LAWRENCE BLOCK

A BETÖRŐ, AKI PARÓKÁT VISELT

Copyright Lawrence Block 1977

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lawrence Block: Burglars Can’t Be Choosers

No Exit Press, London, 1989

Fordította: Varga Bálint

Egy

Pár perccel kilenc után felemeltem a Bloomingdale’sből származó zacskómat, kiléptem a kapualjból, és egy enyhén lópofájú, magas, szőke férfi mellé csapódtam. Aktatáskája sokkal vékonyabb volt annál, mint hogy bármi gyakorlati hasznát vehette volna. Valamelyik divatcég legújabb terméke. Skótmintás szövetkabátja is új volt, tincsenként nyírt haja alig hosszabb az enyémnél.

– Hát megint találkoztunk – mondtam, ami arcpirító hazugság volt. – A jelek szerint mégiscsak szép napunk lesz.

Úgy mosolygott rám, mint aki tökéletesen meg van győződve arról, hogy szomszédok vagyunk, akik rendszeresen váltanak pár udvarias szót. – Friss az este – válaszolta. Friss volt, ebben teljesen egyetértettem vele. Szinte semmi olyat nem mondhatott, amivel ne értettem volna egyet. Tiszteletreméltó volt a meg jelenése, és keletnek sétált a Hatvanhetedik utcán. És én csak ennyit akartam tőle. Nem akartam közelebbről megismerni, nem akartam vele teniszezni, nem akartam tudni a borbélya nevét, és még csak a kedvenc süteményreceptemet sem akartam rátukmálni. Csupán egy dolgot akartam tőle: a segítségével túljussak a portáson.

A kérdéses portás egy hétemeletes téglaépület előtt táborozott: ahogy az épület nem mozdult az elmúlt fél órában, úgy ő sem. Ugyanis ennyi időt adtam neki, hogy otthagyja az őrhelyét, de ő nem élt a lehetőséggel, így aztán nem maradt más választásom, mint a szeme láttára bejutni az épületbe. Ez sokkal könnyebb, mint amilyennek hangzik. Az egyéb alternatíváknál, melyeket számba vettem, pedig még könnyebb. Lássuk csak. Az épületet megkerülve bemegyek a szomszédos házba, ahonnét a szellőzőnyíláson keresztül átmászok. Pókember módjára átugrom a tűzlétráról. Netalán lángvágó segítségével átjutok a pince- vagy valamelyik földszinti ablak rácsain. Mindegyik megoldható. És akkor mi van? Semmi, ugyanis a legmegfelelőbb módszer olyan egyszerű volt, hagy Euklidész is büszke lett volna rá: a legrövidebb út az épületbe a főbejárat.

Őszintén reméltem, hogy magas és szőke barátom maga is az épületben lakik. De nem. Amikor láttam, hogy nem tér le kelet felé tartó útirányáról, elköszöntem tőle: – Itt én elbúcsúzom. Remélem, Connecticutban minden rendben lesz.

Ezen azért meg kellett volna akadnia, hiszen egy árva szót sem beszéltünk Connecticutról vagy bármely más államról, de talán úgy gondolta, összetévesztettem valakivel. Nem mintha számított volna. Ő lendületesen sétált tovább Mekka felé, míg én jobbra Brazília felé fordultam. Bólintottam a portás irányába, és mosolyogtam, aztán határozott „Jó estét!”-tel köszöntöttem egy idős hölgyet, akinek a kelleténél jóval több tokája volt, kedélyesen csóváltam a fejem, amint Yorkshire terrierje a bokám felé kapott, majd eltökélten beléptem a liftbe.

Az ötödiken kiszálltam, körbenéztem, aztán amikor megtaláltam a lépcsőt, leballagtam egy emeletet. Szinte mindig ezt csinálom, bár néha eltűnődöm: vajon miért is. Szerintem egy filmben láthattam, és nagyon megtetszett, de tiszta időpocsékolás, különösen akkor, ha a liftben nincs liftesfiú. Egyetlen haszna van. Tudom, hol keressem a lépcsőt, ha gyorsan el kell tűnnöm, amit azonban anélkül is meg kellene találnom, hogy le-föl bolyonganék rajta.

A negyedik emeleten, az épület utcai részén megtaláltam a 411-es lakást. Megálltam, hallgatóztam, majd kitartóan csöngettem, s vártam harminc, gondolatban gazdag másodpercet, mielőtt újra megnyomtam a csengő gombját.

Ez, hadd hangsúlyozzam, nem időpocsékolás. Az ötven szövetségi állam mindegyikében számos intézmény öltözteti és látja el koszttal meg kvártéllyal mindazokat a fickókat, akik nem csöngettek. És nem elég csak egy kicsit megnyomni a gombot. Pár évvel ezelőtt szorgalmasan csöngettem egy lakás ajtaján a Park sugárúton, úgy nyomtam a gombot a Sandoval házaspár ajtaján, hogy az ujjam is belefájdult, csak nyomtam, míg lüktetni nem kezdett, majd arra lettem figyelmes, hogy egy aprócska szobában ülök, ahol rácsok vannak az ablakon. A csengő ugyanis nem működött, én meg szépen rányitottam az ajtót Sandovalékra, akik éppen a tejeskávéba mártogatták a pirítóst. Ez volt az a lecke, amely megtanította Bernard G. Rhodenbarrt az alapos csöngetés előnyeire.

Ez a csengő működött, ahogy kell. Amikor a második csengetésem sem hozott több eredményt, mint az első, benyúltam a kabátom alá – tavalyi modell, nem skótmintás, hanem olívazöld –‚ és előhúztam disznóbőr tárcámat. Számos kulcsot és több egyéb, hasznos dolgot rejtett, amelyek a legfinomabb német acélból készültek. Kinyitottam a tárcát, babonából kopogtam az ajtón, és munkához láttam.

Vicces egy dolog ez. Minél puccosabb az épület, minél magasabb a bérleti díj, minél hatékonyabb a portás, annál könnyebb betörni egy lakásba. Azok, akik a Hell Kitchenben élnek, az életben nem láttak portást, úgyhogy a bejárati ajtajukra fél tucat szokványos zárat szeretnek fel, a biztonság kedvéért kiegészítve egy Segal rendőrségi zárral is. A kevésbé szerencsések abban a tudatban élnek, hogy egy drogos bármikor rájuk rúghatja az ajtót, vagy egy erős fiú kitépheti a zárat, ezért mindent a lehető legbiztonságosabbra csinálnak. Ám ha az épület már maga arra hivatott, hogy elriassza a mezei besurranó tolvajt, akkor a lakónak esze ágába sincs lecserélni az egyenzárat az ajtón.

Az egyenzár jelen esetben egy Rabson volt. A Rabson nem egy ócska zár. A Rabson jó. Ahogy én is.

Egy percbe sem tellett kinyitnom a zárat. Az az egy perc lehet hosszú vagy rövid, jelentős vagy jelentéktelen. Abban az esetben igencsak hosszú és jelentős tud lenni, ha az ember tolvajkulcsokkal játszadozik egy lakás ajtaja előtt, amely nem az övé. Ráadásul úgy, hogy az alatt a hatvan másodperc alatt a folyosón bármelyik ajtó kinyílhat, s előbukkanhat egy túlbuzgó szomszéd, aki – teljesen jogosan – tudni akarja, ki a fene vagyok, és mit is csinálok.

Senki nem nyitotta ki az ajtaját, senki nem lépett ki a liftből. Jó néhány kreatív megoldást alkalmaztam finomhangolt acélszerszámaimmal, melyek eredményeképpen a zárszerkezet kattant egyet a zár nyelve pedig lassan visszahúzódott és engedett. Kieresztettem a visszatartott levegőt, és vettem egy frisset. A hagyományos zárat már gyerekjáték volt kinyitni a biztonsági zárhoz képest, s amikor az is kipattant, azt az drukkot éreztem, amit ezekben a pillanatokban mindig. Egy kicsit olyan, minta hullámvasút vagy a szex okozta izgalom: ilyenkor az ember úgy érzi, mindenre képes.

Elfordítottam a kilincset, és a nehéz ajtót fél centire kinyitottam. Fülemben dobolt a vér. Ugyanis soha nem lehet tudni, mi várja az embert az ajtó túlsó oldalán. Éppen ettől lesz az egész annyira izgalmas és annyira ijesztő, függetlenül attól, hány ajtót nyitottam már ki így.

Ha az ajtó végre nyitva áll, nem lehet sokáig óvatoskodni, mint egy idős hölgynek a hideg vizű úszómedencénél. Benyomtam az ajtót, és beléptem.

A szoba sötét volt. Becsuktam magam mögött az ajtót, a biztonsági zárat ráfordítottam, előhalásztam egy zseblámpát a kabátomból, és kör bepásztáztam a szobát. A függönyök be voltak húzva. Ez megmagyarázta a teljes sötétséget, s egyben azt is jelentette, hogy nyugodtan felkapcsolhatom a villanyt, hisz senki sem láthat be. A 411-es lakás ablakai a Hatvanhetedik utcára néztek, de a függönyöktől akár egy tűzfal is állhatott volna az utca túloldalán.

A bejárat melletti kapcsoló két, ólmozott üvegből készült Tiffany asztali lámpát gyújtott fel. Másolatoknak néztem őket, jó minőségű másolatoknak. Lassan körbejártam a szobát, hogy megérezzem a hangulatát. Mindig így csinálom.

Szép szoba: háromszor öt méteres. A fényesre csiszolt tölgyparkettán két keleti szőnyeg feküdt. A nagyobbik kínai volt, míg a kisebbik a szoba túlsó oldalán akár bokharai is lehetett, de nem voltam biztos benne. Nem ártana többet tudnom a szőnyegekről, de soha nem vettem fáradságot, mert nagyon macerás ellopni őket.

Először természetesen az íróasztalhoz mentem. Tizenkilencedik századi redőnyös szekreter volt, masszív tölgy, s talán azért kezdtem ott, mert szeretem ezeket az asztalokat. Ám ebben az esetben a látogatásom célja az íróasztal egyik fiókjában rejtőzött. Ezt mondta legalábbis a rángó szemű, kövérkés ember, s ki vagyok én, hogy kételkedjek a szavában?

– Van egy nagy íróasztal – mondta, miközben csokoládébarna szemeivel elnézett a vállam fölött. – Szekreter. Redőnyös szekreter. A teteje olyan, mint a redőny.

– Okos elnevezés – bólintottam.

Megjegyzésemet figyelmen kívül hagyva folytatta: – Rögtön meglátja, ahogy belép a lakásba. Dög nagy asztal. A doboz meg ott van benne.

– Apró kezeivel mutatta, mekkora a kérdéses doboz. – Körülbelül ekkora. Mint egy szivarosdoboz. Talán kisebb, talán nagyobb. Mondjuk, hogy akkora, mint egy szivarosdoboz. Kék.

– Kék.

– Kék bőr. Azzal van bevonva. Gondolom, a bőr alatt a doboz fából van. Nem hiszem, hogy az egész doboz bőrből lenne. Mindegy is, miből van. Az az érdekes, ami benne van.

– Mi van benne?

– Az nem számít. – Bámultam rá, és meg akartam kérdezni tőle, melyikünk Abbott és melyikünk Costello. – Ami a dobozban van, az ötezer dollár. Úgy értse, hogy ennyit fizetek érte. A dobozért. Öt lepedőt egy ötperces melóért. Hogy valójában mi van a dobozban, amiről beszélünk, az külön kérdés. Mert a doboz be van zárva.

– Értem.

Szeme a bal vállamról a jobb vállam irányába vándorolt, közben egy gyors, lesújtó pillantást vetett rám. – Zárak. Azok, gondolom, nem jelentenek túl sokat magának.

– A zárak nekem nagyon is sokat jelentenek.

– Ezt a zárat, ott a dobozon, talán nem kéne kinyitnia.

– Értem.

– Nagyon rossz ötlet lenne, ha kinyitná. Elhozza nekem a dobozt, megkapja a maradék pénzt, és mindenki boldog.

– Ó – mondtam. – Már értem, hogy mit csinál.

– He?

– Maga fenyeget engem. Különös.

Szemei kikerekedtek, de csak egy percre. – Fenyegetném? Semmi pénzért nem tennék olyat. A tanács és a fenyegetés között óriási a különbség. Nem is álmodnék arról, hogy megfenyegessem magát.

– Én meg nem is álmodnék arról, hogy kinyissam a kék dobozát.

– Bőrborítású.

–  Persze.

– Nem mintha számítana.

– Nem hiszem. Milyen kék?

– Mi van?

– Sötétkék, világoskék, kobaltkék, tengerészkék, poroszkék. Milyen színű?

– Mit számít ez?

– Nem akarok egy rossz kék dobozt elhozni.

– Ne aggódjon a színe miatt.

– Ha maga mondja.

– Kék bőrdoboz. Bezárva. Nem kinyitva.

– Vettem.

A beszélgetés óta azzal töltöttem az órákat, hogy eldöntsem: kinyissam-e a dobozt vagy sem. Ahhoz már elég jól ismertem magam, hogy tudjam: egy becsukott zár kapásból kísértést jelent számomra, s ha valaki külön felhívja a figyelmem arra, hogy ne nyissak ki egy bizonyos zárat, akkor a késztetés még erősebbé válik.

Másfelől azonban már nem vagyok taknyos gyerek. Voltam már párszor sitten, s ettől elvileg az ember ítélőképessége csak javul. Azaz, ha a kinyitásából több károm származik, mint hasznom, akkor...

Mielőtt azonban a kérdést eldönthettem volna, meg kellett találnom a dobozt. A doboz az íróasztalban volt, amit addig ki se nyitottam, míg alaposan körbe nem jártam a nappalit.

Némely betörőnek a betörés olyan, mint a szex: gyorsan be és ki. Mások meg próbálják kitalálni, kiktől lopnak: a lakásuk alapján egyfajta pszichológiai képet rajzolnak róluk. Én máshogy csinálom. Én meg próbálok kitalálni magamnak egy olyan életet, ami passzol az adott környezethez.

Így fogtam hát J. Francis Flaxford lakását, és Bernard Grimes Rhodenbarr legbelsőbb szentélyévé transzponáltam. Belesüppedtem a zöld bőrrel borított fotelbe, felraktam a lábam a hozzá tartozó lábtartóra, és szemügyre vettem az új életemet.

Olajfestmények régi, aprólékosan kidolgozott, aranyozott keretekben. Egy apró tájkép, amelynek alkotója sokat köszönhetett Turnernek, de nem technikában. Néhány régi arckép a megfelelő ovális keretben: egy férfi és egy nő, amint egymást bámulják a kandalló fölött, amelyben hamunak nyoma sem volt. Flaxford ősei lennének? Valószínűleg nem. Akkor megpróbálta az őseiként eladni őket?

Mindegy. Én bizony az őseimnek hívnám őket, és frenetikus történeket találnék ki róluk. A kandallóban pedig tűz ropogna, meleg, puha fényt borítva a szobára. Én meg itt ülnék ebben a fotelben, kezemben könyvvel s pohárral, a lábamnál meg egy kutya feküdne. Talán egy kitömött kutya még jobb lenne...

Könyvek. Egy olvasólámpa állt a fotelom mellett, burája kicsivel szemmagasság alatt. A fotel mögötti falat könyvespolc borította, egy kisebb forgóállványos pedig a fotel mellett állt. A másik oldalon egy asztalkán ezüst cigarettatárca hevert, meg ólomkristály hamutartó.

Rendben. Sokat olvasnék itt, minőségi könyveket, nemcsak modern szemetet. Lehet, hogy azok a bőrkötésű kötetek csak dísznek voltak a polcon. Persze ha én élnék itt, más lenne a helyzet. Az asztalkán egy üveg jófajta brandy állna. Nem, két üveg. Olyan nagy hasú, széles fenekű üvegek, amilyeneket a hajókon használtak. Az egyikben brandy lenne, a másikban meg valamilyen jó évjáratú portói. Hely is lenne nekik, mert a cigarettatárcát kivágnám. A hamutartó maradhatna. Tetszett a mérete meg a stílusa, s lehet, hogy elkezdenék pipázni. Amikor régebben próbáltam a pipát, a füstje égette a nyelvem hegyét, de ahogy lassan és módszeresen elsajátítom a régi korok bölcsességét, lábam a lábtartó zsámolyon, kezemben könyv, karnyújtásnyira portói és brandy, pattogó tűz a kandallóban...

Még egy kicsit álmodoztam, próbálva minél többet elképzelni az életről, amelyet Mr. Flaxford lakásában élnék. Gondolom, gyerekes butaság erre vesztegetni az időt. De megvan a maga haszna. Csökkenti a feszültséget. Nagyon felpörgök, amikor valaki más lakásában vagyok. Az álmodozás révén a lakás egy kicsit az enyém is lesz, szinte otthon érzem magam, és ez gyakran nagyon hasznos. Nem tudom, miért kezdtem el ezt az álmodozós játékot. Ahogy azt sem, miért nem hagytam abba.

És olyan sok időt nem is vesztegettem el, hisz mielőtt felhúztam a kesztyűmet, rápillantottam az órámra, s láttam, tizenhét perccel múlt kilenc. Olyan gumikesztyűt használok, mint az orvosok, annyi különbséggel, hogy a tenyeremen és a kézfejemen kivágok egy-egy kört, hogy ne izzadjon a kezem. Más, hasonlóan jól tapadó gumiból készült dolgoknál az embert már annyira nem zavarja, ha éppen izzad, de ez ugye ritkán fordul elő.

Az íróasztalnak két zárja volt. Az egyik a redőnyt nyitotta, a másik pedig – a jobb felső fiókon – az összes fiókot egyszerre. Ha keresem, még a kulcsokat is megtalálhattam volna, hisz a legtöbben az asztalhoz közel tartják őket, de egyszerűbb és gyorsabb volt a saját szerszámaimat használnom. Olyan íróasztalzárral még nem találkoztam, amely érdemi gondot okozott volna.

Ahogy ezek sem. Felgördítettem a redőnyt, és tanulmányozni kezdtem a fiókokat, fakkokat és dobozokat. Valami érthetetlen oknál fogva őseink ezt a tárolási módozatot találták hatékonynak. Én mindig is azon a véleményen voltam, hogy egy ilyen asztalban sokkal de sokkal nehezebb megtalálni bármit, mint mondjuk egy hatalmas dobozban, amit az ember csak gyorsan átforgat, ha keres valamit. Ugyanakkor, gondolom, sokaknak szinte eksztatikus örömet okoz egy ilyen asztal, ahol mindennek megvan a maga helye. Ők azok az emberek, akik a polcaikon a könyveket nagyság szerint rendezik el, akik háromhavonta gumit cserélnek az autójukon, s akik hetente egy napot a körömvágásra tartanak fenn.

És mit csinálnak a levágott körömdarabkákkal? Beteszik az íróasztaluk megfelelő fakkjába.

A kék bőrdoboz nem volt a redőnyös rész alatt, s mivel kövérkés meg bízóm kis kezével egy akkora dobozt mutatott, ami nem férhetett el a kis fiókokban, fakkokban és dobozkákban, ezért kinyitottam a másik zárat, és nekiláttam a nagyobb fiókoknak. A jobb felsővel kezdtem, mert legtöbben – nem értem, miért – itt tartják legértékesebb dolgaikat. Módszeresen haladtam lefelé, egyre csak kerestem a kék dobozt, és egyre csak nem találtam.

Gyorsan végeztem a fiókokkal, bár nem túl gyorsan. Minél hamarabb el akartam tűnni a lakásból – ez mindig jó ötlet –‚viszont nem akartam teljesen üres kézzel távozni. Sokan sok készpénzt tartanak otthon, mások utazási csekkeket, megint mások érmegyűjteményt, könnyen és gyorsan ellopható ékszereket, s még sok más érdekes dolgot, amelyek simán beleférnek egy Bloomingdale’s szatyorba. Meg akartam kapni a maradék négyezer dollárt a kék dobozért, hisz egy ezres előleg már a zsebemben lapult, de biztos voltam benne, mást is találok még. Egy olyan férfi lakásában álltam, akinek nyilvánvalóan nem kellett aggódnia a villanyszámla miatt, s ha szerencsés vagyok, az ötezer dolláros balhémból egy igazi nagy balhét csinálhatok, így nekem sem kell aggódnom a villanyszámla miatt egy ideig.

Ugyanis csak annyit szeretek dolgozni, amennyi szükséges.

Vérpezsdítően izgalmas a betörő élete, de minél több balhét csinál, annál nagyobb a lebukás veszélye. Egy bizonyos számú feltört zár után az ember mögött automatikusan becsapódik egy, amit nem fog tudni kinyitni. A börtönben tett hosszabb-rövidebb látogatások pedig elkísérik az embert. Évi négy, öt, hat balhé – ennyinek elégnek kell lennie. Pár éve még nem így gondoltam, mert bizonyítanom kellett magamnak, de mára ez megváltozott. Élünk és tanulunk – általában ebben a sorrendben.

Gyorsan átkutattam a fiókokat: először az egyik oldalon, majd a másikon. Papírokat találtam meg fényképalbumokat, gondosan lefűzött számlákat és adóbevallásokat, kulcstartókat olyan kulcsokkal, amelyek nem illenek már semmilyen zárba, egy borítékot tele háromcentes bélyegekkel, egy pár gyerekméretű szőrmekesztyűt és egy pár hasított bőr férfikesztyűt, egy olyan fülvédőt, amilyet utoljára a New York állam közepén található Buffalóban székelő Marine TrustCompany 1949-es falinaptárán lehetett látni, egy bibliát, amely nem volt nagyobb egy pakli kártyánál, meg egy pakli kártyát, ami nem volt nagyobb a bibliánál, egy rakás borítékot, amikben valószínűleg még a levelek is benn voltak, de kit érdekeltek, meg egy köteg, elfáradt befőttesgumival átfogott, visszavont csekket különböző dátumokkal az elmúlt két évtizedből, aztán annyi gemkapcsot, hogy ugrókötelet lehetett volna csinálni belőlük, egy képeslapot Watkins Glenből, pár töltőtollat, néhány golyóstollat, egy-két filcet, végtelen számú kitört hegyű ceruzát, és...

Egy árva érmegyűjteményt sem találtam, sem készpénzt, sem utazási csekket, sem bemutatóra szóló államkötvényeket, sem részvényeket, sem gyűrűket vagy egy nagy zacskó csiszolatlan gyémántot (bár rábukkantam egy darab megkövesedett fára, ami remek papírnehezék lehet), sem aranyrudakat, sem ezüstérméket, sem bélyegeket, amelyek többet érnek a borítékban lévő háromcenteseknél, és ami a legfontosabb: se bőr, se másmilyen kék dobozt nem találtam.

A fenébe.

Ettől nem lettem túl boldog, de nem is omlott össze bennem a világ. Felegyenesedtem, sóhajtottam, és elkezdtem azon tűnődni, vajon hol tarthatja az öreg Flaxford a feltételezhetően kiváló minőségű skót whiskyjét. Aztán emlékeztettem magam, hogy munka közben sosem iszom. Erre beugrott az ezüst cigarettatárca, de ekkor meg az jutott eszembe, hogy már jó pár éve leszoktam. Sóhajtottam megint, és elszántam magam, hogy megint átmegyek a fiókokon, hisz akár még egy szivarosdoboz nagyságú kék bőrdoboz is könnyen elveszhet a rengeteg apróság között. Ránéztem az órámra: kilenc óra negyvenhét. Elhatároztam, hogy legkésőbb tízkor a lakáson kívül akarok lenni. Legkésőbb fél tizenegykor. Kezdem tehát az íróasztallal, aztán a többi logikus rejtekhellyel folytatom először a nappaliban, majd a többi szobában, mindegy, mennyi van belőlük, s huss, már el is tűntem. Megfújtam kezeim, hogy lehűtsem őket, mert izzadni kezdtek egy picit. A fújás nem sokat jelentett a gumikesztyű miatt, s talán ezért is sóhajtottam egyet. Ezúttal harmadjára.

Amikor meghallottam a zárban elforduló kulcsot, megdermedtem.

A lakás bérlőjének, egy bizonyos J. Francis Flaxfordnak csak éjfél után kellett volna megjönnie.

Ahogy a kék bőrdoboznak is a redőnyös szekreterben kellett volna lennie.

Szembeálltam az ajtóval, csípőmmel az íróasztal sarkának támaszkodtam. Hallgattam, ahogy a kulcs elfordul a zárban, ahogy visszaugrik a nyelv, majd feljebb a rugós zár. Halotti csend ereszkedett a szobára. Aztán az ajtó bevágódott, és két, kékbe öltözött férfi rohant be fegyverrel a kezében, amelyekkel egyenesen rám céloztak.

– Nyugi – mondtam. – Nyugi. Csak én vagyok az.

Kettő

Az első zsaru, aki beviharzott az ajtón, ismeretlen volt, ráadásul pimaszul fiatal. Partnerét – egy őszülő, tokás, pocakos, hosszú orrú rendőrt – viszont felismertem. Ray Kirschmannek hívták, és azóta volt a New York-i rendőrségnél, amióta pisztolyt viseltek. Néhány éve elkapott egyszer, és akkor meggyőzhetőnek bizonyult.

– Affenébe – mondta, majd leeresztette fegyverét, és intett a másiknak, hogy ő is ezt tegye. – Ez nem más, mint Mrs. Rhodenbarr fia, Bernard. Tedd el a stukkert, Loren. Bernie tökéletes úriember.

Loren leengedte a pisztolyát, majd kieresztett magából néhány köbméter levegőt. Nemcsak a szerencsétlen betörők lesznek idegesek, ha invitálás nélkül lépnek be idegen ajtókon. Ray meg elég öreg róka volt ahhoz, hogy a fiatalabb partnerét küldje előre.

– Hello, Ray – üdvözöltem.

–Jó újra látni, Bernie. Hadd mutassam be neked az új társamat, Loren Kramert; Loren, ő Bernie Rhodenbarr.

Üdvözöltük egymást, én kezet nyújtottam Lorennak. Ettől ő olyan zavarba jött, hogy hátranyúlt az övéhez a bilincse után tapogatva.

Ray elnevette magát. – Az isten szerelmére! – mondta. – Soha senki sem bilincseli meg Bernie-t. Ő nem az a szokványos elmeháborodott betörő. Bernie hivatásos. Igazi profi.

– Ó.

– Csukd be az ajtót, Loren.

Loren így is tett, de be már nem zárta, én pedig megnyugodtam egy kicsit. Eddig nem sikerült a figyelmet magunkra vonni. Egyetlen szomszéd sem dugta ki a fejét a folyosóra. Így aztán minden esélyem meg volt arra, hogy tartsam magam eredeti elképzelésemhez: ma éjjel is az ágyamban alszom.

– Nem számítottam rád, Ray – mondtam udvariasan. – Gyakran jössz ide?

– Te szégyentelen – Vigyorgott Ray. – Öregségedre trehány lettél? Ülünk a kocsiban, békésen nézzük a forgalmat, mire kapunk egy bejelentést, hogy egy nő gyanús hangokat hallott ebből a lakásból. Te mindig olyan halk voltál, Bernie. Mennyi idős vagy?

– Májusban leszek harmincöt Miért?

– Bika vagy? – kérdezte Loren.

– Május vége. Ikrek.

– A feleségem bika – mondta Loren. Előhúzta gumibotját a tokjából, és ritmusosan ütögette a tenyeréhez.

– Miért? – kérdeztem újra. Az elkövetkező pillanatok kicsit kaotikusra sikerültek: Loren igyekezett elmagyarázni, hogy a felesége azért bika, mert akkor született, mire én azt akartam megtudni, miért fontos, hogy milyen jegyben születtem, Ray meg piszkosul sajnálta, hogy feltette kérdést. Úgy látszott, Loren vonzza magához az általános kavarodást.

– Csak azért kérdeztem, mert a korod előrehaladtával trehány lettél – magyarázta Ray. – Zajongsz, felhívod magadra a figyelmet. Ez nem rád vall.

– Semmi zajt nem csináltam.

– Ma estig.

– A ma estéről beszélek. Különben is, nem olyan rég értem ide.

– Mikor?

– Nem tudom. Pár perce. Talán tizenöt vagy húsz perce. Ray, biztos vagy benn, hogy a jó lakásba jöttetek?

– Abba jöttünk, amelyikben betörő van, nem?

– Ez igaz – ismertem el. – De külön mondták nektek, hogy melyik lakásból jönnek a gyanús hangok? A 411-esből?

– A számot nem mondták, csak azt, hogy jobbról az első lakás a negyedik emelet utcai frontján. Ez meg az.

– Sokan összekeverik a jobb kezet a ballal.

Ray rám nézett, Lorennek meg sikerült olyan erősen a tenyeréhez vernie a gumibotját, hogy kiesett a kezéből. A gumibot egy vékony bőr csíkkal volt odaerősítve Loren derékszíjához, de ez elég hosszú volt ahhoz, hogy a gumibot hangosan koppanjon a kínai szőnyegen. Ahogy Loren lehajolt érte, Ray majdnem felnyársalta a szemével.

– Én még ennyi zajt sem csináltam – jegyeztem meg.

– Nézd, Bernie...

– Talán a fölöttünk lévő lakást értették. Talán a nő angol volt. Ott ugyanis máshogy vannak az emeletek. Az első emeletet földszintnek hívják, így a negyedik emelet az valóban négy lépcsőnyi emeletet jelentene, azaz a negyedik emelet...

– Jesszusom.

Ránéztem Lorenre, majd vissza Rayre.

– Elment az eszed? – érdeklődött Ray. – Azt akarod, hogy felolvassa jogaid, hogy eszedbe jusson: bűnöző vagy, akit rajtacsíptünk? Mi a fene ütött beléd, Bernie?

– Pár perce érkeztem. És nem csináltam zajt.

– Akkor talán egy macska vert le egy növényt az állványról a szomszédos lakásban, mi pedig szerencsések vagyunk, és nyakon csíptünk téged. Véletlenül. Akkor is te vagy itt, meg mi, nem?

– De – igyekeztem bedobni legmegbánóbb mosolyom. – Mázlitok volt. De vastag vagyok.

– Vastag?

– Nagyon.

– Érdekes – mondta Ray.

– A portástól kaptátok a kulcsot?

– Aha. Fel akart velünk jönni, de mondtuk neki, hogy jobb, ha nem hagyja el az őrhelyét.

– Azaz rajtunk kívül senki sem tudja, hogy itt vagyunk, ugye? A két zsaru egymásra nézett. Nagyon kontrasztosak voltak: Ray bejáratott, régi egyenruhájában, Loren meg ropogósan, frissen mosva és vasalva.

– Ez igaz – ismerte el. – És akkor mi van?

– Tessék?

– Ez jól jön nekünk, Bernie. Ránk fér egy kis elismerés. Rám meg Lorenre. Lehet, hogy még dicséretet is kapnánk érte.

– Na ne.

– Minden lehetséges.

– A fenéket lehetséges. Nem a saját kiváló nyomozómunkátoknak köszönhetően kaptatok el. Valaki felhívott benneteket. Ezért nem kaptok előléptetést.

– Ebben mintha igazad lenne – ismerte el Ray. – Mit szólsz, Loren?

– Nos – kezdte a fiatalabb zsaru, miközben a tenyeréhez verte gumibotját, s elgondolkodva az alsó ajkát harapdálta. A gumibot használt és megviselt volt, legalábbis az egyenruhájához képest. Az volt az érzésem, hogy nem a túl sok használattól, hanem inkább attól, hogy állandóan leejtette, és valószínűleg nem kínai szőnyegekre.

– Mennyire vagy vastag, Bernie?

Nem láttam értelmét az okoskodásnak. Minden esetben van nálam ezer dollár éppen erre a célra. Különös véletlen folytán a zsebemben lévő tíz darab százas pont a ma esti meló előlege volt. Ha az egészet oda adom kedves rendőrismerőseimnek, nullán vagyok. Na jó, mínuszban a taxiköltség meg az elpocsékolt órák miatt. De ennyi belefér.

– Ezer dollár.

Figyeltem Ray Kirschmann arcát. Szerintem többet akart kiszedni belőlem, de látta, hogy a maximumot mondom. És azt a tényt sem lehet tagadni, hogy az összeg kifejezetten jól hangzott, hisz csak ketten osztoztak rajta.

– Ez vastag – ismerte el Ray. – És itt van nálad?

Elővettem a pénzt, és átnyújtottam neki. Átpörgette a bankókat, szemével számolva.

– És találtál itt valamit, Bernie? Mert ha azt jelentjük, hogy senkit nem találtunk itt, és a lakó betörésről tesz bejelentést, az nem tüntet fel minket túl jó színben.

Megvontam a vállam. – Azt is mondhatjátok, hogy eltűntem, mielőtt ti ideértetek – feleltem neki. – De erre nem kell felkészülni. Semmit nem találtam, Ray, amit érdemes lett volna ellopni. Épphogy ideértem, és az asztalon kívül semmihez sem nyúltam.

– Megmotozhatnánk – javasolta Loren. Rayvel ránéztünk, amitől Loren a szokásosnál is rózsaszínűbb lett. – Csak egy ötlet volt.

Megkérdeztem tőle, milyen jegyben született.

– Szűz.

– Az passzol a bikához.

– Mind a kettő földjegy – bólintott. – Sok stabilitás.

– Biztos vagyok benne.

– Érdekel az asztrológia?

– Nem különösebben.

– Szerintem nagyon sokat elmond az emberről. Ray példának okáért vízöntő.

– Atyaisten – nyögött fel Ray. Ránézett a bankjegyekre, megvonta a vállát, összehajtotta őket, majd helyet talált nekik a zsebében. Loren csendes vágyódással figyelte Ray mozdulatsorát. Tudta, hogy később megkapja a részét, de mégis...

Ray a körmét rágta. – Hogyan jutottál be, Bernie? A tűzlétrán?

– A bejárati ajtón.

– Beengedett az egyenruhás bohóc? Egytől egyig kiváló munkaerők.

– Ez egy nagy épület.

– Annyira nem nagy. Ennek ellenére látszik, hogy felkészültél a szerepre. Tisztes East Side-i polgár a jól vasalt ruháiban – mért végig. Én a West Side-on lakom, és rendszerint farmerben járok. – Gondolom, egy aktatáskát is hoztál magaddal.

– Azt nem, de ezt igen – mutattam a Bloomingdale’s szatyorra.

– Még jobb. Akkor csak felveszed, és egyszerűen kisétálsz innen. Várj csak – állt meg. – Mi megyünk el először. Különben mi a fenéért lennénk itt fenn ilyen sokáig? De nehogy kalandozni kezdjenek az ujjaid a lakásban, világos?

– Nincs mit ellopnom – válaszoltam.

– Add a szavad, Bernie.

Megálltam, hogy ne nevessek. – Szavamat adom – válaszoltam komolyan.

– Adj nekünk három percet, aztán tűnj el te is. De ne maradj tovább, Bernie.

– Nem fogok.

– Nos – mondta Ray, majd megfogta a kilincset, és éppen lenyomta volna, amikor Loren bejelentette, hogy vécére kell mennie. – Pont most, Loren?

– Bernie? Hol van a fürdőszoba? – kérdezte Loren.

– Nálam nincs.

– Mi van?

– Eddig az íróasztalig jutottam, és nem tovább – mondtam. – Gondolom, a vécének valahol hátul kell lennie.

Loren elindult megkeresni a fürdőt, míg Ray és én a fejünket ráztuk. Megkérdeztem tőle, mióta partnere Loren. – Túl régóta – felelte

– Azt hiszem, értem.

– Nem rossz kölyök, Bernie.

– Rendesnek látszik.

– De olyan átkozottul ostoba. A hülye asztrológiás dumájától meg falnak megyek. Szerinted van ebben a baromságban valami?

– Talán.

– De ha így is van, Ki a fenét érdekel? És az kit érdekel, hogy a felesége bika? Csinos a nő, és kész. Ennyit elismerek. De ez a barom Loren bilincset akart rakni rád, amikor az elején kezet nyújtottál. Láttam az arcán, hogy meg is tenné.

– Volt egy ilyen érzésem.

– Egy a szerencse: lehet beszélni a fejével. Előtte egy ökröt osztottak be mellém. Azt sem tudtam, mihez kezdjek a becsületes marhájával. Még a kávéját is kifizette. Aztán jött Loren. Neki legalább van annyi esze, hogy ha valaki pénzt rak a kezébe, tudja, milyen szorosan tartsa a markát.

– És ezért legyünk hálásak.

– Én is ezt mondom. Megszerette az extrapénzt. Vagy inkább a felesége, aki azonnal el is költi, ahogy Loren hazaviszi. Szerinted ennek van köze ahhoz, hogy a nő bika?

– Ezt Lorentől kellene megkérdezni.

– Még meg is mondaná. De az ember sok butaságot hajlandó elviselni, ha az meggyőzhetőséggel párosul. Loren hajlik a jó szóra, ezt el kell ismernem. Remélem, egyszer nem öli meg magát azzal a gumibottal. Rossz nézni, ahogy a tenyerét veri vele, aztán lépten-nyomon leejti. Bernie? Vedd le a kesztyűt.

– Hogyan?

– A gumikesztyű. Nem így akarsz kimenni, ugye?

– Nem – feleltem, és lerántottam a kezemről. Valahol a lakás belsejében Loren köhögött, és belerúgott valamibe. – Egy profi és az ő felszerelése – mondta Ray. – Ha rajtam múlna, én csak profikkal kezdenék, mint amilyen te is vagy, Bernie. Még akkor is, ha ma este le kellett volna csuknunk téged. Igaz, egy fillért sem keresek, de legalább akkor is egy profival lett volna dolgom.

Loren valahol lehúzta a vécét. Szerettem volna ránézni az órámra, de megálltam.

– Neked ez a természetes – folytatta Ray. – Tudod, mire gondolok? A mai estére, ahogy bejöttünk az ajtón. Gőzöm sem volt, mit találunk a másik oldalán.

– Ismerem az érzést – feleltem, és elkezdtem keresni a szatyromat.

Ray azonban Olyan meredten bámult az egyik ajtó irányába, hogy én is odafordultam. Loren állt Ott, szája olyan szélesre kerekedett, mint a Lincoln alagút. Arca fehér volt, mint a mész.

– A... a... – dadogta. – A hálószobában! – Aztán egy lélegzettel folytatta. –Jövök vissza a vécéről, és rossz irányba fordulok, és bemegyek a hálószobába, a pasi meg ott van, halott. Ott van a halott pali, rettenetesen összeverve, vér mindenütt, meleg vér, a pasi még mindig meleg, és én még soha az életben nem láttam ilyet. Istenem, tudtam, hogy soha nem lehet megbízni egy ikerben, mert állandóan hazudnak, ó istenem.

Majd odahányt a szőnyegre. Arra, amelyik könnyen lehet, hogy bokharai volt.

Rayvel egymásra néztünk. Loren lassan összecsuklott.

Ennyit a professzionalizmusról. Mind a ketten elvesztettük az eszünket. Ray csak állt ott széteső arccal, nem nyúlt a pisztolyáért, de felém sem, meg sem mozdult, csak állt ott a lúdtalpain, és nem moccant. Az én reakcióm azonban olyan volt, amilyenről egyikőnk sem gondolta, hogy képes lennék rá.

Ráugrottam Rayre. Ő csak állt tátott szájjal, túl meglepetten ahhoz, hogy reagáljon. Ráugrottam, majd amikor eldőlt, kirohantam a lakásból anélkül, hogy visszafordultam volna. Igen, elfutottam. Abból nem lehet nagy baj. Keresztül az ajtón, le a lépcsőn, őrült tempóban rohantam le három emeletet, és olyan veszettül futottam keresztül a hallon, amihez képest a nyaktörő csigalassúságú.

A portás kötelességtudóan kinyitotta nekem az ajtót. – Karácsonykor nem felejtkezem el magáról! – kiáltottam neki, s választ nem várva rohantam tovább.

Három

Még szerencse, hogy kevesen voltak a járdán. Különben feldöntöttem volna valakit. Sikerült elképesztő vágtában eljutnom a Második sugárút sarkára, ahol kénytelen voltam megállni, és abbahagyni a pánikolást. Egyfelől már nem kaptam levegőt, másfelől pedig át kellett gondolnom a történteket. Senki sem üldözött, így az eszeden rohanást gyorstempójú sétára cseréltem. Egy rohanó ember még New Yorkban is feltűnő. Könnyen lehet, hogy a járókelők semmit nem tesznek, és továbbsiklik a tekintetük, de engem roppantul idegesít, ha bámulnak.

Másfél háztömbnyi gyors séta után kinyújtottam a kezem, amire felfigyelt egy dél felé haladó taxi. Miután megadtam neki a címem, néhány sarkon befordult, hogy észak felé tájolja magát, de addigra meggondoltam magam. A lakásom egy viszonylag új építésű apartmanház tetején fészkel a West End és a Hetvenegyedik utca sarkán, ahonnét kevésbé felhős napokon (mert vannak ilyenek), tisztán láthatom a World Trade Centert és New Jersey keleti részét. A lakásom tökéletes menedéket nyújt a nagyváros nyűgétől, ezért is mondtam a sofőrnek automatikusan ezt a címet.

De ez volt a legelső hely, ahol Ray Kirschmann és társai keresnek.

Csak fel kellett ütniük a telefonkönyvet.

Kicsit lejjebb csúsztam az ülésen, és ingzsebemhez nyúltam, keresve azt a doboz cigarettát, amely már évek óta nem volt ott. Ám ha, mondjuk, a Keleti Hatvanhetedik utcán laknék, akkor egy zöld bőrfotelben ülhetnék, és a pipámból gondtalanul verhetném ki a hamut az ólomkristály hamutartómba. De a dolgok jelenlegi állása szerint…

Nyugalom, Bernard! Gondolkozz!

Számos dolgon kellett eltűnődnöm. Elsőként azon, hogy ki invesztált ezer dollárt abba, hogy rám kenjen egy gyilkosságot, illetve, hogy miért engem választott a valahonnét ismerősnek tűnő kövérkés ember erre a feladatra. De nem nagyon volt időm ilyen hosszú távú kérdések megválaszolására. Szerencsém volt: az egyik zsaru lezserül kidobta a tacssot, míg a másik szinte ledermedt, én meg szokatlanul gyorsan tudtam cselekedni. Ezzel egy kis előnyhöz jutottam, de ez nem lehetett több pár percnél. Ha nem figyelek, már mögöttem loholnak.

El kellett tűnnöm. Nyomtalanul. Leráztam az engem üldöző kopókat, és csak rajtam múlik, hogy milyen gyorsan tudok eltűnni valamelyik rókalyukba, mielőtt megint szagot fognak. (Nem voltam különösebben lelkes, hogy csupa olyan kifejezés jutott az eszembe, ami a rókavadászattal kapcsolatos.)

Elhessegettem a gondolatot, és megpróbáltam a feladatra koncentrálni. A lakásom szóba sem jöhetett; órákon belül hemzsegni fog a zsaruktól. Egy rejtekhely kellett, biztonságos és csendes, aminek van négy fala és egy plafonja. Egy olyan helyre volt szükségem, ahol senki sem sejti, ki és mi vagyok, és mi a fenét csinálok ott, egy hely, ahol nem tudnak sem rám találni, sem megfigyelni. És persze New Yorkban kellett maradnom, hisz ez az otthonom, így szükség esetén kihasználhatom a hazai pálya előnyét.

Egy barátom lakása.

A taxi komótosan haladt észak felé, míg én számba vettem barátaimat és ismerőseimet, hogy a végén arra jussak: egy sincs, akihez ilyen körülmények között beugorhatnék. A problémám az volt, hogy mindig is igyekeztem távol tartani magam a rossz társaságtól. A börtön falain kívül – érdekes módon jobban szeretek kívül lenni, mint belül – soha nem tartottam a kapcsolatot más betörőkkel, tolvajokkal, svindlerékkel, és egyéb rosszéletű bűnözőkkel. Amikor az ember akaratán kívül kénytelen bizonyos falakon és rácsokon belül maradni, akkor a lehetőségei korlátozottak. De ha ezen korlátozó körülmény nem áll fenn, akkor igyekszem olyanokkal kapcsolatot tartani, akik ha nem is a becsület szobrai, de mondjuk: nincs priuszuk. Lehet, hogy az ismeretségi körömbe tartozók néha úgy használják munkaadójuk irodai felszerelését, mint a sajátjukat, vagy egészen kreatív módon vallják be az adójukat, netalán a kukába vágják a tilos parkolásért járó cetliket, esetleg néhány törvényt a kelleténél szabadabban értelmeznek... De, amennyire tudom, egyikőjük sem börtöntöltelék, s amennyire ők tudják, én sem vagyok az.

Talán nem túl vaskos a meglepetés, hogy nincs túl sok közeli barátom. Mivel senkinek nem árulom el, mivel is foglalkozom, ez gátat szab egy barátság lehetséges őszinteségének. Vannak haverok, akikkel sakkozom, másokkal meg pókerezem. Vannak, akikkel szívesen megnézek egy bunyót vagy kosármeccset. Vannak nők, akikkel együtt vacsorázom, elmegyek színházba vagy meghallgatok egy koncertet, néhányukkal még a párnámat is megosztom. De nagyon régen volt, hogy egy férfit valóban barátomnak hívhattam volna, s körülbelül ugyanennyi ideje vannak nőismerőseim is egy állandó partner helyett. Az elidegenedés modern betegség, amelyet csak súlyosbít egy visszavonult életet élő betörő magányos természete.

Ezt eddig még soha nem bántam meg igazán, kivéve azokat a ritkán előforduló rossz éjszakákat, amilyenek mindenkinek vannak az életében: az embernek nincs más társasága, csak a sajátja, és ez a legrosszabb, ráadásul nincs senki a világon, akit felhívhatna hajnali háromkor. Ez pedig azt jelenti, hogy senkit nem kérhetek meg arra, hogy elrejtsen. De még ha lenne is valaki, azzal se mennék sokra, mert a lakásom után legközelebb nála kopogtatnának a zsaruk.

Problémák...

– Akarja; hogy megforduljak?

A sofőr hangja riasztott fel borús gondolataimból. Lehúzódott a járdaszegélyhez, és a gyilkos hajlamú utasok ellen védelmet nyújtó, átlátszó műanyagon keresztül pislogott rám. – ‘Etvenegyedik és ‘Est End sarka – jelentette be. – Ezen az oldalon akar kiszállni, vagy a másikon? Ostobán pislogtam rá, felhajtottam a gallérom, és lejjebb csúsztam az ülésen.

– Akarja, hogy visszaforduljak? – kérdezte a sofőr türelmesen.

– Minden körülmények között.

– Ez azt jelenti, hogy „igen”?

– Azt

Várt egy kicsit, míg a forgalom megritkult, majd a klasszikus szabálytalan megfordulást alkalmazva lefékezett a házam előtt. Van még annyi időm, hogy felrohanjak, és magamhoz vegyek némi pénzt meg ruhát? Egy szempillantás alatt el is tűnnék...

Nem.

A sofőr éppen nyúlt, hogy lecsapja a taxiórát, amikor rászóltam. – Várjon! Menjen tovább.

A keze úgy lebegett a taxióra felett, mint egy kolibri egy trópusi virágnál. Végül nem csapta le az órát, hanem hátrafordult, és kérdőn rám nézett: – Menjek tovább?

– Bizony.

– Nem szeret itt?

– Régebben szebb volt.

Annak a bennszülött New York-inak a pillantásával nézett rám, aki pontosan tudja: megint egy elmebeteggel hozta össze jó sorsa. – Tőlem – vont vállat.

– Már semmi sem a régi – folytattam. – Ez a környék is lepusztult.

– Jesszusom – sóhajtott a sofőr, majd lassan elinduk. – Hadd mondjam meg magának, ez itten semmi. Látnia kéne, én hol élek. Fenn, a Bronxban. Nem tudom, ismeri-e a Bronxot. Szóval ha hallani akar egy igazán lepusztult környékről...

