti őket, milyen csodálatosak és mennyire fontosak az élet más formái, hogy öntelt nagyképűségüket levetkőzve felismerjék: az étet más formáinak épp annyi joguk van a léthez, mint nekik maguknak. Másodszor, vizsgálnánk az állatok viselkedését, nemcsak azért, hogy ezáltal az emberek viselkedését jobban megértsük, hanem hogy könnyebben segíthessünk a vadon élő állatokon, mert hiszen ha nem ismerjük a különféle állatfajok igényeit, nem nyújthatunk nekik kellő védelmet. Harmadszor – és az én szememben ez a legsürgősebb teendő – az állatkert vadrezervátum lesz, menedék a kiveszőfélben levő állatok számára, ahol azért tartjuk és tenyésztjük őket, hogy el ne tűnjenek örökre a Föld színéről, mint a dodo, a kvagga és a vándorgalamb.

Whipsnade-i tanulóidőm után hosszú éveken át abban a szerencsében volt részem, hogy a világ különböző pontjaira juthattam el állatgyűjtő expedíciókkal, s ezeken az utaimon egyre jobban tudatosult bennem, mekkora veszély fenyegeti az állatvilágot: elsősorban az állatok kiirtásának a közvetlen veszélye, másodsorban pedig az a közvetett veszély, amit az állatok természetes környezetének megsemmisítése jelent. Rájöttem, halaszthatatlanul sürgős az egyre növekvő számú veszélyeztetett állatfajok számára tenyészmenedéket létesíteni. Így hát megalapítottam a saját állatkertemet a Csatorna-szigetek egyik tagján, Jersey szigetén, s nem sokkal ezután létrehoztam a Jerseyi Állatvédő Alapítványt, amely átvette a park irányítását, s itt ütötte fel székhelyét.

Ha ismertetni akarom az alapítvány céljait, legjobb idéznem a tevékenységünkről írt kis füzetemből:

“Bár az utóbbi évek folyamán megnőtt az érdeklődés az állatvilágnak és a környezetnek a megőrzése iránt, a természetvédelmi intézkedések lassúak. Sok országban hivatalosan védik ugyan az állatokat, de az csak »papír-védelem«, mivel az illető kormánynak és természetvédelmi szerveknek nincs elég pénzük és személyzetük, hogy maradéktalanul érvényt szerezzenek a törvénynek. Világszerte számtalan fajt fenyeget az ember közvetlen vagy közvetett beavatkozása. Nem szabad elfelednünk, hogy egy fajt éppoly könnyen kipusztíthat természetes környezetének tönkretétele vagy megváltoztatása, mintha válogatás nélkül lepuskázzuk őket.

Sok esetben bizonyos fajok létszáma úgy megcsappant, hogy segítségünk nélkül már semmi reményük a fennmaradásra, mivel számuk máris túl kicsi ahhoz, hogy az élet természetes kockázati tényezőivel, mint például a ragadozókkal vagy esetleg a megfogyatkozott élelemmel megbirkózzanak. Az alapítvány ezekre a fajokra összpontosítja erőfeszítéseit. Ha ezekből tenyészkolóniákat hozunk létre ideális környezetben, ahol biztosítjuk számukra a bőséges ellátást, a védelmet a ragadozóktól, s kicsinyeiket születésük pillanatától óvjuk, ezek a fajok fennmaradnak. Később, mikor eredeti környezetükben elegendő pénzalap áll rendelkezésre, hogy a természetvédelmi intézkedéseket hatékonyan foganatosítsák, a tröszt gyűjteményéből egy kis tenyészállat-állományt lehet visszatelepíteni, s újra benépesíthetjük vele azokat a területeket, ahonnan a faj kipusztult.

Többször is bebizonyosodott, hogy ez nemcsak lehetséges, hanem szükséges is. A Dávid-szarvas például Kínában kiveszett, de a néhai Bedford herceg tenyészkolóniát hozott létre Woburn Abbeyben. Ez a csodálatos szarvas most már biztonságban van, s nemrégen Kínába is visszatelepítették.

Egy másik látványos példa erre az, ahogyan a hawaii ludat mentette meg a kipusztulástól Peter Scott Szárnyasvad Alapítványa. Mr. Scott erőfeszítéseinek hála, nagy tenyészkolóniákat hoztak létre világszerte különböző állatkertekben és madártani intézetekben. A madarat ismét visszatelepítették Hawaiiba, s most kezd újra elterjedni az általa egykor lakott területeken.

Hosszú ez a sikerlista, s olyan állatokat foglal magában, mint az európai bölényt, Przewalski vadlovát, a Saiga-antilopot és sok mást.

A Jerseyi Állatvédő Alapítványt egy szárazföldi Noé bárkájának tekinthetjük. Kizárólag az a célja, hogy bizonyos fajokat megmentsen a teljes kipusztulástól ugyanúgy, mint ahogy a múzeumok is védelmet nyújtanak a régi műemlékek és épületek számára. Az állatok, akikkel ezen a bolygón osztozunk, éppilyen fontosak, s bár elképzelhető, hogy az emberiség egy újabb Rembrandtot vagy Leonardo da Vincit termel ki magából, azokat az állatfajokat azonban, amelyeket kipusztítottunk, még ebben az ijesztően technikai korunkban sem tudjuk semmiféle eszközzel újrateremteni.”

Ha élvezettel olvasta ezt a könyvet, kérem, támogassa erőfeszítéseinket, hogy bizonyos állatfajokat megóvjunk a kipusztulástól.

Lépjen az alapítvány tagjai sorába. Az évi tagdíj csekély, de biztosíthatom, hogy pénzét jó célokra fordítjuk. Ha érdeklődik az állatvilág sorsa iránt, kérem, írjon címemre:

Jersey Wildlife Preservation Trust

Les Augres Manor

Jersey

Channel Islands

Az állatok érdekében életbevágóan sürgős ez a munka, kérem hát, segítse Ön is.