Mindent megtudtam egy igazán lepusztult környékről, amit lehetett, mert bőven volt időnk, mire elértük Manhattan nyugati szélét. A legjobban azt élveztem a beszélgetésben, hogy olyan kiszámítható volt. Nem kellett figyelnem rá. Szabadon gondolkodhattam, mert a sofőr teljesen elégedett volt néhány jól elhelyezett „nahát”-tal, „nem mondjá” val, és „bizony-bizony”-nyal.

A felemelő társalgás közben átfuttattam az agyamon összes barátomat. A meg nem értett sakkzseniket, a most-csak-rossz-lapjaim-voltak pókerbajnokokat, a felfedezésre váró kosarasokat. Az ivócimborákat. Azon hölgyek aggasztóan rövid listáját, akikkel a közelmúltban az időt múlattam.

Rodney Hart.

Rodney Hart!

A neve úgy robbant be az agyamba, mint vasárnapi délutánon az eltévedt kosárlabda egy nyugdíjas házaspár ablakán. A magas és sovány Rodney, tekintélyt parancsoló szemöldökkel és hosszú orral, valamint ideges orrcimpákkal, amelyek észrevehetően remegni kezdtek, amikor egy párnál jobb lapjai voltak. Úgy másfél éve ismertem meg egy pókerasztal mellett. Azóta egész pontosan kétszer találkoztunk a zöld posztón kívül: egyszer egy bárban a Village-ben, ahol véletlenül futottunk össze, és megittunk pár sört, másodszor meg egy színházban a Broadwayn, ahol Rodney majdnem főszerepet játszott egy darabban, én meg egy fiatal hölggyel voltam, és azt reméltem, hogy ha a színfalak mögé viszem, és bemutatom Rodneynak, akkor kellőképpen le lesz nyűgözve. (Mondanom sem kell: nem jött össze a dolog.)

A jó öreg Rodney!

Jogos a kérdés: mi is olyan csodálatos Rodneyvel kapcsolatban? Először is, tudtam, hogy egyedül él. Másodszor, Rodney most nem volt otthon, és nem is lesz még pár hónapig. Valamikor a múlt héten megjelent a szokásos pókerpartin, hogy bejelentse: egy ideig nem lesz kit meg kopasztanunk. Aláírt egy szerződést egy színtársulattal, és hónapokig a Ketten a tengeren előadásával turnézik, és viszi el a Broadway kultúraértelmezését a provinciákban sínylődőknek. Még azt is elkottyantotta, hogy nem adja ki a lakását, amíg távol van. – Nem éri meg – mondta. – Évek óta itt élek, és havi kemény kilencven dolcsit fizetek érte. A főbérlő még csak lakbért sem hajlandó emelni. Ha hiszitek, ha nem, szereti a színészeket. Az állandó nyüzsgést. Megőrül érte. Mindegy, nekem megéri az a havi kilencven dolcsi, hogy valami hülye ne aludjon az ágyamban vagy üljön a vécémre.

Vagy úgy.

Rodney nem tudta, de az a hülye, aki a színes lepedői közt édesen szuszog, és elégedetten trónol a fajanszán, nem lesz más, mint Bernie Rhodenbarr. És még csak nem is fizetek neki havi kilencven dollárt, hogy ilyen kiváltságos életben legyen részem.

De hol a fenében lakik Rodney?

Úgy emlékeztem, valahol a Village-ben, és gyorsan eldöntöttem: amíg ebben a taxiban ülök, nem is kell többet tudnom. Ugyanis ezt az utat sikerült olyan emlékezetessé tennem a taxis számára, hogy amikor az újságok tele lesznek a képemmel, akkor a sofőr egyszer az életben képes lesz összeadni kettőt meg kettőt, és az a négy nem szeretnék én lenni.

– Itt jó lesz – mondtam neki.

– Itt?

Valahol a Hetedik sugárút környékén voltunk, nem messze a Sheridan tértől. – Csak állítsa meg a kocsit.

– Maga a főnök – használta a sofőr azt a kifejezést, amellyel a legudvariasabb módon lehet valaki tudomására hozni: nagyon rühellem a pofád. Előszedtem a tárcám, és annyi borravalót adtam neki, amennyit megvetően kinézett belőlem. Közben ezredszer is keserűen megbántam azt az ezrest, amit Raynek és Lorennek adtam. Pocsék befektetés volt. Az ezres most rettentő sokat jelentene a mozgékonyságom szempontjából. De a taxi után alig hetven dollárom maradt, meg némi apró. Valami meg azt súgta nekem, Rodney nem az a fajta, aki érdemi mennyiségű készpénzt tárolna a lakásában.

Amely pontosan hol is volt?

A választ egy telefonfülkében találtam meg. A telefonkönyvet lapozva folyamatosan azért hálálkodtam, hogy Rodney színész. Úgy tűnt, hogy mindenkinek, akit ismerek, titkos a telefonszáma, de a színészek másfajta népség: mindenhova felírják a nevüket és telefonszámukat. Néhányan még a vécé falára is. Bizony ott volt a jó öreg Rodney címe és neve. Hartból érthető módon volt jó néhány, de a Rodney kevésbé használatosnak bizonyult, így nagy örömmel olvastam a címét a telefonkönyvben. Bethune utca, jó mélyen a West Village bugyraiban. Egy csendes utca, félreeső utca, egy olyan utca, amelybe soha nem téved turista. Ennél nem is kívánhattam volna többet.

A telefonkönyv – rendeltetéséből fakadóan – nemcsak a címet adta meg, hanem a hozzá tartozó telefonszámot is. Bedobtam egy tízcentest, és tárcsáztam Rodney számát. (Betörés előtt nem árt odacsörögni.) Hétszer csöngött ki, ami szerintem elegendő, de én módszeres vagyok: a betörésre kiszemelt lakásoknál meg szoktam várni a bűvös tizenkét kicsöngést. Ez azonban csak hetet csöngött, amikor is valaki felvette a kagylót, alólam meg kiszaladt a talaj.

– Hét-négy-egy-kilenc – mondta egy puha női hang, mire a vér visszatért az arcomba, és megnyugodtam. Ha egyszer egy színésznek nem titkos a telefonszáma, akkor megoldást kell találnia arra, hogy a távollétében is elérhető legyen. Erre vannak az üzenetközvetítő cégek, amelyek egyikéhez tartozott a fenti női hang is. A négy szám Rodney számának négy utolsó számjegye volt. Megkérdeztem a nőt, hogy a barátom mikor várható vissza. A puha hangú hölgy készségesen informált, hogy Rodney még tizenöt hétig turnézik, jelenleg éppen St. Louisban tartózkodik, s ha szeretném, azonnal megadja a hotelja telefonszámát. Nem szerettem. Eszembe jutott, hogy valamilyen végtelenül gyerekes és idióta üzenetet hagyok neki, de legyűrtem a kísértést.

Egy kicsit eltévedtem, de végül megtaláltam a Bethune utcát. Nyugat felé sétálva megálltam Rodney háza előtt. Fél háztömbnyire volt a Washington utcától egy olyan környéken, ahol a házak fele olcsó bérlakás, a másik fele meg raktárépület. Rodney egy szerény, ötemeletes házban lakott, amit a mellette állóktól csak a rozsdás házszám különböztetett meg. Pár pillanatig körbekémleltem, hátha feltűntem valakinek, majd odaléptem a bejárati ajtóhoz. Gyorsan megnéztem, milyen híres színészek laknak itt, de sem De Niro, sem Ali MacGraw nevét nem láttam. Hart viszont volt, egy darab, R. Hart néven. A kiírás szerint az 5- R jelzetű lakásban. Mivel az épület ötemeletes volt, emeletenként két lakással, a jelzet alapján Rodney a hátsó lakásban lakott. Kell ennél jobb? Mivel a régi szokások nehezen halnak, rátenyereltem a csengőre, hátha valaki leszól a lakásából, és beenged. Szerencsére nem ez történt. Aztán eszembe jutott, hogy véletlenszerűen megcsöngetek még pár lakást. Rendszerint ezt szoktam csinálni. Ugyanis sokan automatikusan beengednek, s ha ki is néznek a folyosóra, hogy kijött be, elég egy félmosoly meg pár szó az elveszett kulcsról. Mindig bejön. Mivel Rod az ötödiken lakott, ez azt jelentette, hogy nekem minden emeleten keresztül kellett mennem, s mivel a másnapi újságok sanszosan az én képemmel lesznek tele, nem nagyon kockáztathattam a jól bevált módszeremet.

Maradtam hát a másik bevált módszernél: tizenöt másodperc múlva benn is voltam. Egy erősebb szellő ki tudta volna nyitni a bejárati ajtót. Gyorsan felszaladtam az ötödik emeletre, majd mélyeket lélegeztem, míg végre rendesen tudtam levegőt venni. Rod ajtaján ez állt: 5-R. Álltam előtte, és erősen füleltem. A folyosó másik végén lévő 5-F ajtaja alól semmi fény nem szűrődött ki, így nekiálltam kopogni Rod ajtaján. Vártam. Megint kopogtam. Megint vártam. Végül előszedtem a disznóbőr tárcámat, és munkához láttam.

Rod ajtaján három zár volt. Valamikor a ködös múltban egy amatőr megpróbálta egy vésővel vagy csavarhúzóval kivájni az ajtókeretet, de jelek szerint nem járt sikerrel. Az egyik zár egy divatos Medeco biztonsági zár volt, a másik egy Segal rendőrségi zár, amelybe hátulról egy acélrudat ékeltek, a harmadik azonban egy filléres apróság, ami csak bosszantotta a betörőt, viszont a lakást sem védte meg semmitől. Ez utóbbit eltávolítottam az útból, hogy hozzáférjek a másik kettőhöz. A Segallal kezdtem, ami jelen kivitelében kiváló védelmet nyújt az ellen, hogy valaki berúgja az ajtót, és feltörni sem könnyű, de velem voltak a szerszámaim, így ezzel is gyorsan végeztem: a peckek a helyükre kerültek, az acélrúd elmozdult. Maradt a Medeco.

A Medeco úgy hirdeti magát, mint a feltörhetetlen zár. Ez persze nevetséges nonszensz, mivel ilyen zár nincs. Elfogadható túlzás, ennyit aláírok. Mindössze annyit jelentett, hogy egyszerre két dolgot kellett csinálnom. Tegyük fel, hogy egy kódfejtő elé odatesznek egy kódolt szöveget, ami horvátul van. A kódfejtő meg nem beszéli a nyelvet. Ekkor egyszerre kell feltörni a kódot, és megtanulni a nyelvet. Nem pontosan ugyanezt kellett tennem a Medecóval, de nagyjából fedi a valóságot.

Trükkös volt a zár, és én elkövettem pár hibát. Félúton járhattam, ami kor egy ajtó nyílt valahol. A vér kifutott az arcomból, de az ajtó az alattam lévő emeleten nyílt ki. Megnyugodtam. Újra nekiláttam a Medecónak, megint elrontottam, mire bepipultam és belerúgtam a zárba. Ez volt a megoldás. Az ajtó kitárult, én egy pillanat alatt benn termettem, és bezártam magam mögött mind a három zárat.

Először is körbesétáltam a lakásban, hogy megnézzem: nincs-e valahol egy hulla. Hamar végeztem: a lakás egy nagy szobából állt, amelynek a közepén egy könyvespolc szolgált egyfajta paravánként, amely elválasztotta a „hálószobát” a „nappalitól”. A konyha kicsi volt és barátságtalan. A fürdő még kisebb és még barátságtalanabb, ráadásul csótányok kezdtek el futkorászni, amikor felkapcsoltam a villanyt. Lekapcsoltam hát, és visszamentem a szobába.

Otthonos itt, döntöttem el. Kellően használt, valószínűleg használtan vett bútorok, de kényelmesek. Jó pár növény: pálmák, filodendronok, meg más egyebek, amiknek nem tudtam a nevét. Poszterek a falon: nem a szokásos Bogart- és Che-plakátok, hanem meglehetős ízlésről tanúskodó Mirók és Chagallok. Meg még pár művész, akiknek a nevét a növényekével együtt felejtettem el. Mindent egybevetve Rodnak egy színészhez képest elég jó ízlése volt.

A padlón egy durván egy négyzetméteres gesztenyebarna szőnyeg feküdt, egyik oldalán a szegés felfeslett, a másikon meg már nem is volt meg. Itt-ott kikopott, kifakult. Egészében nézve ronda egy darab. Ha ezt tudom, magammal hozom a véres bokharait.

Ekkor kezdtem el remegni.

A bokharai természetesen nem volt véres. Loren csak egyszerűen lehányta. De a szőnyeg a hálószobában feltételezhetően véres volt. Véres. Ki ölte meg a férfit a hálószobában? Ha már itt tartunk: ki volt az a férfi a hálószobában? Maga J. Francis Flaxford? Információim szerint Flackford este fél kilenctől éjfélig házon kívül volt. De mi van akkor, ha azt az információt csak azért kaptam, hogy rám lehessen húzni egy gyilkosságot?

Egy férfi. Halott. A hálószobában. Valaki beverte a fejét, és a teste még meleg volt.

Pazar.

Ha van annyi eszem, hogy körbejárom a lakást, mielőtt elkezdem keresni a kék dobozt, más lett volna a helyzet. Egy gyors helyzetfelmérés, a hulla felfedezése, és már ott sem vagyok. Mire az illusztris Kirschmann-Kramer páros a helyszínre ér, én már otthon ülök acél- és üvegtornyomban, whiskyt szopogatok, és a World Trade Centert bámulom. Ehelyett a ma igazságszolgáltatásnak nevezett színtársulat elől menekültem, hisz nálam jobb gyanúsítottat keresve sem találhattak volna. S mivel addig megszokott és alapértelmezésű higgadtságom és buddha-nyugalmam eltűnt, ezért a) nyers fizikai erőt alkalmaztam, és b) megléptem. Így már nem maradt lehetőségem arra, hogy meggyőzzem az érintetteket: eddig összvissz két csótány volt a tápláléklánc legmagasabb fokán, amit megöltem.

Fel-alá járkáltam a lakásban. Valami töményet kerestem a szekrényekben, de nem találtam. Kipróbáltam egy másik fotelt, hogy esetleg kényelmesebb-e mint az előző. Aztán hagytam a fenébe a foteleket, és lefeküdtem inkább az ágyra.

És arról a különös kis emberről kezdtem el gondolkozni, aki miatt ekkora slamasztikába kerültem.

Négy

Vaskos férfi volt, kicsit egy tekegolyóra emlékeztetett. Ugyan nem volt kifejezetten tömzsi, de valahogy mindig a sor végére került, amikor reggelente csípőt osztogattak. Valószínű, hogy megszokásból rakta fel ébredés után az övét, mert nem látta a csípőjét a hasától, annyi szent.

Arca kerek volt, tokás, amitől vonásai valahogy elmosódtak. Egyedül a szeme volt észrevehető. Nagy volt, barna, figyelmes, és Úgy nézett az emberre, mint egy darab belga pralinéra, amit kicsomagoltak a sztaniolpapírból. Fekete haja koponyájára tapadt, kivéve feje tetejét, mert ott már erősen ritkultak az egyenes szálak. Szerintem a negyvenes évei közepén járt. Még szerencse, hogy betörő vagyok: a vurstliban soha nem élnék meg abból, hogy emberek korát és súlyát saccolom meg.

Egy csütörtök este találkoztam vele egy italozásra szakosodott műintézményben, melyet Kiszáradt Toroknak hívtak. (Biztos vagyok benne, hogy bárki is nevezte el, dagadt a büszkeségtől.) A Torok a Második sugárúton száradt ki valahol a Hetvenedik utca fölött, s hacsak az ember nem a tulajdonosa a krimónak, aki esténként a bevételért ugrik be, akkor csak egyetlen célja lehet az ott tartózkodásának. Én is éppen ezért mentem oda aznap este, de a számba jöhető fiatal lányok kábé annyian voltak, mint szobapincérek egy mentőcsónakban. Eldöntöttem, hogy mihelyst megiszom a boromat, azonnal továbbállok, de akkor megszólalt mögöttem egy hang.

Volt valami ismerős az orgánumában. Megfordultam, és ott állt velem szemben a férfi, akit leírtam. Szeme kerülte az enyémet. Rögtön tudtam, hogy neml ehet zsaru, és ezért a tényért hálás voltam. Aztán arra gondoltam, hogy az arca, csakúgy, mint a hangja, nagyon ismerősnek tűnik. Végezetül arra jutottam, hogy nem ismerem őt. Lehet, hogy még más is az eszembe jutott, de arra már nem emlékszem.

– Beszélni akarok magával – mondta. – Olyasmiről, ami érdekes lehet.

– Itt beszélhetünk – válaszoltam. – Ismerem magát?

– Nem. Asszem, beszélhetünk itt is. Nincsenek túl sokan, mi? Gondolom, hétvégén többen vannak.

– Rendszerint – értettem egyet, mert a Torok ilyen hely volt – Gyakran jár ide?

– Most vagyok itt először.

– Érdekes. Én sem jövök ide túl gyakran. Mégiscsak különös, hogy itt futunk össze. És ez azért roppant különös, mert maga mintha ismerne engem.

– Követtem magát.

– Még egyszer?

– Beszélhettünk volna a környéken is, ahol lakik. Valamelyik csehóban a Hetvenegyediken, de azt mondtam magamban: nem. Ahhoz az embernek ott kell laknia. Megvan? Miért szarjunk oda, ahol eszünk, tettem fel magamnak a kérdést.

– Ó – mondtam, mintha mindent értettem volna.

Gőzöm sem volt, miről beszél. Lehet, hogy más rögtön felfogta volna, de nekem lövésem sem volt, mit hord össze. Amikor a csapos megjelent előttünk a semmiből, megtudtam, hogy a férfi whiskyt iszik szódával, aztán amikor megkapta az italát, én meg az újabb pohár fehérboromat, azt is megtudtam, mit akar még.

– Azt akarom, hogy csináljon meg nekem valamit.

– Nem értem.

– Tudom én, ki maga, Rhodenbarr.

– A jelek szerint tudja. Legalábbis a nevemet igen, de én nem tudom a magáét...

– Tudom, mivel keresi a pénzét. Nem akarom nagydobra verni, de maga egy betörő, Rhodenbarr.

Idegesen körbenéztem a bárban. A férfi halkan beszéli, a helyiség meg zajos volt, de a suttogása csak célzatában volt az, kivitelezésében már nem. Tudni akartam, meghallotta-e valaki, mit mondott, de senki sem figyelt fel ránk.

– Természetesen elképzelésem sincs, miről beszél – közöltem.

– Ne erőlködjön, Bernie.

– Ó – kortyoltam a boromból. – Rendben. Nem erőlködök.

– Van valami, amit el kell lopnia nekem. Egy bizonyos lakásban van ez a dolog, de ezt majd később mondom el. Az épületet őrzik, ami mindössze egy portást jelent. Riasztó nincs. Csak a portás.

– Ez könnyűnek hangzik – bukott ki belőlem. Aztán idegesen megvontam a vállam. – Sokat tud rólam.

– Például, hogy miből él.

– Tessék, pont ilyenekre gondoltam. Akkor azt is tudja, hogy egyedül dolgozom.

– Eszem ágában sincs magával menni.

– Saját magam hajtom fel a melókat.

Elhúzta a szája szélét. – Tálcán kínálok magának egy melót, Rhodenbarr. Egy órányi munkáról beszélek, meg ötezer dollárról. Ez nem rossz órabér.

– Egyáltalán nem rossz.

– Ha heti negyven órát dolgozik, csak számolja ki, mennyit keresne.

– Heti kétszázezret – vágtam rá.

– Akkor annyit – morogta a férfi.

– Erről beszélünk. Ez éves szinte lenne, mondjuk, tízmillió dollár. És akkor két hétig még nyaraltam is.

– Értem.

– Vagy egy hetet nyaraltam, egy hetet meg teleltem. Szerintem ez a legjobb megoldás. Bár valószínűleg tavasszal és ősszel mennék pihenni, mert akkor olcsóbb minden. Évi tízmilliónál ez mondjuk mindegy lenne. Akár szórhatnám is a pénzt. Két kézzel. Első osztályon repülnék. Taxival járnék mindenhova. Vagy mondjuk nem üvegenként venném a Mondavi zinfandelt, hanem rekeszestül. Ráadásul úgy még tíz százalékkal olcsóbb is, de nem számítana, mert ha rekesszel venném, akkor többet is innék. Gondolom, ezt maga is megfigyelte. Aztán feltételezem, nehezen viselném a feszültséget, de hát arra van az a két hét vakáció. Vagy kétszer egy hét, ami...

– Vicces – jegyezte meg a férfi.

– Csak az idegeim.

– Ha maga mondja. Befejezte a süketelést? Azt akarom, hogy csinálja meg ezt a melót. Szükségem van valamire, maga meg egy szempillantás alatt megszerzi nekem. És az árral sincs probléma, ugye?

– Az attól függ, mit kell ellopnom. Ha egy negyedmillió dolláros gyémánt nyakékről van szó, akkor keveset fizet.

Az arca olyan alakzatot vett fel, ami akár mosoly is lehetett volna. De valahogy mégsem éreztem magam jobban tőle. – Nem gyémánt nyakék.

– Értem.

– Amit el fog lopni, megér nekem ötezer dollárt. Másnak egy fillért sem.

– Mi az?

– Egy doboz – válaszolta, és igen részletesen leírta, hogy néz ki. – Megadom a címet, a lakást, mindent. Magának csak annyi a dolga, hogy felvesz az utcán egy cukorkát.

– Soha nem veszek fel a földről cukorkát.

– Hogy?

– Bacilusok.

Elhessentette a gondolatot, majd folytatta. – Tudja, mire gondolok. Eleget viccelődött?

– Miért nem lopja el maga? – kérdeztem tőle. – Tudja, melyik lakás az, ismeri az elrendezést, mindent. Még azt is tudja, mit keres, amit én egyáltalán nem akarok tudni. Miért nem spórolja meg magának azt az ötven darab százast?

– És csináljam meg én a balhét?

–Miért ne?

Megrázta a fejét. – Bizonyos dolgokat nem csinálok meg – mondta lassan. – Nem veszem ki a vakbelem, nem vágom le a hajam, nem javítom meg a hűtőszekrényem. Fontos dolgokhoz az ember szakembert hív. Mint most is.

– Én vagyok a maga szakembere?

– Bizony. Úgy megy át a zárakon, mint kés a vajon. Legalábbis ezt hallottam.

– Kitől?

Vállrándítás. – Annyi mindent hall az ember manapság, hogy nem tud mindent megjegyezni.

– Én mindig emlékszem.

– Vicces – felelte. – Én semmire. Olyan lyukas a memóriám, mint egy halászháló. – Megfogta a karom. – Kezdenek itt sokan lenni. Mi lenne, ha kint folytatnánk a tárgyalásunkat? Le-föl sétálunk az utcán, és mindent megbeszélünk.

Így aztán le-föl sétáltunk az utcán, s ha cukorkát nem is vettünk fel, mindent sikerült megbeszélnünk. Megállapodtunk a részletekben, s abban, hogy a jövő hétre nem táblázom be magam annyira. Mert a jövő héten megcsinálhatom a melót.

– Majd jelentkezem, Rhodenbarr – mondta. – Legközelebb odaadom a címet, meg az időpontot, meg mindent, amit tudnia kelt. Plusz nálam lesz egy ezres előleg.

– Úgy gondoltam, ezt már most megkapom.

– Nincs nálam. Nem szeretek ennyi készpénzt csak úgy magamnál hordani. Tudja, az utcai tolvajok meg a huligánok.

Az utcáink már nem biztonságosak.

Mint a dzsungelben.

– Akár most is megadhatja a címet – javasoltam neki. – Meg a férfi nevét, aki nem lesz otthon, amikor beugrom hozzá. Körbe tudnék nézni, felmérni a helyszínt.

– Lesz bőven ideje.

– Csak arra gondoltam, hogy...

– Se a cím, se a név nincs nálam Még ilyet. Otthon felejtettem. Mondtam, hogy milyen a memóriám, ugye?

– Mondta?

– Meg mertem volna esküdni, hogy mondtam.

Megvontam a vállam. – Biztos elfelejtettem.

Aznap éjjel azon tűnődtem, miért mondtam igent. Két indokom is volt, döntöttem el. A pénz volt az első, nehezen elhanyagolható tényező. A biztos ötezer dollár és az előre leszervezett munka sokkal jobban hangzott, mint a szokásos felállás, amikor magam hajtom fel a melót, aztán nyüglődők az orgazdával.

De több is volt ebben a pénznél. A gyanúsan tökalakú barátom azt éreztette velem, nem lenne szerencsés nemet mondanom. Nem mintha különösebben féltem volna attól, hogyha elhajtom, az rosszul esik neki. Túl sok minden nem történhet velem. A visszautasítás azonban nem tűnt olyan jó ötletnek.

Ott volt a kíváncsiság. Ki a fene volt ez a férfi? Ha nem ismertem őt, akkor miért volt annyira ismerős? És ami még fontosabb, mit tudott ő rólam? Mire ment ki ez a kis játéka? Ha egyszer ő is profi volt, és engem is profinak ismert el, akkor mire volt jó a trópusi madarakat is megszégyenítő násztánc? Nem számítottam arra, hogy egyszer az életben az összes kérdésemre megkapom a választ, de sejtettem, a meló befejeztével jó részükre érdekes választ kapnék. Aztán más munkám nem volt, amit annyira meg akartam csinálni, a félretett pénzem meg ugye nem tart örökké...

Van egy kifőzde az Amsterdam sugárúton a Hetvennegyedik és Hetvenötödik utca között, ahova havonta egyszer-kétszer be szoktam ugrani. A tulajdonos egy ijesztő méretű bajusszal rendelkező török, így az étel is török, bár egyáltalán nem ijesztő. A kifőzde pultjánál üldögéltem két nappal azután, hogy újdonsült barátommal megismerkedtem. Miután az utolsó cseppjét is lenyeltem egy kivételesen nagyszerű lencselevesnek, türelmesen vártam a töltött szőlőlevelemre, így volt időm megcsodálni a tulaj tajtékkő-pipagyűjteményét a falon lévő vitrinben. A bajuszos ember minden tavasszal hazamegy Török országba, és egy zsáknyi pipával tér vissza, amelyekről állítja, lepipálják a Dunhill legdrágább darabjait. Mivel nem pipázom, ezért a kísértés sem túl nagy, de szeretem nézni a gyűjteményt, és azon gondolkodom, vajon összeismerkedek-e egyszer egy igazi pipással, akinek vehetnék egy ilyet. De nem fogok.

– Az apám szívott tajtékkő-pipát – szólalt meg egy ismerős hang a hátam mögött. – Egy pipája volt csak, azt tömte meg naponta ötször- hatszor. A pipa az évek alatt olyan fekete lett, mint az a bizonyos éjszaka. Volt egy külön kesztyűje, amit mindig felvett a pipázáshoz. Persze csak arra kezére húzta fel, amelyikkel szívta. Mindig ugyanabban a székben ült, mindig ugyanolyan lassan és nyugodtan szívta a pipáját. Külön dobozt csináltatott neki, és abban tárolta. Kék bársonnyal volt bélelve a doboz.

– Furcsa időpontokban bukkan fel.

– Aztán egy napon eltörte – folytatta. – Nem tudom, elejtette-e, vagy túl erősen rakta-e le, vagy csak egyszerűen elöregedett. A fene tudja, mi történt. Tudja, a memóriám.

– Mint a szita.

– Annál is rosszabb. A különös az, hogy az apám nem vett új pipát: se tajtékkőből, se bruyere-gyökérből készültet. Úgy hagyta abba a pipázást, mintha soha nem szívta volna. Elgondolkoztam én ezen. És arra jutottam, hogy apám soha nem hitte, hogy bármi történhet a pipájával, aztán amikor mégis történt, rájött, hogy semmi sem tart örökké, így hagyta az egészet a fenébe, és soha többé nem gyújtott rá.

– A történetet pedig azért mondta el nekem, hogy...

– Nincs különösebb oka. Csak eszembe jutott, ahogy azokat a pipákat néztem a vitrinben. Nem akarom félbeszakítani az ebédjét, Rhodenbarr.

– Mit tagadjam, már megtette.

– A sarkon várom a cipőpucolónál. Gondolom, nem marad sokáig.

– Gondolom.

Ő el, én meg magamra maradtam a töltött szőlőleveleimmel. Nem akartam desszertet enni, de egye fene, rendeltem egy túl édes baklavát, utána meg lassan elszopogattam egy bögre sűrű török kávét. Átfutott rajtam, hogy iszom még egy bögrével, de nem akartam négy évig ébren maradni. Fizettem hát a bajuszos embernek, majd elsétáltam a sarki cipőpucolóhoz.

A barátom mindent elmondott nekem J. Francis Flaxfordról, amit tudni akartam, no meg a kék dobozáról. Igazság szerint jóval többet mondott el, mint amennyit szükséges volt tudnom, de úgy, hogy a fontos kérdéseimre nem válaszolt.

Egyszer megkérdeztem tőle a nevét. Szemében végtelen csalódottsággal végigmért, puha szemöldökét felvonta.

– Megmondhatnám a nevem – kezdte –‚ de akkor mennyivel tudna többet, mint most Külonben is, kicsi az esélye, hogy az igazi nevem mondanám meg, nem?

– Kicsi. Bizony.

– Akkor miért bonyolítsuk fölöslegesen az életünket? Azt kell mindössze tudnia, mikor és hol szerezheti meg a dobozt. Valamint azt, hogy mikor és hol kell odaadnia nekem, hogy megkapja a maradék négyezret.

– Úgy érti, hogy ezt is megtervezzük előre? Nem mondja. Én meg azt hittem, hogy beugrom a lakásba, elhozom, amit kell, aztán egy szép napon maga majd felbukkan valahol a hátam mögött, és elkezd mesélni valami sztorit. Vagy kilép valamelyik mosógép mögül, amikor leviszem a szennyesem.

A férfi sóhajtott. – Kilenc, fél tíz körül benn lesz Flaxford lakásában. Legkésőbb tizenegy, fél tizenkettőkor már el is tűnt onnan. Nem tart hat túl sokáig kivenni egy dobozt egy íróasztalból. Miután végzett, haza megy, lezuhanyozik, iszik egy pohárral, ilyesmi. – És elrakom a betörőszerszámaim, meg még a szajrét, amit összeszedtem. – Ezek után szépen elballag egy, a lakásához közel eső, kellemes helyre. Van egy bár, Pandora, asszem, a Broadway és Hatvannegyedik sarkán. Ismeri?

– Futólag.

– Csendes, nyugodt hely. Odaér, mondjuk, hajnali fél egyre, és hátul beül egy boxba. Mivel a bárban nincsenek pincérek, ezért a pultnál rendel magának valamit, és visszaviszi az asztalához.

– Olyannak hangzik, ahol öltönyben illik lenni.

– Csendes, eldugott hely, ahol békén hagyják. Ha odaér, mondjuk, fél egyre, akkor maximum egy fél órát kell várnia.

– Mert maga csak egy körül ér oda?

– Úgy van. Ha bármi gond van, fél kettőig vár, fogja a dobozt, és haza megy. De nem lesz semmi gond.

– Persze, hogy nem – értettem vele egyet. – Na de mi van, mondjuk, ha valaki el akarja tőlem venni a dobozt az utcán?

– Akkor üljön egy taxiba! Tele vannak velük az utcák. Ilyen késői órán különben sem szerencsés sétálni.

Erre nem mondtam semmit.

– Azt hiszi, felbérelek valakit, hogy vegye el magától a dobozt? Hogy megspóroljak rongyos négyezer dollárt? Miért tennék ilyet?

– Mert olcsóbb, mint kifizetni engem.

– Jesszusom – sóhajtott megint. – Akkor hogy a francba tudnám magát megint használni? Ha annyira izgul, hozzon magával fegyvert. Azzal meg az a baj, hogy ideges lesz, és szétlövi a saját lábfejét. Esküszöm, nincs mitől tartania. Elhozza a dobozt, megkapja a négy lepedőt.

– Lepedőt – mondtam.

– Mi van?

– Ezrest. Zsozsót. Lét.

– Mi?

– Suska.

– Mire akar kilyukadni?

– Olyan sokféleképpen hívjuk a pénzt. Maga is olyan, mint valami két lábon közlekedő szlengszótár.

– Valami baj van azzal, ahogyan beszélek, Rhodenbarr?

– Ó, dehogy – válaszoltam – Semmi. Csak az idegeim. Kezdek felpörögni.

– Asszem – mondta elgondolkodva –‚ ezt látom

Most meg itt ültem Rod kanapéján, és az órámat néztem. Pár perc volt éjfélig. Elég hamar kellett eljönnöm Flaxford lakásából, de elég valószínűtlen volt, hogy fél egyre odaérjek a Pandorába. Az ezer dollár előlegem szép emlékké vált, a maradék négyet soha nem kapom meg, s név nélküli barátom ott fog ülni egyedül a Pandorában, whiskyt szürcsölgetve, és azon tűnődik, miért is ültettem fel.

Hadd tűnődjön.

Öt

Nem tudom, mikor aludtam el. Kicsivel éjfél után a kimerültség ledöntött a lábamról, bele egyenesen Rod ágyába. Éppen elaludtam volna, ami kor idegen jelenlétet érzékeltem az ágyam mellett. Mondtam magamnak, hogy ostobaság, s amikor végül kinyitottam a szemem, láttam, hogy a filodendron egyik levele lengedezik fölöttem. Ha lehet, neki még több joga volt Rod lakásban lenni, mint nekem, de mire felmértük egymást, már kiment az álom a szememből, a gondolataim cél nélkül száguldottak.

Rod hifitornyán bekapcsoltam a rádiót, halkra állítottam, és vártam, hogy véget érjen a zene, s meghallgathassam a híreket. Nincs annál idegesítőbb, mint amikor az ember szeretne csak zenét hallgatni, de negyedóránként híreket mondanak. A fordítottja éppoly igaz. Ez a közös a rendőrökben, a taxikban és a hírekben: pont akkor nem talál az ember egyet sem, amikor tényleg szüksége lenne rá.

Végül mégiscsak megszólalt a bemondó mély hangja, és sorolni kezdte az érdektelenebbnél érdektelenebb híreket, ám egy szót sem szólt a betörésről és a gyilkosságról a Keleti Hatvanhetedik utcán. Egy szó sem. Zéró. Nulla. Semmi.

Kerestem egy másik állomást, de persze fél órát kellett várnom a hírekre. Közben egy banda igen vérszegény folk-rockot nyomott. Amikor az énekes azt kezdte el nekem mondani, hogy a csaja olyan hatással van az ő lelkére, mint amikor egy krétát húznak keresztül egy táblán (az ő lelke a tábla, és nem, ezt nem én találtam ki), akkor hirtelen eszembe jutott, hogy éhes vagyok. Kimenten a konyhába, és alapos kutatásba kezdtem. Nagyon alaposba, mert Rod nem túl erős a konyhavonalon. Fél óra múlva a következőket találtam: egy fél üveg Uncle Ben’s Konvertált Rizst (korábban buddhista volt, de áttért a presbiteriánus hitre), egy nem sok jót ígérő norvég szardíniakonzervet mustáros mártásban, meg egy rakás apró üvegcsét és dobozt és papírzacskót, bennük rengeteg fűszerrel, amelyek bár milyen ételnek új értelmet adtak volna. Ha lett volna bármilyen étel a lakásban. Végül a rizsnél maradtam. De miután alaposabban belenéztem az üvegbe, láttam, hogy nem én voltam az első hívatlan látogató, és Uncle Ben rizse időközben megint konvertált. Ezúttal rizsből egérszarra.

Egy szekrényben rábukkantam egy csomag spagettitésztára, ami remek lett volna némi olívaolajjal, ha az meg nem lett volna állott. Ekkora úgy döntöttem, nem is vagyok éhes, de egy újabb szekrénybe bepillantva láttam, hogy Rodney Hart megőrül a levesekért. Hatvanhárom Campbell leveskonzerv sorakozott a polcokon, és ezt azért tudom pontosan, mert megszámoltam És azért számoltam meg, mert tudni akartam, meddig maradhatok életben anélkül, hogy elhagynám a lakást. A koncentrációs táborokban használt fejadagokkal – napi egy konzerv – két hónapig gond nélkül elvagyok. Az meg nem kevés idő, mert a rendőrök még jóval azelőtt elkapnak, s egy szempillantás alatt börtönben találom magam gyilkosságért, és ott legalább az ellátás miatt nem kell aggódnom. Akkor miért is aggódtam?

Remegni kezdtem, úgyhogy erősen a konzerv kinyitására koncentráltam, ami végül is jó görcsoldónak bizonyult, hisz Rod konzervnyitója az a nagyon primitív fajta volt, aminek még nyele sincs, de megoldottam a feladatot. A Csillagos Csirkelevest beledöntöttem egy tisztának látszó lábasba, kis vizet eresztettem hozzá, az egész kotyvalékot felmelegítettem, tettem hozzá egy kis petrezselymet és pár csepp szójaszószt, ahogy leültem enni, a folk-rock állomás úgy döntött: itt az ideje a híreknek. Elismételték azt, amit a másik adón már hallottam, jóval többet mondtak az időjárásról, mint tudni akartam (hisz ugye nem nagyon terveztem kimenni a lakásból), de ők sem szóltak egy szót sem a néhai  J. F. Flaxfordról, sem a gyilkos kedvű betörőről.

Miután befejeztem a levest, kicsit összerántottam a konyhát. Aztán módszeresen átkutattam a többi szekrényt Rod piagyűjteménye után kutatva. A kollekció egyik része nem állt másból, mint egy üveg fekete ribizlilikőrből, és az üveg alján kotyogó ital nem sok jót ígért. A másik rész viszont igen egy jó fél üveg whisky A címkén egy italkereskedés neve állt, amely arról informált, hogy az italt Hackensackben palackozták, így nem vártam sem Chivas-, sem Haig-minőséget. De a betörők nem 1ehetnek válogatósak. Sokáig ültem a tévé előtt, kezemben a whiskyvel, és régi filmeket néztem a Kilences csatornán. Az élvezetet félóránként megszakítottam a rádió hírei kedvéért. Továbbra sem adták hírül J. Francis elhalálozását, sem annak okozóját.

A hajnal első perceiben végül kivégeztem a whiskyt, és szerettem volna ugyanezt tenni a tévével is, de inkább kikapcsoltam, s másodszor is bemásztam Rod ágyába.

A következő dolog, amire emlékszem egy különös zaj volt, majd egy női hang: – Ó, bassza meg!

Soha ember hamarabb nem nyerte vissza öntudatát. Álomtalan álomból riadtam fel. Valaki volt még a lakásban rajtam kívül, valami nő, aki hangja alapján ítélve veszélyes közelségben járt az ágyamhoz.

Nagyon nyugodtan feküdtem, mozdulatlanul, úgy lélegezve, mint az alvók, remélve, hogy észre sem vett. Persze ez csak hiú ábránd volt. Ki ez a nő? És a mi a jó francot keres itt?

Én meg hogyan fogok ebből kimászni?

– Bassza meg – vette ki a nő a szavakat a számból, amelyeket ezúttal hozzám intézett. – Felébresztettelek, mi? Nem akartam. Olyan csöndben jöttem be, hogy nem is igaz. Már megöntöztem a virágokat, amikor az egyiket felrúgtam. Remélem, nem esett baja. Ne haragudj, hogy felébresztettelek.

– Semmi baj – mondtam a párnámnak.

– Azt hiszem, virágöntözési tehetségemre ezentúl nem lesz szükség – folytatta. – Maradsz egy ideig?

– Pár hétig.

– Rod nem említette, hogy lesz itt valaki. Most érkeztél?

– Az éjjel.

– Még egyszer, nagyon sajnálom, hogy felkeltettelek. Mi lenne, ha csinálnék egy kávét?

– Csak leves van.

– Leves?

Vonakodva megfordultam, és rápillantottam. Az ágy oldalánál állt. A filodendron a lábainál feküdt, ő meg a gyökereit öntözte. Istenien állt neki. Bármit csinált, istenien állhatott neki: fantasztikusan nézett ki.

Haja rövid volt és sötét, homloka magas, arca tökéletesen arányos. Orrának enyhe fitossága, és állkapcsának határozottsága is remekül illett hozzá. Ajkai teltek, de nem túlságosan. Apró, rózsaszínű fülek, és formás fülcimpák. (Épp nemrégiben olvastam egy könyvet a fülek és ember személyisége, valamint általános egészsége közti összefüggésről. Szakértő ugyan nem lettem, de itt volt az ékes bizonyítéka annak: érdemes volt elolvasnom a könyvet, amely szerint ezek a fülek ideálisak.)

Fehér kezeslábast viselt, amely remek ízlésről tanúbizonyságot téve szorosan simult a testére. Westernfilmekből ismert, virágokkal díszített farmering volt rajta a térdeknél megkopott kezeslábas alatt. Nyaka köré vörös kendőt tekert, lábára szarvasbőr mokaszint húzott.

Semmi kivetnivalót nem találtam benne, egy dolgot kivéve: a lakásomban volt. (No jó, Rod lakásában.) A virágokat öntözte, és veszélybe sodorta a biztonságomat. Aztán eszembe jutottak azok a reggelek, amikor egyedül ébredtem, és boldog lettem volna, ha ilyen örömteli látvány fogad. Mi az igazságtalanság, ha nem ez? Ez a közös a rendőrökben, a taxikban, a hírekben és a nőkben: pont akkor nem talál az ember egyet sem, amikor tényleg szüksége lenne rá.

– Leves? – fordult felém, arcán tapogatózó mosollyal. Szeme vagy kék volt, vagy zöld, vagy mindkettő. Fogai fehéren és egyenletesen csillogtak  – Milyen leves?

– Szinte bármilyen. Amilyet csak akarsz. Bableves, csirkeleves tésztával, spárgakrémleves, paradicsomleves, sajtleves...

– A sajtleves csak vicc, ugye?

– Hazudtam én neked valaha? Ott van a konyhaszekrényben, hanem hiszel nekem. Ha a Campbell gyártja, akkor Rod megveszi. Ezenkívül nincs más, kivéve egy fél üveg egérszaros rizst...

– Azt hiszem, Rod nem túl házias. Régóta ismered őt?

– Régi barátok vagyunk. – Hazugság. – De az elmúlt években nem sokat találkoztunk – Elfogadható féligazság.

– Egy évfolyamra jártatok az egyetemen? Vagy Illinois-ból ismered? .Affene. Milyen egyetem? Illinois-ban hol? – Az egyetemről – mondtam végül.

– Akkor most itt maradsz nála egy ideig New Yorkban, amíg... – a kék vagy zöld szem elkerekedett – meddig? Te is színész vagy?

Beismertem, hogy nem. Akkor mi a fene vagyok? Felültem az ágyban, a nyakamig felhúztam a takarót, és gyorsan improvizáltam egy sztorit. Dél-Dakotában élek, és a család üzletében dolgozom, amelyet jó pénzért eladtunk, most meg itt vagyok körbenézni New Yorkban, míg kitalálom, mihez akarok kezdeni az életemmel. Nagyon komoly és unalmas volt a történetem. Reméltem, hogy elveszti az érdeklődését, és egy halaszthatatlan megbeszélésre hivatkozva gyorsan felpattan, és elmegy. De a komoly és unalmas történet teljesen lebilincselte: tágra nyílt szemekkel ül az ágy szélén, ujjait térdén összefonva.

– Szóval meg akarod találni önmagad – bólogatott. – Ez nagyon érdekes.

– Soha nem sejtettem, hogy valahol elvesztettem magam. De most, hogy nincs semmi akut kötelezettségem...

– Én is pont ebben a helyzetben vagyok. Négy éve váltam el. Akkor még volt valami alibiállásom, de felmondtam, most meg munkanélkülin vagyok. Festegetek, ékszereket készítek, nemrégiben meg elkezdtem füstüveggel kísérletezni. Nem az, amit mindenki csinál. Ezt én találtam ki. Háromdimenziós, szabadformájú szobrok. A helyzet az, hogy nem nagyon értek hozzá, így azt se tudom, jó vagyok-e, vagy sem. Ezek tulajdonképpen hobbik. É ha csak tényleg azok, akkora pokolba velük. Nem akarok hobbikat. Csinálni akarok valamit, de még nem tudom, mit. Legalábbis azt hiszem, hogy nem tudom – rebegtette ízlésesen a pilláit. – Biztos, hogy nem akarsz reggelire levest? Mert ha valóban nem, akkor leszaladok a sarokra kávéért. Addig te magadra kaphatsz valamit.

Ki se nyithattam a számat, hogy helyeseljek, mert már be is csukódott mögötte az ajtó. Kipattantam az ágyból, és elindultam a fürdőbe. (Ezt nem hangsúlyoznám külön, de jó ideje ez volt az egyetlen dolog, amit saját elhatározásomból tettem.) Aztán felvettem a tegnapi ruháimat, és a kedvenc fotelemben ülve vártam, ki lép be az ajtón.

Vagy a kedves és csinos virágöntöző lány, aki friss kávét hoz a Dél Dakotából idetévedt önmagát kereső férfinak.

Vagy a rend őrei.

„Csak leugrom a sarokra kávéért.” Persze. A lány nyilván felismerte az elhíresült gyilkos betörőt, vagy betörő gyilkost, és most a) megszökött a karmaiból, hogy b) az igazságszolgáltatást értesítse, amelynek ökle jól lecsap.

Eszembe jutott, hogy meglépek, de nem sok értelme lett volna. Amíg van valami esélye annak, hogy kávéért ment, addig ennél a lakásnál biztonságosabb búvóhelyet nem találhatok. Így okoskodtam, de a dolog mögött egyszerűen a tompaság állt: ereimben a múlt éjjel ócska whiskyje alvadozott, az agyam kínlódva kerregett, és egyszerűbb volt csak ülni és várni.

Nyújthatnám még, de miért? Nem kellett az ajtó nyílására várnom, hogy megtudjam, egyedül jött vissza. Hallottam a lépteit a lépcsőn, s olyan nincs, hogy egy zászlóaljnyi rendőr pont úgy hangozzék, mintegy fiatal lány. Egyszóval nyugodt voltam jóval azelőtt, hogy kinyílt az ajtó, de amikor valóban kinyílt, és megláttam a lány csinos arcát, nagyon megörültem. Nagyon.

Meglepő módon őrölt kávét hozott. A konyhában ügyködött, és közben csevegtünk. Volt időm a hazugságaimat csiszolni, míg ő távol volt, így amikor bejelentette, hogy őt Ruth Hightowernek hívják, gondolkodás nélkül válaszoltam: a nevem Roger Armitage. Sokkal, de sokkal könnyebben ment a beszélgetés.

Még azelőtt megemlítettem, hogy a repülőtársaság elhagyta a csomagjaimat, mielőtt Ruth jogosan megkérdezhette volna, hol a cuccom. – Mindig ezt csinálják – tette hozzá, majd lelkesen egyetértettünk, hogy annak a civilizációnak, amelyik embert volt képes a Holdra lőni, talán képesnek kellene lennie az ember csomagját A-ból eljuttatni B-be. Amikor lefőtt a kávé, asztalhoz ültünk, és csendben kortyolgattuk. Jó kávé volt.

Beszéltünk és beszéltünk és beszéltünk, én meg annyira belejöttem a szerepembe, hogy egész megszerettem. Talán a környezet hatása: egy színész lakásában könnyű színészkedni. Rod említette, hogy a ház tulajdonosa szereti a színészeket. Biztos csak színészek laknak itt, és ez beette magát a falakba is.

Bármilyen standard szerint is tökéletes Roger Armitage voltam, az új fiú a városban. Ő meg egy őslakos, akiből különféle fondorlatos módon azt akartam kiszedni, mennyi ideje ismeri Rodot, és milyen szerepet játszottak egymás életében.

De miért is lett volna ez érdekes? Kapcsolatunk jó része már múlt időbe került. Ahogy ő elmegy, úgy én is összepakolok, és új búvóhelyet keresek magamnak. A lány nem volt ostoba: előbb vagy utóbb kitalálja, ki vagyok. Akkor pedig nekem nagyon jó lesz valahol máshol lennem.

– Tudod – mondta Ruth –‚ annyira szerettem volna gyorsan meglocsolni a virágokat anélkül, hogy felébresztelek. El kellett volna mennem, ahogy megláttalak az ágyban aludni. Te úgyis meglocsoltad volna őket. De ez akkor nem jutott eszembe. És tudod, mit? Orülök, hogy így történt. Nagyon élvezem ezt a beszélgetést.

– Én is, Ruth.

– Jó veled beszélgetni. Általában nehezen találom meg a hangot. Különösen a férfiakkal.

– Ezt nehéz elhinnem.

– Ez kedves tőled! – Szemeit, amelyekről már kitapasztaltam, hogy hangulatától függően zöldek vagy kékek, vagy mindkettő, szégyenlősen emelte fel rám. – Mégiscsak szép lett ez a mai nap.

– Bizony.

– Egy kicsit hűvös, de tiszta az ég. Akartam hozni brióst is, de nem tudtam, szereted-e.

– Nem nagyon. A kávé viszont isteni.

–Kérsz még?

– Kösz.

– Hogy hívjalak? Bernie-nek vagy Bernardnak?

– Amelyik jobban tetszik.

– Akkor Bernie-nek hívlak.

– A legtöbben így hívnak – feleltem. – Jézus ereje ne hagyj el.

– Semmi baj, Bernie.

– Szentséges úristen.

– Semmi baj. – Áthajolt hozzám az asztalon, szája sarkában mosoly motoszkált, puha kezét az enyémre tette. – Nem kell aggódnod.

– Nem kell?

– Persze, hogy nem. Tudom, hogy senkit sem öltél meg. Kiváló megérzéseim vannak. Elvégre nő vagyok. Ha nem lettem volna biztos abban, hogy ártatlan vagy, akkor nem kínlódom azzal, hogy felrúgjam a filodendront, és...

– Szándékosan rúgtad fel?

– Aha. Legalábbis az állványt. A filodendront levettem róla, és úgy rúgtam fel.

– Akkor végig tudtad.

– A neveddel vannak tele az újságok, Bernie. Ahogy a jogosítványod meg minden más a tárcádban. Átkutattam a zsebeidet, míg aludtál. Te vagy a legjobb alvó, akivel valaha találkoztam.

– Olyan sokkal találkoztál?

Hihetetlen, de a huncut Ruth elpirult. – Nem, nem olyan sokkal. Hol is tartottam?

– Hogy átkutattad a zsebeimet.

– Igen. Felismertelek. Nem volt könnyű. A reggeli Timesban van rólad egy fotó. Nem nagyon hasonlít rád. Tényleg levágják az ember haját, ha börtönbe zárják?

– Egész pontosan azóta, hogy Sámson ledöntötte a templomot. Nem akarnak semmit sem a véletlenre bízni.

– Ez barbár dolog. Szóval abban a minutumban, ahogy megpillantottalak, tudtam, hogy nem ölhetted meg azt a Flaxfordot. – Egy pillanatra elkomorodott az arca. – De a betörőség az igaz, ugye?

– Úgy tűnik.

– Úgy ám. Tényleg ismered Rodot?

– Nem olyan jól. Együtt pókereztünk párszor.

– De ő nem tudja, miből élsz, igaz? Akkor meg hogyhogy adott neked kulcsot a lakásához? Ostoba kérdés. Mire kellenek neked kulcsok? Láttam az álkulcsaidat meg az egyéb szerszámaidat a zsebedben. Nagyon profiknak látszanak. Nem kell valami, amivel felfeszíted az ajtókat? Mi a neve. Pajszer.

– Csak akkor, ha erőszakos és goromba az ember.

– De te nem vagy az, ugye? A betörés olyan szexis. Hogy kötöttél ki ebben a szakmában? Nem, ezt a kérdést a férfiak szokták feltenni bizonyos nőknek. Jaj istenem, annyi mindenről kell beszélnünk. Végre elfelejthetjük Roger Armitage-et meg a hülye családi üzletét Dél-Dakotában. Fogadok, hogy soha nem jártál ott. A hazudozásban azért elég jó vagy. Kérsz még kávét, Bernie?

– Igen – feleltem. – Azt hiszem, kérek.

Hat

Este hat óra huszonnégyre a Hetes csatorna emberkéi már mindent elmondtak, amit csak tudtak az öt államra kiterjedő embervadászatról, amelynek célpontja a békés betörőből vérengző gyilkossá vált Bernie Rhodenbarr volt. A KFC szakállas ezredesének egyik csípős csirkeszárnyát letettem a tányérra, majd felkeltem kikapcsolni Rod Panasonic tévéjét. Ruth törökülésben ült a földön, és a csirkeszárnyakról vajmi kevés tudomást véve elszántan szapulta Ray Kirschmann álnokságát. – Utolsó szemétláda – puffogott. – Elszed tőled ezer, nehezen megkeresett dollárt, aztán mindenféle hazugságokat terjeszt rólad.

Ray verziójában ugyanis én a sötétben rájuk vetettem magam, s ők ketten csak és kizárólag Ray bátorságának és állhatatosságának köszönhették az életüket. – Évek óta sejtettem, hogy Rhodenbarrban ott lappang az erőszak – mesélte Ray a riportereknek, miközben vészjósló tekintetét sokkal inkább rám irányozta, semmint a kamerákra.

– Ray csalódott bennem – mondtam. – Hülyét csináltam belőle a partnere előtt.

– Szerinted elhitte, amit mondott?

– Hogy megöltem Flaxfordot? Persze. Mindenki ezt hiszi, kivéve téged és engem.

– Meg az igazi gyilkost.

– Meg az igazi gyilkost – értettem egyet. – De nem valószínű, hogy ő megszólalna a védelmemben. Nekem meg egy szavamat se hinné senki. Ahogy a tiedet sem. Ha már itt tartunk, azt se értem, te miért hiszel nekem.

– Mert olyan őszinte az arcod.

– Egy betörőhöz képest.

– Én meg egy olyan nő vagyok, akinek kiválóak a megérzései.

– Ezt én is tapasztaltam.

– J. Francis Flaxford.

– Isten nyugosztalja.

– Ámen – bólintott Ruth. – Tudod, soha nem voltam képes megbízni az olyan férfiakban, akik a nevüket egy rövidítéssel kezdik. Mindig azt hiszem, hogy titkos életet élnek. Van valami végtelenül csalóka a saját magukról alkotott képben, meg abban, ahogy ezt közvetítik a világ felé.

– Ez azért nagy általánosítás.

– Nem is tudom. Az lenne? Nézzük csak. G. Gordon Liddy, E. Howard Hunt...

– Ráadásul betörőkollégák.

– Van középső neved, Bernie?

Bólintottam. – Grimes. Anyám leánykori neve.

– El tudod képzelni, hogy B. Grimes Rhodenbarrként mutatkózz be?

– Nem. Kizárt. De ha mégis, az se azt jelentené, hogy el akarok valamit titkolni. Azt jelentené, hogy elment a józan eszem. B. Grimes Rhodenbarr, az isten szerelmére! Sokan rövidítik így a nevüket, főleg, ha nincsenek megőrülve a keresztnevükért...

– Akkor meg elhagyhatnák a középső nevüket – vágta rá Ruth. – Ez tiszta és egyszerű megoldás. Csak akkor nem bízom bennük, amikor azt a rövi dítést odateszik a nevük elé – mondta magabiztosan. – Különben is, nekem tetszik az elméletem. És eszembe se jutna megbízni J. Francis Flaxfordban.

– Pedig most már nyugodtan bízhatsz benne. A halottak ritkán vernek át bárkit is.

– Bárcsak többet tudnánk róla azon kívül, hogy halott.

– Ez a legszembetűnőbb tény vele kapcsolatban. Ha nem lenne halott, semmit nem tudnánk a szemétládájáról.

– Ne beszélj így róla, Bernie!

–Miért is ne?

– De mortuis meg a többi.

Valóban, a holtakról vagy jót. Vagy semmit. Ruth lerágta az utolsó darab húst a csirkeszárnyról, összeszedte a tányérokat, és kivitte őket a konyhába. Figyeltem apró fenekét, ahogy sétál, majd lehajol a szemeteshez. Torkomban dobogott a szívem. Aztán kiegyenesedett, töltött két bögre kávét, míg én Francis Flaxfordról gondolkoztam. A J-ről a neve előtt, meg a múlt idejéről a neve mögött.

Előző éjjel azon tűnődtem, hogy az elhalálozott valóban Flaxford volt-e. Talán egy másik betörő is kiszúrta magának J. Francis lakását, valahogy beverte a fejét valamibe, én meg pár perccel később megjelentem.

De ki verte volna be a fejét? Flaxford maga? Mindegy. A holttest ugyanis tényleg Flaxfordé volt, egy negyvennyolc éves ingatlanügynöké, aki mellesleg off-off-Broadway színházi előadások producere volt, egy bonviváné, egy playboyé. Házas volt, de évekkel ezelőtt elvált, és azóta egyedül élt kényelmesen berendezett lakásában az East Side-on egészen addig, míg valaki szét nem verte a fejét egy hamutartóval.

– Ha meg akarnál ölni valakit – kérdezte Ruth –‚ akkor nem egy hamutartóval tennéd, ugye?

– Flaxford szerette a komoly hamutartókat – feleltem. – A nappalijában egy akkora volt, amivel egy ökröt is agyon lehet csapni. Olyan nagy, ólomkristály darab, és ha éppen gyilkos kedvemben lettem volna, keresve se találok jobbat, amivel kinyírhatom. – Újra átfutottam a cikket a Postban, ujjammal az asztalon dobolva. – Jóképű pali volt.

– Már ha szereted ezt a típust.

Flaxford tényleg jóképű volt: hosszú arcát halántékán őszülő, dús fekete haj keretezte, bajusza nagyon aprólékosan nyírt és gondozott.

– Tiszteletreméltó – merengtem.

– Ha te mondod.

– Akár még elegáns is.

– Meg ravasz és trükkös.

– De mortuis. Emlékszel?

– A francba a mortuisszal! A nagyanyám szokta mondani: ha csak rosszat tudsz valakiről mondani, halljuk azt is. Érdekelne, hogyan szed te össze azt a sok pénzt. Szerinted miből élt, Bernie?

– Itt azt írják, vállalkozó volt.

– Az csak azt jelenti, hogy pénzt csinált. De azt nem, hogy miképpen.

– Ingatlanban utazott.

– Ez meg azt jelenti, hogy mihez kezdett a pénzével. És színházi elő adásokra költötte el. Biztos jövedelmező volt az ingatlanbiznisz. A nyereséget meg beleölte a darabokba. De azt még mindig nem tudjuk, miből élt. Ha engem kérdezel, piszkos ügyletekből vette azt a lakást.

– Talán igazad van.

– Akkor ezt miért nem írták meg?

– Mert senkit sem érdekel. Azt hiszik, egy oka volt a halálának: rossz időben volt rossz helyen. Egy magából kifordult betörő feltörte a lakása zárját, Flaxford meg szerencsétlenségére otthon volt. Ha halálakor női alsónemű lett volna rajta, sokkal többet írnának róla, de ehelyett egy teljesen átlagos hálóköntöst viselt a Brooks Brotherstől. Így senkit nem érdekel igazán.

– Hol olvastad, hogy Brooks Brothers-köntös volt rajta? – kérdezte Ruth.

– Kitaláltam. Nem tudom, hol vette a ruháit. A Times szerint hálóköntös volt rajta. A Post szerint fürdőköpeny.

– Nekem az volt a benyomásom, hogy meztelen volt.

– A sajtó szerint nem. – Próbáltam visszaemlékezni, hogy Loren a nagy pánik közepette említette-e, mi volt Flaxfordon, de nem ment. – Lehet, hogy a holnapi Daily Newsban már meztelen lesz – folytattam.

– Mit számít ez?

– Semmit.

Egymás mellett ültünk a Lawson-kanapén. Ruth összehajtotta az újságot, és letette maga mellé. – Bárcsak el tudnánk valahol kezdeni – sóhajtott. – De az egész olyan, mintha egy olyan csomót akarnánk kibogozni, amelynek egyik vége sincs a kezünkben. Van egy halott férfink, meg egy élőnk, aki ebbe az egészbe belerángatott.

– Akiről azt sem tudjuk, kicsoda.

– A Titokzatos Körtealakú Ismeretlen. Egy férfi csapott vállakkal, széles derékkal, és bizonytalan, rejtőzködő pillantással.

– Ő a mi emberünk.

– Neked meg valahonnan ismerősnek tűnt.

– Nemcsak ismerősnek tűnt, hanem ismerősnek is hangzott.

– De soha nem találkoztál vele azelőtt.

– Soha.

– A fenébe! – csattant fel Ruth. Roppant mérgesnek tűnt. Mérgesebbnek, mint én. – Nem találkozhattál vele a börtönben?

– Nem hiszem. Pedig ez logikus lenne, nem? Mert akkor tudná, hogy betörő vagyok. De egyszerűen nem tudom elképzelni, hol találkozhattam vele. Lehet, hogy a metrón láttam, vagy elmentem mellette az utcán.

– Talán – húzta el Ruth a száját. – Mindenesetre átvert téged. Nagyon csúnyán. Vagy ő ölte meg Flaxfordot, vagy tudja, ki tette.

– Szerintem nem ölt meg senkit.

– Akkor tudja, ki volt az.

– Lehet.

– Bárcsak meg tudnánk találni. Mondtad, hogy nem volt hajlandó meg mondani a nevét. Még csak arra sem vette a fáradságot, hogy valami fals nevet mondjon?

– Nem. Miért?

– Mert akkor felhívhatnánk a bárban – magyarázta Ruth. – Hogy is hívják?

– Pandora. Miért hívnánk fel?

– Nem tudom. Esetleg megmondhatnád neki, hogy nálad van a kék doboz.

– Milyen kék doboz?

– Amelyikért betörtél a lakásba.

– Nincs semmiféle kék doboz.

– Persze, hogy nincs – bólogatott Ruth. – Soha nem is volt. A kék doboz nem volt más, mint egy csali. Jól hangzó csali. – A homlokát ráncolta, annyira koncentrált. – Akkor miért beszélte meg veled a találkozót a Pandorában?

– Gőzöm sincs. Szerintem ő se ment el.

– Akkor miért beszélte meg veled? – erősködött Ruth.

– Honnét tudjam? Jobb híján azért, hogy felnyomjon a zsaruknak, amikor megjelenek. De ennek sincs sok teteje. Talán csak meg akart nyugtatni azzal, hogy minden részletet kidolgozott. – Becsuktam a szemem egy percre, felidézve a jelenetet. – Azért van itt valami vicces. Az volt az érzésem, hogy igazi kemény fiúnak akart látszani előttem. Miért?

– Hogy eszedbe se jusson átverni.

– De miért akartam volna átverni? Valami nagyon nem stimmel ezzel a palival. Szerintem azért keménykedett, mert nem volt az. Mármint kemény. Sokat pofázott, de semmit sem tett. Szerintem inkább egy vérbeli svindler lehet – mosolyodtam el. – Az biztos, hogy engem kiadósan átvert. Meggyőzött nem csak a doboz létéről, hanem arról is, hogy eszembe ne jusson kinyitni.

– A börtönben nem találkoztatok. Szerinted volt valaha letartóztatva?

– Biztosan. Ez vele jár az üzlettel. Mindegy, mennyire vagy jó, előbb vagy utóbb lefülelnek. Azt meséltem, engem hogyan kaptak el, ugye?

– Amikor nem működött a csengő.

– Az-az. Én meg fogtam magam, és besétáltam a lakásba, míg a tulajok ott reggeliztek. A pasi teljesen jogosan fegyvert fogott rám. Én elővettem a nálam lévő biztonsági tartalékom, és megpróbáltam megegyezni vele. Erre kiderült, hogy a pasi valami jogvédő csoport tagja. Körülbelül annyi esélyem volt megvesztegetni pénzzel, mint egy rabbit egy disznóhúsos szendviccsel. A bíróságon úgy elsikáltak, azt sem tudtam, hogy hívnak.

– Szegény Bernie – tette Ruth a kezemre kezét. Aztán persze szemeink is találkoztak, és egy ideig csak néztük egymást, majd visszafordultunk a gondolatainkhoz.

Az enyémek, nem először, a börtön felé kanyarodtak. Ha feladom magam, akkor talán engednék, hogy előre kitervelt gyilkosság helyett emberölés vádjában ismerjem be a bűnösségem. Valószínű, hogy három- négy éven belül megint az utcán sétálhatnék, köszönhetően a jó magaviseletemnek. Ennyit még soha nem ültem. Utoljára tizennyolc hónapra varrtak be, és ha azt leültem, akkor a négy évet is leülöm. Minden reggel emelt fővel kell felkelni, és ha csak az adott napra koncentrál az ember, akkor ki lehet bírni.

Persze most már idősebb voltam, s a negyvenet is elhaladnám, mire kiszabadulok. Azt mondják, minél öregebb az ember, annál könnyebben birkózik meg a börtönnel. A napok gyorsabban telnek.

Benn nincsenek nők. Nincsenek gyöngéd kezek, nincsenek feszes, kerek fenekek. (Vannak férfiak feszes, kerek fenékkel, ha az embernek éppen arra van gusztusa. Nekem nincs.)

– Bernie – riasztott fel aggasztó gondolataimból Ruth. – Mi lenne, ha én mennék el a rendőrségre?

– Hogy feladjál? Ha lenne nyomravezetői jutalom, még megérteném, de...

– Miről beszélsz? Miért nyomnálak fel? Megőrültél?

– Egy cseppet. Akkor miért mennél el a zsarukhoz?

– Nincs nekik nagy fotóalbumuk mindenféle bűnözők képével? Azt mondanám nekik, hogy átvert egy svindler, mire ők megmutatnák nekem az albumot.

– És akkor mi van?

– Talán felismerem.

– Soha nem láttad, Ruth.

– De a leírásod alapján fel tudnám ismerni.

– A képen csak az arca látszik. Semmi több.

– Ó.

– Ezért hívják arcképfotónak.

– Ó.

– Azt hiszem, ez nem megy.

– Szerintem sem, Bernie.

Megfordítottam a kezét, és a tenyerét kezdtem simogatni. Ruth közelebb húzódott. Pár percig így ültünk, aztán amikor végre készen álltam, hogy átöleljem, Ruth hirtelen felállt.

– Bárcsak tudnánk tenni valamit – fakadt ki mérgesen. – Ha tudnánk a kövér férfi nevét, legalább el tudnánk indulni.

– Vagy ha tudnánk, miért akarta megölni valaki Flaxfordot. Valakinek jó oka volt arra, hogy holtan akarja látni. Mi volt az indíték? Ha többet tudnánk róla, sokkal előrébb lennénk.

– A rendőrség...

– Már tudja, ki nyírta ki. Én, Ruth. Soha nem lesz érdemi nyomozás, mert szerintük a gyilkos én vagyok. Ügy lezárva. Csak el kell kapniuk. Ezért volt tökéletes a csapdájuk. Egyvalakinek volt csak indítéka megölni Flaxfordot, de soha nem tudjuk meg, ki az, mert Flaxford ügyét lezárták, rányomták a „MEGOLDVA” bélyegzőt, alatta meg az én nevem áll.

– Akkor holnap elmegyek a könyvtárba. Átnézem a New York Times archívumát, hátha találok valamit Flaxfordról.

Megráztam a fejem. – Ha lett volna valami zaftos az életében, azt már rég megírták volna.

– De akkor is rábukkanhatok valamire, amin elindulhatunk, nem?

– Végül is, igen.

Ruth nekiállt le-föl járkálni a szobában. Tizenkét lépes előre, majd ugyanannyi vissza. Meglehetősen jól vezette elő a Ketrecében Járó Nagyon Ideges Oroszlánt. – Nem tudok itt ülni ölbe tett kézzel – jelen tette ki. – Mindjárt begolyózok.

– Akkor a börtönt nem ajánlom neked.

– Ne is mondd! Hogyan lehet azt elviselni?

– Úgy, hogy csak az adott napra koncentrálsz – feleltem. – Szívesen elvinnélek valahova vacsorázni, de...

– Dehogyis! – csattant fel. – Te itt maradsz! – Felvette az egyik újságot, és lapozgatni kezdte. – Talán van valami értelmes a tévében – mondta végül. Kiderült, hogy volt egy Warner Bros. gengszterfilm a WPIX en. Mindenki játszott, aki számított: Robinson, Lorre, Greenstreet, meg egy rakás régi karakterszínész, akiknek a nevét soha nem jegyeztem meg, csak az arcát. Azt viszont örökre. Ruth odaült mellém, és együtt néztük a filmet. Végül sikerült lassan az egyik karom a vállára rakni, aztán odabújt hozzám, így a reklámblokkot már csókolózással töltöttük.

Amikor az utolsó gonosz is megkapta, amit jár neki, Ruth odafordult hozzám: – Látod? A rosszfiúk mindig azt kapják a végén, amit megérdemelnek. Nem kell aggódnunk.

– Az élet – mutattam rá – nem egy B-kategóriás gengszterfilm.

– De nem is egy De Mille-eposz. A dolgok helyrejönnek, Bernie.

– Talán.

A tizenegy órás hírekben végre arról is beszéltek, ami minket is érdekelt. Nem volt új fejlemény a Flaxford-gyilkosság ügyében, gyakorlatilag megismételték a hatórás hírekben látottakat. Amikor egy beszámoló következett egy kábítószeres rajtütésről Hunts Pointban, Ruth felkelt, és kikapcsolta a tévét.

– Azt hiszem, én most elmegyek.

– El?

– Haza.

– Az meg hol van?

– A Bank utcában. Nem messze innen.

– Maradhatnál – javasoltam. – Biztos találunk még valami nézhetőt a tévében.

– Fáradt vagyok. Korán keltem.

– Akkor itt is aludhatnál – mondtam. – Akár.

– Nem hiszem, Bernie.

– Utálok belegondolni, hogy egyedül sétálsz haza. Ilyen későn, ezen a környéken...

– Még éjfél sincs. Ez meg a város legbiztonságosabb környéke.

– Jó, hogy itt vagy – böktem ki.

Elmosolyodott. – Tényleg haza akarok menni – mondta. – Le akarok zuhanyozni, levetni ezeket a göncöket magamról.

–És?

– A macskáimat is meg kell etetnem. Mostanra már biztosan éheznek.

– Nem tudnak felbontani egy konzervet maguknak?

– Reménytelenül elkényeztettem őket. Esther és Mordecai abesszíniai macskák.

– Akkor miért.kaptak héber neveket?

– Miért, minek hívtam volna őket? Hailé és Szelasszié?

– Ebben igazad van.

Kikísértem az ajtóhoz. Egyik kezét már a kilincsre tette, amikor hátrafordult és megcsókolt. Nagyon szerettem volna, ha marad, pláne azután, hogy igencsak jellegzetes és bátorító módon vette a levegőt. Arról nem is beszélve, hogy csípőjét az enyémhez szorította. Igaz, csak egy pillanatra, de odaszorította.

Végül elengedtem, ő kitárta az ajtót, és elbúcsúzott: – Viszlát holnap, Bernie.

És elment.

Hét

A metrón alig volt forgalom, amikor odaértem az állomásra a Nyolcadik sugárút és a Tizennegyedik utca sarkán. Rajtam kívül csak egyvalaki utazott a kocsiban. Ez volt a jó hír. A rossz az, hogy egy metrórendőr volt, övén egy hatalmas revolverrel. Jobb híján engem nézett, hisz rajtunk kívül nem volt senki a kocsiban, és tudtam, hogy azon jár az agya, honnét vagyok neki olyan ismerős. Bármely pillanatban a homlokához csaphatott, és akcióba lendülhetett.

De nem tette. A Times Square-nél páran felszálltak még – két ápolónő meg egy félkómás drogos – Így a zsaru már velük foglalkozott. Az Ötvenkilencedik utcánál leszállt, a következő megállónál én is. A lépcsőkön felbandukolva kiértem a hajnali városba a Hetvenkettedik utca és a Central Park nyugati sarkán. Azon tűnődtem, mi a fenét is csinálok.

Pedig este nyugodtan ültem Rod lakásában a tévé előtt, Ruthot átölelve. De mihelyst elment, nem bírtam elviselni a lakást. Az idegeimre ment az üldögélés. Képtelen voltam tétlenül ülni, bámulni a tévét. Le-föl járkáltam á lakásban, és nagyon mehetnékem volt. Éjfél után lezuhanyoztam, de nem tudtam rávenni magam, hogy ugyanazokat a ruhákat vegyem fel. Megint. Odaléptem hát Rod ruhásszekrényéhez.

Szinte mindent magával vitt. Vagy minden ruhájára szüksége volt a turnén, vagy a gázsijából baromi kevésre futotta. Egy inget találtam, amit felvehettem, bár nem nagyon akartam, meg egy pár tengerészkék zoknit.

Ekkor találtam meg a parókát.

Szőke volt, hosszú, de annyira nem, hogy hippinek nézzenek. Feltettem, és odaálltam a tükör elé. Megdöbbentő volt a változás. Egy kicsit rikító volt, majdnem sárga, emiatt egy hangyányit feltűnő, de a probléma megoldódott, amikor a kezembe akadt egy vászonsapka a polcon. A fejembe húztam, és örömmel láttam, hogy jelentősen csökkenti a paróka hatását.

Bárki, aki ismer, azonnal felismert volna. De egy idegen az utcán csak egy szőke pasit lát, fején egy idejétmúlt sapkával.

Megőrültem, mondtam magamnak. Teljesen. Levettem a sapkát meg a parókát, és leültem a tévé elé. Pár perc múlva megszólalt a telefon. Csak ültem és figyeltem. A hívó húsz csengetés után feladta, vagy az üzenetközvetítő-szolgálat válaszolt helyettem. Napközben többször meg szólalt a telefon – Ruth egyszer majdnem felvette –, de ilyen sokáig egyszer sem csöngött.

Háromnegyed egykor felraktam a parókát meg a sapkát, és útra keltem.

A metrótól elsétáltam a lakásomig. Azért mentem metróval és nem taxival, mert senkivel nem akartam beszédbe elegyedni. Talán attól féltem, hogy az a taxis áll majd meg, aki előző éjjel idehozott. De amikor a ház felé kezdtem sétálni, többször is alaposan megbántam a döntésem. A Hetvenkettedik utcán sokan voltak, az összes utcai lámpa szórta a fényt, és ezen a környéken éltem már évek óta. Rövid sétám során sok ismerős arcot pillantottam meg. Névről nem ismertem őket, de logikusnak tűnt a feltételezés, hogy ha ők ismerősek nekem, akkor én is nekik. Igyekeztem olyan testtartást és tempót felvenni, ami idegen tőlem. Talán ez is segített abban, hogy senki sem köszönt rám.

Végre a házammal szemben álltam az árnyékban. Felnéztem a tizenhatodik emeleti lakásom délre néző ablakára. A lakásom. A birodalmam.

Ismerjük el, nem volt nagy az a birodalom. Két kicsi szoba meg egy konyha egy lakóházban, ahol a kelleténél több lakbért kérnek. Egyedül a kilátás ért valamit. De ez volt az otthonom, és jól éreztem magam itt. Ez már a múlté. Még ha ki is mászom ebből a slamasztikából (fogalmam sem volt, hogyan), akkor sem tudtam elképzelni, miként élhetnék itt tovább. Mostanra ugyanis mindenki tudta a rettenetes igazságot a 16- G jelzetű lakás barátságos bérlőjéről. Aki egy betörő. Egy bűnöző.

Eszembe jutottak az arcok, akiknek a liftben bólintottam, a nők, akikkel kedélyesen elcseverésztem a mosógépek mellett, a portások, a gondnok. Mrs. Hesch, a láncdohányos hölgy, akitől mindig mosóport kértem kölcsön. Egyedül vele voltam beszélő viszonyban, pedig alig ismertem. Mindenki mással jószomszédi viszonyt ápoltam, és szerettem köztük élni.

Na, ide nem mehetek vissza. Bernard Rhodenbarrnak, a betörőnek máshol kell új otthont találnia magának, ezúttal álnéven. Amúgy sem könnyű az élet profi betörőként, de ha mindenki ismeri a nevem és az arcom, nehéz napok elé nézek.

Tényleg megkockáztassam, hogy felmenjek? Az éjféltől nyolcig szolgálatban lévő portás, egy mogorva, idősebb férfi, Fritz állt az ajtóban. Nem hittem, hogy a parókával és a sapkával át tudom verni őt. Talán pár dollár elfeledtetné vele állampolgári kötelességét, de az is benne volt a pakliban, hogy nem. A kockázat aránytalanul nagynak tűnt a nyereséghez képest. Volt azonban egy oldalsó bejárat, amelyik a pincébe vezet. Az ajtót zárva tartják. Belülről ki lehet nyitni, és a gondnok ki is nyitja, ha szükség van rá, de kívülről nem lehet bejutni rajta.

Másnak nem. De nekem igen.

Bent meg csak be kell szállnom a liftbe, és felmennem a tizenhatodikra. Ugyanígy ki is jöhetek, kezemben egy bőröndnyi ruhával, és az ötezer dollár biztonsági tartalékommal. Ha elkapnak – vagy feladom magam –‚ pénz jól jön ügyvédre. A pénzt magamnál akartam tudni, s nem eldugva a lakásomban, ahova nem tanácsos bemennem.

Megfogtam a kulcscsomómat, kiléptem az árnyékból, és éppen át akartam menni a Hetvenegyedik utcán, amikor egy kocsi állt meg a ház előtti tűzcsapnál. Átlagos kinézetű négyajtós szedán volt, de a sofőr olyan természetességgel parkolt le a tűzcsapnál, hogy akár ki is rakhatta volna a szirénát a motorháztetőre. Az egyszerű földi halandónak még eszébe sem jut itt parkolni. Csak rendőrök lehetettek.

Ketten szálltak ki a kocsiból. Nem ismertem fel őket, és semmi nem utalt arra, hogy rendőrök lettek volna. Öltöny és nyakkendő volt rajtuk, de ezt nem csak civil ruhás rendőrök viselik.

Nem mentem át West End sugárút másik oldalára. Onnét figyeltem, ahogy mutatnak valamit zsaruknak, én meg lassan behúzódtam az árnyékba, ahol nem vehettek észre. Könnyen zsebtolvajnak nézhetett volna bárki, s akkor nekem végem.

Csak egy percet maradtam. Visszamentem a sarokra, felnéztem a tizenhatodik emeletre, s láttam, hogy a G-lakásban ég a villany.

Vártam még tizenöt percet, de az ablakból továbbra is fény szűrődött ki. Megvakartam a fejem, ami ostoba dolog, ha az ember parókát visel. Megigazítottam a parókát meg a sapkát, és azon gondolkodtam, azok a rohadt zsaruk mit csinálnak ennyi ideig a lakásomban.

Mert sok volt az a tizenöt perc. Ráadásul nekik nem kell olyan halkan dolgozniuk egy idegen lakásban, mint nekem. A szomszédok biztos minden apró zajra felfigyelnek majd, miután elmentek, és...

A fenébe velük meg a szomszédokkal.

Sétáltam egy keveset. Elkerültem a forgalmas, jól kivilágított utcákat, és azon gondolkoztam, mi legyen a következő lépés. Hirtelen ott találtam magam a Pandora előtt. Találtam egy beugrót, ahonnét úgy tarthattam szemmel a helyet, hogy engem alig lehetett észrevenni. Egy idő után arra lettem figyelmes, hogy elzsibbadt a lábam, és kiszáradt a szám. Nem tudom, meddig állhattam ott. Nyolc vagy tíz vendég ment be a bárba ezalatt, és kábé ennyi is jött ki. Névtelen barátom nem volt köztük.

Talán valahol a környéken láthattam őt egyszer. Ezért tűnhetett ismerősnek. Lehet, hogy rendszeresen elmentem mellette az utcán, és így maradt meg bennem az arca. Különben honnét ismerte volna a Pandorát? Biztos rendszeresen idejárt, és még akkor is ennek a bárnak nevét mondta automatikusan, ha esze’ ágában sem volt felbukkanni a megbeszélt találkozón.

Talán most is ott iszik benn a pultnál.

Ezt magam sem hittem el. De a torkom már tényleg nagyon száraz volt. A halvány lehetőség, hogy mégis ott van a bárban, elfeledtette velem, mekkora kockázatot vállalok. Persze nem ült a bárpultnál, de a sör nagyon jólesett.

Nem maradtam sokáig. Miután eljöttem, egy erősebb paranoiás roham kerített hatalmába: meg voltam győződve, hogy követnek. Délnek tartottam a Broadwayn, amikor mögöttem húsz-harminc méterrel észre vettem egy férfit. Biztos voltam, hogy láttam a Pandorában, és közvetlenül mögöttem jött ki a bárból. Rögtön befordultam a Hatvanadik utcába. Ő utánam. Nem voltam túl boldog.

Átmentem az utcán, és nyugat felé indultam. Ő jött mögöttem. Alacsony férfi volt, sötét nadrágja és világos inge fölé puplin dzsekit húzott. Az arcából nem sokat láttam, és nem akartam megállni, hogy alaposabban szemügyre vegyem.

A Columbus sugárút előtt átjött az én oldalamra. Délnek fordultam ott, ahol a Columbusból Kilencedik sugárút lesz, és noha senki nem vette észre rajtam kívül, de a férfi kitartóan jött mögöttem. Megpróbáltam kitalálni, mit tegyek. Először is, lerázhatom. Másodszor, beléphetek egy kapualjba, aztán amikor mellém ér, nekieshetek. Harmadszor, sétálhatok tovább.

Ez utóbbit tettem. Visszapillantva láttam, hogy belépett egy bár ajtaján. Nem láttam többé. Csak egy újabb nyomorult, aki inni akar egy pohárral.

Visszasétáltam a Columbus sugárút sarkáig, és felültem a metróra. Most már könnyebben találtam meg a Bethune utcát. Pont ott volt, ahol hagytam. Olyan gyorsan nyitottam ki az ajtót a szerszámaimmal, mint ha kulcsom lett volna, felrohantam a lépcsőkön, és máris Rod lakásában voltam. Nem kellett bajlódnom a három zárral, mert csak a reteszzárat csuktam be magam után. Egy rugalmas acéllappal kinyitottam, ami őszintén megvallva tényleg kevesebb időt vesz igénybe, mint a kulcs.

Bezártam magam mögött a zárakat, és beestem az ágyba. Semmit az égadta egy világon nem értem el, fölösleges és esztelen kockázatokat vállaltam, mégis elégedett voltam magammal. Bujkálás helyett kimentem az utcára. Végre tettem valamit, nemcsak üldögéltem meg tévéztem.

Jó érzés volt.

Nyolc

Másnap reggel Ruthnak egyik virágot sem kellett felrúgnia, ugyanis kilenc előtt pár perccel már fenn voltam. Lezuhanyoztam, és kerestem valamit, amivel megborotválkozhatnék. Megtaláltam Rod ósdi Gilette önborotváját a gyógyszeres szekrényben. Nem elég, hogy öreg volt, az utolsó használat után ki sem lett tisztítva. A régi pengére ráragadtak Rod szőrszálai. A zuhany alá tartottam, de ez nem volt elég ahhoz, hogy megtisztítsa a borotvát. Visszaraktam a szekrénybe.

Úgy döntöttem, felhívom Rutht, és megkérem, hozzon pár apróságot. Fogkefe, borotva, fogkrém. Felütöttem a telefonkönyvet, és csodálkozva tapasztaltam, hogy a Hightower sokkal gyakoribb név, mint gondoltam, de közülük egyik sem lakott a Bank utcában. És Ruth sem volt köztük. A tudakozót tárcsázva egy latin akcentussal beszélő női hangsúlyosan sajnálkozva erősítette meg: nincs Ruth keresztnevű Hightower, és a Hightowerek közül egyik sem lakik a Bank utcában. Miután leraktam a kagylót, mondtam magamnak, hogy csak azért nem kéne kételkedni valaki hozzáértésében, mert az angol a jelek szerint nem az anyanyelve. A biztonság kedvéért újra tárcsáztam a 411-et, ahol egy erős és határozott bronxi akcentusú férfi megismételte az előbb hallottakat.

Akkor titkos a száma, döntöttem el. Miért is ne, elvégre nem színésznő. Társaság gyanánt bekapcsoltam a tévét, tettem fel kávét, majd visszaültem, és bámultam a telefont. Felemeltem a kagylót, elkezdtem tárcsázni, aztán letettem, mert nem jutott eszembe a saját számom. Ez az a szám, amit soha nem hívtam. Kicsit azért meglepődtem magamon. Nem tudom a saját számom. Akkor hogyan adhattam meg másoknak? Itt hagytam abba. Betörő vagyok, nincs kinek és miért megadnom a telefonszámom. Azért kinyitottam a telefonkönyvet, s tessék: benne voltam. Még a számot is felismertem. Tárcsáztam, kicsöngött, senki nem vette fel, amin már nem csodálkoztam.

Második bögre kávémnál tartottam, amikor közeledő lépteket hallottam. Ruth kopogott, de hagytam, hadd használja a kulcsait. Jókedvűen, csillogó szemmel lépett be, kezében egy bevásárlószatyorral. Szalonnát és tojást hozott. – Te már meg is csináltad a kávét – mosolygott rám. – Remek. Itt a reggeli Times. Semmi érdekes nincs benne.

– Erre számítottam.

– Talán meg kellett volna vennem a Daily Newst is, de soha nem szoktam. Úgy gondolom, ha valami fontos történik, a Times megírja. Ez az egyetlen serpenyő?

– Hacsak a többit Rod nem vitte magával.

– Rod egyáltalán nem házias. Akkor azzal kell dolgoznom, amink van. Új vagyok még a törvény elől bujkáló bűnözők rejtegetésében, de nagyon igyekszem, hogy elégedett légy. Akkor is szökött bűnöző rejtegetésének hívják, ha az ember másvalaki lakásában teszi?

– Nem, ezt gyilkosság utáni bűnrészességnek hívják.

– Komolynak hangzik.

– Mert az is.

– Bernie...

Megfogtam a kezét. – Gondolkoztam, Ruth. Talán okosabb lenne, ha elmennél.

– Ne légy nevetséges!

– A végén még komoly bajba kerülsz.

– Hülyeség – legyintett. – Ártatlan vagy, igaz?

– A zsaruk szerint nem.

– Majd ők is így gondolják, ha megtaláljuk az igazi gyilkost. Bernie! Régi filmeken nőttem fel. Tudom, Hogy a végén mindig a jófiúk győznek. Mi vagyunk a jófiúk, nem?

– Szeretném azt hinni.

– Akkor nincs miért aggódnunk. Azt mondd meg inkább, hogyan szereted a rántottát, aztán húzz ki a konyhából. Rajtam kívül csak a csótányoknak van itt elég hely. Mit csinálsz, Bernie?

– A nyakadat csókolgatom.

– Ó. Azt hiszem, az rendben van. Nem azért kérdeztem, hogy hagyd abba. Ez egész jó, Bernie. Kezdem megszeretni.

A végére értünk a rántottának, amikor megszólalt a telefon. Az üzenetközvetítő most jókor kapcsolt: a negyedik csöngetés után elhallgatott.

– Erről jut eszembe – mondtam Ruthnak – hogy akartalak hívni. De a számod titkos. Hacsak nem a férjed nevén vagy benn a könyvben. Vagy valami.

– Ó – nézett rám Ruth. – Nem titkos a számom. Miért akartál hívni?

– Mert meg kell borotválkoznom.

– Észrevettem. Borostás vagy. Azt hiszem, még tetszik is, de megértem, hogy meg akarsz borotválkozni.

Megosztottam vele Rod borotvájának rettenetes állapotát, és a borotvahab hiányát. – Meg akartalak kérni, hogy hozzál.

– Most lemegyek, és veszek. Semmi gond.

– Ha meglett volna a számod, akkor itt ülhetnék melletted frissen és ropogósan.

– Mondom, hogy nem gond – felelte. – Nem bánom. Kell még valami?

Volt még pár dolog. Ruth leírta őket egy cetlire. Kivettem egy tízest a tárcámból, és odaadtam neki. – Nem kell rohannod.

– Ennyi erővel most is lemehetek. Különben is, Bernie, szerintem nem túl jó ötlet a telefont használni.

– Miért nem?

–Azok ott a telefonközpontban meg tudják mondani, hogy egy készüléket nem vesznek fel, vagy beszélnek rajta, ugye? Még bele is tudnak hallgatni, nem?

– Nem tudom. Soha nem értettem, ezek a dolgok hogyan működnek.

– És tudják, hogy Rod elutazott, így ha valaki a lakásából telefonál...

– Ruth, általában hagyják a végtelenségig csengeni, mielőtt felvennék. Ennyire hatékonyak. Egyetlen esetben foglalkoznak egy előfizetővel. Amikor csöng a telefonja. És még akkor sem túl gyorsak.

– Amikor a múltkor megszólalt, szinte azonnal felvették.

– Vannak még véletlenek. Csinálták a dolgukat. Ugye nem gondolod komolyan, hogy nem kéne használnom a telefont?

– Hát...

– Teljesen veszélytelen, Ruth.

Ám amikor lement a boltba, ott találtam magam a telefon mellett, és úgy néztem rá, mintha valóban árthatna nekem. Felkaptam a kagylót, és tárcsáztam a lakásom – ezúttal emlékeztem a számra –‚ de meg se vártam, hogy kicsöngjön. Semmi értelme nincs hívogatnom magam.

Míg Ruth távol volt, elmosogattam, és elolvastam a Timest. Rólam csak annyit írtak, hogy még mindig szökésben vagyok. Nem mondják. Mivel nem zártam be az ajtót, Ruthnak elég volt csak kopognia, ami kor visszajött. Átnyújtott nekem egy papírzacskót, benne egy borotvával, pengékkel, borotvahabbal, fogkefével és fogkrémmel. A tízesemből visszajárt negyvenhét cent, amit zsebre raktam. Néha az ember mégiscsak szembesül azzal, hogy az inflációról szóló híreknek van alapjuk.

– Nemsokára elmegyek – jelentette be Ruth. – Akkor megborotválkozhatsz.

– El? Most jöttél csak vissza.

– Tudom. De el akarok menni a könyvtárba, megnézni a Times archívumát. Nincs jobb ötletem arra, hogy megtudjunk bármit is Flaxfordról. Meg akarom találni a volt feleségét, és beszélni vele.

– Ez nem csak macerásnak hangzik, hanem felesleges fáradozásnak is.

– A Times? Dehogyis. Csak elmegyek a Negyvenkettedik utca és az Ötödik...

– Tudom, hogy hol van a könyvtár. Az exfeleségre mondom.

– Lehet, hogy nem is lesz macerás – legyintett. –. Az exfeleségek csak elmennek az exférjük temetésére, nem? Mert délután oda megyek. Fél háromkor lesz a búcsúztató. Mi a különbség a temetés és a búcsúztató közt?

– Nem tudom.

– Szerintem az, hogy ott van-e a holttest vagy sem. Szerintem a rendőrség még mindig visszatartja a holttestet a boncolás miatt.

– Már megállapították a halál időpontját. És az okát is.

– Akkor valami más okuk van. Vagy a temetés lesz máshol. Nem tudom. De ez a különbség. Holttest nélkül nincs temetés.

– Ezt mondd majd el Tom Sawyernek.

– Vicces. Talán még a bárba is elmegyek. A Pandora Szelencéjébe.

– Csak simán Pandora. Miért akarsz odamenni?

– Nem tudom. Talán azért, amiért a búcsúztatóra is. Talán összefutok a névtelen barátoddal.

– Miért menne el a búcsúztatóra?

Ruth vállat vont. – Nem tudom. De ha üzletfele vagy üzlettársa volt Flaxfordnak, akkor illik ott lennie, nem? Ha meg mégsem, akkor lehet, hogy a Pandorában fojtja alkoholba a bánatát.

Ruth lelkesen sorolta tovább az indokokat, miért bukkanhat fel kövér barátom a Pandorában. Nagyjából ugyanazokat mondta el, amelyek miatt előző este én is beugrottam. Ruth biztos volt benne, hogy a leírásom alapján akár a búcsúztatón, akár a bárban felismeri őt.

Aztán egy órán keresztül csak üldögéltünk és mindenféléről beszéltünk, mielőtt Ruth elhatározta, itt az ideje elindulnia a könyvtárba. Többször majdnem kibukott belőlem, hogy előző este én is voltam a Pandorában, de végül mégsem tettem.

Miután Ruth elment, a nap csak vánszorgott. Míg ő tette a dolgát, én csak ültem és néztem a falat. Végül úgy döntöttem, felrakom a parókát meg a sapkát, és Ruth nyomába eredek, de ugyanezzel a lendülettel eldöntöttem, hogy ez hülyeség. A zsaruk már csak rutinból is küldenek valakit a búcsúztatóra. Ruthnak ezt nem említettem, s nem tudtam, neki vajon az eszébe jut-e. Azért reméltem, nem hívja fel magára a figyelmet.

Ha az ember nem tud más miatt aggódni, akkor beéri azzal, ami van. Ruthnak tudnia kell erről a veszélyről, határoztam el. Felhívni nem tudtam, mert nem tudtam a számát, és különben is, a könyvtárba ment. Ahol elérhetném ugyan telefonon, de ezzel csak felhívnám rá a figyelmet.

Akkor viszont nem marad más, mint a paróka meg a sapka. Viszont amilyen szerencsém van, biztos egy olyan teremben osztom meg vele ezt az információt, ahol legalább három rendőr van. Ruth meglát, a nevemet kiáltja, mire a fejemről lecsúszik a paróka, és nekem végem.

Ehelyett megborotválkoztam. Olyan lassan csináltam, amilyen lassan csak lehet. Az arcomat négyszer vagy ötször vizeztem be, aztán igen alaposan felkentem a habot‚ majd nagyon megfontoltan lehúztam magamról a borostát. Évek óta nem borotválkoztam meg ilyen alaposan.

A bajuszomat meghagytam, ami a külsőm megváltoztatásában később még jól jöhet a paróka és a sapka mellett.

Ennek örömére elő is vettem őket a szekrényből, és hozzápróbáltam a bajuszhoz. A szőke paróka igencsak ütötte a barna bajuszt, így volt még egy menetem a fürdőszobába.

Ennyi. Olyan gondosan megborotválkoztam, amennyire csak lehetséges. Ennél több időt már csak úgy tölthettem volna el fürdőben, ha a hajamat is leborotválom. Szellemi és érzelmi állapotomat mi sem illusztrálja jobban, hogy ez több alkalommal is komolyan megfordult a fejemben. Végtére is a kopasz fejemen a paróka jobban megülne. A késztetés végül elmúlt, mielőtt bármit is tettem volna a megvalósításáért.

Kicsivel később unalomból feltárcsáztam a lakásomat. Foglalt volt. Ez megijesztett, de másról is szó lehetett, nemcsak arról, hogy valaki félrerakta kagylót. Mondjuk a rendőrök. Ha túlterheltek a vonalak, gyakran kap az ember foglalt jelzést. Pár perc múlva újra próbáltam. Akkor már kicsöngött.

Leültem a tévé elé, és kapcsolgattam a csatornákat. A WOR a Highway Patrol régebbi részeit ismételte, így hátradőltem, és néztem, Broderick Crawford hogyan teszi pokollá pár bűnöző életét. Ebben mindig jó volt.

Elővettem a kulcscsomómat és a sertésbőr tárcámat, és eltűnődtem: ha a már úgyis itt vagyok, mi lenne, ha körbenéznék a többi lakásban is. Hogy ne jöjjek ki a gyakorlatból. A bejáratnál felcsöngetek pár lakásba, kinézem a telefonszámokat a telefonkönyvből, odacsörgök, ki van otthon, ki nincs, aztán hajrá.

Érdemben persze nem gondolkodtam el ezen az őrültségen. De annyira kezdeni akartam magammal valamit, hogy más nem jutott az eszembe.

Végül aztán elaludtam, és a sorozat cselekményének helyére beléptek a saját, hasonlóan zaklatott álmaim. Nem tudom, mikor aludtam el és mennyi időre, de úgy tippelek, maximum két órát szunyálhattam.

Talán a zajra ébredtem fel. Talán csak eleget aludtam. De meg vagyok győződve a hogy a hang volt az, amelyet tudat alatt is felismertem. Akármi is volt az oka, kinyitottam a szemem. És bámultam. Hosszasan bámultam.

Ruth öt perccel öt után ért vissza. Addigra a szőnyeget már majdnem kikoptattam, olyan tempóban jártam fel s alá a szobában. Oda a telefonhoz, vissza. Oda. Vissza. Ötkor bekapcsoltam a híreket, de képtelen voltam figyelni a rosszarcú férfira, aki valami rettentő dologról számolt be, ami Marokkóban történt. (Vagy Libanonban. Tulajdonképpen mind egy.)

Aztán Ruth léptei a lépcsőn, a kulcs fordul a zárban, de én megelőztem, aztán ő lendületesen belépett a lakásba, megfordult, hogy bezárja az ajtót, s csak úgy ömlöttek belőle a szavak. Mindenről beszámolt, szinte egyszerre: az időjárásról, a közkönyvtár szolgáltatásairól, J. Francis Flaxford búcsúztatójáról. Tőlem azonban bármiről beszélhetett volna akár arabul is (Marokkóban az a hivatalos nyelv, ugye?), mert nem figyeltem rá.

Félbeszakítottam a mondat közepén. – Kövér, névtelen barátunkat megtaláltad?

– Nem, nem hiszem. Sem a búcsúztatón, sem a bárban. Megmondom őszintén, az egy lepusztult hely, ahol...

– Szóval nem láttad őt.

– Nem, de...

– Én viszont igen.

Kilenc

– Egy színész!

– Egy színész – helyeseltem. – A mozit majdnem végigaludtam. Tiszta szerencse, hogy pont annál a jelenetnél ébredtem fel. Erre ott volt ő, és hátrafordulva a taxi sofőrülésében éppen kérdezte James Garnert, hogy merre menjenek. „Hova megyünk, Mac?” Szó szerint ezt mondta.

– Te meg ennyiből felismerted?

– Persze. Kérdés nem férhet hozzá. Ugyanaz az ember. A film legalább tizenöt éves, és azóta ugye ő sem fiatalodott. Ugyanaz a hang, ugyanaz az arc, ugyanaz a has. Felszedett magára azóta még pár kilót, de ki nem? Ő az, ez biztos. Te is felismernéd. Mármint színészként, mert én is annyi filmben meg tévéshow-ban láttam, hogy meg sem tudom számolni. Mindig ő volt a taxisofőr vagy a kisstílű bűnöző.

– Mi a neve?

– Honnét tudjam? Nem vagyok mozilexikon. A film végén meg nem volt stáblista. Ültem a kanapén, és kidülledt szemekkel figyeltem, de persze Garner még egyszer már nem tudta leinteni azt az átkozott taxit, na nem mintha számítottam volna rá, és a végén természetesen nem jött stáblista. A legtöbbször egyszerűen elhagyják a reklámok miatt.

– É szerinted feltüntették volna? Mert ha csak annyit mondott, hogy „Hova megyünk, Mac?”, akkor nem hiszem.

– Volt még pár mondata. Tudod, milyen az idő, milyen szörnyű a forgalom. Amit a filmbéli taxisofőrök mindig mondanak. Amilyennek Hollywoodban elképzelik a tipikus New York-i taxisofőrt. Kérdezte tőled valaha taxis: „Hova megyünk, Mac?”

– Nem, de nem is túl sokan hívnak Macnek. Azért ez vicces. Tudtad, hogy valahonnan ismerős, csak azt nem, hogy honnan.

– A tévéből volt ismerős. Meg a moziból. Ezért volt még a hangja is ismerős – ráztam meg a fejem. – Az rendben van, hogy én felismertem őt, de ő honnét tudta, hogy én ki vagyok? Én nem vagyok színész. Ha leszámítjuk azt, hogy színház az egész világ. Honnét tudja egy színész, hogy az a Bernie Rhodenbarr nevű fickó betörő?

– Nem tudom. Talán...

– Rodneytól.

– Mi van?

– Rod színész.

– És?

– A színészek ismerik egymást, nem?

– Én aztán nem tudom. Gondolom, néhányan igen. A betörők ismerik egymást?

– Az más.

– Miért más?

– A betörő magányos szakma. A színészek meg egy rakás ember előtt játszanak. Vagy színpadon, vagy filmen. Ráadásul ők egymással dolgoznak. Lehet, hogy Rodney meg ő valami meló kapcsán találkoztak.

– Nem lehetetlen.

– Rodneyvel meg együtt szoktam pókerezni.

– De azt nem tudja, hogy betörő vagy.

– Csak akkor, ha olvasta az itteni lapokat az elmúlt napokban. Szerinted az történt, hogy Rodney valahonnét megtudta, mivel foglalkozol, aztán.elmondta a kollégájának, mire ő elhatározta, hogy rád ken egy gyilkosságot, és hogy kerek legyen a történet, te éppen Rod lakásában bujkálsz.

– Ó.

–Csak így.

– Értem. Kicsivel több képzelőerő szükségeltetik ahhoz, hogy tényleg el is higgyem – ismertem el. – De túl sok a színész ebben az egészben.

– Összesen kettő. És csak az egyik van benne nyakig.

– Flaxfordnak köze volt a színházhoz. Talán ez a kapcsolat közte és a névtelen barátom között. Flaxford producer volt, s talán nézeteltérése támadt a kövér férfival...

– Aki úgy döntött, megöli őt, és rákeni az egészet egy betörőre.

– Én fújom a luftballonjaimat, te meg sorra kilyukasztod őket.

– Csak annyi, hogy szerintem azzal kéne kombinálnunk, amit tudunk,

– Bernie. Az nem számít, ez a férfi hogyan talált meg téged. Egyelőre legalábbis nem. Az számít, hogy miképpen fogjuk megtalálni őt. A film címére legalább emlékszel?

– A középső férfi. Ne egy homoszexuális szerelmi háromszögre gondolj, hanem egy vállalati egyesüléssel kapcsolatos filmre. A főszerepben James Garner és Shan Willson. A többiek nem érdekesek, mert a barátunk csak mellékszereplő volt. A filmet 1962-ben forgatták, s a Times filmkritikusa szerint a sztori szokványos, de a színészek tüzes alakítást nyújtanak. Ezt a kifejezést sem hallja manapság gyakran az ember.

– Talán oka van, nem gondolod?

– De – ismertem be. Ruth kézbe vette a telefonkönyvet, de mondtam neki, hogy inkább a sárga oldalakkal próbálkozzon. – Eszembe jutott – mondtam–, hogy felhívom valamelyik filmkölcsönző céget, és megkérdem, van-e egy kópiájuk. De szerintem mindegyik zárva van már.

Ruth csak rám nézett, sóhajtott, majd megkérdezte, melyik csatornán adták a filmet.

– A Kilencesen.

– Az a WPIX?

– Nem. A WOR.

– Bizony. – Becsukta a telefonkönyvet, és tárcsázott. – Ugye nem gondoltad komolyan, hogy kikölcsönözzük a filmet csak azért, hogy meg nézzük a stáblistát?

– Csak egy kicsit.

– A tévéállomásnál valaki biztos tudja. Szerintem rajtunk kívül még sok százan hívják őket ilyen kérdésekkel.

– Ó.

– Van még kávé, Bernie?

– Mindjárt hozok.

Azért több kellett egy telefonhívásnál. A jelek szerint a WOR-nál már hozzászoktak a hasonló telefonokhoz, és tudták, hogyan kell kezelni az ilyen filmőrülteket. Viszont a filmhez tartozó szereplőlista csak a főbb szereplőket tartalmazta, az Átlagos New York-i Taxisofőrt alakító színész nevét nem.

Ruth sokáig lógott a telefonon, mivel az állomás filmőrültek kezeléséért felelős munkatársa meg volt győződve, hogy egyik kollégája tudja, kijátszotta a taxist A középső férfiben. Az ominózus kolléga valóban kimeríthetetlen aranybányának hangzott, de éppen leugrott egy szendvicsért, és Ruth nem igazán akarta meghagyni a számát. Így aztán csevegtek egy kicsit erről meg arról, míg végre visszaért a fickó. Természetesen ő sem emlékezett, ki alakította a taxist, viszont rémlett neki a jelenet a kocsiban, mire Ruth leírta neki a kövér férfit, ami szerintem egy kicsit necces volt, hisz Ruth az életben nem látta a névtelen barátomat. A kolléga türelmesen hallgatta Ruth beszámolóját, majd csevegtek egy keveset, és elbúcsúztak egymástól.

– Azt mondja, pontosan tudja, kire gondolok – mondta –‚ de nem emlékszik a nevére.

– Fantasztikus.

– Azt azonban elmondta, hogy a filmet a Paramount gyártotta.

– És?

A Los Angeles-i tudakozótól megtudtuk a stúdió telefonszámát. Mivel ott három órával korábban volt, még dolgoztak, kivéve azokat, akik még nem jöttek vissza az ebédből. Ruth hosszas kanyarok után végre talált valakit, aki elmondta: a tízévesnél régebbi filmek szereplőlistái az inaktív dossziékban találhatók. Az Amerikai Filmakadémiához irányították, de telefonszámot nem adtak. Sebaj, a tudakozó ebben is segített.

Az Akadémián készséggel közölték, hogy az adatok megvannak, és bármikor megtekintheti őket. A háromezer mérföldes út egy kicsit időigényes lett volna, ezért Ruth mellékesen megemlítette, hogy David Merdek irodájából telefonál, ahol ő titkárságvezető. A legendás Broadway-producer neve csodákat művelt.

– Már keresi – takarta el a kagylót Ruth.

– Azt hittem, te sose hazudsz.

– Azt nem is. Csak rugalmasan kezelem az igazságot.

– És ez annyiban különbözik a színtiszta hazugságtól...

– Szinte észrevehetetlen, mégis alapvető különbség van kettő között – kezdte magyarázni Ruth, de a kontinens túlsó végén valaki beszélni kezdett a telefonba, Ruth meg csak figyelt, ühümözött, és veszettül jegyzetelni kezdett a telefonkönyv hátuljába. Végül megköszönte Mr. David Merrick nevében, és letette a kagylót.

– Melyik taxisofőr? – kérdezte tőlem.

– Hogyan?

– A teljes szereplőlistán két taxisofőr szerepel. Az egyiket Első Taxisnak hívják, a másikat Második Taxisnak. – Belenézett a jegyzetei be, majd rám. – Az Első Taxist Paul Couhig alakítja, a Második Taxist meg Wesley Brill. Szerinted melyik volt az? Beugrott a név?

– Nem, csak éppen ő volt az utolsó taxis a filmben. Akkor ő a második,nem?

– Igen, hacsak nem ő volt az Első Taxis, és film végén visszajött.

Kézbe vettem a telefonkönyvet. Nem volt Couhig Manhattanben, Paul meg pláne nem. Brillből már sokkal több volt, de Wesley egy sem.

– Lehet, hogy művésznév – vetette fel Ruth.

– Bajlódna egy harmadrangú színész művésznévvel?

– Az elején senki nem úgy készül, hogy harmadrangú színész lesz. De az is lehet, hogy volt már egy ugyanolyan nevű híres színész. Akkor fel kellett vennie egy művésznevet, nem?

– Lehet, hogy titkos a telefonszáma. Vagy Queensben lakik. Vagy...

– Csak vesztegetjük az időnket – nyúlt megint a telefonért. – A szakszervezetnél mind a kettő címét meg fogják mondani. – A tudakozótól elkérte a színészek szakszervezetének a telefonszámát. Így legalább azt is megtudtam, hogy a színészek is szakszervezetbe tömörültek. Ez azért megnyugtató. Ruth mindenesetre lázas telefonálásba kezdett: színésznőként mutatkozott be, aki két színészbarátját szeretné megtalálni. Ezúttal semmi szükség nem volt Merrick nevére. Ruth várt pár pillanatot, majd tollával felém intett. Odaadtam neki a telefonkönyvet, amibe megint jegyzetelni kezdett.

– Brill az. Igazad volt – dőlt hátra.

– Ne mondd, hogy valaki személyleírást adott róla.

– Dehogy. Van egy ügynöke New Yorkban. Csak az ő számát voltak hajlandóak megadni. Couhig-t a nyugati parton az East Coast William Morris ügynökség képviseli. Brill ügynökét Peter Alan Martinnak hívják

– Aki New York-i?

– Bizony.

– A színészek meg jobbára ott dolgoznak, ahol az ügynökük van.

– Logikus – bólintott Ruth. Tárcsázott, figyelt pár percig, majd lera ta a kagylót. – Ma már nem lesz benn – mondta csalódottan. – Az üzenetrögzítője válaszolt. Azt meg nagyon utálom.

– Mindenki utálja.

– Ha az ügynökömnek üzenetrögzítője lenne üzenetközvetítő helyett, új ügynököt keresnék magamnak.

– Nem is tudtam, hogy van ügynököd.

Ruth elpirult. – Úgy értem, ha lenne ügynököm. És ha lenne némi sonka a hűtőben, akkor ehetnénk sonkás tojást, feltéve, ha lenne tojás is.

– Tojás még van.

–Bernie...

– Tudom. – Elkezdtem lapozgatni a telefonkönyvet. Wesley Brill továbbra sem volt, de W. Brill igen. Az első kettőt felvették, és tájékoztattak, hogy egy darab Wesley sem lakik ott, míg a harmadik kicsöngött, de mivel a cím harlemi volt, ezért ezt el is felejtettem. Különben is, a keresztnév nélküli nevek mögött szinte mindig nők rejtőznek, akik el akarják kerülni az obszcén hívásokat.

– Azt ki tudjuk deríteni, hogy titkos-e a száma – javasolta Ruth. – A    tudakozó ennyit megmond.

– Egy színész, akinek titkos a telefonszáma? Nem kizárt. De még ha meg is tudjuk, titkos-e a száma, mennyivel vagyunk előbbre?

– Semennyire.

– Akkor hagyjuk a francba.

– Helyes. Miért is?

– Mert tudjuk a nevét – mondtam. – Ez a fontos. Reggel felhívjuk az ügynökét, és megtudjuk tőle, hol lakik. Végre találtunk egy pontot, ahonnan elindulhatunk. Mert ez eddig nem volt meg. Ha a rendőrök egy óra múlva ránk rúgják az ajtót, egy kicsivel kompaktabb sztorit tudunk nekik mondani, mint két órával ezelőtt tettük volna.

Végre van valami, amin el tudnának indulni, mert eddig csak annyit tudtam volna mondani, hogy egy kövér ember kente rám a gyilkosságot.

Egy kék doboz kellett neki, de tessék, doboz nem volt, csak egy hulla, akit nem én öltem meg. És mi a kövér ember neve? Wesley Brill, mondanám nekik.

– És akkor mi történne?

– Jól bezárnának a börtönbe, a kulcsot meg messzire elhajítanák – válaszoltam. – De senki nem rúgja ránk az ajtót. Most már nem kell aggódnunk, Ruth.

Ruth lement a sarokra pár szendvicsért, sörért, meg egy üveg jófajta Teacher’sért. Én kértem, hogy hozzon whiskyt, de mire visszaért, elment tőle a kedvem. A vacsora mellé megittam egy sört, és kész.

A kanapén ültünk, kávéztunk. Ő öntött whiskyt az övébe, én nem. Megkért, hogy mutassam meg neki a betörőszerszámaimat, aprólékosan megkérdezte mindegyik nevét, és hogy mire való.

– Betörőszerszámok – mondta. – Még az is a törvénybe ütközik, ha csak úgy nálad vannak, nem?

– Börtönbe is zárhatnak.

– Melyikekkel nyitottad ki ezt a lakást? – Megmutattam neki, és részletesen elmagyaráztam, mit hogyan csináltam. – Ez elképesztő – csillogtak a szemei. – Ki tanított meg a használatukra?

– Senki. Magamtól tanultam meg.

– Tényleg?

– Többé-kevésbé. Egyszer nagyon belemerültem, és elkezdtem könyveket venni a lakatosmesterségről. Később meg egy levelező tanfolyamot is elvégeztem. Lakatostanfolyamot. Egy cég szervezte Ohióban. Szerintem csak betörők végzik el. A börtönben volt egy pali, aki szintén beiratkozott egy ilyenre, és minden hónapban kapott egy zárat teljes leírással. Ott ült a cellájában, és órákon keresztül gyakorolta, hogyan kell kinyitni.

– A börtönőrök hagyták?

– Ő azt mondta, szakmát tanul. Elvileg ezt támogatják a börtönökben. Valóban szakmát tanult: a betörést. És ez komoly előrelépés volt neki, mert addig csak benzinkutakat rabolt ki. Azért is csukták le.

– Akkor van pénz a betörésben, nem?

– Jobbára van, de a fő vonzerő az erőszak hiánya. Számára legalábbis az volt: ő ugyan soha nem használta a fegyverét, de egyszer rálőttek. Gondolom, a betörést nyugisabbnak találta. Ki lőne rá az emberre egy üres lakásban?

– Szóval beiratkozott a tanfolyamra, és szakértő lett.

Vállat vontam. – Maradjunk inkább annyiban, hogy elvégezte a tanfolyamot. Azt nem tudom, szakmája mestere lett-e vagy sem. Bizonyos dolgokat meg lehet tanulni egy levelező tanfolyamon, meg a gyakorlatban is valakitől, de a többi vagy benned van, vagy nincs.

– A kezedben?

– A kézben és a szívben. – Éreztem, elpirulok, ahogy ezt az ósdi kifejezést használtam. – Így igaz. Tizenkét éves koromban megtanultam kinyitni a fürdőszobánk ajtaját. Volt a kilincsen belül egy gomb, amit ha benyomsz, csak belülről lehetett kinyitni, kívülről nem. Azért, hogy senki ne nyissa rád az ajtót, ha a vécén ülsz. Egy egyszerű zár a magánélet védelmében. Persze ha belül benyomtam a gombot, és kívülről csuktam be, akkor nem lehetett kinyitni kívülről.

– És?

– A húgom valami hasonlót csinált. Csak ő belül nyomta be a gombot, de annyira még nem volt erős, hogy el is fordítsa a kilincset, így csak ült a vécén, és bömbölt. Erre anyám hívta a tűzoltókat, akik szétszedték a csapdazárat, és kihozták a húgomat. Mi olyan vicces?

– Ezt látva minden gyerek tűzoltó akarna lenni. De te nem. Te betörő akartál lenni.

– Csak annyit döntöttem el, hogy meg akarom tanulni a zárak működését. Egy csavarhúzóval akartam visszapattintani a zár nyelvét, de a csavarhúzó túl merev volt. A kenyérvágó késsel majdnem sikerült, és akkor eszembe jutott, hogy az asztalon láttam egy olyan műanyag kártyanaptárt, amit a biztosítási ügynökök osztogatnak. Ez volt az első zár, amit megütöttem anélkül, hogy akár csak sejtésem lett volna arról, hogyan működik.

– Megütötted?

– Így mondjuk, ha olyan zárakról van szó, amikhez nincs kulcs, csak egyszerűen benyomod a gombot, és behúzod magad után. Csapdazárnak hívják őket, vagy reteszzárnak. Megütöm. Lehet egyszerű, meg nehéz is, attól függően, mekkora rés van az ajtófélfa és az ajtólap között.

– Elképesztő – mondta Ruth, majd összerezzent. Én meg beszéltem tovább a legelső tapasztalataimról a zárakkal, meg arról az izgalomról, amit akkor érzek, ha kinyitok egyet. Úgy láttam, teljesen rabul ejti, amit mesélek. Különösen imádta azt a sztorit, amikor egy délután életemben először törtem be egy szomszéd lakásába. Kinyitottam a hűtőt, csináltam magamnak egy szendvicset, aztán mindent visszaraktam, eltakarítottam a nyomaimat, és hazamentem.

– Akkor neked a zárak kinyitása volt a legfontosabb.

– Kinyitni és besurranni. Igen.

– A lopás később jött?

– Igen. Ha nem számítjuk a szendvicset. Elég nyilvánvaló, hogy sokkal értelmesebb és kifizetődőbb több pénzzel kijönni egy lakásból, mint amennyivel bementem. Feltörni egy zárat izgalmas, de még izgalmasabb, hogy mit találok a zárt ajtó mögött.

– Nem veszélyes?

– De. Ez is része.

– Bernie. Mondd el, hogy milyen érzés.

– Betörni?

– Aha. – Az arcára kiült az izgatottság, a szemei csillogtak, ajka fölött izzadságcseppek jelentek meg. A combjára tettem a kezem. Egy izom hirtelen megrándult, akár egy angolna.

– Mondd el, milyen érzés.

Simogattam a combját. – Nagyon jó érzés.

– Tudod, hogy mire gondolok. Milyen érzés feltörni egy zárat, kinyitni az ajtót, és besurranni másvalaki lakásába?

– Izgalmas.

– Biztosan – nyalta meg az alsó ajkát. – Ijesztő?

– Egy kicsit.

– Azt képzelem. Az izgalom... Olyan, mint a szexuális izgalom?

– Attól függ, kit találok a lakásban – nevettem fel hangosan. – Csak viccelek. Egy kicsit persze szexuális jellegű is az izgalom. Elég egyértelmű, hogy miért, nem? – Kezeim továbbra is simogatták a combját. – Az ember először csak megtapogatja a zárat – folytattam. – Óvatosan, lassan, hogy megismerje, kitapasztalja. Aztán lassan kinyitja a zárat, majd az ajtót. Lassan, mert nem sietek sehová.

– Igen...

– Persze ha goromba betörő vagy, akkor pajszert használsz, és berúgod az ajtót. Az ilyen betörő a szexhez is hasonlóképpen viszonyul.

– Te most ugratsz, ugye?

– Csak egy kicsit.

– Te vagy az első betörő, akivel találkoztam. Kíváncsi vagyok, milyen érzés lehet.

Szemei kékek voltak, mint az ég, és tágra nyíltak. Ujjammal az álla alá nyúltam, megemeltem a fejét, és megcsókoltam az orrát. – Hamarosan megtudod.

– Hogyan?

– Pár óra múlva te is megtapasztalod – ismételtem.

Hibátlan volt az elképzelés. Ruth olyan nő volt, akinek szinte bárki bármit elmondott a telefonban, s biztos voltam benne, hogy reggel minden gond nélkül kiszedi Wesley Brill ügynökéből a színész címét. De miért várjunk addig? És miért kockáztassuk meg, hogy az ügynök figyelmezteti Brillt? Vagy ha maga az ügynök is benne volt az egészben? Miért hívjuk fel magunkra a figyelmet?

Másfelől pedig Peter Alan Martin irodája a Hatodik sugárút és a Tizenhatodik utca sarkán volt egy irodaépületben. Ha van egyszerűbb, mint éj jel betörni egy irodaházba, akkor azt árulja el nekem valaki, mert én nem tudok róla. A legrosszabb esetben is Brill címével sétálunk ki az épületből, amit ugyan máshogy is megszerezhetünk, de ez sokkal biztonságosabbnak tűnt. Ha meg szerencsénk is van, akkor ugye nem csak Brill címét találjuk meg Martin irodájában. Soha nem lehet tudni, mire bukkan az ember.

– De kinn leszel az utcán – ellenkezett Ruth. – Valaki felismerhet.

– Nem fognak. Megváltoztatom a külsőm. Hm?

– Remek – mosolyodott el szélesen. – Majd kisminkellek. Illetve elmaszkírozlak. Rodnak biztos vannak krémjei. Talán még egy álbajusz is van itt valahol.

– Délután felpróbáltam egy igazit, és nem őrültem meg. A smink meg pont azt hangsúlyozza ki, hogy ki vagyok sminkelve. Ez meg feltűnést kelthet. Várj itt egy percet.

Kimentem a szekrényhez, fogtam a parókát meg a sapkát, bevonultam velük a fürdőszobába, és a fejemre illesztettem őket. Kijöttem, és meg álltam Ruth előtt. A kívánt hatást értem el. Meghajoltam, mire a paróka a sapkával együtt lecsúszott a fejemről. Ruth hangosabban nevetett annál, mint amit szerintem a szituáció megkívánt, de sebaj.

– Annyira nem vicces – morogtam.

– Ne bohóckodj. Eszetlenül vicces volt. Néhány hajcsattal hozzáfogom a parókát a hajadhoz, és soha többet nem fog előfordulni. Az utcán valószínűleg sokan nevetnének rajtad, ha lecsúszna. Vagy nem. De kerülnünk kell a feltűnést.

Előző éjjel semmi sem történt a kis kirándulásom alkalmával, igaz, a paróka nem hagyta el a fejemet. Ezt azonban nem osztottam meg vele. Ha akkor nem mondtam el neki, akkor most még furcsábban venné ki magát.

Kilenc körül indultunk el. Nálam voltak az álkulcsaim, a szerszámaim, egy pár gumikesztyű és szigszalag. Ez utóbbit a konyhaszekrényben találtam, s ugyan nem tűnt valószínűnek, hogy be kell majd törnünk egy ablakot Martin irodájában, a biztonság kedvéért eltettem. Ruth talált a retikülje aljában pár hajcsatot, amikkel a hajamhoz erősítette a parókát. Akár a földig is lehajolhattam, a paróka meg se mozdult. A sapka persze leeshetett, mire Ruth azt is a hajamhoz akarta erősíteni, de valahol meg kellett húznom a határvonalat.

Rod pótkulcsaival bezártam a lakás mindhárom zárját, majd vissza- adtam a kulcsokat Ruthnak. Egy kicsit nézegette a kulcscsomót a kezében, majd bedobta őket a táskájába. – Ezeket a zárakat kulcs nélkül nyitottad ki – nézett rám.

– Tehetséges fickó vagyok.

– Az biztos.

Az épületből kifelé jövet senkivel sem találkoztunk. A levegő friss volt, tiszta, és alig melegebb, mint előző éjjel. Majdnem meg is jegyeztem hangosan, de eszembe jutott, hogy Ruth nem tud a kis kiruccanásomról. Biztosan jólesik két nap után végre kijönni az utcára, nézett rám, mire én mondtam, hogy persze, erre megkérdezte, ideges vagyok-e, amiért a város összes rendőre kivont fegyverrel csak rám vadászik, ami persze túlzás volt, de azért azt válaszoltam, hogy igen, ideges vagyok, de nem annyira, mire ő belém karolt, és elindultunk észak felé.

Sokkal biztonságosabb volt, hogy Ruth ott sétált mellettem. Az emberek csak egy párt láttak, s ha véletlenül a szemembe néztek, akkor sem jutott eszükbe, hogy egy szökött bűnözővel szemeznek. Sokkal nyugodtabb voltam, mint előző éjjel.. Ruth eleinte feszülten viselkedett, de egy negyedóra után már teljesen felszabadultan sétált mellettem, s alig várta, hogy az ügynök irodájában legyünk.

– Mit értesz az alatt, hogy mi?

– Hm. Te és én. Én és te. Capisce?

– Aha – bólintottam. – Soha az életben. Én vagyok a betörő, emlékszel? Te vagy az én hűséges és megbízható segítőtársam. Azaz te maradsz kinn, és őrzöd a lovakat.

– Ez nem igazság! Nekem csak az unalmas rész marad – méltatlankodott.

– Neked ez hányadik betörésed lenne? – kérdeztem.

– Ketten többen vagyunk, mint te egyedül, Bernie. Négy kéz többre képes, mint kettő. Át kell kutatnunk Martin irodáját, emlékszel?

Még mindig vitatkoztunk, amikor elértünk a Tizenhatodik utca és Hatodik sugárút sarkára. Gyorsan belőttem, melyik épületben van Martin irodája, aztán megpillantottam egy Riker’s kávézót az utca túl oldalán. – Menj be oda – mondtam Ruthnak –‚ és ülj le az egyik helyes kis asztal mellé, és kérj egy csésze kávét. De ne várj tőle túl sokat.

– Nem akarok kávét.

– Akkor kérj egy angol muffint is, az azért egész jó.

– Nem vagyok éhes.

– Vagy egy kakaós csigát. Az itt tényleg finom.

– Komolyan?

– Honnét tudjam? Csak erősen figyeljél. Ha gyanús személyek jönnek, adjál füstjeleket.

– Füstjeleket?

– Azokat. Bár mire meggyújtod a tüzet, én már vissza is jöttem. A lehető leggyorsabban be és ki. Ez a mottóm.

– Értem.

– Mármint betöréseknél. Ez nem vonatkozik az élet egyéb területeire.

– Hogyan? – nézett rám kerek szemekkel. – Ó.

Könnyűnek éreztem a szívem, s egy kicsit a fejem is. Adtam Ruthnak egy bajtársi csókot, figyeltem, ahogy bemegy a kávézóba, majd kihúztam a vállam, s elindultam a csatába.

Tíz

Ugyan az épület alig tizenkét emelet magas volt, a tervezője mégis egy felhőkarcolóról álmodott. Az öreg, valaha fehér homlokzatot cirádás vaselemek díszítették, amelyeken évtizedes kosz ült. Manapság már nem építenek ilyen házakat, s ez így is van rendjén.

Az utca túloldaláról szemeztem az épülettel, és mindent rendben találtam. A legtöbb, utcára néző iroda ablaka sötét volt. Csak pár ablak mögött égett a villany – későig dolgozó ügyvédek és könyvelők, meg a szemeteseket ürítő, padlókat felmosó takarítónők. A szűk, márványborítású előtérben egy fekete, egyenruhás férfi az asztala mögött újságot olvasott. Pár percig figyeltem őt. Az épületbe senki nem ment be, de a liftből felbukkant egy férfi, aki odament az asztalhoz. Lehajolt egy pillanatra, majd kiegyenesedett, és céltudatosan kisétált az ajtón.

A sarkon állt egy telefonfülke. Igyekeztem nem tudomást venni a bűzről. Peter Alan Martin irodáját tárcsáztam. Amikor a rögzítő válaszolt, letettem a kagylót. Ha hét másodpercen belül lerakja az ember, vissza kapja a tízcentesét. A Bell telefontársaság szerint ezt én túlléptem, így megtartotta magának az érmét.

Amikor a lámpa zöldre váltott, átmentem az utca másik oldalára. A portás unottan figyelte, ahogy beléptem a forgóajtón. Hármas számú mosolyomat villantottam rá, amely egyszerre meleg és személytelen. Gyorsan odapillantottam a táblára, amely a bérlőket listázza. A portás odatolta elém a vendégkönyvet egy sárga ceruzacsonk kíséretében. A Név rubrikába azt írtam, hogy T.J. Powell, a Cégbe Hubbell Corp.-t, a Szoba alá 441-et, a Belépés ideje alá meg 9:25-öt. A portástól akár az alkotmány bevezetőjét is beírhattam volna a könyvbe. Miért is érdekelte volna az egész?

Aláírásgyűjtő automata volt, azzal a feladattal, hogy elijessze a könnyen elijeszthetőket. Egy lepukkant irodaház lobbijában portáskodott, ahol talán a bérlők harmada bírta csak egy évnél tovább fizetni az amúgy sem magas bérleti díjat. Az ipari kémek az épületet messziről elkerülték, s ha az öreg csak annyit akadályozott meg, hogy hajléktalanok írógépekkel a hónuk alatt kisétáljanak az épületből, már megdolgozott a fizetéséért. A liftet évekkel ezelőtt kontár módon alakították át önműködővé. Remegő kalicka volt, amely nem kapkodta el, hogy felvigyen a negyedikre. Én itt szálltam ki, bár Martin irodája a hatodikon volt. Biztos voltam, hogy az öreg az előtérben nem ellenőrzi, vajon arra az emelet re mentem-e fel, amelyiket bejelöltem, de semmit nem akartam a véletlenre bízni. Elvégre profi vagyok. A szokatlanul meredek tűzlépcsőn felsiettem a hatodikra, ahol a folyosó végében megtaláltam az ügynök irodáját. Csak két másik irodában égett a villany: az egyik egy könyvelőé volt, a másik meg egy Notions Unlimited nevű cégé. A könyvelő csendben dolgozott, de a Notions Unlimitednél a rádióból Vivaldi szolgált aláfestésül egy kövér, bronxi akcentussal beszélő nőhöz, aki cseppet sem halkan beszélt: – . . .montam neki, hogy tanúnia kell, de tu’od mit mondott? Sose nem hiszed el...

Peter Alan Martin irodájának ajtaja világos színű jávorfából készült, közepén tejüveggel. Mindhárom neve ott állt az üvegen, alatta pedig a felirat: Tehetségek képviselője. A betűk egy kicsit már megfakultak, és ideje lett volna újrafesteni őket, ahogy az épületet is, de erre belátható időn belül nem fog sor kerülni. Anélkül, hogy kinyitottam az ajtót, két dolgot biztosan tudtam. Egy: Martin nem valami nagymenő ügynök. Kettő: Brill karrierje alapos leszállóágban lehet, ha egy ilyen ember képviseli. Az épületnek kívülről még volt valami megfakult tekintélye, de bent ez nyomtalanul eltűnt.

Az ajtót a behatolók ellen mindössze egy primitív biztonsági zár védte. Martin vette magának a fáradságot, hogy a kulcsot kétszer is ráfordítsa, amikor elment, de nem nagyon értettem, miért. Ezt a zárat becsukni kábé annyit ért, mint a teheneket „Tilos Kukoricát Enni” táblával távol tartani egy kukoricamezőtől. Bármilyen idiótának elég csak betörni az üveget, és belülről elfordítani a kilincset. Mivel hoztam magammal szigszalagot, ezért még zajt sem csapok, hisz pár csík keresztben az üvegen tökéletes hangszigetelő.

Viszont a törött üveg ugye azt jelzi: ide betörtek. Ha ragasztszalagcsí kok vannak az üvegcserepeken, akkor meg pláne. Mivel nem állt szándékomban semmit sem ellopni, ezért vettem az időt meg a fáradságot, hogy feltörjem a roppant bonyolult zárat. Mind a húsz másodpercnyi fáradságot. Mivel az ajtólap és az ajtófélfa között majdnem másfél centis rés volt, még egy gyerek is ki tudta volna nyitni ennyi idő alatt egy vajazókéssel.

„Milyen érzés, Bernie?”

Nos, éreztem egy kis izgalmat, ahogy elfordítottam a kilincset, ahogy beléptem, ahogy halkan becsuktam magam mögött az ajtót. Ugyan nálam volt a zseblámpám, de inkább felkapcsoltam a mennyezeti neonlámpát. Egy csukott irodában körbepásztázó fénynyaláb sokkal feltűnőbb. Így csak egy irodát látnak kívülről, ahol valami marha késő éjjelig dolgozik.

Gyorsan felmértem a szobát. Egy öreg fa íróasztal, egy fémasztal, rajta írógép, egy hosszú tárgyalóasztal, körülötte pár szék. Szinte nem kellett kutatnom, hogy biztosan lássam: egy darab holttest sincs eldugva.Odamentem az ablakhoz, és kinéztem. Ott volt a Riker’s, de be már nem láttam. Eltűnődtem, Ruth vajon ott ül-e az egyik ablak mögött, s ha igen, akkor pont most néz-e fel. De nem sokáig merengtem ezen.

Ránéztem az. órámra. Kilenc óra harminchat. Martin irodája szánalmasan lelakott volt. És rendetlen. Az egyik falat teljes egészében parafalapok borították, rajtuk egymás hegyén-hátán csillogó fényképek. A fotók döntő hányadban nőket ábrázoltak, akik ezért cserébe döntő hányaddal kevesebb ruhát viseltek. A lábát mindegyik mutatta, a mellét kevesebben, de valamennyihez állandó kísérőül társult egy vadállati, gépies mosoly. Elképzeltem Peter Alan Martint, amint asztala mögött ül, és ezeket a képeket látja. Kicsit sajnáltam őt.

A női testek tengerében feltűnt egy-egy férfi képe is, de az arcot, amelyet kerestem, nem láttam köztük.

A telefon mellett egy Rollodex állt, tele címekkel, nevekkel, telefonszámokkal. Átpörgetve megtaláltam Wesley Brill kártyáját. Egyáltalán nem voltam meglepve, de mégis egy kis borzongás futott át rajtam, amikor rábukkantam. Egymás után kapkodtam fel Martin tollait az asztalról, míg végre találtam egyet, amelyik fogott is, majd lemásoltam, ami a kártyán állt: Wesley Brill, Cumberland Hotel, Nyugati 58. utca 326.

Tel: 541-7255. (Azt nem tudom, hogy a nevét miért írtam le. Ha már itt tartunk, azt sem tudom, miért írtam le bármit is. Elég lett volna csak a hotel nevét megjegyezni, a többire meg ott a telefonkönyv. Senki sem tökéletes, ugye.)

Ekkor felhúztam a gumikesztyűmet, és letöröltem mindent, amit meg érintettem. Nem mintha sanszos lett volna egy rendőrségi helyszínelés. A biztonság kedvéért megnéztem, hátha benne van a Rollodexben Flaxford neve, de nem volt.

A parafafallal szemben lévő fal mellett három fém iratszekrény állt. Gyorsan átfutottam rajtuk, Brill dossziéját keresve. Megtaláltam. Semmi más nem volt benne, mint pár 20x25-ös fénykép. Ha Martinnak volt bármi egyéb anyaga Brillről, azt máshol tartotta. Vagy kidobta a kukába. Vagy soha nem is volt neki.

A képek maguk igen érdekesnek bizonyultak. Ekkor lettem ugyanis egészen biztos abban, hogy Brill volt az, aki árvert. Eddig azért egy kicsit kételkedtem. Összevissza telefonálrunk Los Angelesbe, hogy aztán pár órávalkésőbb itt álljak, kezemben Brill fotóival. Kétség nem fért hozzá: ő volt a képeken, ő volt a névtelen barátom, a kövérkés, körtealakú férfi. Átpörgettem a fotókat, majd a közepéből kivettem egy portrét, ami szemből mutatta Brillt. Tudtam, a kép senkinek sem fog hiányozni. Az volt az érzésem, a dosszié eltűnése sem szúrna szemet senkinek, ahogy az iratszekrényé sem. Brill fotóját félbehajtva zsebre tettem.

Martin asztala nem volt bezárva. Gépies gyorsasággal átkutattam a fiókokat, de semmit nem találtam, ami Brillre vonatkozott volna. A legalsó fiókban egy fél üveg whiskyre bukkantam, mellette pedig egy majd nem teli üveg Old Mr. Boston mentaízesítésű ginre. Alig bírtam ellen állni nekik. A középső fiókban egy boríték nyolcvanöt dollárt rejtett, ötösökben és tízesekben. Kivettem egy ötöst meg két tízest a költségeimre, a maradékot visszaraktam, a fiókot becsuktam, aztán gondoltam egyet, kinyitottam a fiókot, kivettem a maradék pénzt is. Az üres borítékot otthagytam. Ha ottlétemnek bármi bizonyítéka is lett volna a rendetlenségben, Martin akkor is csak arra gondolhatott, hogy egy ügyes besurranó tolvaj szabadította meg a váltópénzétől napközben.

(Akkor miért is fordítottam annyi figyelmet a nyomaim eltüntetésére? Nyilvánvaló a következetlenség, de megmondom én, miért vittem el a nyolcvanöt dollárt. Mert készpénzt soha nem hagy ott az ember. Soha. Na, ezért.)

Amit viszont habozás nélkül hagytam ott, az egy revolver volt a legfelső fiókban. Apró fegyver volt, alig ötcentis csővel és gyöngyház berakású markolattal. Pici volt, és ártalmatlannak tűnt. Ahogy a filmeken láttam, odahajoltam a fiókhoz megszagolni a fegyvert, vajon lőttek-e vele nemrég. Csak fém és olaj szagát éreztem, semmi mást. Gyorsan becsuktam a fiókot.

A fegyverekről ideges leszek. Sokkal többször futok bele fegyverek be betörő létemre, mint azt bárki is gondolná. Rám csak egyszer fogtak pisztolyt. A jó öreg Carter Sandoval, ahogy azt már említettem, de számtalan fiókban és éjjeliszekrényben akadt már kezembe fegyver. Egyszer még a párna alatt is találtam egy pisztolyt. A legtöbben azt mondják, betörők elleni védekezésül vesznek fegyvert. Érdekes módon előbb találják el magukat, vagy egymást akár szándékosan, akár véletlenül, mint egy betörőt.

A legtöbben automatikusan ellopják az itt-ott talált fegyvereket. Vagy azért, mert maguk is hasznát veszik, vagy mert egy orgazda akár egy százast is fizet egy jobb pisztolyért. Ismertem egy olyan, kertvárosi házakra specializálódott kollégát is, aki azért vitte el magával a pisztolyokat, hogy a házigazdák az esetleg utána következő betörőt ne lőhessék le. Minden egyes fegyvert ellopott, és a legközelebbi csatornába beledobta őket:

– Vigyáznunk kell egymásra – szokta mondani.

Soha nem loptam fegyvert, így Martinét sem tettem zsebre. Még hozzányúlni is utálok ezekhez az átkozott fémdarabokhoz. Gyorsan visszatoltam a fiókot. Kilenc óra ötvenhétkor kiléptem Martin irodájából. A folyosó üres volt. A Notions Unlimited irodájából Mozart szűrődött ki. Bezártam magam mögött az ajtót, bár szívem szerint hagytam volna, hadd verje Martin a fejét a falba, amiért nyitva hagyta. Majdnem biztos vagyok benne, hogy mindenki, aki osztja Peter Alan Martin ízlését az alkohol terén, csak ködös emlékeket tud felidézni az előző napról. Meg. az azt megelőzőről.

Még azt is megtettem, hogy lesétáltam a negyedikre, és onnét hívtam meg a liftet. Senkit sem találtam a Hubbell Corp. irodáiban. A vendégkönyvben megkerestem a nevem. Láttam, hogy utánam még hárman jöttek be az épületbe, s közülük az egyik már el is ment. A Kilépés ideje rubrikába lelkiismeretesen beírtam: 10:00. A zöldes színű egyenruhát viselő öregnek jó éjszakát kívántam.

– Magának is – válaszolta – Jó éjszaka vagy rossz, nekem mindegyik ugyanolyan.

A Riker’s ajtajából elcsíptem Ruth tekintetét. Páran lézengtek csak a kávézóban: néhány taxisofőr a pultnál, két szolgálaton kívüli kurva az egyik asztal mögött. Ruth pár érmét tett az asztalra a kávéja mellé, majd odajött hozzám. – Éppen kezdtem aggódni – mondta

– Nem kell aggódni.

– Sokáig voltál benn.

– Fél órát.

– Negyven percet. Mindegy, nekem óráknak tűnt. Mi történt?

Belém karolt, én meg elmondtam neki mindent, ahogy sétáltunk. Nagyon jól éreztem magam. Semmit nem csináltam, amitől pompásan kellett volna éreznem magam, de mégis így volt. Éreztem, hogy minden kezd jóra fordulni. Ez jó érzés volt.

– A Nyugati Ötvennyolcadik utcában lakik egy hotelben – mondtam Ruthnak. – A Columbus sugárút mellett, a Coliseumhoz közel. Ezért nem találtuk a telefonszámát. Soha nem hallottam a hotelről, de az az érzésem, nem ugyanabban az osztályban van, mint a Waldorf Astoria. Ami azt illeti, szerintem Mr. Brillre rossz idők járnak. Egy bukott nímand az ügynöke, akinek az ügyfelei javarészt vidéki szépségversenyek harmadik helyezettjei voltak. Évtizedekkel ezelőtt. Mr. Martint akkor hívják fel, ha egy szülinapi partin valakinek elő kell ugrania a meglepetéstortából. Még mindig vannak ilyen partik, ugye?

– Milyen partik?

– Ahol csajok ugranak elő a tortából.

– Engem kérdezel? Honnét tudnám?

– Tényleg. Honnan is?

– Én soha nem ugrottam el ilyen tortából. Ilyen partin meg végképp nem voltam.

– Akkor Martin nem neked való ügynök. Miért képviseli vajon Brillt? A pasi rengeteget dolgozott az elmúlt években. Nézd csak meg, neked is be fog ugrani az arca – adtam oda neki Brill fotóját. – Több százszor láttad, ugye?

– Ó – kerekedett el Ruth szája. – Hát persze. Moziban, tévében.

– Tessék.

– Azt most nem tudom megmondani, melyik filmben, de tudom hogy sokszor láttam. Olyan ismerős az arca. Még a hangját is fel tudom idézni. Ő játszott a... Nem tudom, miben, de...

– A középső férfiban – súgtam neki. –James Garner, Shan Willson, Wes Brill.

– Abban.

– Hogyan csúszhatott le idáig? Neki van két jóhangzású neve, az ügynökének meg három, erre valami szutykos hotelban lakik a Coliseum mellett, és bűnözőkkel kvaterkázik. Miért?

– Kvaterkázik? Majd holnap ezt is megkérdezzük tőle.

– Meg még egyéb mást is.

Egy ideig csendben sétáltunk. – Ez biztos új élmény volt neked, Bernie – szólalt meg végül Ruth. – Betörsz egy irodába, és nem lopsz el sem mit.

– Bűnözői karrierem egy szendviccsel kezdtem. Rodtól sem loptam semmit, csak egy kis whiskyt, meg pár leveskonzervet.

– Úgy hangzik, mintha új életet kezdenél.

– Erre ne számíts. Mert igenis loptam valamit Hogyishívjáktól. Martintól.

– A fényképet? Szerintem ez nem számít.

– Az a nyolcvanöt dollár viszont igen, ami a fiókjában volt.

– Istenem!

–Most mi van?

– Te tényleg betörő vagy.

– Nem mondod. Mit gondoltál, mi vagyok?

Ruth vállat vont. – Iszonyú naiv vagyok, ugye? Állandóan elfelejtem, hogy te ellopsz dolgokat. Ott voltál az ügynök irodájában, Pénzt találtál, és automatikusan elloptad.

Volt egy roppant szellemes és kézenfekvő válaszom, de inkább hagytam. – Zavar téged? – kérdeztem inkább.

– Azt nem mondanám, hogy zavar. Miért zavarna?

– Nem tudom.

– Összezavar. Ez a jó szó.

– Azt hiszem, ez érthető.

– De nem zavar.

Hazáig nem sokat beszéltünk. Amikor átmentünk a Tizennegyedik utcán, megfogtam Ruth kezét. Ő hagyta, s csak a Bethune utca előtt húzta ki, hogy elővegye a kulcsát, amely azonban nem illett tökéletesen a zárba, így körülbelül annyi ideig tartott neki kinyitni az ajtót, mint nekem feltörni. A lépcsőn felfele el is mondtam neki, mire ő elnevette magát. Kulcsai a kezében voltak, így nem kellett keresnie, amikor az ajtó elé értünk.

– Nem megy bele a zárba – mondtam.

– Hogyan?

– Rossz ajtó. Rossz lakás.

– Mi van?

– Ez a 4-F. Mi az 5-R-ben lakunk. Emlékszel?

– Ó, a fene egye meg – vörösödött el az arca. – Az én lakásom járt az eszemben. .A Bank utcában..

– A negyediken laksz?

– Igen, a legfelső emeleten. Emeletenként négy lakás van, mert az épület nem olyan szűk, mint ez. – Odaértünk a lépcsőhöz, és elindultunk felfelé – Még szerencse, hogy senki nem nyitotta ki a lakás ajtaját, míg ott szerencsétlenkedtem a kulccsal. Kínos lett volna.

– Semmi baj.

Rod lakásának ajtaja előtt Ruth megint elővette a kulcsait, megállt egy pillanatra, elfordult, majd visszaejtette őket a retiküljébe.

– Valahova elkevertem a kulcsaim – jelentette ki.

– Ugyan már, Ruth.

– Hadd lássam, hogy törsz fel egy zárat. Meg tudod csinálni, ugye?

– Persze, de mi értelme?

– Csak szeretném látni, hogyan csinálod.

– Ez butaság – mondtam. – Mi van, ha valaki ere jön és meglátja, hogy a betörőszerszámaimmal babrálok? Az egyik zár meg különösen trükkös. A Medeco egy rohadék.

– De egyszer már kinyitottad, nem?

– Persze, de...

– Már megetettem a macskáimat. – Megfordultam, és csak bámultam Ruthra. – Esthert és Mordecait. Már megetettem őket.

– Ó – mondtam.

– Ma délután, ahogy jöttem ide. Adtam nekik vizet, és jós ok száraz kaját.

– Értem.

– Szerintem nagyon izgalmas lenne látni, ahogy kinyitod a zárat. Mondtam már neked, hogy ez az egész egy kicsit összezavar. Azt hiszem, ha látnám, ahogy kinyitod a zárat, attól nagyon... beindulnék.

– Ó.

Elővettem a szerszámaimat a zsebemből.

– Gondolom, ezt egy kicsit perverznek találod – mondta Ruth. Karját a derekam köré fűzte, és szorosan hozzám simult. – Lehet, hogy kicsit pajzán vagyok.

– Lehet.

– Zavar ez téged?

– Azt hiszem, együtt tudok élni vele – válaszoltam, majd leguggoltam a zárakhoz.

Jóval később Ruth így szólt hozzám: – Úgy néz ki, igazam volt. Sokkal pajzánabb nő vagyok, mint gondoltam. – Elnyújtózva ásított, és hozzám bújt. Keresztülfuttattam kezem testén, agyamba vésve csípője és combjai vonalát, a titkos alföldek és völgyek térképét. A szívem most már többé-kevésbé normálisan vert. Becsukott szemmel feküdtem, és az utca tompa zajára figyeltem.

– Bernie. Csodálatos kezed van – mondta Ruth.

– Sebésznek kellett volna mennem.

– Ó, csináld még ezt. Mennyei. Nem csoda, hogy a zárak így felnyílnak előtted. Szerintem neked nincs is szükséged azokra a betörőszerszámokra. Csak megsimogatod a zárakat, mire azok ellágyulnak, és felnyílnak előtted.

– Ez egy hangyányit szeszélyes ötlet.

– De csak egy hangyányit. De akkor is csodálatos a kezed. Bárcsak az én kezem is ilyen lenne.

– Semmi baj a kezeddel, Ruth.

– Tényleg?

A keze lassan mozogni kezdett.

– Hé – mondtam

– Valami baj van?

– Mégis mit gondol, mit csinál, fiatal hölgy?

– Mit gondolsz, mit csinálok?

– A tűzzel játszol.

– Ó.

Elsőre gyorsak voltunk, kapkodtunk, kicsit kétségbeesetten. Most már lassabbak voltunk, lustábbak és gyengédebbek. A rádióból nem szólt zene, csak a város zaja morajlott alattunk. A fejemben azonban füstös jazzklubok fülledt zenéje dobolt. A végén csak ennyit bírtam mondani:

– Ruth Ruth Ruth. – Becsuktam a szemem, meghaltam, és a mennyországban találtam magam.

Reggel én ébredtem elsőként. Egy pillanatig úgy éreztem, valami baj van. Egy rossz álom szelleme kísértett csukott szemeim mögött, és én próbáltam elcsípni és megkérdezni, hogy hívják. De eltűnt, és én nem érhettem el. Mozdulatlanul feküdtem, mélyeket lélegezve. Aztán meg fordultam, és nagyon hálás voltam, hogy ott találtam Rutht. Egy ideig csak néztem őt, s hallgattam lélegzése ritmusát. Végül eszembe jutott, mit is kéne tennem. Nem haboztam.

Miután végre felkeltünk, egymást váltottuk a fürdőszobában, és magunkra húztuk az előző éjjel sietősen ledobott ruháinkat. Ruth kávét főzött és pirítóst készített, aztán csendben megreggeliztünk.

Valami nem volt rendjén ezzel a csenddel. Ray Kirschmann fiatal partnere ebben a helyzetben csak a tenyeréhez ütögette volna gumibotját, és mondott volna valami épületes marhaságot az össze nem illő rezgésekről – s ez valószínűleg tökéletesen leírta volna a helyzetet. Talán kiolvastam valamit abból, ahogy Ruth a fejét tartotta, ahogy az állát felszegte. Meg nem tudtam volna mondani, mi baj van, de biztos voltam benne, hogy valami nem volt rendjén.

– Mi a baj, Ruth? – kérdeztem.

– Ruth – mondta

– Hogyan?

– Kedves Ruth. Ez egy színdarab.

– Baby Ruth – néztem rá. – Az meg egy csoki neve.

– Ruth Ruth Ruth. Ezt hajtogattad egész éjjel. Meg ma reggel is. Végig.

– Te meg azt mondtad: „Ó Bernie, mindjárt elmegyek!” – emlékeztettem. – De nem akartam a reggelit ezzel kezdeni. Ha nem tetszik a neved, miért nem változtatod meg?

– Szeretem a nevemet.

– Akkor mi a baj?

– A francba, Bernie! Ha állandóan Ruthnak hívsz, akkor én ezentúl Rogernek foglak szólítani.

– Mi?

– Roger. Roger Armitage.

– Ó – mondtam. Aztán elkerekedtek a szemeim, állam egy kicsit leesett, újra azt mondtam, hogy „Ó”, ezúttal azonban jóval nagyobb átéléssel és meggyőződéssel. Ruth lassan bólintott.

– Nem Ruth Hightower a neved.

– Nem ám – kapta el rólam a tekintetét. – Te Rogerként mutatkoztál be, amiről én tudtam, hogy nem igaz, mire azt gondoltam, hogy akkor játsszunk tovább cinkelt lapokkal. Aztán végül kibökted az igazi neved, és nekem egyszerűbbnek tűnt tovább játszani, semmint megmondani az igazat. És az alkalmas pillanat sem jött el soha.

– Mostanáig.

– Ha intim pillanatokban a nevemet suttogod a fülembe, akkor az akár lehet az igazi nevem is, nem?

– Azt hiszem, ezt meg tudom érteni. Nos?

– Nos mi?

– Mi az igazi neved? Nem sietünk sehova. Nyugodtan találj ki egy olyan nevet, ami az intim pillanatokban is megfelelő.

– Ez nem volt szép!

– Nem volt szép? Ilyen hülyének rég éreztem magam. Mindenféle dolgokat sugdosok a rózsaszín füledbe, s te azt mondod, ez nem volt szép? – Könnyek csorogtak a szeméből. – Hé – nyúltam a keze felé. – Semmi gond.

Sűrű pislogásba kezdett, de a könnyek nem tűntek el. Végül kézfejével letörölte az arcát.

– Jól vagyok – mondta

– Hát persze.

– A nevem Ellie.

– Mint Eleanor?

– Mint Elaine. Az Ellie-t szeretem.

– Ellie micsoda? Gondolom, nem Hightower.

– Ellie Christopher.

– Szép név.

– Köszönöm.

– Szerintem illik hozzád. De a Ruth Hightower is illett hozzád. Christopher a férjed neve volt?

– Nem. A válás óta a leánykori nevem használom.

– Mi volt a férjed neve?

– Mit számít az?

– Nem tudom.

– Haragszol rám, Bernie?

– Miért kéne haragudnom?

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

Megittam a kávém maradékát, majd felálltam. – Van éppen elég dolgunk – mondtam – Elmegyek a lakásomba.

– Ez nem biztonságos, Bernie.

Ezt én is tudtam, de nem akartam megbeszélni vele. Nem hittem, hogy a zsaruk még mindig megfigyelik, s egy telefonnal ki lehet deríteni, van-e nálam valaki. Mindennél jobban szerettem volna végre tiszta ruhát venni, arról nem is beszélve, hogy a biztonsági tartalékom – dugipénzem, ha így jobban tetszik – már nagyon hiányzott. Lassan kifogytam a készpénzből, s ki tudja, mi jön még.

– Dolgunk van – ismételtem. – Gondolom, te is haza akarsz menni átöltözni, megetetni a macskákat. Meg ilyenek.

– Nem ártana.

– Kitisztítani a macskavécét. Kivinni a szemetet. Azok a hétköznapi tennivalók, amikkel annyi időt töltünk.

– Bernie...

– Tényleg vannak macskáid? Abesszíniai macskáid? Tényleg Esthernek és Ahasvérusnak hívják őket?

– Esther és Mordecai.

– Sok mindent nem tudok még rólad, igaz?

– Szinte mindent tudsz rólam. Mert elmondtam. Miért vagy ennyire berágva?

Nem igazán voltam, de azért mérgesen bámultam rá.

– Ne harapd le a fejem, oké? Én csak beugrottam megöntözni a virágokat.

– Nekem semmivel nem tartozol. Ennyi biztos.

– Bernie...

– A Childsnél várlak a Nyolcadik sugárút és az Ötvennyolcadik utca sarkán – mondtam. – Majdnem a hotel előtt. Még mindig akarsz jönni?

– Persze. Semmi nem változott tegnap éjjel óta, Bernie.

Ezt válasz nélkül hagytam. Ránéztem az órámra: – Negyed tizenegy van. Szerintem két óra alatt mindketten végzünk a dolgunkkal, de azért hagyjunk rá egy kicsit. Fél egykor találkozunk az étteremben. Childs. Hogy hangzik?

– Remekül.

Előszedtem a parókát meg a sapkát, ő meg segített odaerősíteni őket a fejemhez. Szerettem volna egyedül csinálni, de csak álltam, és hagytam, hadd csinálja. – Ha nem vagyok ott egyre – néztem rá –‚ akkor elkaptak.

– Ez nem vicces.

– Sok minden nem az. Ne feledd el bezárni az ajtót. Tele a város betörőkkel.

– Bernie...

– Komolyan mondom. Az egész város egy átkozott dzsungel.

– Bernie...

– Igen?

– Vigyázz magadra.

– Mindig vigyázok magamra – válaszoltam, és kiléptem az ajtón.

Tizenegy

A taxiban végig Ellie-n járt az eszem, bár még mindig Ruthként gondoltam rá. Nem tudtam pontosan, miért húztam fel magam annyira. Mondott egy (három, nem mindegy?) hazugságot. És akkor mi van? Önzetlenül segített egy ismeretlennek, aki az újságok szerint egy elborult elméjű gyilkos. Mindössze az intuíciója miatt hitt az ártatlanságomban. Miért lenne baj, hogy a nevét meg akarta tartani magának? Teljesen jogos volt az elővigyázatossága, hisz ha a rendőrök elkapnak, akkor nem tudom belerángatni az ügybe. Nem is tudom, hogyan hívják.

Aztán amikor az ösztönök működésbe léptek, nem volt képes tovább hazudni. Megmondta a nevét meg minden mást, amit tudnom kell.

Akkor mi is volt a bajom?

Először is, én őszinte voltam vele. Az meg a dolog külön pikantériája, hogy ez nekem nem szokásom. Az összes eddigi kapcsolatomban minden nő elől elhallgattam egy központi tényt. Minden mást – mit eszem reggelire, viselek-e pizsamát, hogyan szeretkezem, a darabos vagy a krémes mogyoróvajat szeretem-e – elmeséltem nekik. Azt soha, hogy miből élek. Most éppen két álláslehetőség között őrlődök, vagy a befektetéseimből élek – mindent mondtam nekik, csak az igazat nem. Ha éppen két, a tengeren egymás mellé sodródó hajó voltunk, akkor játszásiból kitaláltam magamnak egy jól hangzó foglalkozást. Így aztán voltam már idegsebész, egy magazin grafikusa, masszőr, modern zeneszerző vagy éppen arizonai ingatlanspekuláns.

Mindig jól éreztem magam ezekben a szerepekben, és jól is játszottam őket. Mindig azt mondtam magamnak, hogy senkinek nem lenne jó, pláne az érintett nőismerősnek, ha kiderülne, miből fizetem a lakbéremet. Most azonban eltűnődtem, igaz-e ez. Minél többet gondolkoztam a múltbéli hölgyeken, annál inkább úgy véltem, hogy nagyjából ők is úgy reagáltak volna, mint Ellie. Betörőnek lenni egy olyan karrier, amely az emberek többsége számára izgalmasnak hangzik, s tapasztalatom szerint a nők morális értékrendje sokkal alkalmazkodóbb, mint a férfiaké.

Azért titkoltam a foglalkozásomat, mert szeretek titkolózni. Mert nem akartam, hogy bárki ennyire ismerjen.

Ruth – nem, a mindenit neki, nem, Ellie az ő neve – esetében kénytelen voltam elmondani neki az igazságot. Ennek eredményeként igen közel került Bernie Rhodenbarrhoz, aki ezzel egy időben megtapasztalta, milyen is az, amikor egy nővel istenigazából intim kapcsolatba kerül. Úgy, hogy semmit sem titkol.

Mindeközben nem az ő nevét suttogtam a fülébe. Csizma került az asztalra: annyi éven át hazudtam a nőknek, most meg találkozom eggyel, aki ugyanezt teszi velem, mire én roppant durcás leszek.

A taxis a ház előtt dobott ki. Persze nem a főbejáratnál, hanem az oldalsónál. A sofőrnek adtam egy gyűrött ötdollárost Peter Alan Martin kollekciójából, és nem kértem vissza. Könnyen jött, könnyen megy.

Még a taxiban felkészültem arra, hogy fényes nappal feltöröm az oldalsó bejárat zárját, mert ezt kisebb kockázatnak ítéltem, mint keresztüljutni a portás őrizte főbejáraton. De fölösleges volt felkészülnöm: az ajtó tárva-nyitva állt. Két hatalmas pali szuszakolt át az ajtón egy parányi pianínót. Elengedtem őket az ajtóban, és figyeltem, ahogy felrakják a hangszert egy jelzés nélküli teherautóra. Vagy feketén dolgozó költöztetők voltak, vagy hangszerekre szakosodott betörők, ami valószínűtlennek tűnt, de nem lehetetlennek. New York már látott cikornyásabb eseteket is. Mindenesetre, akármit is csináltak, nekem semmi közöm nem volt hozzá, így lementem a pincébe, meghívtam a liftet, s minden különösebb gond nélkül feljutottam a tizenhatodik emeletre.

A hosszú folyosó szerencsére teljesen üres volt. Odasiettem az ajtómhoz, előszedtem a kulcsaimat, és éppen azzal a ritka élménnyel készültem kényeztetni magam, hogy valahova történetesen valódi kulcsokkal jutok be, amikor eszembe jutott, hogy azért nem ártott volna telefonálni. Akkor csengetek, gondoltam, s nyúltam volna a csengőhöz, amikor visszahúztam az ujjam. Ha van benn valaki, akkor úgyse nyit ajtót, vagy ha igen, akkor azzal a lendülettel bilincset is rak a csuklómra.

Haboztam. Lenéztem a kezemre, az ujjakra, amelyek a kulcsokat tartották. Remegtek. Ostobaság, mondtam magamnak, meg az ujjaimnak. Eredmény nélkül. Ránéztem a zárra, amelyhez a kulcsok tartoztak. Illetve a zár helyére.

Ahol ugyanis eddig a remek Rabson zár volt, most egy Yale éktelenkedett. A Yale, amit a gondnok szerelt fel, a helyén volt, de a kulcsom nem passzolt bele. Leguggoltam, és közelebbről megnézve a zárat láttam, hogy ezt bizony kicserélték. Egy hozzá nem értő kéz csúnyán kifeszegette a zárat a helyéről, aztán berakták ezt az újabbat.

Bekukucskáltam a lyukon, ahol eddig a hatvandolláros Rabson védte az otthonomat a behatolóktól, de mivel nem láttam semmit, ezért jobb híján feltörtem a saját lakásom zárját. De addigra már tudtam, mire számítsak. Nyilvánvaló, hogy a zsarukon kívül mások is felugrottak hozzám. A rendőrök csak akkor fúrták válna meg a Rabsont, ha nincs kéznél egy lakatosuk, vagy a gondnok nem tud nekik pótkulcsot adni. Valaki más tett látogatást szerény hajlékomban, valaki, akinek eszébe sem jutott lakatost vagy más szakembert hívni. Ez nagyjából jelezte, mire számíthatok a lakásban.

Arra azonban nem tudtam felkészülni, ami az ajtón túl várt. Felkapcsoltam a villanyt, és Drezdában találtam magam a szőnyegbombázás után. A lakást teljesen szétdöntötték. Annyira, hogy nem is értettem, a gondnok miért babrált az új zárral. Nagyobb kárt már nem lehetett volna tenni.

Minden a nappali padlóján hevert. Minden. A fotelek párnáját felhasították, a bélést kitépték. A könyveket lesöpörték a polcról, majd darabonként szétrázták őket, hátha a lapok közé rejtettem azt, amit kerestek. A pompásan méretre szabott és leragasztott, faltól falig padlószőnyegemet feltépték, hátha oda dugtam el. De mit?

A szentségit neki, micsoda rendetlenség! Én mindig rendszerető betörő voltam, tiszteletben tartottam mások tulajdonát, függetlenül attól, hogy elvittem-e magammal vagy sem. Látogatóim barbárságától fizikai rosszullét fogott el. Le akartam ülni, de nem tudtam hova. Mindent szemét borított, nem volt egyetlen hely sem, amit ne tettek volna tönkre. Sikerült találnom egy faülőkéjű széket (amelyből értelemszerűen nem tudták kitépni a bélést), és ráhuppantam.

Mire volt ez jó?

A rendőrség már csak azért is átkutatta a lakásomat, hogy meggyőződjenek róla: nem vagyok benne. Talán magukkal vitték a címes füzetemet, hogy a barátaimat, ismerőseimet felkeresve megtaláljanak. De bármennyire is rühellték, hogy megléptem előlük, nem indítottak totális háborút a lakásom ellen. Ezt a pusztítást az csinálta, aki berúgta az ajtómat.

De miért?

Valamit nagyon meg akartak találni. A pusztítás átfogó volta alapján arra gondolhat az ember, hogy pár betépett suhanc élte ki magát, de amit láttam, az ennél sokkal módszeresebb elkövetőkre utalt. Sokkal többnek tűnt ez szimpla vandalizmusnál. Afelől semmi kétségem nem volt, hogy élvezték a rohadékok, amit csináltak, de láthatólag volt valami céljuk.

Micsoda?

Szobáról szobára jártam, hogy rájöjjek. A parányi konyha soha nem volt a kedvenc helyiségem, de azt is darabokra szedték. A legértékesebb dolog, amit ott tartottam, egy doboz ravioli volt, így nem volt érdemes különösebben átnéznem a felfordulást. Még a mélyhűtőből is kiszórták, ami benne volt.

A hálószoba hasonlóképpen járt. Igyekeztem úgy átmenni a romokon, hogy nem nézek meg mindent. A beépített szekrény felé indultam, ugyanis nem sokkal azután, hogy beköltöztem, a legfelső polc mögé fabrikáltam egy álfalat. A végeredmény egy másfél méter széles, egy méter magas, negyven centi mély rejtekhely lett. Olyan jól sikerült, hogy maga az épület tervezője sem tudta volna megtalálni, hacsak nem tudja, hol keresse. Főként az éjszakai kirándulásaimról magammal hozott szajrét tároltam addig itt, amíg tovább nem passzoltam. Gyakran nagyon sok mindent dugtam itt el, de most gyakorlatilag üres volt, leszámítva az útlevelemet, meg a személyes papírjaimat. Kíváncsi voltam, látogatóim mennyire voltak alaposak.

A beépített szekrényben is jártak, ez nem vitás. A ruháimat az ágyra dobták, de azért arra meg-megálltak, hogy egy zsebet kitépjenek, egy kabátujjat leszakítsanak. A titkos rejtekhelyemet viszont nem találták meg. Óvatosan kiemeltem az álfalat a helyéből, és mindent ott találtam mögötte. Az útlevelem, az érettségi bizonyítványom, a tablóképem, meg az egyéb kincseim. Ha lett volna ott még egy zacskó gyémánt, azt se találják meg, aminek nagyon örültem.

A nappaliban leguggoltam a könyvekhez. Minden másodiknak leszakították a borítóját, szörnyű látvány volt. Addig kutattam a romok között, míg meg nem találtam azt a három könyvet, amit kerestem. Az egyik Barbara W. Tuchman The Guns of August című munkája volt, a másik Gibbontól A római birodalom hanyatlása és bukása, a harmadik meg A méhészet románca címet viselte. Ez utóbbit a címe miatt vettem meg: kicsit ellentmondásosnak találtam. Mindegyik olcsó könyvklubos kiadás volt, és láttak már szebb napokat is. A méhészeti munka borítóját egy cérnaszál meg az imádság tartotta csak a helyén. De nem érdekelt. A hálószobában az asztalra tettem őket. Még szerencse, hogy a látogatók minden lesöpörtek a földre. Így lett elég helyem.

A szekrényből kivettem egy kis vászontáskát. Bőr aktatáskámat valami elmebeteg széthasogatta egy titkos rekesz után kutatva, de a vászon táska annyira ócska volt, hogy nem foglalkoztak vele. Beleraktam a három könyvet, meg pár tiszta ruhát az ágyon heverő kupacból. Eltettem pár váltás alsóneműt, meg ingeket, aztán levettem magamról a többnapos ruháimat. Odadobtam őket a többi közé a padlóra, majd elmentem lezuhanyozni.

Nem mintha számított volna, de összevizeztem mindent, ugyanis a zuhanyfüggönyt is eltávolították a helyéről. De nemcsak azt. Még a vécétartály fedelét is fölhöz vágták. Tudom, vannak páran, akik ezt-azt ide dugnak el, de ezt soha ez életben nem voltam képes megérteni. Nem csak macerás és nyilvánvaló rejtekhely, de az összes betörő belenéz, ki tudja-talán-ez-is alapon.

Az elmúlt évek során én is tapasztaltam, hogy az átlagember szinte semmit sem képes megfelelően elrejteni.

Mivel ugye zuhanyfüggöny nem volt, alaposan eláztattam a padlót. Illetve nem a padlót, hanem az ott heverő törülközőket meg szennyes ruhákat. De nem érdekelt. Tudtam, hogy soha többé semmi közöm nem lesz ehhez a lakáshoz. Még akkor sem lakhatnék itt, ha akarnék, de mivel már nem akarok, a pokolba az egésszel.

Kiléptem a zuhany alól, és kerestem a kupacban pár száraz törülközőt. Felvettem a tiszta ruháimat, és felhúztam egy pár kiváló bőrcipőt. Ezt-azt még bedobáltam a vászontáskába: a borotvámat, szappant, arcszeszt, orvosságos fiolákat, és egy nyúllábas kulcstartót, amin már évek óta nem voltak kulcsok. Biztos becsúszott a szekrény mögé, a látogatóm meg volt olyan kedves, hogy megtalálta nekem. A nyúllábat végül némi gondolkodás után kivettem a táskából, és ráfűztem a kulcsaimat. Eredeti tulajdonosának nem sok szerencsét hozott, de nekem minden lehetséges segítségre szükségem volt. Utoljára körbenéztem, hátha megakad valamin a szemem. Felvettem a telefont, de eszembe jutott, hátha lehallgatják. De ha mégsem, ami valószínű volt, akkor is kit hívnék? Kihalásztam a kupacból a telefonkönyvet, amely csodával határos módon egyben úszta meg a támadást, és felütöttem a ‚C’ betűnél. De nem volt ott semmiféle Elaine Christopher. A néhány E. Christopher közül egyik sem lakott a Bank utcában. Úgy döntöttem, hogy az érintett hölgy, illetve a nevének hiánya a telefonkönyvben egyike azon dolgoknak, amikkel nem tudok érdemben foglalkozni.

Felemeltem hát a vászontáskát, leoltottam a villanyt, kinyitottam az ajtót, kiléptem a folyosóra, pont Mrs. Hesch elé.

Fakó, virágmintás otthonkát viselt, lábán puha papucsot, haját pedig láthatóan hirtelenjében tűzte fel kontyba. Szájából egy talpas cigaretta lógott, végén jó centinyi hamuval. Többször láttam már hasonló öltözékben, miképp nagyon csinosan kicsípve is; egy közös azonban mindig volt ruházattól függetlenül: a cigaretta állandóan ott lógott a szájában. Akkor sem vette ki, ha beszélt, és valami azt súgta, még evés közben sem szabadul meg tőle.

– Mr. Rhodenbarr – mondta – Hallottam valakit mozogni a lakásában. Nem tudtam, hogy maga az.

– Nos – nyeltem egyet –‚ én voltam az.

– Nahát – nézett csillogó szemekkel a táskámra. – Elutazik? Nem mintha hibáztatnám érte. Szegény fiú, maga aztán nagy bajba keveredett, nem? Évek óta szomszédok voltunk, de én soha nem gondoltam volna, hogy egy olyan helyes fiú, mint maga betörő lehet. Mindig olyan kedves volt, mindenkinek köszönt, soha nem csinált semmi bajt.

– Persze, hogy nem.

– Ahogy mondom. Tudja maga jól, miket beszélnek azok az őrült nők mosás közben, Mr. Rhodenbarr. Az egyik pár napja visítva rohant le a pincébe. „A saját ágyunkban sem vagyunk biztonságban!” Gert, mondom neki, először is, te bárkinek az ágyában biztonságban lennél. Másodszor, bántott valaha bárkit is Mr. Rhodenbarr? Kihez tört be ebben a házban? Kit érdekel, hogy mit csinál a város másik végén, az East Side-on? Azok a gazdag mamzerek különben is megérdemlik. De figyelt rám az a nő? Akár a falnak is beszélhettem volna, Mr. Rhodenbarr. Nem kéne itt állnunk a folyosón – eresztette le a hangját. –Jöjjön be egy kávéra.

– Kicsit sietek, Mrs. Hesch.

– Ne legyen nevetséges, Mr. Rhodenbarr. Egy kávéra csak van ideje. Hova siet ennyire?

Úgy követtem őt a lakásába, mint aki hipnózis alatt áll. Töltött egy csésze valóban isteni kávét, s míg én hálásan kortyoltam, ő elnyomta a cigarettáját, hogy rögtön rágyújtson egy másikra. Közben végig beszélt. Elmondta, micsoda izgalmakat okoztam a házban. A rendőrség ki-be járkált az ajtómon, a többi látogatóról nem is beszélve.

– Nem láttam őket – mondta –‚ de az ajtó tárva-nyitva állt. Jorge tegnap délután szerelt fel egy új zárat. Akkor láttam, mit műveltek a lakásával. Mint az állatok, Mr. Rhodenbarr. Kivéve, hogy ilyet még egy állat sem művelne. Kik voltak azok? Mit gondol? A rendőrök?

– Nem hiszem.

– Tudja, hogy kik voltak?

– Bárcsak tudnám. Nem látta őket?

– Még azt sem hallottam, amikor itt voltak. Az ember azt hinné, hallanom kellett volna őket, látva ugye a felfordulást, de amikor a tévét nézem, semmit sem hallok. Szóval nem tudja, ki tette ezt a szörnyűséget? Köze van ahhoz a férfihoz, akit megölt?

– Soha nem öltem meg senkit, Mrs. Hesch.

Elgondolkodva bólintott, amiből nem tudtam kiolvasni: hisz-e nekem vagy sem. – Betörőként el tudom képzelni magát – mondta végül. – De megölni valakit már más tészta. Ezt a rendőrnek is elmondtam, aki kihallgatott.

– Kihallgatták?

– Mindenkit az egész házban. Higgye csak el. De én semmit nem mondtam nekik. Őszinte leszek magával: a zsaruk semmit sem érnek. Amikor az unokahúgomat, Gloriát megerőszakolták, egy rakás ostoba kérdést tettek fel neki. Na. Én csak annyit mondtam nekik, hogy maga egy rendes fiú, aki még egy csótányt sem lenne képes agyontaposni. Egy rendőrnek még akkor sem mondanék semmit, ha lángolna a gatyája. De ez a zsaru azt mondta nekem, maga összefutott ezzel a Flaxforddal. Ez a neve,ugye?

– Flaxford.

– Na, szóval amikor Flaxford rátalált magára a lakásában, maga pánikba esett, és megölte. Mr. Rhodenbarr, én nem tudom elképzelni magáról, hogy megöljön valakit. Akár pánikba esett, akár nem. Nem maga ölte meg, ugye?

– Természetesen nem, Mrs. Hesch. Ami azt illeti, azt akarom meg tudni, ki tette.

– Ha maga mondja – bólintott, még mindig kicsit bizonytalankodva.

– Hogy őszinte legyek, kit érdekel, mi történik azokkal a mamzerekkel az East Side-on? Azt kapják, amit megérdemelnek. Ízlik a kávé?

–  A legjobb.

– A kávéra nagyon kényes vagyok. Vagy figyeljen rá az ember, vagy igyon inkább mosogatólevet. Szereti a fahéjas süteményt?

– Épp most reggeliztem, Mrs. Hesch, de köszönöm.

– Maradjon még. Hova siet? Tessék, igyon még egy csészével. Nem fog belehalni. Üljön vissza!

Visszaültem.

– Szóval maga egy betörő – mondta – Nem bánja, ha felteszek magának egy személyes kérdést? Jól él a betörésből?

– Megvagyok.

Mrs. Hesch bólintott. – Én is pont ezt mondtam a hogyishívjáknak a 11 -J-ben. Itt van maga, egy okos fiú, rendesen öltözködik, mindig mosolyog, és köszön. Mondom neki, hogy ha ebből nem él meg rendesen, akkor majd talál magának valami mást. De olyan volt, mintha a falnak beszéltem volna. Erre meg jön a másik, az a Gert, hogy nincs biztonságban ebben a házban. Az emberek, Mr. Rhodenbarr, olyanok, mint ha a falnak beszélnék.

Tizenkettő

Akik szobát vettek ki a Cumberlandben, vagy egy bőrönddel érkeztek, vagy egy lánnyal. Én kilógtam a sorból, mivel nemcsak bőröndöm, hanem női kísérőm is volt. A vászontáskám nem volt túl jó állapotban, ahogy a társaságomban lévő hölgy sem. Feszes farmert viselt, és legalább egy számmal kisebb zöld pulóvert, ami csak kiemelte a melltartó hiányát. A hajával olyasmit csinált, amit csak bizonyos hölgyek szoktak tenni, de ez alig rontott a sötét rúzs és vörös szemfesték összhangján. Hamisítatlan lotyónak nézett ki.

A recepciós hosszasan bámulta őt, miközben Mr. és Mr. Ben G. Roperként kitöltöttem a vendégkönyvet. Csak egy dolog hiányzott, hogy a sztorink hihető legyen: egy monogram a táskámon. Adtam a recepciósnak két tízest, s míg ő a visszajáróval babrált, Ellie egy borítékot csúsztatott a pultra. A férfi visszaadott nekem 6 dollárt és 44 centet, majd megpillantotta a borítékot Brill nevével. – Ez meg hogy a fenébe került ide? – kérdezte

Én vállat vontam, mire Ellie megjegyezte, hogy ő már akkor is látta, amikor bejöttünk. A recepcióst láthatólag annyira nem érdekelte a dolog, hogy belegondoljon. Fogta a borítékot, és becsúsztatta a 305-ös szoba fakkjába.

Mi az 507-es szobát kaptuk. Megfogtam a táskát – mivel londinerre nem tellett a Cumberlandben – aztán Ellie-vel a lifthez sétáltam, aki szerepéhez illően riszálta magát. A liftkezelő unottan rágta a szivarját, és üdvözlés nélkül fölvitt minket az ötödikre.

A szobánk nem volt nagy kaland. A teret majdnem betöltő ágy már jó ideje állta a megpróbáltatásokat. Ellie leült a szélére, lemosta a sminkjét, és csinált valamit a hajával, amitől sokkal tiszteletreméltóbban nézett ki.

– Sok hűhó semmiért – mondta.

– De élvezted, valld be.

– Azt hiszem. Ettől a pulóvertől még mindig úgy érzem magam, mint

egy trampli.

– Mint egy nagyon csinos trampli.

Ellie csak szótlanul bámult rám. Megnéztem a parókámat és a sapkámat a tükörben. Mrs. Heschnek még csak fel sem tűnt a szerintem jelentős változás a külsőmben. Bár kétlem, hogy tudta, eredetileg milyen színű és milyen hosszú a hajam.

– Menjünk – szóltam, és úgy mozgattam a szemöldökömet, mint Groucho Marx tette fénykorában. – Hacsak nem akarsz pár dolcsit keresni, kicsi lány.

– Itt? Pfuj.

–Ez is csak egy ágy.

– Amiben nincsenek rózsák. Tényleg szoktak ezekben a szobákban szeretkezni?

– Csak azt teszik. Szerinted lenne valakinek gusztusa itt aludni?

Ellie fintorgott, aztán fogtuk a bőröndünket, és elmentünk. A Childsból korábban telefonálva kiderült, hogy Brill nincs a szobájában, amit egy erőteljes kopogás az ajtaján megerősített. Bár pillanat alatt kinyithattam volna a zárat, de nem volt rá szükség. Kíváncsiságból bedugtam szobánk kulcsát a zárba. Passzolt. A legtöbb olcsó hotelben a szobakulcsok bizonyos rendszer szerint – 305, 405, 505 – ismétlődnek, de lepusztultabb helyeken egy idő után annyira elkopnak, hogy szinte bármilyen zárat ki lehet velük nyitni. Brill szobája sokkal rendesebb volt, mint azok, amiket csak egypár órára adtak ki. Nem sokkal, de legalább volt szőnyeg a padlón,s a bútorok sem a múlt századból származtak. Leraktam a táskámat az egyik székre,   kényelmesen átkutattam a szekrényt és az íróasztalt, majd levettem a táskámat a székről, és leültem. Ellie a másik székből nézte, mit csinálok.

– Nos – mondta –‚ itt lennénk.

– Itt bizony.

– Szerinted mikor jön vissza?

– Előbb vagy utóbb.

– Nem mondod. Nem hoztál magaddal egy pakli kártyát?

– Attól tartok, nem.

– Ettől féltem.

– A kártya soha nem tartozott az alapfelszerelésembe.

– Mert mindig egyedül dolgoztál.

– Aha. Az ember azt gondolná, csak van itt valahol egy pakli. Az ember még azt is gondolná, hogy bárki, aki sokat van egyedül ebben a szobában, sokat pasziánszozik.

– És csal.

– Valószínűleg. Én fel-le járnék ebben a szobában, ha lenne elég helyem. Aztán arra lennék figyelmes, hogy régi humoristák jutnak az eszembe: „A szoba olyan kicsi volt, hogy...”

– Milyen kicsi volt, Johnny?

– Olyan kicsi, hogy ki kellett mennem a folyosóra, hogy be tudjam csukni az ajtót.

– Olyan kicsi?

– Olyan kicsi volt, hogy még az egerek is púposak lettek. Megmondom neked őszintén, ezt soha nem értettem. Mitől lenne egy egér púpos egy kicsi szobában?

– Szerintem te mindent szó szerint veszel.

– Talán.

– Akár szó szerint veszel dolgokat, akár nem – mosolygott rám –‚ nagyon kedves vagy.

Beszéltünk, hallgattunk, aztán megint beszéltünk. Ellie egyszer csak megkérdezte, mihez kezdek, ha majd az egésznek vége lesz.

– Börtönbe megyek.

– Akkor nem, ha megtaláljuk az igazi gyilkost. A többi vádat ejteni fogják, nem? Biztosan.

– Talán. Talán.

– Na, akkor mihez kezdesz majd? Ha ennek vége?

Elgondolkodtam. – Keresek egy új lakást – mondtam végül. – A régi helyemen nem maradhatok, még akkor sem, ha a látogatóim nem tettek volna mindent tönkre. Mindenki tudja az épületben, mivel foglalkozom. Máshol kell lakást keresnem, és azt is álnév alatt kell kivennem. Kicsit macerás, de azt hiszem, együtt tudok élni vele.

– Itt maradsz New Yorkban?

– Szerintem igen. Máshol megőrülnék. Ez az otthonom. És a kapcsolataim is itt vannak.

– Ezt hogy érted?

– Tudom, hogyan kell New Yorkban dolgozni. Amikor ellopok valamit, tudom, kinek fogom eladni. A zsarukat is ismerem, ami hosszú távon hasznos dolog, még ha most nem is úgy tűnik. És még számtalan oka van, miért jobb egy betörőnek ismerős terepen dolgozni. Ha csak tehetem, Manhattant el se hagyom. Emlékszem, egyszer csináltam egy melót Harrisonban. Ez Westchesterben van...

– De a betörést nem hagyod abba.

Ránéztem.

– Ez csak most esett le – mondta Ellie. – Továbbra is zárakat törsz fel, és idegen emberek lakásában portyázol.

– Mi mást csinálnék?

– Nem tudom.

– Ellie, kezdem azt hinni, hogy te egy filmet nézel a tévében, s nem velem vagy. Ott ülsz, figyeled a főhőst, akiről tudod, hogy az utolsó reklámblokk után jó útra tér. Lehet, hogy ettől a nézők elégedetten fekszenek le, de ennek nincs sok valóságalapja.

– Nincs?

– Nincs ám. Lassan harmincöt leszek. Egy szakmát ismerek. Azt, amelyikben zárakat törnek fel, és mások lakásában „portyáznak”. A Popular Mechanics minden számában rengeteg álláshirdetés van. Keresnek esztergályost, állatkitömőt, de szerintem az egész csak átverés, Nem hiszem, hogy meg tudnék élni abból, hogy a konyhában csincsillákat tömök ki. Vagy ginzenget termesztek a kertben. A munkával, amire elég képzett vagyok, óránként két és fél dollárt keresnék, és azelőtt belehalnék az unalomba, hogy megemelnék az órabérem kettő-hetvenötre.

– Lakatos is lehetnél.

– Hát persze! Külön ablaknál adják az iparengedélyt a börtönviselt betörőknek. A bankok meg külön hiteleket folyósítanak a pályakezdő priuszos bűnözőknek.

– Valamihez csak értesz, Bernie.

– A börtönben voltak olyan kedvesek, hogy megtanították nekem a rendszámtábla-készítés és a postazsákok varrásának rejtelmeit. Talán meglepve hallod, de kevés ilyen álláshirdetést olvashatsz a Timesban.

– Te egy intelligens, rátermett férfi vagy, akinek megvan a magához való esze...

– És ezek mind ahhoz kellenek, hogy sikeres betörő legyek. Ellie, nekem semmi bajom az életemmel. Évente pár éjszaka dolgozom, a maradék időmben meg azt csinálok, amit akarok. Ennyire rossz ez?

– Nem.

– Évek óta betörő vagyok. Miért változzak meg?

– Nem tudom.

– Senki nem változik meg, Ellie. Senki.

Ezek után nem sokat beszéltünk. Az idő körülbelül olyan gyorsan múlt, mint a középkorban. Míg vártunk, a mellettünk lévő szobában egymásnak adták a kilincset a kuncsaftok. Többször is lépteket hallottunk a folyosón, amikről úgy gondoltuk, Brill közeledtét jelzik, de rendre a mellettünk lévő ajtó nyílt ki, majd az ágy rugói nyögtek fel hangosan. Aztán másfajta nyögést hallottunk, majd semmit, hogy aztán új léptek kopogjanak a folyosón, s a nyögés újrakezdődjön.

– Az igaz szerelem – szólalt meg Ellie.

– Jó tudni, hogy van egy hotel, ahol az ember mindent megkaphat.

– De legalább nem az utcán csinálják. A legutolsó pasi mintha rohant volna, nem?

– Gondolom, lejárt az ebédideje.

Ekkor megint lépések közeledtek, amelyek ezúttal nem álltak meg a mellettünk lévő ajtónál. Wesley Brill lépett be a szobába, a barnaszemű, körte alakú férfi, aki mindig kerülte a tekintetemet. A szoba közepén álltam karommal a testem mellett, hogy ha Brill netalán elájulna, akkor gyorsan el tudjam kapni. Vagy ha el akarna futni, akkor azért kapjam el gyorsan.

Ehelyett álltunk, és csendben bámultuk egymást. – Rhodenbarr – szólalt meg Brill. – Ezt nem hiszem el. Hogy az istenbe sikerült megtalálnia? A recepción azt mondták, senki nem vár rám.

– Mert nem tudtak rólunk.

– De akkor hogyan... Persze, elfelejtettem. Maga egy betörő.

– Mindenkinek lennie kell valaminek.

– Valóban.

Hangja és viselkedése nyomaiban sem emlékeztetett a korábbi Brillre. A Runyont idéző akcentus eltűnt, és nem harapta el az utolsó mással hangzókat. Szavait kicsit túlkerekítette, hangja enyhén magasabb volt a szokottnál: mintha színházban lett volna fellépése, vagy egy motoros- klubban.

– Bernie Rhodenbarr – mondta megint, majd megpillantotta Ellie-t Szélesen elvigyorodott, s megemelte barna kalapját. – Kisasszony – búgta, aztán visszafordult hozzám. – Hadd csukjam be az ajtót – mozdult. – Semmi szükség nincs arra, hogy kis megbeszélésünket megosszuk a szomszédokkal. Hogy a fenébe talált meg, Rhodenbarr? Ha nem bánja a kérdést.

– Láttam a tévében.

– Ó.

– Egy régi filmben.

– És felismert? – húzta ki alig észrevehetően magát.

– A középső férfi.

– Az az ócskaság Jim Garnerrel? Taxisofőrt játszottam. Ami azt illeti, sokszor játszottam taxisofőrt. – Szeme sarkába könnyek gyűltek a szép emlékektől. – Semmi kétség, azok voltak a szép idők. Tavaly pár hétig taxit vezettem. Jesszusom. Nem filmen. Hanem az életben. A valódiban. – Karját előre-hátra lengette, majd apró kezeit összedörzsölte, mintha fázna. – Azok a napok már elmúltak. Éljünk hát a jelenben! Ami fontos, hogy a nőnek még mindig kell a kék doboz.

Szótlanul bámultam rá.

– Emiatt keresett meg, mi? A híres kék doboz miatt.

– Bőrborítású kék doboz – javítottam ki. Nem tudom, miért.

– Kék, bőr, bőrborítású, mindegy. Szóval itt van magánál. Ami Flaxford meggyilkolását illeti, a nő arra nem adott megbízást, de ha jól sejtem, nem nagyon bánja. A hölgy mindössze azt szeretné csak tudni, hogy sikerült-e magával hoznia a kék dobozt. Ha magánál van, akkor a megbízóm boldogan fizet érte.

Továbbra is csak bámultam rá, de persze ő nem nézett a szemembe. Szokás szerint a hátam mögé meredt a semmibe.

– Nézd, Bernie... – Hirtelen vigyorogni kezdett. – Ugye nem bánod, ha Bernie-nek szólítalak. Most már te is tudod, ki vagyok, így nem kell többé a nehézfiút játszanunk. Hívj nyugodtan Wesnek.

– Wes – mondtam

– Remek. Azt hiszem, a kis hölgyhöz eddig nem volt szerencsém.

– Ugyan már, Wes. Megint játszod a szereped. Wesley Brill ilyet soha sem mondana. A „kis hölgy”.

– Teljesen igazad van. – Odafordult Ellie-hez, és színpadiasan meg hajolt. – Wesley Brill.

– Ruth Hightower – mosolygott rá Ellie.

Brill mosolygott. – Nem hiszem én azt.

– Ez a kettőnk vicce – intett felém Ellie. – A nevem Ellie Christopher.

– Örvendek, Miss Christopher.

Ellie mondta, hogy nyugodtan tegezze, mire Wes ugyanerre szólította fel őt, majd hozzátette, hogy soha senki nem hívta Wesleynek, amely eredetileg az ő neve a keresztségben a John mellett. Az anyja ugyanis úgy látta, kiváló hasznát veszi a metodista vallásalapító nevének. A döntést később valószínűleg ezerszer megbánta, hisz Wesből színész lett. A Johnt abban a pillanatban elhagyta, ahogy fellépett a világot jelentő deszkákra. (Ezt így mondta: „a világot jelentő deszkákra”.) Ellie megnyugtatta, hogy a John név elhagyása kiváló döntés volt, ám ha csak J.-ként hagyta volna meg, akkor az ördögi személyiségre utalhatott volna. Wes azt se tudta, hogyan értsen egyet Ellie-vel. Ellie ugyanis példaként megemlítette G. Gordon Liddy, E. Howard Hunt gonosztetteit, mire Wes bedobta J. Edgar Hoovert, aminek nagyon megörültek. Gondoltam, megemlítem F. Scott Fitzgeraldot. De mivel ez gyengítette volna Ellie érvelését, inkább csöndben figyeltem őket.

– Wes – vágtam közbe aztán –‚ látogatásunk célja nem teljesen baráti.

– Ezt sejtettem. Nyakig benne vagy, mi? Kinyírtad azt a Flaxfordot. A megbízómat ez igazán meglepte, mert soha nem gondolta volna rólad, hogy erőszakos természetű vagy. Megnyugtattam, hogy biztosan önvédelem volt. Bár a törvény meg a rendőrök szerint betörés nagyon lehet önvédelemre hivatkozni, ugye?

– A törvény meg a rendőrök emberölésnek hívják ezt.

– Tudom. Akkor sem tűnik tisztességesnek a dolog. A nagy kérdés viszont még mindig az, Bernie, hogy nálad van-e a doboz.

– A doboz.

– Az.

Egy pillanatra becsuktam a szemem. – Te soha nem láttad a dobozt – mondtam Brillnek. – Mert ugyan nagyon alaposan leírtad, hogyan néz ki, azt nem tudtad megmondani, pontosan milyen kék. Rákérdeztem, de te nem hasaltál.

– Miért hasaltam volna?

– Ha nem lett volna semmilyen doboz, akkor rávágod, hogy tengerészkék. Vagy mélykék. De nem tetted, és ez azt jelenti, hogy mégis van doboz.

Brill rám meredt. Erősen koncentrált, amitől a homloka alján, nem sokkal az orrnyerge fölött egy egyenes ránc jelent meg.

– Van doboz – jelentettem ki.

– Úgy érted... Azt hitted, hogy...

– Igen, azt hittem.

– Ami azt jelenti, hogy...

– Igen.

– A rossebbe – mondta, tisztán és pontosan artikulálva. – Elnézést – nézett Ellie-re.

Aki megnyugtatta, hogy semmi baj.

Szóval mégiscsak volt doboz. Brill tényleg ott várt rám aznap éjjel a Pandora hátsó boxainak egyikében, zsebében négyezer dollárral. Ivott, ameddig a bár be nem zárt. Csak másnap reggel tudta meg, mi történt.

– Nem öltem meg Flaxfordot – összegezte a beszámolómat.

– Ahogy te sem.

– Én? Megölni egy embert? – tiltakozott Brill. – Soha nem is találkoztam vele. Ó... Már értem, mire célzol. Azt hitted, hogy csapdába csaltalak? De ha nem te ölted meg Flaxfordot...

– Akkor másvalaki tette. Ugyanis az ember ritkán követ el úgy öngyilkosságot, hogy szétveri a saját fejét egy hamutartóval.

– Meséljetek még. Bárcsak többet tudnék az egészről – sajnálkozott Brill. – Lemaradtam. Sok mindenről nem tudok.

Tudom, mit érzel – mondtam

– Én csak egy színész vagyok. A karrierem meg nincs valami jól. Az egyik dologból jön a másik, az meg vezet az iváshoz – amin már hál’ istennek túl vagyok – de volt idő, amikor egy sort sem voltam képes megtanulni. Még mindig kínlódok. Improvizálni viszont jól tudok. Ezt tettem, amikor veled beszéltem. Mind a kétszer. Az ember kap egy keretet, amire felépíti a szerepét, de ezt a filmeknél soha nem engedik az embernek. Kivéve Robert Altmant. A szerepek lassan elfogytak, az ügynököm meg egy strici. Tudjátok, lányok, meg ilyesmik.

– Tudom. Voltam az irodájában.

– Találkoztál Pete-tel?

– Voltam az irodájában – ismételtem. – Amikor ő nem volt ott. Tegnap éjjel. Hogy megszerezzem a címed.

– Ó – kerekedett el a szája. Szomorúan és csalódottan bámulta a szobája ajtaját, ami képtelen volt megvédeni őt tőlünk. – A helyzet az, hogy ebben az egészben színészként vagyok benne. Sok nehézfiút alakítottam, és a nő is ezért keresett meg engem. Hogy béreljelek fel téged. Te ellopod a dobozt, én kifizetlek, a dobozt meg elviszem hozzá.

– Honnét tudtad, hogy engem bérelj fel?

– Ő mondta.

– Persze – bólintottam – Azt mondta, bérelj fel egy betörőt. De azt honnét tudtad, hogy én az vagyok?

Brill sóhajtott. – Ő mondta a neved – nézte az ajtót. – Bernard Rhodenbarr. Így mondta. Nézd, én csak egy színész vagyok, Bernie. Honnét tudnám én, merre kell keresni egy betörőt? Én egyet sem ismerek. Azt tudom, hogyan kell bűnözőt alakítani, de ez nem jelenti azt, hogy akár egyet is ismerek.

– Oké.

– Egyszer ismertem egy bukmékert, de egy ideje már nem fogadok lovakra. Azt sem tudom, él-e vagy sem. Ami a betörőket illeti, egyet ismerek csak, illetve... – Ellie felé intett a fejével –  … kettőt. Kész. Ennyi.

– A nő, aki felbérelt téged – szólalt meg Ellie –‚ ő tudta, hogy Bernie betörő.

– Így igaz.

– És azt is tudta, hol lakik, hogy néz ki. Igaz?

– Magával vitt, és megmutatta nekem Bernie-t.

– Honnét ismerte őt?

– Passz.

– Hogy hívják, Wes? – kérdeztem.

– A nevét nem szabad elárulnom.

– Ebben biztos vagyok.

– A lelkemre kötötte.

Ellie szemei szikrát szórtak. – Várj csak egy percet, Wes! – mondta mérgesen. – Szerinted Bernie-nek nincs joga tudni, ki rántotta bele ebbe a csúnya lekvárba? Az isten szerelmére, egy olyan gyilkosságért körözik, amit nem ő követett el! Még az utcára is kockázatos kimennie. Nagy szerencse, hogy van ez a paróka.

– A hajad – nézett rám Wes. – Tudtam, hogy valami nem stimmel. Ez paróka?

– Az.

– Érdekes. Azt hittem, kiszőkíttetted. Annyira természetesnek látszik.

– A francba, Wes! – rivallt rá Ellie. – Hogy van pofád titokban tartani a megbízód nevét?

– Ő ezt kérte tőlem.

– Nagy kár. Vagy megmondod nekünk a nevét, vagy... Vagy? – kérdezte Wes. Jogosan.

Ellie rám nézett, de nem tudtam segíteni. Valahol hátul az agyamban elkezdett formát ölteni egy kép, a darabok lassan a helyükre csúsztak. Tudtam, hogy ezt a zárat is fel fogom törni. Brill nem ismert engem, így azt sem tudta, hogy betörő vagyok. A nő azért bérelte fel Brillt, mert az tudta, hogyan kell keményfiúkat alakítani. A nő ezek szerint nem ismert egyetlen bűnözőt sem, csak engem. Rólam tudta, hogy ki vagyok. Azt is tudta, hol lakom, hogyan nézek ki.

– Várjunk egy percet – mondtam.

– Nem hagyhatod, hogy megússza, Bernie.

– Mondtam, hogy várj egy percet.

– Nem teheted, Bernie. Megtaláltuk, csapdába ejtettük. Most meg el kell mondania mindent, amit tud. Vagy nem?

Becsuktam a szemeimet. – Higgadj le, Ellie. Csak egy percre. – Az utolsó darab is a helyére került, kicsit zörögve, kicsit csörögve, de a zár fejemben lassan kezdett megmozdulni, a rugók és a reteszek a helyük re csúsztak, a zár nyelve megmozdult, az ajtó kezdett kinyílni. Kinyitottam a szemem, és rámosolyogtam Ellie-re, majd Brillre.

– Egy szót.sem kell szólnia – mondtam Ellie-nek. – Akárki is sétálhat az ajtón, nem kell visszatartanunk. Éppen eleget mondott azzal, hogy a megbízója nő. Kész. Egy nő, aki nem ismer egy bűnözőt sem, kivéve Bernard Rhodenbarrt, akiről viszont tudja, hogy betörő. Tudom, kicsoda a nő.

– Ki?

– Még mindig ott lakik, Wes? A Central Park mellett? Nem emlékszem a címére, de a lakás alaprajzát le tudom skiccelni. Valahogy élén ken emlékszem azokra a helyekre, ahol letartóztattak.

Brill látványosan izzadt. Kövér cseppek jelentek meg a homlokán. Nem a kézfejével, hanem a mutatóujjával törölte le. A mozdulat nagyon ismerős volt. Számtalanszor láttam a filmjeiben.

– Mrs. Carter Sandoval – mondtam – Nem meséltem neked Sandovalékról, Ellie? A férjének volt egy hatalmas érmegyűjteménye, ami felkeltette az érdeklődésemet. A gyűjteményén kívül volt egy hatalmas pisztolya is, a csengő a bejárati ajtón nem működött, és amikor besétáltam a lakásukba, ők éppen reggeliztek. Biztosan említettem őket neked

– Igen.

– Jól emlékeztem – vigyorogtam Brillre. – A férfi a CABEM elnöke. Civilek a Bűnözés Ellen Mozgalom. Különös társaság. Nem aprózzák el. Mindent akarnak: több járőrt az utcákra, meg hogy érdemben nyomozzanak a politikai és a bírói korrupciós ügyekben. És mindenben, ami a kettő között van. Az a kurafi fegyvert fogott rám. Én próbáltam némi készpénzzel hatni rá, de nála rosszabbat nem is akarhattam volna megvesztegetni. Az a szemétláda még ezt is hozzá akarta csapatni a betörés vádjához, de ő csak egy civil. Rendőrt megvesztegetni bűncselekmény, egy civilt ostobaság. De lehet, hogy tévedek, és ez is benne van a büntető törvénykönyvben. Abba manapság már minden belekerülhet. Azt persze nem tudtam, hogy ő volt a CABEM elnöke, csak annyit, hogy szemtelenül sokat keres a tőzsdén, és az infláció elől ritka és értékes érmékbe fekteti a pénzét. Megvan még a gyűjteménye, Wes?

Brill szótlanul meredt maga elé.

– Nagyon pontosan emlékszem rájuk – folytattam. Roppantul élveztem az előadásomat. – Ahogy ők is nagyon pontosan emlékeznek rám, Wes. Ott voltak a tárgyaláson is. Nem is volt rá szükség. Vádalkut kötöttem az ügyészséggel, pedig nem volt könnyű. Carter Sandoval majdnem megőrült, amikor megtudta. Aztán valaki elmagyarázta neki, hogy a bíróságok soha nem jutnának előre, ha minden egyes vádlott tárgyalását aprólékosan lefolytatnák. Gondolom, sikerült meggyőzni, hogy a vádalku segítségével kevesebb olyan ördögi gonosztevő jár az utcákon, mint én. De azért eljött a feleségével a tárgyalásra, és elégedetten végig nézték, ahogy felállok, beismerem a bűnösségem, mire azon nyomban el is vittek a rendszámtáblagyárba, ahol rácsok vannak az ablakon. Hasznos lehetett neki, hogy ott volt, mert így mindenki tudhatta: személyesen felügyeli a bűnözők rács mögé juttatását. Látszott rajta, hogy piszkosul élvezi. Azok az érmék nagyon a szívéhez nőttek, és baromira be volt rágva, hogy megsértettem otthona szentségét. Vagy valami hasonló.

–Bernie...

– A nő sokkal fiatalabb volt Sandovalnál. Akkor negyven körül lehetett, most negyvenöt körül járhat. Csinos asszony. Az álla túl nagy az én ízlésemnek, de talán csak azért láttam nagynak, mert ő is mérges volt. Elkezdett már őszülni, Wes?

– Én nem mondtam meg neked, hogy hívják.

– Ez igaz, Wes. Sebaj, itt van a nyelvem hegyén. Nem Carla, nem Marla. Hanem...

– Darla.

Hirtelen rápillantottam Ellie-re. Vállait behúzva előredőlt, és elmerült a gondolataiban. – Darla Sandoval – mondtam – Ismerősen hangzik név, Ellie?

– Nem – válaszolt. – Szerintem soha nem említetted a nevét. Miért?

– Csak úgy kérdeztem. Miért nem hívod fel őt, Wes?

– Ő szokott hívni engem. Nekem nem szabad kapcsolatba lépnem vele.

– Hívd fel, és kérdezd meg tőle, még mindig akarja-e a dobozt.

– De nincs nálad a doboz, Bernie – nézett rám, de nem a szemembe.

– Vagy mégis? Lassan semmit sem értek. Nálad van a doboz?

– Nincs.

– Gondoltam, mert biztos voltál benne, hogy nincs is semmiféle doboz. Nem hoztad magaddal Flaxford lakásából. De azért láttad?

– Nem.

– Átkutattad az íróasztalát? Mert az azért volt, ugye? Egy nagy, redőnyös szekreter.

– Az asztal ott volt, és én alaposan átkutattam. Kék doboz egy darab nem volt benne.

– A fenébe – szaladt ki belőle, de most nem kért elnézést Ellie-től. Aki szerintem nem is hallotta. Úgy láttam, a gondolatai nagyon messze járnak.

– Akkor csak náluk lehet – fújta ki a levegővel Wes.

– Kiknél?

– Akik megölték Flaxfordot. Te nem ölted meg, és a dobozt sem loptad el. Így valaki más volt, ezért nem találtad meg, amikor odaértél. Csak a hullát. Itt a vége.

– Hívd fel Darlát.

– Miért?

– Mert tudom, hol van a doboz – válaszoltam. – Tárcsázz.

Tizenhárom

A haja még mindig szőke volt, s ha változott is valamit, én nem vettem észre. Vékony volt és elegáns, arcán magabiztosság, tartásában önbizalom. Wes felhívta, és megbeszélt egy találkozót. Attól a lakástól pár utcára találkoztunk, amit néhány éve a Sandoval házaspár otthonléte miatt sikertelenül próbáltam kirabolni. Amikor kinyitotta az ajtót, kedvesen üdvözölt, majd közölte Wesszel: már nincs rá szükség.

– Menjél csak Wes, nyugodtan. Mr. Rhodenbarr-ral mindent meg tudunk beszélni. – A háziszolgákat szokták így elküldeni, s ha Wesnek ez nem is tetszett, szó nélkül elment. Becsukta az ajtót, aztán be is zárta – a betörő már házon belül volt –‚ majd hideg, fensőbbséges mosollyal megkérdezte, kérek-e inni valamit. Whiskyt kértem.

Míg az itallal babrált, én Ellie-n gondolkoztam. Mielőtt elindultunk volna, hirtelen úgy döntött, hogy nem akar Darla Sandovallal találkozni. Nem gondolta volna, hogy ennyi az idő, és most rohannia kell, mert találkozik valakivel, és nem akar elkésni, de este majd Rod lakásában látjuk egymást. Bizony, majd látjuk egymást a titokzatos találkozó után, meg azután, hogy megetette a legendás macskáit, és befejezett egy újabb legendás üvegszobrot...

Összevissza kattogott az agyam, amikor Darla Sandoval odahozta az italomat. Az ő poharában barnább alkohol volt, mint az enyémben. Felemelte a poharát, mintha köszöntőt készülne mondani, de a mozdulatot nem fejezte be. Gondolom, nem talált a helyzethez illő szavakat. Ráadásul egy kicsit bizonytalannak is tűnt. – Nos – mondta végül, ami mindig remek köszöntő. A whiskym kitűnő volt, amin egyáltalán nem lepődtem meg.

– Szép a lakása.

– Ó, ez? Egy barátomtól kértem kölcsön pár órára.

– Még mindig ugyanott laknak? Ahol először találkoztunk?

– Igen. Semmi sem változott – sóhajtott. – Szeretném, ha tudná, mennyire. Sajnálom a történteket – mondta inkább egy kicsit megtörve, sem mint csak szimplán sajnálkozva. – Soha nem akartam ilyen nagy bajba keverni magát. Csak azt szerettem volna, ha betör, és elhozza nekem azt a dobozt. Egyszerű, tiszta munka. Emlékszem, milyen hozzáértéssel tört be a lakásunkba.

– Hozzáértően törtem magukra az ajtót.

– Balesetek történnek. Magánál jobbat el sem tudtam volna képzelni a feladatra. Bár magán kívül más betörőt nem is ismerek. Emlékeztem magára, a nevére, és próbaképpen felütöttem a telefonkönyvet, hátha benne van.

– Benne ám – értettem egyet. – A titkos számért külön kell fizetni, én meg nem szeretek fölöslegesen pénzt kiadni. Azért fizetni, hogy valamit ne csináljanak meg. Hogy ne legyek benne a telefonkönyvben. Ez ellenkezik az elveimmel.

– Soha nem gondoltam volna, hogy Fran otthon lesz akkor este. Bemutatója volt.

– Bemutatója?

– Egy kísérleti színdarab bemutatóján kellett volna részt vennie, utána meg a partin a színészekkel. Mi ott voltunk Carterrel, és amikor Fran nem jelent meg, ideges lettem. Tudtam, hogy aznap éjjel tör be hozzá, és el nem tudtam képzelni, Fran hol lehet. Elment máshova? Otthon maradt? Nem tudtam mire vélni. Nos, Wesley azt mondja, nem maga ölte meg.

– Már halott volt, mire én odaértem.

– De a rendőrség...

Röviden összefoglaltam neki, mi történt Flaxford lakásában. A szemei elkerekedtek, amikor ahhoz a részhez értem, ahol a zsarukat megvesztegettem. Míg a férje elkeseredett küzdelmet folytatott a rendőrségi korrupció ellen, Darlának a jelek szerint fogalma sem volt arról, hogy a rendőrök pénzt fogadnak el a bűnözőktől. A civilek nem tudják elképzelni, hogyan működik a rendszer.

– Akkor másvalaki ölte meg – mondta, miután befejeztem. – Ugye nem lehetett baleset? Persze hogy nem. Az íróasztalt azért átkutatta, mielőtt megjöttek a rendőrök? Láttam, ahogy Fran leteszi a dobozt az asztalra. A doboz sötétkék, sötétebb, mint a királykék. Körülbelül akkora, mint egy keménykötésű könyv. Talán kicsit nagyobb. Mint egy szótár. A szemem előtt tette le az asztalra.

– De hova? A redőnyös rész alá?

– Az egyik alsó fiókba. Nem tudom, melyikbe.

– Nem érdekes, ugyanis az egész asztalt átkutattam.

– Alaposan?

– Nagyon alaposan. Ha ott a doboz, megtaláltam volna.

– Akkor valaki más vitte el – sápadt el Darla a smink alatt. Meghúzta a poharát, és leült egy hímzett támlájú székre. – Annál van a doboz, aki megölte Frant.

– Nem hiszem. Az íróasztal zárva volt, amikor megérkeztem, Mrs. Sandoval. Az ilyen zárakat könnyű feltörni, ha tudja az ember, mit csinál.

– A gyilkosnak biztos kulcsa volt.

L Maga szerint figyelt volna arra, hogy bezárja maga után? Pár perc cel azután, hogy megölte Flaxfordot? Nem hiszem. Mindent kiszór az asztalból, fogja a dobozt, és eltűnik – gondoltam a saját lakásomra. – Különben is – folytattam–, valaki még mindig keresi a dobozt. Pár órája visszamentem a lakásomba, ami úgy nézett ki, mintha Attila egy külö nösen morcos pillanatában vezette volna rajta keresztül a seregeit. Ebben nincs benne a maga keze, ugye?

– Természetesen nincs.

– De felbérelhetett valakit. Nincs harag, ha így történt, de most mond ja meg, mert nem akarok árnyékra vetődni.

Megnyugtatott, hogy az égadta egy világon semmi köze nem volt a lakásom feldúlásához. Hittem neki. Nem is gondoltam komolyan, hogy köze lehetett volna hozzá. Az szedte szét a lakásomat, aki kiloccsantot ta Flaxford agyvelejét.

– Viszont sejtem, hol van a doboz.

– Ahol egész végig. Flaxford lakásában.

– Azt mondta, átkutatta.

– Az íróasztalt, de tovább nem jutottam. Kerestem volna még, ha a kis cserkészek nem törik rám az ajtót. És szerintem meg is találtam volna. Flaxford bárhova eldughatta. Csak azén, mert maga látta, ahogy az asztalra tette, még nem jelenti azt, hogy ott is van. Talán van egy széf valamelyik kép mögött a falban. Talán az éjjeliszekrényébe dugta. Talán mégis az íróasztalban van. Tudja, ezek tele vannak titkos rekeszekkel. Mindegy, egy dologban biztos vagyok. A doboz ott van a lakásban, ott, ahova Flaxford tette. A gyilkos azonban úgy gondolja, nálam van. Flaxford lakásának ajtaján meg ott van a rendőrségi pecsét.

– Mit tudunk tenni?

Egy ötlet kezdett formálódni az agyam hátsó részében. Hagytam, hadd formálódjon. Közben más irányból próbálkoztam Mrs. SandovallaL – Ez a kék doboz – mondtam – Itt az ideje megtudnom, mi van benne.

– Fontos?

– Nem csak nekem, hanem annak is, aki megölte Flaxfordot. Akármi is van benne, biztos nagyon értékes.

– Csak számomra értékes.

– Flaxford zsarolta magát?

Bólintott.

– Fotók?

– Fotók, magnószalagok. Mutatott pár képet, és lejátszott néhány percet a szalagból – borzongott meg. – Azt tudtam, hogy nem szeret jobban, mint én őt. De azt hittem, legalább élvezi, amit csinálunk. – Felállt, az ablakhoz lépett. – Az életem a férjem mellett meglehetősen hétköznapi, Mr. Rhodenbarr. Pár éve azonban rájöttem, én nem vagyok hét köznapi. Amikor néhány hónapja összeismerkedtem Frannel, kiderült, hogy sok közös van az... ízlésünkben. – Felém fordult. – Soha eszem be nem jutott, hogy zsarolni fog.

– Mit akart magától? Pénzt?

– Nem. Nekem nincs pénzem. Azt is nehezen szedtem össze, amit Wesnek és magának fizettem. Nem. Fran azt akarta, hogy befolyásoljam a férjem. Tudja, ő fontos ember a CABEM-ben.

– Tudom.

– Van egy férfi, Michael Debus a neve. A kerületi ügyész Brooklynban vagy Queensben. A kettő közül valamelyikben. Carter egy olyan nyomozást indított, amivel leleplezheti ezt a Debust.

– Flaxford azt akarta, hogy maga ezt akadályozza meg.

– Igen. Mintha bármi esélyem is lett volna rá. Carter megvesztegethe tetlen.

– Nekem mondja? Ez miért volt fontos Flaxfordnak?

– Nem tudom. Nem tudok rájönni, hol jön ő a képbe. Jóval a Carter-féle nyomozás megindulása előtt ismerkedtünk össze, szóval nem azért kezdett el találkozgatni velem, mert ez volt a hátsó szándéka. Ráadásul színházi dolgokkal foglalkozott. Tudja, olyan off-off-Broadway-darabok producere volt. Színházi körökben mozgott. Mi is itt találkoztunk.

– Brillt is innét ismeri?

– Igen. Ő nem ismerte sem Frant, sem az én egyéb színházi barátaimat, amitől biztonságban éreztem magam. Brill azt mondta, Frannek köze volt bűnözői körökhöz. És én nem is tudtam róla.

– Biztos közvetítő volt – mondtam. – Az lehetett a feladata, hogy elintézze Debus ügyét.

– Engem alaposan elintézett, annyi szent. – Előrehajolt, kivett egy cigarettát a dobozból az asztalon, és rágyújtott. – Szerintem már akkor tudta, mit csinál, amikor először találkoztunk – nézett maga elé a levegőbe. – Még akkor is, ha a Debus-f éle nyomozás még el sem kezdődött. Tudta, Carter kicsoda, és úgy döntött, igencsak hasznos lenne, ha valamivel sakkban tudna tartani.

– Találkozott a férjével?

– Kétszer vagy háromszor, amikor elcipeltem magammal Cartert egy-egy bemutatóra. Ahogy Cartert az érméi érdeklik, úgy engem a színház. A kis színtársulatoknak az az előnyük, hogy az ember pár száz dollárért bennfentes lehet. Amit még az adóból is levonhatok. Kevéssé költséges módja annak, hogy az ember azt a látszatot keltse: kreatív emberekkel dolgozik együtt. Amitől ő maga is kreatívnak érezheti magát. És sok érdekes emberrel is lehet találkozni, Mr. Rhodenbarr.

Az üres poharakat és az üveget kivitte a konyhába. Az volt az érzésem, hogy töltött még magának egy pohárral, mert amikor visszajött, arca kisimultabb és pirosabb volt.

Megkérdeztem, hogy Flaxford mikor mutatta meg a kék doboz tartalmát.

– Úgy két hete. Az volt a negyedik alkalom, hogy ott voltam nála. Általában itt találkoztunk. Ez nem egy barátom lakása. Tudja, pár éve én vettem ki, mert sokkal kényelmesebb, ha egy kis magányra vágyom.

– Biztos vagyok benne, hogy kényelmes.

– Az – szívott bele a cigarettájába. – A fotókat meg a magnófelvételeket persze a saját lakásában készítette. Aztán meghívott magához, hogy megmutassa őket, és elővezesse a kérését.

– Azt akarta, hogy a férje ne nyomozzon többet Debus után.

– Igen.

– Erre maga?

– Hogyan mondhattam volna Carternek, hogy hagyja abba? – nevetett. – Ha valaki, akkor maga tudja, Mr. Rhodenbarr: a férjemet nem lehet megvesztegetni.

– Tudom. Ezt elmondta Flaxfordnak is?

– Persze. Mire ő: csak esélyt akart nekem adni arra, hogy én magam simítsam el a dolgokat. A barátságünk kedvéért – sziszegte. – De ha én nem élek ezzel a lehetőséggel, akkor felkeresi Cartert. És megfenyegeti, hogy nyilvánosságra hozza a fotókat.

– Mit tett volna erre a férje?

– Nem tudom. Nem vagyok benne biztos. Azt nem engedte volna, hogy a fotókat más is lássa. Carter Sandoval felesége perverz testhelyzetekben? Ezt éppúgy nem tolerálta volna, mint azt, hogy a felesége maradjak. Nem lettem volna meglepve egy nagyon drámai reakciótól sem. Leír mindent, amit tud Franről és Debusról, aztán kiveti magát az ablakon.

– Megpróbálta volna megölni Flaxfordot?

– Carter? Gyilkolni?

– Lehet, hogy nem gyilkosságként fogalmazta volna meg magában.

Szemei összeszűkültek. – Nem tudom elképzelni róla. Ráadásul végig velem volt a színházban.

– Egész éjjel?

– Miután megvacsoráztunk, együtt mentünk a színházba.

– És végig együtt voltak?

Habozott. – Bemelegítőnek bemutattak egy rövid egyfelvonásost. Egy kibővített kísérleti darabot Gulliver Shane tollából. Ismeri a munkáit?

– Nem. És Carter?

–Hogyan?

– Ő Ismeri Shane munkáit? Fogadjunk, hogy lemaradt róla.

Bólintott. – A színház előtt kirakott a kocsiból, majd elment parkolóhelyet keresni. Az előadás fél kilenckor kezdődött. Nekem még volt időm elszívni egy cigarettát, így szerintem negyed kilenckor szálltam ki a kocsiból. Carter nehezen talált parkolóhelyet. Tudja, ő olyan visszataszítóan becsületes, hogy még akkor sem hajlandó egy tűzcsapnál leparkolni, ha késő este van, és nem vontatják el a kocsit.

– Szóval elkésett.

– Ha az ember nem ül a helyén, amikor felmegy a függöny, akkor a színház hátuljából kell végignéznie az előadást. Ergo nem is ülhetett mellettem a Shane-darab alatt. De azt mondta, hátulról végignézte, és kilenckor, legkésőbb negyed tízkor már ott volt mellettem a széken. Szerintem ennyi idő alatt nem rohanhatott el a város másik végébe, hogy megölje Frant, utána meg beüljön mellém a színházba.

– Én nem mondtam semmit.

– Ráadásul Carter nem is tudhatott Franről. Ő ugyanis még nem ment el a férjemhez, tudom, hogy nem. Most hétvégén jár le a határidő, amit adott. Carter meg senkit nem verne agyon. Inkább fegyvert használna.

– Még mindig megvan az az ágyúja?

– Igen. Rettenetes egy darab.

– Akkor képzelje el, én hogyan éreztem magam, amikor rám fogta. Tegyük fel, Carter nem tervezett semmiféle gyilkosságot. Tegyük fel, hogy Fran megmutatta neki a fényképeket, és hirtelen felindulásból cselekedett. Nincs nála a fegyvere, elönti a vér az agyát...

Abbahagytam, mert tudtam, hogy semmi értelme. Nem csak arról volt szó, hogy ez tökéletesen ellentmondott Carter személyiségének. Flaxfordnak semmi oka nem volt arra, hogy találkozzon Carterrel pont abban az időben. Hálóköntösben. S ha Carter Sandoval agyát elönti a vér, és megöli Flaxfordot – amit elég nehéz elhinni –‚ akkor biztosan fel adja magát a rendőrségen, és vállalja tettének következményeit.

– Felejtse el – legyintettem. – Nem Carter tette.

– Nem értem, hogy tehette volna.

– Mindig a kék dobozhoz érkezünk vissza – mondtam neki. – Meg kell szereznünk, mielőtt valami leleményes opportunista ráteszi a kezét a fényképekre és a szalagokra. Én meg tudni akarom, mi van a dobozban a magát inkrimináló felvételek mellett.

– Maga szerint van más is a dobozban?

– Kell lennie. Magán és a férjén kívül senki másnak nem érdekesek azok a képek és szalagok. De ha egyikük sem ölte meg Flaxfordot, és egyikük sem dúlta fel a lakásomat, akkor kell lennie valaki másnak, aki a dobozt keresi. Mihelyst tudjuk, mi van benne, sokkal közelebb kerülünk ahhoz, hogy ki ez a titokzatos valaki.

Valamit mondani akart, de leintettem. Eszembe jutott egy ötlet. Szerettem volna gyorsan inni egyet, de nem tehettem. Ma éjjel még sok munka vár rám.

– Pénz – mondtam.

– A kék dobozban?

– Könnyen lehet, nem? De nem erre gondolok. Még négyezer dollárt fizetett volna nekem a dobozért. Megvan még az a pénz?

– Igen.

– Otthon?

– Ami azt illeti, nem. Itt van nálam.

– Tud még szerezni?

– Két- vagy háromezret pár napon belül.

– Arra nincs időnk. Magánál van négyezer, nálam ötezer, az egész pontosan kilencezer dollár. Annyi talán elég lesz. Tízezer még jobb lenne. Nem tud még összevakarni egy ezrest pár óra alatt?

– Talán menni fog. Igen, menni fog. Tudom, kitől kérjek. Miért?

Kinyitottam a vászontáskám, kivettem a három könyvet. Gibbont odaadtam Darla Sandovalnak, Barbara Tuchmant és méhészetet magamnál tartottam. – Durván minden harmincadik oldal össze van ragasztva. Tépje szét, és talál benne egy százast – mutattam meg neki.

– Hol vette ezeket a könyveket?

– A Negyedik sugárúton. Nem, a Gibbont nem ott. Azt a könyvklubtól rendeltem. Ó. Azt hiszi, loptam őket? Nem, ez az én dugipénzem. Lehet, hogy a pénzt loptam, de a könyvek az enyémek. Megrázták, földhöz vágták őket, de nem adták ki a titkukat. Na jöjjön, segítsen. Ha ketten csináljuk, hamarabb végzünk.

– De mire kell nekünk a pénz?

– Összerakjuk a maga ötezrét az enyémmel – mondtam–, így lesz tízezer dollárunk, aminek a segítségével bejutok J. Francis Flaxford lakásába. Nem állít meg sem a portás, sem a rendőrségi pecsét. A lehető legfeltűnőbben fogjuk ugyanis csinálni. Rendőri kísérettel.

Tizennégy

Székemben hátradőlve figyeltem, ahogy Ray Kirschmann a százdolláros bankjegyeket számolja. Ugyan csendben végezte a műveletet, de a szája hangtalanul mozgott, így könnyen tudtam én is vele együtt számolni – Tízezer. Pont annyi – mondta végül.

– Tízezer és kettőszáz, Ray. Biztos összeragadt két százas; Milyen figyelmetlen vagyok. Azt a kettőt tedd ki az asztalra, jó? Az ár pont tíz ezer.

– Jesszusom, Bernie – fújtatott, majd a két bankjegyet lerakta dohányzóasztalra, a maradékot pedig gondosan begyömöszölte a zsebébe. – Ez őrület – jelentette ki. – A legőrültebb dolog, amit valaha csináltam. A legőrültebb dolog, amiről valaha hallottam, Bernie.

– És a legkönnyebb pénzkereset, Ray.

– Pokoli kockázatot vállalok, Bernie.

– Milyen kockázatot? Minden jogod megvan arra, hogy még egyszer körbejárd Flaxford lakását Lorennel. Ti ketten kaptátok el a gyilkost, és ti ketten mindenről tudtok.

– Ne is emlékeztess rá.

– Van egy olyan érzésed, hogy valamit elfelejtettél, erre fogod a kulcsokat, kérsz egy házkutatási parancsot vagy engedélyt vagy mifenét, aztán Lorennel szépen bementek Flaxford lakásába.

– De nem Lorennel.

– Akkor az egyik ostoba, csontos rendőr helyett egy másikkal csinálod meg ugyanazt. Egyenruhában olyan egyformák vagytok.

– Bernie!

– Ha vissza akarod rakni a pénzt az asztalra...

Ray nagyon csúnyán nézett rám. Darla bérelt lakásában voltunk. Én nem whiskyt ittam, hanem Yubant, Darla meg a konyhában bújt el.

Mivel ötezer dollárral ő is beszállt a buliba, ezért úgy gondoltam, őneki is hallania kell, miről beszélünk. Az viszont nem lett volna szerencsés, ha találkozik is Ray Kirschmann-nel, akit ha érdekelt is, kinek a lakásában találkozunk, visszafojtotta a kíváncsiságát. Tőle akár egy talponállóban is találkozhattunk volna. Akkor maximum nem jegyzi meg, milyen kellemes búvóhelyet találtam magamnak.

– Nem is tudom – ingatta a fejét. – Menekülsz a törvény elől, gyilkosságért köröznek...

– Ray, nekem maximum a humorom gyilkos. Ezt már mondtam neked.

– Ja.

– Ugye te sem hiszed, hogy én öltem meg Flaxfordot?

– Nincs véleményem a témában, Bernie. Akkor is szökésben vagy a törvény elől, ha nem te ölted meg. – Összeráncolta a homlokát. – Ha nem te ölted meg – kérdezte –‚ akkor mi a fészkes fenéért futottál el? Azóta a kapitányságon én vagyok a seggfej új definíciója.

– Ostobaság volt, Ray. Megijedtem.

– Aha. Megijedtél. Abból meg nem lehet nagy baj, ha elfutsz, mi?

– Ha tudtam volna, hogy Flaxford holtan fekszik a hálóban, akkor biztos nem tör ki a frász. De olyan hatással volt rám a holttest, mint Lorenre.

– Loren ilyenkor hajlamos elájulni. Vagy hányni. Nem szereti az erőszakot. Vagy a reggelije köt ki a szőnyegen, vagy ő maga.

– Legközelebb elájulok.

– Ájulj.

– Valami van a lakásban, ami elvezet az igazi gyilkoshoz. Én tudom, hogy senkit sem öltem meg, Ray, de ki fogom találni, ki a gyilkos, és az egészet tálcán nyújtom oda neked, és te leszel a hős új definíciója. „A leleményes zsaru, aki a dolgok mélyére ásva kideríti az igazságot”. Biztos, hogy kineveznek nyomozónak, és akkor egy életre elfelejtheted az egyenruhát meg a járőrözést.

– Persze, civil ruhás rendőr. Amikor te fested le a dolgokat, előléptetnek, ha meg én, akkor az lesz a vége, hogy rálépek a saját farkamra, és hanyatt löknek.

– Ezt felejtsd el, Ray, ez hülyeség. Előléptetés meg tíz lepedő. Ez lesz a vége.

– Ne feledd, hogy osztoznom kell Lorennel. – Úgy néztem rá, mint aki nálam is a seggfej új definíciója lett. Ő sebzetten viszonozta a pillantásomat. – A fele az övé – mondta – Mind a ketten kockáztatunk. Te fogod viselni az egyenruháját meg a gumibotját, az isten szerelmére. A fegyverét. Ha szar kerül a palacsintába, neki is jutni fog belőle rendesen, aztán rágódhat rajta. Ötezer neki, ötezer nekem.

– Korrektnek hangzik.

Ray rám nézett, majd mélyet sóhajtott. Kezébe vette a csomagot, ami eddig a szófán hevert. – 28-as méret. Ezt kérted, ugye?

– Ezt.

– Loren kisebb nálad, így újat hoztam neked. Próbáld fel. Kibontottam a csomagot, majd a kék nadrág fölé felhúztam a kék inget. Tányérsapka nem volt, Lorenét kell majd viselnem. Amikor fel öltöztem, Ray alaposan átvizsgált, itt-ott meghúzogatta az egyenruhát, megrázta a fejét, visszalépett, vállat vont, megint megrázta a fejét, majd leült.

– Nem tudom, Bernie – mondta. – Nekem nem úgy tűnsz, mint egy New York-i zsaru.

– Nem akarok szégyent hozni az egyenruhára.

Ray ezt eleresztette a füle mellett. – Azt azért nem. A te méreted, bár nem rád szabták. Ami, lássuk be, Lorenre is igaz.

Elképzeltem Lorent. – Igaz ám – helyeseltem. – Nem úgy áll rajta az egyenruha, mintha ráöntötték volna. – Kisimítottam a nadrág képzeletbeli élét. – Azért elfogadható vagyok, nem?

– Aha – mondta Ray. – Asszem, az vagy.

Még mindig egyenruhában voltam, amikor Ray elment. Alighogy becsukódott mögötte az ajtó, előlépett a konyhából Darla Sandoval. Végigmért, szemöldökét felvonta.

– Nos?

– Szerintem úgy néz ki, mint egy rendőr. Van egy tükör a hálószoba ajtaján, ha meg akarja nézni magát.

Azon sem lettem volna meglepve, ha a hálószoba plafonján van a tükör. (Nem volt.) Mindenesetre megálltam az ajtóra szerelt tükör előtt, megszemléltem magam, s úgy döntöttem, egész jó zsarut formázok. Visszamentem a nappaliba, és megosztottam tapasztalatomat Darlával.

– Én mondtam – vont vállat. – Ray elvitte az összes pénzünket. Maga szerint okosan cselekedett?

–Elkerülhetetlen volt. A zsaruknál az ember nem ad előleget, a maradékot meg teljesítéskor. Jó lenne, de ők nem így dolgoznak.

– Ma este jön magáért?

Bólintottam. – Huszonegy órakor. Azaz kilenckor, de mivel egyenruha volt rajtam, úgy beszélt velem, mint egy zsaruval.

– Addig meg itt fog várni?

Megráztam a fejem. – Visszamegyek oda, ahol eddig voltam. Nem akartam komplikálni a dolgokat azzal, hogy a búvóhelyemre beszélem meg a találkozót. Nem akartam, hogy tudja, hol bujkálok.

– Mi van, hanem lesz itt kilenckor? Hm, Bernie?

– Itt lesz. Ráadásul pontosan, mert nem akarja, hogy valami rosszul süljön el. Magával hozza a partnerét, Lorent is, én meg átveszem tőle cuccait. A tányérsapkáját, a jelvényét, a pisztolyát, a bilincsét, meg a kedvenc gumibotját, aztán Loren szépen lecsüccsen a kedvenc asztrológia magazinjával, és békében olvasgat, míg mi elvégezzük a piszkos munkát. A végén Ray visszahoz engem, Loren elmegy, és kész.

– Tegyük fel, hogy megtartja a tízezer dollárt, és hagyja magát a francba?

– Ó – válaszoltam –‚ olyat nem tesz.

– Miért olyan biztos benne?

– Ray becsületes – feleltem, majd alaposabban elmagyaráztam, mert láthatólag nem értette. – Sokféle becsületes ember van. Ha egy olyan zsaru, mint Ray megállapodik valamiben, akkor ahhoz tartani is fogja magát. Hallotta, milyen kiselőadást tartott, amikor megpendítettem neki, hogy kevesebbet adjon Lorennek. Látta, mennyire felkapta a vizet.

– Carter jutott eszembe. Egy szót sem értene abból, amit mondott.

– Ő is becsületes, csak másféleképpen.

– Az biztos. Bernard, azt hiszem, még egy ital nem árthat nekem. Maga is kér?

– Nem, köszönöm.

– Biztos?

– Teljesen.

– Akkor kávét?

Megráztam a fejem. Darla Sandoval kiment a konyhába, és egy félig teli pohárral tért vissza. Leült a szófára, belekortyolt az italába, letette poharat az asztalra, majd felvette a két darab százdollárost, amit Ray hagyott ott. – Ez a magáé.

– Egyikőnk elszámolta magát, Mrs. Sandoval.

–  Darla – nézett rám a szempillái alól.

– Darla. Miért nem felezzük el? – egyelőre nem akartam kommentálni, hogy hirtelen tegezni kezdett.

Ez fairnek hangzott a számára. Az egyiket magánál tartotta, a másikat odaadta nekem. – Az előbb azt mondtad, Ray becsületes – nézett rám–, de megtartotta volna az extra kétszázast.

– Meg ám. Pipa is lett egy pillanatra, amikor szóltam neki.

– A becsületességnek tényleg sok formája van.

–Sok

Itt volt az ideje, hogy megszabaduljak az egyenruhától. De nem volt kedvem menni. Qtt ültem Darlával szemben, és figyeltem ahogy szopogatja az italát.

– Bernard? – nézett fel a poharából. – Azt hiszem, csak időpocsékolás lenne, ha visszamennél a búvóhelyedre. És fölösleges kockázat is. Tele vannak az utcák.

– Taxival mennék.

– Még akkor is.

– Akkor kicsi a kockázat.

– Itt is maradhatnál.

– Szeretném ott letenni a táskám, ahol lakom. Még ha az más lakása is. És találkoznom kell még valakivel. Meg pár dolgot elintézni.

– Értem.

Szemünk találkozott. Ennek a nőnek olyan kisugárzása volt, hogy szinte tapintani lehetett.

– Nagyon... hatásosan festesz ebben az egyenruhában.

– Hatásosan?

– Nagyon. Sajnálom, hogy nem lehetek itt este, amikor a maradékot is megkapod. A gumibotot. A bilincset. A fegyvert.

– De azén el tudod képzelni, hogyan festenék bennük, nem?

– Igen – futtatta végig nyelvét az alsó ajkán. – El tudom képzelni. A jelmezek nagyon hasznosak tudnak lenni. Szerintem ezt szeretem a legjobban a színházban. Nem azt, hogy a színészek ténylegesen felveszik a jelmezt, hanem azt, hogy maga a szerep is egyfajta jelmez.

–Játszottál már valaha színpadon?

– Ó, nem. Csak a szám jár. De ezt már mondtam, nem? Miért kérdezed?

– Néha úgy használod a hangod, mint a profi színészek. Megint megnyalta ajkait. – Jelmezek – mondta, s alaposan végigmér te az egyenruhám. – Ha jól emlékszem, mondtam már neked, hogy régebben nagyon hétköznapi, szokványos nőnek tartottam magam.

– Jól emlékszel.

– Igen, már én is emlékszem.

– Igen.

– Szokványos és hétköznapi a szexuális életemben.

– Igen.

– De az elmúlt években rájöttem, ennek épp az ellenkezője az igaz. Mintha ezt is mondtam volna, nem?

– Igen, mondtad.

– Tudom, hogy mondtam.

– Igen.

Felkelt a szófáról, és úgy állt meg, hogy hirtelen nagyon felfigyeltem teste körvonalaira. – Ha ez az egyenruha van rajtad – mondta mély hangon –‚ vagy valami nagyon hasonló, és még a gumibot meg a bilincs is nálad van, akkor nem tudnék neked ellenállni.

– Ó.

– El sem hiszed, milyen különleges dolgokat művelnék veled. Jó képzelőerővel rendelkező emberek rendkívül érdekes dolgokat tudnak csinálni például egy bilinccsel. Meg egy gumibottal.

– Valószínű.

– Meg egymással.

– Nagyon valószínű.

– De az is lehet, hogy te túl hétköznapi vagy az ilyen dolgokhoz.

– Annyira nem vagyok hétköznapi.

– Én is így gondoltam. Vonzónak találsz?

– Igen.

– Remélem, nem csak udvariasságból mondod.

– Nem.

– Akkor jó. Te fiatalabb vagy nálam. Gondolom, ez nem zavar.

– Miért zavarna?

– Nem tudom. Szóval nem zavar?

– Nem.

Elgondolkodva bólintott. – Ez most nem a megfelelő időpont – mondta.

– Ráadásul se gumibot, se bilincs nincs nálam.

– Nincs. Azért a játék kedvéért megcsókolhatnál.

Felkavaró csók volt. Egymással szemben álltunk, karjai a nyakam körül. Valamikor félúton megfogtam a fenekét, és minden erőmmel megszorítottam, mire ő egészen szokatlan hangokat adott ki, s megborzongott. Végül elengedtük egymást, ő hátralépett.

– Ha ennek vége van, Bernard...

– Igen. Minden körülmények között.

– Az egyenruha annyira nem is fontos. Meg a többi kiegészítő.

– Értem, de azért vicces lenne.

– Ebben is tökéletesen egyetértünk. – Megint megnyalta az ajkait. – Kimegyek a fürdőszobába. Gondolom, te meg át akarsz öltözni. Vagy így akarsz hazamenni?

– Nem.

Mire Darla visszajött a fürdőszobából, én már megszabadultam az egyenruhától. Arcán nyoma sem volt az előbbi izgalomnak, ajkát újrarúzsozta. Feltettem ostoba parókámat, tetejére az ostoba sapkát. Darla adott kulcsot az alsó bejárati ajtóhoz és a lakáshoz. Hogy este könnyebben bejussak. Nem emlékeztettem rá, hogy a zárak eddig sem okoz tak problémát.

– Bernard? – szólt utánam az ajtóból. – A kétszáz dollár, amit a zsaru meg akart tartani.

– Mi van vele?

– Megfelezte volna a partnerével?

El kellett gondolkoznom. Arra jutottam, hogy nem tudom.

Elmosolyodott. – Jó kérdés, ugye?

– Igen – válaszoltam. – Nagyon jó kérdés.

Még Ellie előtt értem vissza Rod lakásába. Míg vártam rá, újra felpróbáltam a zsarujelmezem. A cipőm. Az nem passzolt. Melyik járőr hord fűző nélküli barna bőrcipőt? Láttam már rajtuk fekete félcipőt, meg fekete papucscipőt is, de barna, fűző nélkülit még nem.

Mindegy, legyintettem. Senki sem fogja a cipőmet nézni.

Amikor Ellie megjött, és meglátott, elnevette magát. Nem segített sokat az önbizalmamon. – Te nem lehetsz rendőr! – jelentette ki. – Te rosszfiú vagy.

– A kettő nem zárja ki egymást.

– Nem úgy nézel ki, mint egy zsaru, Bernie.

– Manapság már a zsaruk sem néznek ki zsaruknak – mutattam rá a tényre. – Az öreg rókák, mint Ray, teljesen hitelesek. De a fiatalabbak? Egy ruppót sem érnek. Ray partnere tökéletes példa. Majdnem elesik a gumibotjában, azt akarja tudni, milyen jegyben születtem, majd lehány ja a szőnyeget. Különben is, egyvalakit kell meggyőznöm, az meg a por tás. Ray Ott lesz velem, ő fog beszélni.

– Jó.

– Szerinted nem jó ötlet?

– Gondolom, az. Szerinted tényleg ott van? A kék doboz?

– Ha akkor ott volt, amikor én ott jártam, akkor most is ott van. Azt hiszem, sejtem, kiforgatta fel a lakásomat. Szerintem Michael Debus pár lelkes munkatársa járt ott. – Talán az a két férfi, akit láttam bemenni azon az éjjelen a házba, amikor először merészkedtem ki a parókában. Míg én ott lenn álltam a sarkon, ők szétszedték a lakásomat. – Ő a kerületi ügyész Brooklynban. Vagy Queensben. És köze volt Flaxfordhoz.

– Őt is zsarolta?

– Nem hiszem. Szerintem ő intézett el bizonyos dolgokat Debusnak. Carter Sandoval kezdte megnehezíteni Debus életét, mire Flaxford kezdte megszorítani Mrs. Sandoval nyakát. Debus aggódhatott, hogy valami árulkodó dolog van a lakásomban. Nem tudta, hogy az egy kék doboz, csak azt, hogy Flaxfordnál volt, s nem engedhette, hogy rossz kezekbe kerüljön. Ekkor küldte két emberét a lakásomba. Ha ő volt az, akkor a dobozt nem szerezte meg. Ami azt jelenti, hogy senki más sem.

– És mi van a gyilkossal?

– Hogyan?

– Flaxfordot aznap este meglátogatta valaki, akit ismert. Talán valamelyik áldozata, akit zsarolt. Ki tudja hány embert tartott sakkban? Lehet, hogy az összes ilyen jellegű bizonyítéka a kék dobozban volt.

– Folytasd.

Megvonta a vállát. – Szóval az egyik áldozata elment hozzá, Flaxford megmutatta neki a bizonyítékot, aztán az áldozat megölte Flaxfordot, beverte a fejét a hamutartóval, felkapta a dobozt, és elfutott.

– Folytasd.

– Pár perccel azelőtt, hogy te betörtél. Tiszta csoda, hogy nem futottatok össze a folyosón. Aztán valaki meghallotta a zajt, amit a gyilkos csinált, hívta a rendőröket, ők jöttek, és téged találtak ott.

– Engem – bólintottam.

– Ez a Debus akkor azt hiszi a doboz vagy nálad van, vagy Flaxford lakásában. Mert ő meg nem tud X-ről.

– Kiről?

– X. A gyilkos. – Ránéztem. – A tévében mindig ezt mondják.

– Utálnám, ha az életemet matematikai egyenletté egyszerűsítenék.

– Hívjuk, ahogy akarod. Csak azért, mert Debus szerint a doboz nálad van, még nem jelenti azt, hogy nincs másnál. Szóval ha nem találod meg Flaxford lakásában, akkor azért, mert nincs is ott.

Körülbelül olyan hülyének és mérgesnek éreztem magam, mint Galilei kortársai, amikor a csillagász nekiállt számolni, aztán el is mondta, mire jutott. – A doboz Flaxford lakásában van – jelentettem ki. A Föld meg lapos, a fene egyen meg, a nehéz dolgok gyorsabban zuhannak, mint a könnyebbek, és ne pancsolj bele az elméletembe.

– Lehet, Bernie, de...

– És mi van akkor, ha a gyilkos pánikba esett, és a kék doboz nélkül futott el? Lehet, hogy Flaxford meg se mutatta neki.

– Lehet.

– Akkor valahol Flaxford lakásának faliszéfjében lehet.

– Lehet.

– Vagy Michael Debus ölte meg Flaxfordot – javasoltam. – Ott van nála a doboz. A lakásomat meg Wesley Brill és Darla Sandoval dúlta fel.

– Nem gondolod, hogy...

– Nem. Talán Brill ölte meg Flaxfordot, mert elfelejtette a szövegét. Aztán odaadta a dobozt Carter Sandovalnak, hogy tartsa abban az érmegyűjteményét. De szerintem nem ez történt. Szerintem a doboz Flaxford lakásában van.

– Mert azt akarod, hogy ott legyen.

– Bizony. Mert azt akarom, hogy ott legyen. Mert egy baromi nagy intuitív géniusz vagyok, akinek a megérzéseit kell követnie.

– Aminek nem kis szerepe van abban, hogy az életed olyan fantasztikusan sikeres.

Ekkorra már sikerült úgy kiabálnunk, hogy nem emeltük fel a hangunkat. Agyam azon részében, amelyik nem kiabált, szerettem volna tudni, miért is vagyok ilyen mérges. Azt tudtam, hogy az én oldalamon némi szexuális feszültség is szerepet játszik a kiabálásban. Darla Sandoval olyan tüzeket gyújtott, amiket nem sikerült eloltani.

A veszekedés végül olyan gyorsan halt el, ahogy kezdődött. Egymásra néztünk, és vége volt. – Csinálok kávét – mondta Ellie. – Hacsak nem akarsz valami mást inni.

– Ha dolgozom, sosem iszom.

– De a kulcsaid meg a szerszámaid veled lesznek. És a törvény és a rend képviselője kíséretében töltöd az estét.

– Én csak betörésnek hívom.

– Akkor tehát kávét kérsz. Remek. A Sandoval nő lakásánál találkoztok? Így fogsz odamenni?

– Szerinted fázni fogok? Vegyek fel valami meleget? Őszintén meg mondom, unom már ezt az átöltözést. De amilyen szerencsém van, valaki megállít útközben, hogy lőjek le egy bolti rablót.

– Vagy nyomozz ki egy betörést.

– Vagy például azt. Tányérsapka nélkül az egyenruha úgysem teljes. Átöltözöm.

– Miután levetted az egyenruhát, terveid szerint rögtön felöltözöl?

– Hogyan?

Ellie felém fordult, és rám mosolygott.

– Ó – mondtam, és elkezdtem kigombolni a kék ingem.

Tizenöt

Pár perccel a zsaruk előtt érkeztem Darla lakásához. Alig húztam magamra a kék egyenruhát, amikor csöngettek. Kinyitottam az ajtót Raynek és Lorennek. Ray keserűnek látszott, Loren bizonytalannak. Ray jött be elsőnek, hüvelykujjával a háta mögé mutatva: – Megőrjít, Bernie – mondta. – Nem akarod elmondani neki, miért nem jöhet velünk?

Ránéztem Lorenre, aki erre barna, fűző nélküli cipőmet bámulta. Nem azért, mert nem tetszett neki, hanem mert inkább oda nézett, mint más hova. – Szerintem nekem is mennem kéne – bökte ki. – Tegyük fel, történik valami. Akkor mi van?

– Semmi nem fog történni – sóhajtott Ray. – Bernie-vel szépen odamegyünk, aztán eljövünk, ide vissza, ahol Bernie szépen visszaadja neked a dolgaidat, aztán te meg én, mi ketten szépen elhúzunk innen a francba, hazamegyünk, és számolgatjuk a pénzünket. Hoztál magaddal olvasnivalót?

– Egy könyvet.

– Akkor csüccs oda a szófára, és olvasgass szépen. Kényelmes ám ott. Én is kipróbáltam. Hányszor kaptál már ennyi pénzt csak azért, hogy olvass?

Loren kilélegzett, majd be, aztán megint ki, majd megint be. – Tegyük fel, hogy történik valami. Mondjuk, ez az ikrek itt kitalál valami okosságot, te meg ott vagy egyedül? Én meg a város másik végén. He? Akkor mi van, Ray?

– Flaxford lakása is itt van az East Side-on. Pár utcára innét – emlékeztettem Lorent.

Erre senki sem válaszolt. Loren elkezdte sorolni, mi minden történhet. A tömegkaramboltól az utcai harcokig bármi. Ray erre felhívta a figyelmét, hogy egy álzsaru meg egy igazi sokkal kevésbé feltűnő, mint három együtt.

– Nem tetszik ez nekem – csóválta a fejét Loren. – Kifejezetten nem vagyok megőrülve a tervetekért, ha tudni akarjátok.

– Ha te is jössz, akkor kettőtöknek lesz egy fegyvere. És egy tányérsapkája!

– Ez meg a másik, Ray. Itt fogok ülni a fegyverem nélkül. A jelvényem nélkül. Nem tudom, Ray.

– Csukott ajtó mögött fogsz ülni egy üres lakásban, Loren. A jó francnak kell neked a fegyvered? Félsz a csótányoktól?

– Nincsenek csótányok – szóltam közbe. – Ez egy puccos ház.

– Tessék – mondta Ray – nincsenek csótányok.

– Kit érdekelnek a csótányok?

– Azt hittem, téged.

– Egyszerűen nem tudom, Ray.

– Tedd le a valagad, seggfej! Húzd le magadról a ruhád, add oda Bernie-nek. Bernie, szerinted segítene neki egy ital, hogy ne parázzon?

– Hogyne.

– Van itt valami pia?

A konyhából kihoztam a whiskyt, poharat, meg jeget. – Nem kéne innom – mondta Loren. – Szolgálatban vagyok.

– Jézus a kereszten – nézett a plafonra Ray.

– Azért itt az ital, ha meggondolod magad – tettem le a poharat Loren elé. Lassan bólintott egyet. Befűztem fegyvertartó övét a nadrágomba, s megnéztem, a pisztolytáska csukva van-e. Nem kell annál nagyobb pofáraesés, mint hogy kipottyanjon a fegyverem. Hátranyúltam, megérintettem a pisztolyt, s arra gondoltam, micsoda ronda egy találmány. – Baromi nehéz ez – mondtam.

– Mi? A fegyver? Majd megszokod.

– Nehéz lesz egyenesen sétálnom. Olyan nehéz.

– Egy pillanat alatt megszokod. Pucérnak érzed magad, ha nem lesz rajtad.

Fogtam Loren ismerős gumibotját, és játszásiból odavertem párszor a tenyeremhez. Felszíne puha volt, súlya ennek se kicsi. Ray megmutatta, hogyan fűzzem be az övembe. Ha nem jól, akkor csak lifeg, és összeveri a lábam. Feltűztem a jelvényem, fejemre illesztettem a tányérsapkát. A fürdőszobai tükörben megnéztem magam. Most végre úgy néztem ki, mint egy igazi zsaru.

A sapka sokat segített, a bilincs, a fegyver, a jelvény meg a gumibot hatására viszont én is másképp álltam a dologhoz. Sokkal kényelme sebben éreztem magam. Előhúztam a gumibotot, megpörgettem, aztán visszadugtam a helyére. Eszembe jutott, hogy kicsit gyakorlom, hogyan kell előrántani a fegyvert, de elvetettem az ötletet. A legrosszabb esetben is a saját lábamba lövök bele. Még az is csoda volt, hogy a jelvényt az ingembe tűztem, s nem a bőrömbe.

Mire visszamentem a nappaliba, épp eléggé rendőrnek éreztem magam ahhoz, hogy utasítgassak másokat, beálljak a dugó közepébe, vagy ingyen ebédet erőszakoljak ki a sarki hamburgeresnél. Ray is észrevette a különbséget. Tetőtől talpig lassan végigmért, aztán elismerően bólintott. – Elmegy.

Loren is kénytelen volt egyetérteni. – Természetükből fakadóan jó színészek.

– A betörők?

– Az ikrek.

– Jesszusom – sóhajtott Ray. – Húzzunk innen a francba.

A járőrkocsiban így szólt hozzám Ray: – Megvan az engedély, hogy bemenjünk a lakásba. Jelenleg le van pecsételve mint a tett helyszíne, de letépjük azokat a pecséteket, aztán újat rakunk fel. Mindent pontosan felírunk, hogy utólag semmi gond ne legyen.

– Ez mindig így megy?

– Persze. A pecsétek azért vannak, hogy illetéktelenek ne mehessenek be. Istenigazából semmiféle védelmet nem nyújt, de úgy nem lehet kinyitni az ajtót, hogy a pecsét sértetlen maradjon. Flaxford lakását is többször újra le kellett pecsételni. Láttam a nyilvántartásban.

– Ó. Ki járt ott?

– Csak a szokásosak. A fotós és a laborosok végeztek elsőként, ezután pecsételték le először. Aztán a fotós megint visszajött, mert, gondolom, néhány kép nem sikerült jól. Vagy az ügyész még több képet akart. Soha nem tudjuk, ezeknek a marháknak mi kell, míg az esküdtszék elé nem jutnak a bizonyítékok. Aztán a helyettes kerületi ügyész ment be a lakásba még egyszer, hogy a saját szemével lássa a helyszínt, aztán persze ott voltak a gyilkosságiaktól is. Az ügy tokkal-vonóval a kapitányságé, és nem is engednénk, hogy azok a bohócok elvegyék tőlünk az ügyet. De nekik is látniuk kellett a helyszínt, hátha az elkövetés módja hasonlít egy másik ügyéhez. Aztán egy másik kerületi ügyész is volt a lakásban. Ráadásul egy másik körzetből, a folyón túlról. Hogy ezeknek miért...

– Ez mikor történt?

– Nem tudom. Mit számít?

– Honnét jött az ügyész? Brooklynból?

– Brooklynból.

– Ki ott a kerületi ügyész?

– Az a Kings County, és úgy hívják, hogy... A rossebbe. Elfelejtettem.

– Michael Debus?

– Az, az. Debus? Miért?

– Mikor voltak ott az emberei?

– Valamikor a gyilkosság után, nem? Miért fontos ez neked? – Annyira fürkészte az arcomat, hogy majdnem belement egy parkoló autóba. – Az anyjuk keservit kell ezeknek az utca közepén parkolni? – káromkodott.

– Mi közöd van ehhez a Debushoz?

– Nekem semmi. De Flaxfordnak volt.

– Hogyan

Ezt át kellett gondolnom. Ha tudnám, hogy Debus emberei mikor jártak a lakáso és mikor jártak Flaxfordnál, akkor... Akkor mi van? Semmi. Az elméletem biztosabb lábakon állna, ha tudnám: Debus előbb a keleti Hetvenhetedik utcába küldte a mamelukjait, és csak utána Flaxfordhoz a West End sugárútra, de ez semmit sem bizonyítana, és semmit nem is cáfolna. Az egyetlen tényező, ami valóban számított, a doboz volt. Vagy meg találom, vagy nem.

– Lehet, hogy a végén sokat fog számítani, hogy Debus kit és mikor küldött Flaxford lakásába – válaszoltam.

– Ez benne van a nyilvántartásban.

– Meg tudod nézni?

– Most rögtön nem, de később persze.

– Akkor is ott lesz – mondtam.

– Mi van?

– Nem érdekes.

A portást felismertem. Ő azonban engem nem, mire megfogadtam, hogy karácsonykor nem fogok elfeledkezni róla. Kinyitotta az ajtót – ahogy eddig már kétszer megtette nekem–, s míg Ray pár mondatot váltott vele, többeket megállított, akik be akartak jutni az épületbe. A jelek szerint nagyon ledorongolták, hogy engem beengedett, de legalább nem rúgták ki, aminek örültem.

Még csak rám sem pillantott. Egyenruha volt rajtam, ott álltam Ray mellett, minek is figyelt volna fel rám?

A liftben beszálltunk egy férfi mellé, aki Úgy nézett ki, mint egy pap. Gondolom, valóban pap volt, de én sokkal hitelesebb rendőrnek néz tem ki, mint ő papnak. Eszembe jutott, hogy egy papi öltözet milyen hasznos lenne a jövőbeni melóimnál. Egyetlen portás sem állítana meg. A kertvárosban már nem lenne túl szerencsés, mert ott ugye az ember el akarja kerülni a feltűnést, de a belvárosban biztos befutó.

A kertvárosban Ugyanis a postásegyenruha lenne a tökéletes. Persze sokan ismerik a postásukat, de ha mondjuk futárnak vagy csomagki hordó postásnak adom ki magam...

– Min tűnődsz, Bernie?

– Csak üzleti ügyeken jár az agyam – válaszoltam. A negyediken kiszálltunk, a feltételezett papot egyedül hagyva a liftben. Figyeltem, ahogy Ray letöri a pecséteket az ajtóról. Aztán amíg a zsebében kotorászott a kulcsok után, odanyúltam a csengőhöz, és megnyomtam. Ray megütközve nézett rám, ahogy megszólalt a csengő a csukott ajtó mögött.

– Megszokás – magyaráztam neki.

– Rendőrségi pecsétek vannak az ajtón, de te azt hiszed, van itthon valaki?

– Soha nem lehet tudni.

– Ez őrület.

– Mindenkinek vannak megszokásai – mondtam. – Ez az enyém.

– Jesszusom – sóhajtott Ray. Megtalálta a kulcsait, s az egyiket meg próbálta bedugni a zárba. Láttam, hogy nem fog menni. Igazam lett. Megpróbált egy másikat, az sem volt jó.

– Ez biztosan szokatlan neked – mondta Ray. – Kulcsok.

Nem Olyan régen Darlához kulccsal jutottam be, és Flaxfordnál is kulcsokkal próbálkoztunk. Egyetlen helyre kellett betörnöm az elmúlt pár napban: a saját lakásomba.

– Amikor legutoljára kinyitottam ezt az ajtót – nézett rám Ray – egy betörőt találtam a másik oldalán.

– Amikor legutoljára kinyitottam ezt az ajtót – feleltem – egy hulla volt a hálószobában.

– Akkor reméljük, hogy a mostani alkalom új élmény lesz mindkettőnknek.

Az óra járásával megegyező irányban félig elfordította a kulcsot, majd kinyitotta az ajtót. Ray mondott valamit, amit nem hallottam, belépett a lakásba, és felkapcsolta a villanyt. Felém fordult, intett, hogy menjek be, de én nem mozdultam.

– Gyere már! Mire vársz?

– Az ajtó nem volt bezárva.

– Dehogynem volt. Most nyitottam ki.

– Nem. Csak a csapdazárat. Félig kellett elfordítanod a kulcsot, és már ki is nyílt: Csak be volt csukva. Ahhoz, hogy bezárd, még egyszer el kell fordítanod a kulcsot a cilinderben.

– És?

– Aki legutoljára itt volt Flaxford lakásában, nem zárta be maga után az ajtót. Csak behúzta, mire a csapdazár a helyére ugrott.

– És ez mit számít? Talán a partnerénél volt a kulcs, ő meg már a liftnél állt. Talán soha nem jut eszébe bezárni egy ajtót. Rengetegen csinálják így. Csak behúzzák maguk után. Soha nem kínlódnak azzal, hogy kétszer vagy hányszor elfordítsák a kulcsot.

– Tudom. És ettől sokkal könnyebb az életem.

– Volt itt valaki, akinek ez egy idegen lakása, és aki az ajtót kifele jövet úgyis lepecsételi. Miért bajlódna mindenféle reteszekkel? Ez semmit nem jelent, Bernie.

– Persze – feleltem. Valami azonban zavart, valami apró dolog az agyam hátuljában. – Én bezártam az ajtót. Rendesen.

– Mit csináltál?

– Amikor bejöttem a lakásba. Becsuktam az ajtót, és belülről így bezártam – mutattam meg neki.

– És?

– Amikor te és Loren megjelentetek a portástól kapott kulccsal, teljesen el kellett fordítanotok a kulcsot a zárbetétben, hogy kinyissátok a zárat. Meg egy felet, hogy a csapdazár is kinyíljon.

– Ha te mondod – vont vállat Ray egy kicsit türelmetlenül. – Én hiszek neked, mert megmondom neked őszintén, kurvára nem figyelek arra, hányszor fordítom el a kulcsot, akkor meg pláne nem, amikor nem tudom, mi a franc van az ajtó túloldalán. Ennek semmi jelentősége nincs, és nem tudom, mi a bánatról gagyogsz itt nekem. Azt hittem, be akarsz jönni a lakásba, de ehelyett kinn állsz, és csapdazárakról meg cilinderekről tartasz kiselőadást...

– Teljesen igazad van – mondtam, aztán besétáltam a lakásba, majd bezártam magam mögött az ajtót. Rendesen.

A lakás nem sokban különbözött attól, ahogy a legutóbbi látogatásom során láttam. Ha a pusztító csapat a lakásomban Michael Debus megbízásából látogatott meg engem, akkor az itteni keresgélés módszerére nyilvánvalóan más utasítást kaptak. Persze az én lakásomba illegálisan jutottak be, míg a Flaxfordnál tett látogatáshoz engedély kellett, és feljegyezték a nyilvántartásba. Így Francis ruhái Francis szekrényében maradtak, s Francis könyvei Francis polcán. Senki nem szaggatta fel a szófáját, senki nem tépte le a képeit a falról.

Ez igazságtalan megkülönböztetés volt. Flaxford már valahol a túloldalon zsarolta az útjába kerülőket, és soha nem veszi fel a ruháit, olvassa a könyveit, vagy ül le a kanapéjára. A lakása mégis rendben volt. Én ellenben itt vagyok, teszem a dolgom, illetve tenném, ha nem dúlták volna fel a lakásomat. Csúnya és súlyos igazságtalanság ez.

Inkább próbáltam az előttem álló feladatra koncentrálni. Átkutatni Flaxford lakását. A hálóban kezdtem, ahol a szőnyegen krétával rajzolták körül a holttestet. Flaxford az ágya végétől kicsit balra feküdt, kinyújtott lába a folyosó felé mutatott. Sötét foltok jelölték, hol volt a feje. Ugyanilyen foltok sötétlettek a bevetetlen ágyon is.

– Vér? – kérdeztem. Ray bólintott. – A vér vörös.

– Ha megszárad, akkor viszont barna – mutatott Ray a szőnyegre.

– Értem. Amikor fejbe verték, ráesett az ágyra, onnan meg lecsúszott a szőnyegre.

– Úgy látszik.

– Az újságok azt írták, egy hamutartóval verték szét a fejét. Hol van?

– Én úgy tudtam, hogy egy lámpával. Biztos vagy a hamutartóban?

– Az újságban ezt olvastam.

– Mindent jobban tudnak. Bármi is volt, a gyilkos magával vitte. Az ember nem hagyja ott a gyilkos fegyvert. Nyilvántartásba teszik, a laborban tizenhat különféle módon megvizsgálják, csinálnak róla pár száz fotót, aztán elzárják valahova. – Megköszörülte a torkát. – Még ha itt is lenne a gyilkos fegyver, nem engedhetném, hogy bármit is csinálj vele, Bernie.

– Csak kíváncsi voltam, mi lett vele.

– Nem tudom.

Megkerültem Rayt, és odamentem egy lerobbant pajtát ábrázoló, vastag, aranyozott keretbe foglalt olajfestményhez. Eszembe jutott, hogy ha van mögötte egy széf, akkor azt már legalább tizenötször felfedezték és kinyitották. Azért elhúztam a festményt, de semmi nem volt mögötte, csak a fal.

– Különös – mondtam – Azt hinné az ember, hogy volt egy széfje. Aki az ő szakmájában utazik, annak sok készpénz fordul meg a kezei között. És gyakran lehetett szüksége nagy mennyiségű készpénzre. De a jelek szerint nem aggódott.

– Miről beszélsz? Több ingatlana volt, meg színházi érdekeltségei. Hol van itt sok készpénz? Egyedül az esti előadások bevétele lehetett volna nála, de az is kizárt. Nem hazahozza, hanem berakja a bankba. És különben is, mennyi lehet egy nem létező színház ócska előadásának esti bevétele?

Miért mondjam el neki, amit tudok? kérdeztem magamtól. De azért elmondtam. – Sok zűrös ügye volt. Közvetítőként is dolgozott. Elintézett embereknek dolgokat. Azt tudom, hogy pár politikushoz is volt köze. Lehet, hogy csak szabadúszóként dolgozott. Nem tudom. Azt viszont igen, hogy zsarolásban utazott.

– Azt hittem, nem ismerted őt.

– Nem is.

– Akkor honnét tudod mindezt?

– Az Árnyék tudja – néztem rá konspiratívan. – És szerintem ez a kapitányságon sem lepne meg senkit. Te semmit sem hallottál Flaxford titkos életéről?

– Egy szót sem. De szerintem senki sem foglalkozott vele érdemben. Tudtuk, hogy ki ölte meg, amihez kétség sem férhet. Akkor minek kutakodjunk?

– Kétség sem férhet – ismételtem halkan.

– Bernie, nem akarod elmondani, mit is keresünk?

– Én keresek valamit, Ray. Nem mi.

– Jó, de mit?

– Majd megtudom, ha megtalálom.

– Mi van, ha én látom meg először?

Óvatosan átléptem a testet jelölő krétajelen, mintha a test még mindig ott lenne, akár valami ektoplazma, ami a szőnyeg felett lebeg. A folyosón elsétáltam a fürdőig. A lakás többi részéhez viszonyítva nagyon nagy volt, ami azt sugallta, hogy az épületben lévő lakásokat valamikor régen nagyobb lakásokból választották le. A hatalmas fürdőkád oroszlánlábakon állt a fürdő közepén. Antik jellege ellenére remekül illett a helyiség többi, modern berendezéséhez. Lehúztam a vécét, megnyitottam a csapot, mire Ray felvont szemöldökkel nézett rám.

– Csak felidézem – magyaráztam. – Ha Loren nem fordul rossz irányba, miután kijött a fürdőből, mindannyian nyugodtan mentünk volna a dolgunkra.

– Ez így igaz. Ki tudja, ki és mikor bukkant volna rá a holttestre.

– Napokig senki.

– És akkor kinn vagy a szarból, Bernie. Még ha össze is kapcsolunk Flaxford lakásával, mi a francot tehetünk? És azt sem tudtuk volna, hogy azon az éjszakán jártál Flaxfordnál, amikor elpatkolt, mert ennyi idő után nem lehet pontosan megállapítani a halál beálltának időpontját.

– De Loren belebotlott.

Pár pillanatig még a fürdő ajtajában álltam, majd a háló felé fordultam, aztán vissza, és elindultam a nappaliba. Megnézhettem volna Flaxford beépített szekrényét, hogy van-e benne titkos rekesz, de ez nem az ő stílusa volt.

Az íróasztal.

Néztem az asztalt. Odaléptem, itt-ott megütögettem. Darla Sandoval látta, ahogy Flaxford elővette innét a kék dobozát, majd visszatette, miután megmutatta neki, mi van benne. Az asztal meg továbbra is zárva volt, miután Flaxfordot megölték a hálószobában. Egyszer már átkutattam, de ezek az antik darabok tele vannak trükkös rejtekhelyekkel, eldugott fiókokkal, rekeszekkel a rekeszekben. Az asztalban kellett első alkalommal is keresnem a kék dobozt, amit én meg is tettem, amikor éppen Ray és Loren rám nyitotta az ajtót. Itt keresem hát most is.

Előszedtem a szerszámaimat. – Ülj le, Ray – mondtam – Ez eltarthat egy ideig.

Majdnem egy óráig tartott. Minden egyes fiókot kihúztam, és meg néztem, mi van mögötte. Felhajtottam a redőnyös részt, és némi kopogtatás után legalább kétszer annyi titkos rekeszre bukkantam, mint amennyire számítottam. Legtöbbje üres volt. Az egyikben találtam egy köteg viktoriánus pornófüzetet, már ha annak lehet nevezni őket. Odaadtam őket Raynek, aki hosszasan panaszkodott, hogy a legérdekesebb dolog, amit talált, az a Holland Köztársaság felemelkedése volt Motley tollából. Két kötetben, bőrbe kötve.

– Ez már jobb – pörgette át a képeket. – De most mondd meg nekem, miért nem tudtak ezek érthető nyelven írni? Mire elolvasom a kis történetet, meghalok az unalomtól.

Közben én a kísérletező műbútorasztalosság nevű új szakmát gyakoroltam az asztalon. Néha kiszedtem egy elemet, amiről tudtam, soha az életben nem tudom visszarakni. Bántott a dolog, de annyira nem, hogy abbahagyjam a keresést. Aztán lassan kezdtem rájönni: lehet ennek az asztalnak még akármennyi titkos rekesze, Flaxford biztos nem ide dugta a kék dobozát. Túl sokáig tartott volna bármit is előszedni a szekreterből.

Hátraléptem, dühösen néztem az asztalt, és törölgettem a kezemről port. Jó lenne megmosni, jutott eszembe. Ott a fürdő. Ahol van egy csap. Amiből folyik a víz. Pár pillanat múlva már ott álltam a fürdőben, és az aprólékos műgonddal kirakott padlóburkolatot bámultam. Klasszikus, régi, durván két és fél centi átmérőjű agyaglapok, legtöbbjük fehér, míg a kékekből egy geometriai minta állt össze. Amikor az jutott eszembe, hogy felszedem a lapokat, tudtam, hogy lassan kezdek megbuggyanni. Lehúztam a vécét, megmostam a kezem, majd törülközőt kerestem, sikertelenül. Beletöröltem a kezem a nadrágomba, előhúztam Loren gumibotját, határozottan a tenyeremhez ütöttem, és kiléptem a fürdőből.

De nem jobbra fordultam a nappali felé, hanem Lorenhez hasonlóan balra, a hálószobába. Átkutattam a szekrényt, tudva, hogy semmit nem fogok találni, csak ruhákat.

Épp kiléptem volna a szobából, amikor a szemem sarkából megpillantottam valamit, ami beszorult az ágy támlája és a fal közé.

Letérdeltem, és alaposan megvizsgáltam. Aztán gondolkodtam egy kicsit. A végeredmény remekül passzolt ahhoz, ami eddig a fejemben járt. Felálltam, otthagytam, és visszamentem a nappaliba.

Az utolsó fiókot csúsztattam vissza a helyére, amikor Ray megszólalt.

– Mi a francot jelent az, hogy gamabouche?

Megkértem, hogy betűzze, aztán elvettem tőle a füzetet, és megnéztem én is. – Azt hiszem, azt jelenti: szeretkezni egy nővel – mondtam végül.

– Én is erre gondoltam. Mi a szarért nem lehetett ezt odaírni?

– Más idők, más szokások.

– Rosseb.

Hagytam, hadd élvezze a viktoriánus pornó rejtelmeit, aztán leültem a zöld bőrrel borított fotelbe, amelyet félretoltam, amikor nekiálltam szétszedni az asztalt. Felraktam a lábam a lábtartóra, vettem egy mély levegőt, s próbáltam magamba szívni a lakás atmoszféráját.

A neved J. Francis Flaxford, mondtam magamnak, és itt ülsz kényelmesen a fürdőköpenyedben, ami azonban olyan szép, hogy hálóköntösnek hívod. A színházban kellene lenned, de inkább itt ülsz, egy itallal az asztalon, egy könyvvel az öledben, egy szivarral a szádban, és...

– Ez furcsa – szólaltam meg.

– Micsoda?

– Mind a két hamutartót elvitték.

– Mi?

– Ezen az asztalon is volt egy ólomkristály hamutartó.

– Azt megtalálták a hálószobában. Bevitték a laborba, lefényképezték, meg amit akarsz. Mondtam is neked.

– Nem, itt volt egy másik hamutartó is – mutattam az asztalra. – Itt volt. Szerintem ugyanolyan volt, mint a másik, amivel megölték Flaxfordot. Miért vitték el mind a két hamutartót?

–Ki tudja?

– Túl alaposak voltak. Bernie, kezdünk kifutni az időből.

– Tudom.

– És nem találtad meg, amit kerestél. Valamit azért találtam.

– A íróasztalban?

– A hálószobában.

– Mit? – Hallgattam, Ray nem erősködött. – Nem azt, amit kerestél. Mit keresel? Talán én is láttam.

– Nem túl valószínű.

– Soha nem tudhatod.

– Egy kék dobozt – mondtam – Egy kék bőrrel borított dobozt.

– Mekkora?

– Jesszusom, Ray! – fakadtam ki. – Vagy láttad, vagy nem. Mit számít, hogy mekkora?

– Egy doboz bármekkora lehet. Mint egy cigisdoboz, vagy mint egy baromi nagy konténer.

– Körülbelül ekkora – mutattam. – Körülbelül akkora, mint egy könyv.

– Eszembe jutott Darla leírása. – Mint egy keménykötésű könyv. Vagy egy szótár. Ó, hogy az a jó...

–Mi baj?

– Attól eltekintve – álltam fel a fotelből –‚ hogy ökör vagyok, semmi.

Alig három perc alatt megtaláltam. Újabb öt alatt megállapítottam, hogy az összes bőrkötésű könyv az, aminek kinéz. Flaxford kék doboza nem volt más, mint egy könyvnek álcázott doboz, amely Darwin A fajok eredeteként pihent a könyvespolcon. Amikor kinyitottam, láttam, hogy nem is úgy nézett ki, mint egy könyv, hanem inkább mint egy doboz, amiben az ember mindenféle kacatot tart. Becsukva és a polcra téve viszont egyáltalán nem lógott ki a többi könyv közül.

Ha azok a fickók kutatták volna át Flaxford lakását, akik az enyémet, egy pillanat alatt megtalálják a dobozt. Kiveszik, megrázzák, kinyílik – és kész. De Flaxford lakása nem kapott olyan gondos odafigyelést, mint az enyém.

– Nem nyitod ki, Bernie?

Erősen ránéztem Rayre. A zöld fotelben ültem, ő meg ott állt mögöttem, és próbált átkukucskálni a vállam fölött. – Menj vissza a könyvedhez, Ray – mondtam neki – amíg én olvasgatom az enyémet.

– No jó – mondta, majd visszaült a füzeteihez. Néha rápillantottam, és láttam, hogy a szeme felém téved. Tekintetünk összeakadt, mire ő visszatért a viktoriánus pornó poros izgalmához.

– Mindjárt jövök – álltam fel. – Hív a természet.

Elmentem a fürdő mellett, egyenesen be Flaxford hálószobájába, kezemben a kék dobozzal. Akár könyvnek látszanak, akár nem, az ilyen hordozható miniszéfeket olyan könnyű kinyitni, mint ágyba vinni egy enyhén becsípett nimfomániást. Ezt egy bőrredő alá rejtett kombinációs zár védte az illetéktelen szemek elől. Vagy kitalálja az ember a három szám kombinációját, vagy felfeszíti egy csavarhúzóval.

Mivel annyira nem siettem, és nem akartam, hogy a dobozon látszódjék, hogy kinyitották, ezért elbabráltam egy kicsit a zárral. Pár másodperc múlva egy klikk jelezte: a zár kinyílt. Miután megnéztem, mi van a dobozban, gondosan mindent a zsebeimbe tettem. Szerencsére az egyenruhának volt jó pár zsebe, amikbe feltűnés nélkül elrejthettem a cuccot.

Az üres dobozt letettem az ágyra, majd felálltam, és elhúztam a faltól.

A kis háromszög, amelyen előzőleg megakadt a szemem, ugyanott volt, és most már jól láttam. Loren gumibotjával kipiszkáltam, óvatosan hüvelyk- és mutatóujjam közé fogtam, aztán beletettem a legendás kék dobozba. Amelyet aztán bezártam.

A nappaliba menet bátorítottam a történelmet, hogy ismételje önmagát: lehúztam a vécét. Ray felpillantott, amikor visszajöttem: – Rossz a gyomrod?

– Úgy tűnik.

– Ideges vagyok – vallotta be. – Mi lenne, ha eltűnnénk?

– Tőlem. Szerintem ezt a lakásban is ki tudom nyitni.

– Azt hittem, már most tudni akarod, mi van benne.

– Annyira nem sietek – mondtam – Sokkal jobban szeretnék eltűnni innen. Loren különben is annyi mindenről lemaradt. Legalább abból ne hagyjuk ki, hogy mi van a dobozban. Bár én sejtem.

– És szerinted ami a dobozban van, kiránt majd téged a szarból?

– Engem ki – válaszoltam –‚ de másvalaki nyakig benne lesz.

Gyorsan átnéztük, hogy mindent úgy hagytunk-e, ahogy találtuk.

A gyönyörű íróasztalban okozott kár nem látszott, a könyvek háborítatlanul álltak a polcon. Kirschmann kívül feltette a rendőrségi pecsétet, ráírta a nevét, a dátumot, majd aláírta. Rám mosolygott, és másfélszer elfordította a kulcsot a zárbetétben.

Ahogy a zár becsukódott, úgy került helyére bennem a kirakójáték utolsó darabja is.

Tizenhat

Amikor visszaértünk Darla Sandoval lakásába, egy idegroncsot találtunk ott Loren Kramer személyében. A kulcsommal nyitottam ki az ajtót, amely mögött Loren állt. Mivel nem számítottam rá, hogy itt vár ránk, a szokott lendülettel nyitottam ki az ajtót, amely telibe találta Lorent. A nyögését meghallva Ray becsukta az ajtót, és szomorúan mérte végig partnerét. – Ezt nem hiszem el – mondta. – Ha jól emlékszem, azt mondtam, hogy maradj a kanapén.

– Nem tudtam, hogy ti vagytok azok, Ray.

– Elbújni az ajtó mögött. Loren!

– Ideges lettem és kész. Sokáig voltatok oda, én meg aggódni kezdtem.

– Bernie-nek meg kellett keresnie egy dobozt, ami nem volt ott. Mókás volt figyelni, ahogy kereste. Szétszedte az íróasztalt, meg minden. Aztán végül a könyvespolcon találta meg. Ez az, itt. Csak úgy néz ki, mint egy könyv.

– Az ellopott levél – mondta Loren.

–A micsoda?

– Edgar Allan Poe – magyaráztam. – Az ő novellája. De ez így nem teljesen igaz, Loren. Abban egy könyvet rejtenek el a könyvespolcon. Ez meg egy doboz, amit könyvnek álcáztak.

– Nekem úgy tűnik, egyről beszélünk – mondta Loren sértődötten.

Míg mi még egyszer átrágtuk magunkban Az ellopott levél problematikáját, Ray kiment a konyhába, és töltött magának egy italt. Megállta konyhaajtóban, kortyolt egy nagyot, majd azt javasolta, nyissuk ki a dobozt.

– Én meg kérem vissza a fegyverem – éledt fel Loren. – Meg a gumibotom, a jelvényem, a tányérsapkám. Mindent. Ne vedd személyeskedésnek, Bernie, de nem jó látnom olyasvalakin őket, aki nem rendőr.

– Ezt megértem, Loren.

– Ráadásul úgy érzem, nem vagyok rendesen felöltözve. A pisztolynak még akkor is nálunk kell lenni, amikor nem vagyunk szolgálatban. Amikor egy meghiúsított betörésről vagy rablásról hallasz, akkor azok mi vagyunk, Bernie. Szolgálaton kívüli rendőrök, akik teljesítik a kötelességüket.

Nekem azok a szolgálaton kívüli rendőrök jutottak eszembe, akik hajlamosak egymást agyonlőni, mert nem tudják eldönteni, ki a jobb: a Knicks vagy a Nets. De ezt nem említettem meg Lorennek. Így is éppen elég ideges volt.

– A doboz! – szólt ránk Ray.

– Nem kaphatom először vissza a cuccom, és csak aztán nézzük meg, mi van a dobozban?

– Nem... – temette Ray a kezébe az arcát.

Felvettem a dobozt. – Az meg igencsak meglepő – mondtam némi hatásszünet után – hogy a doboz maga annyira nem is érdekes.

Ray meredten bámult rám. – Neked megért tízezer dollárt, Bernie. Ez nekem elég fontosnak tűnik. Ráadásul a segítségével kimászol a szarból, bár dögöljek meg, ha tudom, hogyan. A vita kedvéért elfogadom, hogy nem te ölted meg Flaxfordot. De nem látom, honnét tudnál akár egy tíz centet érő bizonyítékkal előjönni, nemhogy egy tízezer dollárossal.

– Értelek, Ray. És igazad is van, a tények meg a látszat ellenem szólnak – mondtam.

Hacsak a bizonyíték nincs a dobozban.

– A dobozt egy barát megbízásából szereztem meg – folytattam. – Csak egy baráti szívesség, semmi több. Nekem az volt a fontos, hogy bejussak a lakásba. Eleinte azt hittem, a doboz a fontos, de amikor beléptünk a lakásba, mindent megtudtam, amit tudni akartam.

– Nem értem – bökte ki Loren. Látszott rajta, hogy valami trükkre vagy átverésre számít. Mondjuk, amikor kinyitom a dobozt, egy fehér nyulat húzok elő belőle. – Mit találtál a lakásban, Bernie?

– Először is, az ajtó nem volt bezárva. Csak be volt csukva, nem pedig bezárva.

– Jesszusom, Bernie – nyögött fel Ray. – Hát nem mondtam neked, hogy biztos valamelyik zsaru hagyta így véletlenül? Miért számít ez?

– Nem számít. Az viszont igen, hogy amikor beengedtem magam Flaxford lakásába, az ajtó be volt zárva, ahogy kell. A csapdazárral magában könnyen megbirkóztam volna, de ez egy jó Rabson. Annyira sokáig azért nem tartott, mert kivételes képességekkel és tapasztalattal rendel kezem...

– Ugye ezt nem kell végighallgatnunk!

– Szóval először a csapdazárat kellett elintézem, és utána még ki is nyitni a zárat.

– És?

– A gyilkos vagy magával vitte a kulcsot, amikor elment a lakásból, és gondosan bezárta maga után az ajtót, vagy maga Flaxford zárta be az ajtót. Belülről. Nehezen tudom elképzelni a gyilkosról, hogy volt kulcsa. Vagy hogy bezárta volna maga után az ajtót, ha volt kulcsa.

Most már mind a ketten figyeltek rám, de nem tudták, mire akarok kilyukadni. – Azt mondod, Flaxford nyírta ki saját magát.

– Pontosan ezt mondom.

– Jesszusom, Bernie! Most ültél bele a villamosszékbe. Ha az ajtót ő maga zárta be, és akkor is zárva volt, amikor te betörtél, az azt jelenti, hogy még élt, amikor kinyitottad az ajtaját.

– Ez így igaz.

– Akkor te ölted meg őt.

– Rossz válasz – csaptam Loren gumibotját a tenyeremhez. – Van nekem egy hatalmas előnyöm – folytattam. – Nem én öltem meg Flaxfordot. Azt, hogy tudom, ő még élt, amikor én betörtem hozzá, számomra valami mást jelent. Azt, hogy ki ölte meg őt.

– Ki?

– Elég egyértelmű, nem? – mutattam a gumibottal. – Loren ölte meg őt. Ki más?

Figyeltem Loren jobb kezét. Különös módon oda nyúlt, ahol a pisztolya lett volna, ha éppen nincs rajtam. Leeresztette a kezét, látta, hogy figyelem, majd elvörösödött.

– Te nem vagy magadnál – mondta.

– Dehogyisnem.

– Ha ez nem jellemző az ikrekre, akkor nem tudom, mi. Bármilyen vad hazugságot képesek kipróbálni. Hátha bejön. Ray, szerintem be kéne vinnünk. És most bilincseld is meg, jó? Egyszer már megszökött. Ray pár pillanatig csendben volt. – Csak lövöldözöl vaktában, Bernie? – kérdezte – Mondod, ami eszedbe jut? Menet közben találod ki?

– Nem, Ray. Szerintem ez nehezen cáfolható.

– Nem akarod még egyszer elmondani nekem? Csak a móka kedvéért?

– Ray, csak nem hallgatsz egy elmebetegre...

– Kuss! – förmedt rá a társára Ray Kirschmann. – Folytasd, Bernie. Érdekel, amit mondasz.

– Semmi gond – mondtam. – Elég egyszerű. J. Francis Flaxford aznap estére színházba volt hivatalos. Minden el volt intézve, én is direkt ezt az estét választottam, hogy betörjek hozzá. Belülről kaptam az információt. Az informátoromtól tudtam, hogy Flaxford aznap este biztosan nem lesz otthon. Nos, Flaxford éppen indulni készült. A hálóköntösében volt, öltözni indult, amikor valami baleset érte. Szívszélhűdés, infarktus, vagy csak elesett, nem tudom. Mindegy, mi történt, a lényeg az, hogy elesett. Vagy magával rántotta a lámpát, vagy arra esett rá, nem tudom. Úgy gondolom, hogy valamelyik szomszéd erre a zajra figyelt fel, és hívta a rendőrséget. A lényeg az, hogy eszméletlenül feküdt a lakásban, amikor én beengedtem magam. Ne feledjétek, az ajtó belülről volt bezárva.

– Ez hülyeség – mondta Loren.

– Hadd beszéljen – intette le Ray semleges hangon. – Eddig jól kevered a lapokat.

– Rendben van. Mihelyst beléptem, rögtön munkához láttam. Végig a nappaliban voltam, és semmi mást nem csináltam, mint átkutattam az íróasztalt, mert a doboznak ott kellett lennie. Az informátorom nem tudta, hogy könyvnek van álcázva. Még mindig az íróasztalon matattam, amikor ti megjöttetek. Beszéltünk, megegyeztünk az anyagiakban, és éppen indulni készültünk, amikor Lorent szólította a természet.

– Igen?

– Loren azt mondta nekünk, hogy kiment a fürdőbe, használta a vécét, majd rossz irányba fordult, és véletlenül sétált be a hálószobába, ahol felfedezte Flaxford holttestét. Ekkor megfordult, visszarohant a nappaliba, aztán előadta, mit talált, majd annak rendje és módja szerint kidobta a taccsot.

– Igen, Bernie, ezt mindannyian láttuk. Csakhogy te ekkor feldöntöttél engem, és elfutottál.

Vállat vonva folytattam. – Loren azonnal megpillantotta Flaxfordot, amikor a fürdőbe ment. Ha a nappaliból a háló felé megyünk, akkor még a folyosóról is látszanak a krétanyomok a szőnyegen. Persze akkor nem voltak ilyen nyomok, csak egy test az ágyon. Ez annyira felkeltette Loren érdeklődését, hogy a fürdő helyett a hálószobába ment.

– És?

– És ott volt pár percig. Aztán a test – Flaxford teste – megmozdult. Nem tudom, Loren szerint halott volt-e vagy csak eszméletlen, de mindegy is. Flaxford magához tért, bámult Lorenre, mire ő automatikusan cselekedett. Előkapta a gumibotját, és fejbe verte Flaxfordot.

– Ez hülyeség – tiltakozott Loren. Hangja remegett, de ez éppúgy lehetett düh, mint a bűnösség beismerése. – Nem vagy eszednél. Miért tennék ilyet?

– Pénzért.

– Milyen pénzért?

– A pénzért, amitől dagadtak a zsebeid, amikor Flaxford magához tért. Pénz volt az ölében, és a padlón is, amikor rátaláltál – feleltem. Ray felé fordulva folytattam. – Figyelj csak. Flaxford közvetítő volt sokféle érdekeltséggel. Biztos, hogy volt jó néhány bankszéfje, számlája, meg titkos dugihelye. Az ő szakmájában ez kötelező. Mindegy, hogy a törvény melyik oldalán tevékenykedett. Én csak egy kisstílű betörő vagyok, mégis össze tudtam szedni tíz lepedőt pár óra alatt. – Azt már nem láttam szükségesnek hozzátenni, hogy csak a fele volt az enyém.

– Egyetlen dolgot nem találtak eddig Flaxford lakásában. Pénzt. Sem a fiókokban, sem a szekrényekben, sem a csodálatos íróasztalában. Rajtam kívül páran már átkutatták ezt a lakást, de pénzt senki nem talált. Én pedig hivatalból tudom, hol kell keresni.

– Szóval azt mondod, hogy azért nem találtunk pénzt, mert Loren elvitte?

– Ez hülyeség – ismételte Loren.

– Nem, nem hülyeség – mondtam. – Bármitől is vesztette el Flaxford az eszméletét, nagyon hirtelen történt. Elesett, infarktust kapott, mindegy. Azt tippelem, hogy Flaxfordot aznap este meglátogatta valaki, aki pénzt hozott neki. Vagy a saját zsarolási üzletéből származott, vagy valakinek el kellett vinnie. Nagy summáról lehetett szó, ha hajlandó volt miatta lekésni a színdarabot. A látogató odaadta neki a pénzt, aztán elment, Flaxford meg bevitte a hálószobájába, hogy megszámolja, majd valami történt vele. Loren besétál a szobába, ott talál egy eszméletlen embert, meg egy rakás százdollárost.

– Csak találgatsz. Ez hülyeség.

– Találgatok? A lakásomat feldúlták, Ray. Minden fiók kihúzva, miden könyv szétrázva. A legalaposabb kutatás, amit el tudsz képzelni. Semmi nincs abban a kék dobozban, ami megérné ezt. De valaki tudta, hogy Flaxfordnál sok pénz volt, amikor megölték. Ez a valaki pedig csak az lehetett, aki a pénzt adta Flaxfordnak. Szerintem Michael Debus volt az, vagy valaki a környezetéből. A pénz célállomása vagy Debus volt, vagy tőle jött. A bezárt vagy becsukott ajtó kérdésén túl pont ez magyarázza meg, miért nem ölhette meg Flaxfordot a látogatója. Ez a valaki, az egyszerűség kedvéért Debus, élve hagyta ott Flaxfordot, épen és egészségesen, kezében sok-sok pénzzel. Az összeg meg elég nagy volt ahhoz, hogy Debus ne írja le kötelező üzleti költségként Flaxford halála után. És elég nagy volt ahhoz, hogy Loren öljön érte.

– Ray, ez az ember megőrült. Ez hülyeség.

– Nem tudom, Loren – nézett rá Ray.

– Te most ugratsz engem.

– Nem tudom. Mindig is szeretted a pénzt.

– Úgy beszélsz, mintha elhinnéd ezt a tündérmesét.

– Te mindig elfogadtad, amit adtak neked. Még egy kicsit meg is lepődtem, mert újoncoknál ez nem szokás. Egy kis időbe telik megtanulni, hogy az ember pénzt fogadjon el. Először látja, hogyan működik a rendszer, aztán a hétköznapok megedzik, és lépésről lépésre megjön az étvágya. De te, Loren, te olyan éhesen ültél be mellém a járőrkocsiba, mint egy afrikai kisgyerek. De hogy mire kell neked annyi pénz, nem tudom. Még mindig a vízöntő konstellációját nézegeted és a bugyuta asztrológiai magazinjaidat olvasgatod, de te vagy a legmohóbb kurafi, akit valaha láttam.

– Ray, te tudod, hogy nem öltem meg senkit.

– Nem vagyok biztos abban, mit is tudok.

– Ray! Egy gumibottal? Ezt nem gondolod komolyan.

Örültem, hogy Loren felhozta a témát. Előhúztam az övemből a gumibotot, és odasuhintottam a tenyeremhez. – Szép darab – mondtam – Sima és fényes. Az ember azt mondaná, ezzel soha senkit nem ütöttél meg, Loren.

– Nem is.

– De nem ám. Ahogy soha nem ejtetted le, nem verted oda a kocsi hoz, egy asztalhoz, egy falhoz. Pár nappal ezelőttig még csak nem is hordtad – mutattam felé a gumibottal egy szándékoltan teátrális mozdulattal. – Ez új, ugye? Tök új. Mert kellett venned egy másikat a régi helyett. Az már régi volt, és hozzáütötted mindenhez, mert szeretsz vele játszogatni, és gyakran le is ejtetted. Tele volt horpadásokkal és karcolásokkal. És azt is tudtad, bármilyen alaposan tisztítod is le, egy alapos laborvizsgálat kimutatja rajta a vérnyomokat meg a bőrdarabokat. Erre megszabadultál az egész rohadt gumibottól.

Loren kinyitotta a száját, de egy szót sem szólt. Ray kivette a kezemből a gumibotot, és alaposan megvizsgálta. – Még a szagán is érezni, hogy új.

– Az isten szerelmére, Ray.

– Kibaszottul új, Loren. Ez nem a régi botod. Mikor szerezted?

– Egy vagy két hete.

– Még a Flaxford-gyilkosság előtt, ugye?

– Hát persze, hogy a betörés előtt. Ray...

– Mi volt a baj a régivel?

– Nem is tudom. Ennek jobb a húzása. Ray...

– A régit eldobtad, Loren?

– Lehet, hogy valahol még megvan.

– Szerinted meg tudod találni, ha kell?

– Asszem. De most, ahogy így kérdezed, lehet, hogy kinn hagytam az udvaron. Szóval lehet, hogy valamelyik környékbeli gyerek ellopta, de az is lehet, hogy még ott van.

Kitartóan farkasszemet néztek egymással. Én mintha nem is lettem volna a szobában. Végül Loren kapta el a tekintetét, és a cipőjét kezdte el bámulni. Egyszerű, fekete fűzős cipő volt a lábán, fényesre pucolva. Sokkal jobban ment az egyenruhához, mint az én barna cipőm.

Ray szólalt meg. – A fürdőszoba. Kiment vécére, aztán hallottuk, ahogy lehúzta, majd pár másodperc múlva már vissza is jött. Hogy lett volna ideje mindazt megcsinálni, amit mondtál?

– Akkor húzta le a vécét, Ray, amikor visszafelé jött. Meglátta a testet a hálószobában, nem is ment be a fürdőbe, csak azután, hogy végzett Flaxfordnál. Vagy Flaxforddal. Akkor húzta csak le a vécét.

– Csak belépett, és lehúzta?

– Igen.

– Azt hiszem, ez lehetséges. Mi van a hamutartóval? Flaxfordot hamutartóval ölték meg.

– Ami a nappaliban volt.

– Hogyan?

– Emlékszel, amikor a hamutartóról kérdeztelek? Volt egy a nappaliban a kisasztalon, a fotel mellett, amiben ültem. Ma éjjel nem volt ott, mire először arra gondoltam, hogy ez a gyilkos fegyver „testvére”. Egy pár másik darabja. Azt gondoltam a laborosok valami oknál fogva mind a kettőt elvitték. De csak egy hamutartó volt. Amikor bejöttem Flaxford lakásába, ott volt a kisasztalon. A helyszínelők azonban a hálóban találták meg.

– Hogyan került oda? Ő vitte be? – intett Loren felé a fejével.

– Hát persze. Visszajött a nappaliba, lehányta a szőnyeget, és elájult. Csodálkoztam is rajta. Hallottunk már késleltetett reakcióról, de ez nagyon elkésett, ha belegondolsz. Lehet, hogy még soha nem látott holttestet előtte.

– Párhoz volt már szerencséje.

– Akkor ez volt az első hulla, amit ő tett el láb alól. Szóval rossz volt a gyomra, mozgott, liftezett, de sikerült visszajönnie a nappaliba, ahol aztán kidobta a taccsot. Aztán egy perc múlva én kirohantam az ajtón, te meg utánam. Emlékszel?

– Hogyne. És?

– Még mindig ott feküdt a szőnyegen, amikor utánam eredtél. Mihelyst eltűntél, kis barátunk felpattant, megtörölte a száját, felkapta a hamutartót, és irány a hálószoba. Ahol Flaxford frizurájába új választékot vágott vele. Lehet, hogy a gumibottal nem ütötte agyon. Lehet, hogy Flaxford halott volt már, csak Loren gondolt arra, hogy nem ártana egy gyilkos fegyver. Szerintem Flaxford még élt, de néhány csapás a nehéz hamutartóval már tényleg végzetes volt. A maradék pénzt még összeszedte, követett téged, én meg ott voltam egyedüli gyanúsítottként. Elkövetőként.

Nem tudom, pontosan mikor kezdett el hinni nekem Ray Kirschmann, de útközben a maradék kételye is elpárolgott. Ugyanis hallottam, hogy kikapcsolja a fegyvertáskáján a csatot, hogy szükség esetén könnyen előhúzhassa. A mozdulatot Loren is észrevette, és egy pillanatra úgy tűnt, nekimegy Raynek, de végül visszaült, és meredt maga elé.

– Mennyit hoztál el, Loren? – kérdezte Ray. Aztán amikor Loren nem válaszolt, engem kérdezett.

– Előbb vagy utóbb el fogja mondani. Én húszezer dollárra tippelek legalább. De inkább a duplája. Ennyi pénzt Debus sem hagy veszni. Érthető, hogy kerestette. Loren persze csak akkor tudta meg, mennyit lopott el, amikor hazament, és megszámolta. A hálószobában sok pénzt látott, annyit, amennyiért ölni is képes volt.

Hosszú csend ereszkedett ránk, amelyet Loren tört meg: – Azt hittem, halott volt.

Ránéztünk.

– Úgy feküdt ott, mint aki meg van halva. Biztos ez a fickó ölte meg, mondtam magamban – intett felém. – Nem tudom, mi járt a fejemben. Elkezdtem automatikusan összeszedni a pénzt. Nem tudom, mi ütött belém. Aztán kinyitotta a szemét, és fel akart állni. Én végig azt gondoltam, hogy halott, aztán egyszer csak kinyitotta a szemét.

– A végén visszamentél a hamutartóval, hogy befejezd, amit elkezdtél.

– Istenem – sóhajtott Loren.

– Mennyi lett a vége, kolléga? Húszezer? Negyven?

– Ötven.

– Ötvenezer amerikai dollár – füttyentett elismerően Ray. – Akkor már értem, miért nem izgatott fel az ötezer, ami neked jutott ma este. Miért kockáztass ötezerért, amikor otthon ötvenezer vár, ami csak a tied.

– A fele a tied, Ray. Szerinted nem feleznék veled?

– Jó vagy, Loren, nagyon jó.

– Csak vártam a megfelelő alkalomra, hogy elmondjam neked. Nem vernélek át.

– Persze hogy nem.

– Neked huszonötezer jut, Ray. Nézz már körül! A gyilkos ott áll melletted. Teljesen tiszta az ügy. Ez egy rohadt betörő, az isten szerelmére. Mit szólsz?

– Ó, értem már. Ne csináljunk semmit, hadd menjen Bernie börtönbe – vakarta meg Ray az állát. – És akkor mi van, ha valakinek elmondja a sztoriját? Szépen leültetnek, megszorítják a tökeidet, te meg énekelni fogsz, Loren.

– Mondjuk, szökni próbál, és lelőjük. Ray, egyszer már meglépett, nem? Hallgass rám, Ray. Huszonötezer dollár. De akár többet is kap hatsz. Erről van szó? Ray, figyelj rám...

Ray bemosott neki egyet. Jobb keze nyitott tenyerével úgy szájon vágta, hogy Loren majdnem elesett. Kezét vörös, lüktető arcára szorította, és döbbenten állt, miközben a pofon visszhangzott a lakásban.

–Jogod van hallgatni – szólalt meg Ray pár perc múlva –Jogod van...– elhallgatott, és rám nézett. – Bernie? Ha bárki megkérdezi, mondd csak el, hogy ezzel a mocsokkal ismertettem a jogait.

– Úgy lesz, Ray.

– Mert nem akarom, hogy valami gikszer legyen. Soha nem szerettem ezt a kis köcsögöt, de az ember azt hinné, legalább tudja a különbséget a mocskos és tiszta között. Pénzt elfogadni, vagy ölni érte. Nagyon szeretném, ha lenne legalább egy közvetlen bizonyíték, ami minden kétséget kizáróan bizonyítja a bűnösségét. Mondjuk a gumibotja Flaxford vérével, de szerintem azt már belevágta a szemétégetőbe.

– Megtalálod a pénzt. Vérfoltok lesznek rajta.

– Hacsak nem dugta el valahova – nézett rá Lorenre. – De ha így is van, nekem el fogja mondani.

– Nem szükséges.

– Mi van, Bernie?

– Szerintem nem vitte el ez ötvenezret, hanem csak negyvenkilenczerkilencszázat.

– Nem tudlak követni, Bernie.

Magam elé tartottam a kék dobozt. – Én még nem nyitottam ki – mondtam –‚ mert nem tudom a kombinációt. De nem okozna gondot, s ha kinyitnám, van egy érzésem, hogy egy vérfoltos százdolláros bankjegyet találnánk benne, és a vérfoltban lenne egy ujjlenyomat. Talán Flaxfordé, aki összevérezte, mielőtt Loren elintézte. Talán elvágta az ujját valamiben, a lámpában mondjuk, ahogy elesett. De van egy megérzésem: Loren ujjlenyomata lesz a bankjegyen. Az pedig elég jó bizonyíték lenne, nem?

Ray hol a dobozra nézett, hol rám. – Azt hiszed, ezt találnád a dobozban?

– Csak megérzés.

– Akkor miért nem nyitjuk ki a dobozt? – Miután kinyitottam, Ray bólintott. – Gyönyörű. Egyszerűen gyönyörű. Ezt mikor csináltad? Persze. Amikor kimentél a vécére. Ugyanúgy visszafelé jövet húztad le a vécét, mint Loren. A százas végig ott volt? A helyszínelők nem találták meg? Elképesztő.

– Biztos egész végig a kék dobozban volt.

– Aha. Ha jól sejtem, soha az életben nem fogom megtudni, mi volt abban a dobozban. Nem mintha érdekelne. Igazad volt, egy csodaszép ujjlenyomat, s lefogadok, hogy a tiedé, Loren. A vér meg Flaxfordé – sóhajtott nagyot.

– Loren – mondta –‚ kurva nagy szarban vagy.

Tizenhét

– Ez fantasztikus! – lelkendezett Ellie. – Egyszerűen hihetetlen. Te megoldottál egy gyilkosságot.

– Bizony. Pontosan ezt tettem.

– Elképesztő – húzta Ellie maga alá a lábait. Ugyanazt a ruhát viselte, amelyiket azon a reggelen, amikor felrúgta a filodendront: fehér overallt, hímzett inget, és ugyanolyan kívánatos volt. – Nem értem, hogyan jöttél rá, Bernie.

– Elmondtam, hogyan. A kulcs az egészhez a zár volt. Hogy amikor betörtem az ajtó be volt zárva, nem csak a csapdazárral. Akkor arra gondoltam, hogy Flaxford zárta be maga után, de persze ő nem lehe tett mert a hálószobában volt. Miután erre rájöttem, két lehetőség volt csak: vagy olyasvalaki ölte meg, akinek volt kulcsa, vagy Flaxford maga zárta be az ajtót. Ha meg Flaxford volt, akkor még életben kellett len nie, amikor betörtem hozzá. Ha meg ez a helyzet, akkor csak egyvalaki ölhette meg.

– Loren.

– Loren. Ha ő ölte meg, akkor pénzért tette Pénzt meg senki sem talált Flaxford lakásában. A pénznek meg kellett lennie.

– És erre akkor jöttél rá, amikor kinyitottad az ajtót.

– Addigra javarészét már kiszaszeroltam. Azt akartam, hogy Ray könnyen megértse. Ezért tettem úgy, mintha akkor esett volna le.

– És amilyen mázlid volt, találtál egy százdollárost a padlón.

Erre nem válaszoltam. Mázlim lett, szerencsém, de fel voltam készülve arra, hogy nem lesz. Lapult egy százdolláros a tárcámban, amit még Darlától kaptam vissza. Volt rajta dekorációként némi vér, és ezt tettem volna a dobozba, ha nem találom meg a százast az ágy mögött. Segített volna elterelni Ray figyelmét arról, hogy eredetileg mit rejtett a doboz. Egy véres százasnak hatalmas drámai ereje van. Perry Mason szokott ilyet lengetni a tárgyalóteremben. Talán éppen ezért vettem észre a bankjegyet, amit Loren otthagyott. Így még az én százasom is megmaradt. Amíg el nem költöm.

Ellie felkelt, és kiment a konyhába kávéért. Kinyújtottam a lábam, és feltettem a dohányzóasztalra. Halálosan fáradt és őrjítően éber voltam egyszerre. Le akartam feküdni, és aludni legalább egy hétig. De annyira fel voltam pörögve, hogy az alvás szóba sem jöhetett.

Későre járt, majdnem hajnali fél kettő volt. Miután Ray elvitte magával Lorent, felhívtam Darlát, ahogy megbeszéltük. Kétszer hagytam kicsöngeni a telefont, aztán letettem. Pár perc múlva visszahívott. Megvan a doboz, a képek, a szalagok, minden, mondtam neki. – A negatívok miatt nem kell aggódnod – nyugtattam meg. – Polaroidképek. Csak egy megjegyzés. Bárki is csinálta a fotókat, szépen meg komponálta őket.

– Megnézted őket.

– Tudnom kellett, ezek voltak-e a te képeid. Érintéssel nehéz lett volna azonosítanom őket.

– Nem mintha baj lenne – mondta. – Csak kíváncsi vagyok, hogy érdekesnek találtad-e őket.

– Ami azt illeti, igen.

– Gondoltam. A szalagokat meghallgattad?

– Nem, és nem is fogom. Szerintem nem árt a kapcsolatunkban némi rejtély és titok.

– Ó. A kapcsolatunkban?

– Eszembe jutott, hogy talán lehetne. A kandalló működik, vagy csak dísznek van?

– Működik. Soha nem volt még kapcsolatom egy kandallóban.

– Én másra gondoltam. A képeket és a szalagokat elégetem, mielőtt elmegyek. Félig úgyis az enyémek. Ötezer dollárt költöttem rá, hogy visszakapjam őket, s most már csak útban lennének.

– Szuvenírnek sem tartod meg őket?

– Nem – mondtam – Túl veszélyes. Olyan, mintha egy csőre töltött fegyver lenne a lakásban. A lehetséges nyereség elenyészően kicsi, a kockázat viszont annál nagyobb. Még ma éjjel meg akarom semmisíteni őket. Bízhatsz bennem. Nem vagyok zsarolótípus, ha esetleg ettől tartanál.

– Bízom benned, Bernie.

– A zsarujelmezem még mindig megvan. Arra gondoltam, hogy itt hagyom. Nem akarom magammal cipelni.

– Ez jó ötlet.

– Különös módon még a bilincs és a gumibot is nálam maradt. A rendőrnek, akitől kölcsönkaptam, sürgősen be kellett mennie a kapitányságra. És többé már nem is használja őket.

– Csodás. Ha nem lenne ilyen késő...

– Tényleg későre jár. És van még pár elintéznivalóm. De hívni foglak, Darla.

– Jó – búgta a telefonba. – Az nagyon jó lesz.

A telefonkönyvből kinéztem a Cumberland Hotel számát, és felhívtam Wesley Brillt, hogy elmondjam neki: az ügynek vége, megnyugodhat – Még csak fel sem merült a neved – mondtam. – Az ügy meg van oldva, én tisztáztam magam, és sem a te nevedet, sem Mis. S.-ét nem említettem. Ha aggódtál volna.

– Aggódtam – ismerte el. – Hogyan csináltad?

– Szerencsém volt. Van pár perced? Mert lenne néhány kérdésem.

A kérdéseimet feltettem, ő pedig megválaszolta őket. Utána még csevegtünk egy keveset, megállapodtunk, hogy egy napon megiszunk majd egy sört, de nem a Pandorában. Ennyi volt. Aztán Rodney Hart telefonszámát kerestem meg. Tizenötször kicsöngött, mire egy segítőkész lány felvette. Elmondta, hol érhetem el Rodot – még mindig St. Loius ban –, de amikor az ottani hotelt tárcsáztam, nem találtam a szobájában. Gondolom, fellépése volt.

Lehúztam magamról az egyenruhát, és bedugtam Darla szekrényébe. Találtam még ott pár érdekes dolgot, amelyek egy részét a Polaroid- képeken láttam, de nem volt időm alaposabban szemügyre venni őket. A nappaliban átpörgettem a fotókat, egyet kivettem közülük, a maradékot beraktam a kandallóba, és alájuk gyújtottam. Amikor már elég erős volt a tűz, a kazettákat is bedobtam. Gyorsan megolvadtak, amitől büdös lett, de bekapcsoltam a légkondicionálót, majd eljöttem.

A ház előtt leintettem egy taxit, és nagy élvezettel magyaráztam neki az utat a Bethune utca felé. Felnéztem az épületre. A negyedik emeleten egyetlen ablak mögött sem égett a villany. A bejáratnál megkerestem a 4-F csengőjét. Megnyomtam párszor, aztán amikor nem kaptam választ, a szokott módon beengedtem magam, és felmentem a negyedikre. A zárakat könnyen kinyitottam. Nem töltöttem sok időt a lakásban: tíz perc múlva már be is húztam magam mögött az ajtót, s feljebb mentem egy emelettel Rod lakásába, ahol Ellie várt rám.

Itt ültünk hát most mind a ketten, whiskyvel ízesített kávét szürcsölve, s megbeszéltük a dolgainkat. – Akkor most tiszta vagy? – kérdezte.

– Tényleg igaz? A rendőrök még csak nem is akarnak beszélni veled?

– Gondolom, előbb vagy utóbb majd megjelennek – válaszoltam. – Sok függ Ray döntésétől. Nem akarja, hogy Loren többé rendőr legyen, és szerinte börtönben a helye. Ugyanakkor el akarja kerülni a mindenre kiterjedő nyomozást, és a bírósági tárgyalást. Szerintem kompromisszumot kötnek majd. Loren bűnösnek vallja magát egy kevésbé súlyos vádpontban, mondjuk gondatlanságból elkövetett emberölésben. Ha egy évnél többet ül, nagyon meg fogok lepődni.

– De megölt egy embert.

– Bíróság előtt ezt azért nagyon nehéz lenne bizonyítani. Be kellene idézni mindenféle betörőket, lefizetett rendőröket, meg korrupt kerületi ügyészeket, és pár politikust is. Mindenkinek az az érdeke, hogy gyorsan elfelejtődjék ez az ügy. Lorennek meg van ötvenezer érve saját maga mellett.

– Ötvenezer... Ó, a pénz. Azzal mi lesz?

– Na látod, ez jó kérdés. A pénz Michael Debusé, de hogyan kéri vissza? Senki nem engedi Lorennek, hogy megtartsa, így Raynek sem jut belőle. Bárcsak abban a helyzetben lennék, hogy egy darabot én is kikanyarítsak magamnak belőle. Nem mohóságból. Csak a pénzemnél szeretnék lenni. A gatyám is ráment erre az ügyre. Rögtön egy ezres Raynek és Lorennek. Aztán Debus emberei is okoztak pár ezer dollárnyi kárt a lakásomban. Végül az ötezer dolláromat, az összes dugipénzemet oda kellett adnom Raynek, hogy tisztázzam magam. Nem is akarom összeadni, hogy mennyit buktam.

– Nem tudsz abból az ötvenezerből részt kérni?

– Milyen alapon? Ki van zárva. A zsaruk nem adnak pénzt bűnözőknek. Én vagyok az egyetlen, aki egy centet sem lát abból a pénzből. Gyorsan be kell törnöm valahova. Le vagyok égve.

– Ó, Bernie. A múltkor is mi történt, amikor betörtél.

– Azt rendelésre tettem. Mostantól szigorúan szabadúszó vagyok.

– Javíthatatlan vagy.

Ellie letette a kávéját, odabújt hozzám, a vállamra hajtotta fejét. Magamba szívtam a parfümje illatát. – A döbbenetes az egészben az – mondta –‚ hogy a doboz végig üres volt.

– Kivéve a százast.

– De előtte üres volt. Azt te tetted bele.

– Aha.

– Mi történt a képekkel?

– Talán soha nem is voltak fotók – vélekedtem. – Lehet, hogy csak fenyegette Mrs. Sandovalt a képekkel, de soha nem mutatta meg neki őket. Ugyanis a fotókhoz kellett volna egy harmadik személy is, nem? Vele pedig nem találkoztunk.

– Ez igaz. De úgy vettem ki, hogy Flaxford megmutatta neki a fotókat.

– Ez volt a benyomásom, de talán csak a dobozt mutatta meg neki, és úgy tett, mintha lettek volna képek. Benne a dobozban. Ez lehetséges, nem?

– Gondolom.

– Szóval tehet, hogy soha nem is voltak se fotók, se szalagok. S ha lettek is volna, mostanra már eltűntek.

– Hogyan?

– Nem tudom. Hamuvá váltak.

– Ez elképesztő.

–Az ám.

– És akkor most minden rendben van? Ez a legelképesztőbb az egészben. A rendőrök nem akarnak már rács mögé zárni?

– Meg tudnak vádolni, ha akarnak – feleltem. – De beszéltem Ray-vel, aki azt mondta, azokat elfelejthetem. Megvádolhatnak ellenszegüléssel, betöréssel, hivatalos személy elleni erőszakkal, és még akár meg is állhatnának a vádak a bíróság előtt. De ha gyorsan el akarják felejteni az ügyet, az utolsó dolog, amire szükségük van, az az én vallomásom az esküdtszék előtt.

– Értem.

Átöleltem, megsimítottam a haját. – Minden jó, ha jó a vége – mondtam. – Téged még csak bele se kevertelek. Nincs mitől félned.

A csend szinte ránk ült megbénított minket. Ellie teste megmerevedett az érintésemtől. A vállára raktam a kezem, és elővettem a zsebemből egy könyvet, amit a 4-E lakásban találtam. Megjelöltem az oldalt, és elkezdtem olvasni: – Én is pont ebben a helyzetben vagyok. Négy éve váltam el. Akkor még volt valami alibiállásom, de felmondtam, most meg munkanélkülin vagyok. Festegetek, ékszereket készítek, nemrégiben meg elkezdtem füstüveggel kísérletezni. Nem az, amit mindenki csinál. Ezt én találtam ki. Háromdimenziós, szabadformájú szobrok. A helyzet az, hogy nem nagyon értek hozzá, így azt sem tudom, jó vagyok-e, vagy sem. Ezek tulajdonképpen hobbik. És ha csak tényleg azok, akkor a pokolba velük. Nem akarok hobbikat. Csinálni akarok valamit, de még nem tudom, mit. Legalábbis azt hiszem, hogy nem tudom.

– Bassza meg – szaladt ki belőle. – Hol találtad meg? A lakásodban?

– Duplán bassza meg.

– Egy emelettel lejjebb. Negyedik emelet, utcára néző lakás. Nagyon jó fekvése van. És kézre is esik. Hazafelé jövet beugrottam. Gondoltam, megetetem a macskáidat. Esthert és Sámsont. De képzeld csak, sehol nem voltak.

– Esther és Mordecai.

– Mivel egy darab macskád sincs, fölösleges a nevükről vitatkozni – csuktam be a kis könyv fedelét.– Ketten a tengeren. Pont az a darab, amellyel barátunk körbeutazza az országot. Az előbbi részletet meg nagy meglepetésre egy Ruth Hightower nevű szereplő adja elő.

– Ki mondta el?

– Wesley Brill. Ő tudta, melyik darabban van Ruth Hightower. Én azonban egész mást kérdeztem tőle. Amikor bemutattalak neki Ruth Hightowerként, ő ezen jót mulatott. Talán véletlennek tartotta, de te gyorsan elterelted a beszélgetést, és az igazi neveden mutatkoztál be Volt még egy beszélgetésünk a Peter Alan Martin irodájában tett látogatásunk előtti éjszakán. Akkor kérdezgettelek a telefonszámodról, meg hogy hol laksz. Azt hitted, rájöttem. De nem. Csak rossz kedvem volt, és morogtam. Aztán reggel elárultad az igazi neved.

– Ez semmit nem jelent – nézett a szemembe. –Játszottam egy szerepet, és időbe telt kilépnem belőle.

– Ennél azért bonyolultabb a dolog.

– Annyira nem bonyolult.

– Szerintem meg igen. Szóval beleléptél egy szerepbe. Ez könnyű neked, mert színésznő vagy. Erre már sokkal korábban rá kellett volna jönnöm. Olyan könnyen megtaláltad Brillt Tudtad, kit kell felhívni. Először a Kilences csatornát, majd Hollywoodban a Filmakadémiát, végül a szakszervezetet. Én azt sem tudtam, hogy van ilyen. Ott ültem, és hallgattam, ahogy csicseregsz. Ez az egész ügy tele van színészekkel és színházrajongókkal. Flaxford színházi producerként és ingatlan befektetőként pózolt, közben egész másból élt. Rod is színész, aki állandóan azzal dicsekedett, milyen olcsón bérel lakást, mert a háztulajdonos szereti a színészeket. Darla Sandoval hobbija a színház, itt ismerkedett meg Flaxforddal, és így találta meg Brillt, akin keresztül felbérelt engem. Te meg színésznő vagy, innét ismered Rodot.

– Igen, innét.

– De ez csak a kezdet. Innét ismerted Flaxfordot, aki bemutatott téged Darlának. Csak éppen nem tudtad a férjezett nevét. Akkor esett le a tantusz, akkor jöttél rá csak, amikor délután Brill elárulta Darla teljes nevét. Mihelyst kiderült, hogy Darla és Mrs. Sandoval egy és ugyanaz, rögtön el kellett rohannod valami találkozóra. Ezért nem jöttél el velem Darla lakásába. Mert felismert volna, és akkor már nem lehettél volna a helyes lány, aki virágöntözés közben felrúgta a filodendront.

– Mire... akarsz

– Tudod te azt, édesem – húztam végig ujjaim a karján. – A kék doboz nem volt üres.

Kivettem zsebemből azt a fotót, amit nem égettem el, és megmutattam neki. Rápillantott, megremegett, majd elfordult.

– Az ott Darla – mutattam – a baloldalon. A másik meg te vagy.

– Istenem.

– A többi képet elégettem. Meg a szalagokat is. Most már elmondhatsz mindent, Ellie. Tudom, hogy közöd volt Flaxfordhoz. Vagy a színházban ismerkedtetek össze, vagy itt a házban. Mert ő a tulajdonos. Ő az a legendás háztulajdonos, aki annyira szereti a színészeket. Ugye?

– Igen. Ő találta nekem ezt a lakást. Akkor még nem tudtam, hogy övé az épület.

– Valamivel a markában tartott, igaz? Nem tudom, mi az, és nem is érdekel, de ahhoz elég volt, hogy a Darlával kapcsolatos akciójában segítsél neki. Akkor éjjel is ott voltál a lakásában. Amikor megölték

– Ez nem igaz!

– Dehogynem igaz. Nézd, Ellie, Ray Kirschmann készséggel megette a magyarázatomat arról, hogyan zárta be a lakása ajtaját belülről Flaxford. De ez nem jelenti azt, hogy én is elhiszem. Ott voltál vele a lakásban. Kulcsod volt hozzá, de nem azért, mert a virágait öntözted. Töltöttél már annyi éjszakát J. Francisszel, hogy legyen saját kulcsod. Aznap éjjel is ágyban voltatok. Ezért zavart össze, hogy az újságokban azt olvastad, hálóköntösben találtak rá. Azt mondtad, te úgy hallottad, hogy meztelenül találtak rá. Ezt nem hallottad, Ellie. Te hagytad ott pucéran – kortyoltam bele a kávémba. – Sokáig úgy hittem, te is a lakásban voltál, amikor én ott voltam. Nagyon valószínűnek tűnt. Meghallottad, ahogy kinyitottam az ajtót, és bebújtál egy szekrénybe. Addig ott maradtál, amíg én el nem tűntem, nyomomban a két zsaruval. Ez a lehetőség is eszembe jutott, mert különben hogyan máshogy tudtál volna rólam, és arról, hogy Rod lakásában bujkálok. De ennek sem volt sok értelme, és abban is biztos voltam, hogy Flaxford meztelen volt, amikor eljöttél tőle. De akkor hogyan kerültél ide? Elég véletlen volt az, hogy Rod is ebben a házban lakik, és pont nála húztam meg magam. Honnét tudtad, hogy itt vagyok? Hogyan ismertél fel? Gondolom, fel hívtad Rodot, elkérted tőle a lakását, a kulcsot meg valamelyik szomszéd odaadta neked. De hogyan tudtad, Ellie? Hogyan?

– A pokolba.

– Nem kevertelek bele. A zsaruk azt sem tudják, hogy létezel. És soha nem is fogják megtudni. Én azonban szeretném tudni.

– A javát már tudod.

– Én a maradékot is tudni akarom.

– Miért? – húzódott el tőlem a szófa sarkába. – Mit számít az? Mi változik tőle? Én visszamegyek az életembe, te meg a tiedbe. Akár most is elmehetek. Van friss kávé, meg whisky.

– Mielőtt bárki bárhova megy, tudni akarom a teljes történetet.

Kékeszöld szemeivel bámult rám, szótlanul. Elfogadta a kihívást. – A jó részét már magadtól is kitaláltad. Azt sem tudom, hol kezdjem. Igen, ott voltam a lakásában azon az estén. Ezt te is tudod. Bemutatója volt, és azt akarta, hogy menjek vele.

– A Sandoval házaspár is ott volt.

– Az nem lett volna baj. Láttam már a nőt, párszor beszéltünk is, mielőtt összehozott minket arra a légyottra. Amiről a fotók készültek. Soha nem tudtam a teljes nevét. Darla. Ennyi. Sok száz embernek csak a keresztnevét tudom.

– Folytasd.

– Ott voltam nála, és lefeküdtünk. Flaxford szörnyű alak volt, Bernie. Nem akartam lefeküdni vele. Darlával sem, ha már itt tartunk. Olyan volt, mint... Megöltem volna, ha képes vagyok rá. Mivel az nem ment, hát hagytam meghalni.

– Ezt hogy érted?

– Ágy... Ágyban voltunk, amikor infarktust kapott vagy mit. A szívéhez kapott, összeesett, nem mozdult. Azt hittem, meghalt. Szörnyű volt, de megkönnyebbültem.

– De nem halt meg. Ezt tudtad?

Bólintott. – Megfogtam a csuklóját, volt pulzusa. A szíve vert. Aztán láttam, hogy lélegzik, és tudtam, hogy kéne hívnom valakit. A tűzoltókat, a mentőket, nem tudom. De rájöttem, hogy holtan akarom látni. Csalódott voltam, amikor láttam, hogy emelkedik a mellkasa. Meg akartam ölni. Párnát szorítani az arcára, amíg eszméletlenül fekszik. De nem voltam rá képes.

– Otthagytad.

– Igen... Otthagytam. Kapkodva felöltöztem. Volt pár cuccom a szekrényben, azokat kivettem. Bepakoltam őket a táskámba, és elmentem. Gondoltam, vagy meghal, vagy nem. Egy biztos: én nem hívok mentőt. A sorsra bíztam.

– Hova mentél?

– Haza. A lakásomba alattunk.

– Ez hánykor volt?

– Nem tudom pontosan. Hét, fél nyolc körül.

– Olyan korán?

– Igen. Még el sem kezdtünk felöltözni, és fél kilencre a színházban kellett volna lennünk.

Ezen elgondolkodtam. – Rendben van – mondtam – Hét, fél nyolc körül a ruhái és az eszmélete nélkül feküdt az ágyon. Valamikor magához tért. Felkelt, magára vette a hálóköntösét. Elkezdett keresni téged. De te nem voltál sehol. Hol volt a pénz?

– Milyen pénz?

– Az ötvenezer dollár, amit Loren megtalált.

– Én nem tudok róla semmit. Nem láttam pénzt, amikor együtt voltunk. Nem tudom, ki hozott neki pénzt, vagy hogy honnét szerezte.

– Az ajtót bezártad, amikor elmentél.

Egy pillanatra összeráncolta a homlokát, majd bólintott. – Nem akartam, hogy valaki csakúgy besétáljon, és megmentse az életét. Nem akartam megölni, de otthagytam meghalni. Ez szörnyű dolog volt tőlem, ugye? Azt hiszem, igen.

A kérdést válasz nélkül hagytam. – Akkor valószínűleg már nála volt a pénz – mondtam – Hát persze. Te eltűntél, erre rögtön benézett a szekrénybe, hogy megvan-e az ötvenezer dollár, amit vagy Debustól kapott, vagy neki kellett volna odaadnia. Szóval odament a szekrényhez, ahol a pénz volt, lehajolt a táskáért, megszédült, leült a pénzzel a kezében az ágyra, egyre rosszabbul érezte magát, felkelt, de elesett, lerántotta magával a lámpát, talán felkiáltott, aztán megint összeesett az ágyon Ez va1a mikor az én kilenc órai érkezésem előtt történhetett. Ő eszméletlenül feküdt, míg én az íróasztalában keresgéltem. Aztán lehet, hogy elaludt, amikor Loren észrevette, és bement összeszedni a pénzt. Szerintem soha nem látott még ennyi pénzt egyben. Aztán Flaxford felébredt a kinti zajokra, mire Lorennek elborult az agya, és fejbe verte a gumibotjával. Flaxford szemei harmadszor, ezúttal utoljára csukódtak le aznap éjjel. Míg Ray üldözött engem, Loren szépen besétált a hálóba, és szétverte Flaxford fejét a hamutartóval.

– Istenem.

– Honnét tudtad, hogy én voltam ott a lakásában?

– Láttalak bejönni.

– De hogyan? Nem követhetted a taximat, mert azt sem tudtad, hogy követned kell. Különben is, végig itt voltál a lakásodban. Jó, láthattál, ahogy bejövök a házba az ablakodból, de hogyan ismertél fel?

– Flaxford lakása előtt láttalak, Bernie.

– Micsoda?

– Visszamentem. Egy ideig csak ültem a lakásomban, és Flaxford miatt aggódtam. Ha meghalt, akkor kész, ezen nem lehet változtatni. De ha mégsem, akkor tennem kellett valamit. Fogtam egy taxit, és elmentem hozzá. Az épület előtt álltam, és próbáltam eldönteni, mit csináljak. Nem mertem sem felmenni, sem mentőt hívni anélkül, hogy tudtam volna, mi van vele. Elküldtem a taxit, és le-föl járkáltam a járdán. Próbáltam bátorságot gyűjteni, hogy felmenjek. Volt kulcsom, és a portás is ismert. De nagyon féltem, hogy ha jól van, Fran őrjöngeni fog, amiért otthagytam. Ha pedig meghalt... Istenem, Bernie, egyszerűen nem tudtam, mitévő legyek.

– É akkor megláttál, ahogy bementem az épületbe. De nem tudhat tad, ki vagyok.

Nem. Akkor láttalak meg, amikor kijöttél az épületből. Nem is kijöt tél, hanem rohantál, mint az őrült. Majdnem fel is löktél, ahogy kifu tottál a kapun. Pár pillanat múlva megjelent a téged üldöző rendőr. Ekkor mondta a portás, hogy betörtél Mr. Flaxford lakásába.

– É akkor mi történt?

– Pár perc múlva kirohant a másik rendőr is. Addigra az idősebbik lihegve visszaért, és arról beszéltek, hogy megölted Flaxfordot. Én nem tudtam, mi történt. Visszajöttem a lakásomba. Rettegtem, hogy a rend őrség rájön: én öltem meg Flaxfordot. Valahol tudtam, hogy nem én vagyok a felelős ahaláláért, de nagyon, nagyon féltem. Ott álltam az ablaknál, és figyeltem, mikor érkeznek meg a zsaruk. Akkor láttalak

meg téged. Azt hittem, ott helyben meghalok. Nem tudtam, Id vagy, és azt hittem, rájöttél, én ki vagyok, és most azért jöttél, hogy megölj engem.

– Miért öltelek volna meg?

– Honnét tudhattam? De mi másért jöttél volna ide? Bezártam az ajtó mat, és ott álltam mögötte, reszkettem, mint a nyárfalevél. Hallottam, ahogy jössz fel a lépcsőn. Amikor az én emeletemre értél, azt hittem, meghalok. De te mentél tovább. Azt hittem, csak eltévesztetted az eme letet, visszafordulsz, rám töröd az ajtót, és megölsz. De nem jöttél, én meg próbáltam kitalálni, mi történhetett. Felóvatoskodtam az emeletre, és hallgatóztam a két ajtó előtt. Rod lakásából mozgást hallottam, és tudtam, te vagy ott, mert Rod elutazott, a lakása meg üresen állt. Egyszerűen el nem tudtam képzelni, mit csinálsz ott. Visszamentem a lakásomba, bevettem két Seconalt, és amikor reggel felkeltem, és meg vettem az újságokat, láttam, mi történt, és te ki vagy.

– Ekkor hívtad fel Rodot a kulcsaiért?

– Azt is elmondta, hogy ismer téged. Mondtam neki, hogy összefu tottam egy Bernie Rhodenbarr nevű fickóval. Mintha ő is említette volna, nem? De igen, felelte Rod. Párszor találkoztatok, és együtt pókerezte tek. Szóval ezért jöttél Rod lakásába. – Vett egy mély levegőt. – Elhatároztam, hogy feljövök ide. Nem tudtam, megölted-e Frant, vagy sem. Ugy gondoltam, hogy már meghalt, mire te betörtél hozzá. Meghalt, mert nem kapott megfelelő orvosi ellátást. Az meg az én hibám. Viszont az újság Írt a hamutartóról, és én elkezdtem tűnődni, hogy mégis te tetted. Aztán találkoztunk, és én vonzódtam hozzád. Közelebb kerül tem hozzád, mint kellett volna, de nem fordíthattam hátat, mert volt egy szerepem, amit el kellett játszanom. Nem mondhattam meg se a nevem, se a címem, mert ha mégis te ölted meg Flaxfordot, akkor engem is meg ölhetsz. Úgy gondoltam, jobb, ha megőrzöm az inkognitóm. Ha elkap nak téged a rendőrök, akkor engem nem tudsz belerángatni.

– Aztán elárultad, hogy hívnak, mert attól féltél, hazugságon foglak.

Megrázta a fejét. – Nem, nem erről van szó. Ki nem állhattam, hogy Ruthnak hívsz. Utáltam, de akkor még jobban, amikor ágyba bújtunk, és a kritikus pillanatokban csak azt hallottam: Ruth Ruth Ruth. Szörnyű volt, szörnyű. És biztos voltam benne, hogy kitalálod valahogy az igazi nevem. Akkor már tudtam, hogy nem öltél meg senkit Ebben, mondjuk, majdnem biztos voltam az elejétől kezdve...

– A híres intuíciód. Tudtam, hogy közöd van ehhez az egészhez. Ennyire senki sem bízhat a megérzéseiben. Valami másnak is lennie kellett.

– Szóval előbb vagy utóbb rájöttél volna, hogy nem Ruth a nevem. Hacsak nem szívódok fel. De ezt nem akartam. Minden olyan gyorsan történt.

– Bizony.

– Most már tudod az igazságot. Különben is, majdnem lebuktattam magam, amikor a saját lakásomba akartam bemenni.

– Úgyis rájöttem volna.

– Szerintem is – bámult a semmibe, ahogy én is. Nehéz csönd ereszkedett le ránk, amelyet ő tört meg.

– Nos – nézett rám –‚ a végén minden megoldódott, nem?

– A pénzügyeimet kivéve igen. Te tiszta vagy, Darla is, engem meg nem köröznek gyilkosságért. Igen, minden szépen a helyére került.

– Kivéve azt, hogy gyűlölsz engem.

– Gyűlöllek téged? – néztem rá döbbenten. – Miért gyűlölnélek? Az elején azért jöttél ide, mert kíváncsi voltál, és tudni akartad, nem vagy-e veszélyben, de nagyon sokat segítettél nekem. Ha mindent elmondasz az elején, sokkal könnyebb lett volna a dolgom, de ahhoz mutogatnivaló bolondnak kell lennie az embernek, hogy teljes őszinteséget várjon egy kapcsolatban.

– Bernie...

– Komolyan mondom. Nem hibáztatlak. Miért lettél volna teljesen őszinte valakivel, akiről később kiderülhet: megölt valakit? Rengeteget segítettél nekem, Ellie. Nélküled nem tudtam volna kimászni a slamasztikából. Sőt meg se próbáltam volna. Felfogadok egy ügyvédet, aki Rayen keresztül valami megoldást talál a rendőrségen. Egy ökör lennék, ha gyűlölnélek.

– Ó.

– Hogy őszinte legyek – néztem a szemébe – nagyon megkedveltelek. Egy kicsit buggyant vagy, de ki nem az?

– Viszonyom volt Flaxforddal.

– És?

– Láttad a fotót.

– És?

– Nem ítélsz el?

– Nem. Csak sajnálom.

– Mit?

– Hogy nem én vagyok veled a képen.

– Ó. Értem.

– Bizony.

– Ó!

Magamhoz húztam, és megcsókoltam. A végén sóhajtott egy mélyet, majd befészkelte magát a karjaimba. – Most mi lesz? – kérdezte

– Az élet megy tovább. Te színésznő vagy, én meg betörő. Az emberek nem változnak. Mind a kettőnk karrierjében lehetnek megingások, de szerintem mindketten maradunk, akik vagyunk. Mivel sokat fogunk találkozni, meglátjuk, hogyan boldogulunk az életünkkel.

– Az jó lesz.

És persze találkozom Darla Sandovallal is. Azt még ki kell találnom, hogyan tudom úgy ellopni a férje érmegyűjteményét, hogy ne rám gyanakodjon. Talán még a lakásomat is megtartom. Lehet, hogy a szomszédok szemet hunynak a foglalkozásom felett, hisz úgyis az East Side-on dolgozom, ahol azok a mamzerek megérdemlik, amit kapnak. Gondolom, a pókerjátszmákat sem hagyom abba, ahogy az alkalman kénti kosármeccseket sem. Néha megcsinálok egy-egy melót. Nem tökéletes, de kinek tökéletes az élete? Tökéletlen teremtmények vagyunk, akik tökéletlen életet élnek egy tökéletlen világban.

Egy részét megosztottam Ellie-vel, egy részét nem. Szorosan átölelt, ami nagyon jó volt. Egy idő után meg nagyon-nagyon jó.

– Bújjunk ágyba – javasolta.

Tetszett az ötlet, de előtte még megnéztem, hogy a bejárati ajtó be van-e zárva.

A betörő, akit Bernie Rhodenbarrnak hívnak

Lawrence Block, New York elkötelezett, lankadatlanul lelkes híve a tengerentúlon Hatalmas népszerűségnek örvend, elsősorban három sorozatának köszönhetően, ám lehetetlen vállalkozás elosztani ezek között a dobogó lépcsőit. Ugyan a bronzéremre leginkább Evan Tanner, az aludni képtelen, hiperaktív kém esélyes (talán nem véletlenül ő a trió legkevesebbet foglalkoztatott tagja), a maradék két helynél már nem ilyen egyértelmű a helyzet. Az alkoholban menedéket kereső exzsaru, Matt Scudder és a könyvbarát, szeretnivaló betörő, Bernie Rhodenbarr bár két teljesen más világban mozognak, ugyanúgy megtalálják a közönségüket.

Elsősorban Scuddert szokták a szerző önéletrajzi ihletésű karakterének tekinteni (tévesen), Bernie-t mégis személyesebb kapcsolat fűzi kiagyalójához. Az élet apró iróniája, hogy ez a laza, barátságos figura könnyed hangvételű kalandjaival éppen egy válságos korszak idején született: 1977-ben Block olyan hullámvölgyben volt, amikor az égvilágon semmi semakart sikerülni. Az elkeseredett író pedig egy nap azon kapta magát, hogy komolyan fontolgatja a bűnözői pályára lépést. Már maga se emlékszik pontosan, mennyire volt ez komoly elhatározás, és mennyire csak egyszerű fantáziálgatás, de akkor a betörés tűnt az egyetlen járható útnak, az egyetlen karriernek, amiben sikeres lehet. Ráadásul a körülmények is biztatónak látszottak, a szerző úgy okoskodott, hogyha esetleg elkapják, az se olyan nagy tragédia – priusza ugyanis nem volt.

Aztán egy nap felmerült benne a gondolat: mi lenne, ha egy hulla heverne az egyik szobában? Egyszerű, krimibe illő ötlet, ami el is indított Blockban valamit: pár nap múlva hozzá is látott a munkához. Az isteni szikra eredménye A betörő, aki parókát viselt, és meg kilenc, egyes szám első személyben írt Bernie Rhodenbarr-regény Ezeket olvasva mindenki meggyőződhet róla, hogy a szerző szerencsésen nem változtatott foglalkozást.

Block saját bevallása szerint a legtöbb energiáját többnyire a Rhodenbarr-kötetek emésztik fel, mint mondja, nem egyszerű feladat kidolgozni a betörő szövevényes, fordulatokban bővelkedő törteneteit A változatosságra pedig igazán nem lehet panasz, Bernie volt már gyilkosság gyanúsítottja (mindjárt a sorozat elején); egyszer megbízták Rudyard Kipling egy elfeledett, antiszemita könyvének megszerzésével; lopott már el Mondrian-festményt; került már Agatha Christie-t idéző szorult kamaradarab jellegű helyzetbe – a sor folytatható, de már ebből is látszik, hogy betörőnk igen változatos kalandokba keveredett az elmúlt több mint huszonöt évben.

A gyakorta lehetetlen szituációkat, amelyekbe Bernie lépten-nyomon belefut, a betörőn kívül két dolog kapcsolja össze: az, hogy a műfajtól elvárható módon az összes történetben felbukkan legalább egy hulla (nem kis bajt okozva ezzel főhősünknek), és megjelennek a nők. A hölgyek a 007-eshez hasonlóan Mr. Rhodenbarra is tapadnak: népszerűségéről minden kötetben tanúbizonyságot tesz.

A hullák számától függetlenül a sorozat nem nevezhető erőszakosnak: Matt Scudder sötét, noiros világához, az őt ábrázolt mocskos, reménytelenséget sugárzó utcákhoz képest Bernie New Yorkja sokkal barátságosabb, kimondottan vidám hely. Bár rosszfiúk természetesen itt is akadnak, a könnyen megszerethető főhős (megint csak Scuddertől eltérően) fiatalos, laza jelleme és felfogása által sokkal elviselhetőbbé válik az alapvetően bűnös környezet.

Blocknak valamilyen rejtett, különleges érzéke van az elítélendő foglalkozások jó, legalábbis elfogadható színben feltüntetéséhez: a magányos nagyvárosi bérgyilkos, J.P. Keller remekül kidolgozott figurája után a szintén rossz oldalon álló Bernie-t könnyen szívünkbe zárhatjuk, noha alaphelyzetben nem szoktunk szimpatizálni egy betörővel. Ő ugyanis nem a kisembereknek árt, nem a szegényeket fosztja meg pénzüktől, s nem is a meggazdagodásért tör be minduntalan – egyedül a megélhetés vezérli.

Az elképesztő pontossággal előadott betörések (melyeknél a hitelesség kedvéért Block nem volt rest konzultálni barátaival: exzsarukkal és exbűnözőkkel) pedig szinte kedvet csinálnak Bernie foglalatosságához.

A legtöbbször az éjszaka leple alatt zajló besurranásokhoz a harmadik könyvben törvényes foglalkozás is társul: a főhős megnyitja Barnegat Booksot, kis antikváriumát, ahol nappal békés könyvmolyként bújja a regényeket.

A sorozatban egyébként akadnak fontosabb mellékszereplők is: a leglényegesebb közülük – szintén a harmadik kötetben színre lépő – Carolyn, a leszbikus kutyatenyésztő. A hölgy betörőnk legjobb barátja, és – az olvasóhoz hasonlóan – ő is tudja, mivel foglalkozik Bernie, mégsem ítéli el érte.

Block második legtöbb kötetet felvonultató sorozata egyszer még a filmesek fantáziáját is megmozgatta: 1987-ben Hugh Wilson készített Betörő címmel egy finoman fogalmazva is gyorsan feledhető opuszt. A szentségtörést már alapjaiban sikerült elkövetnie a film készítőinek: a regények sármos, talán még nőcsábásznak is nevezhető Bernie-jéből ugyanis Bernice lett, akit a férfiasnak nehezen nevezhető Whoopi Goldberg alakított. Mindezt megspékelték az elviekben második kötetből (Betörő a szekrényben), gyakorlatban azonban az elsőből és a harmadikból is merítő ostoba forgatókönyvvel – nem csoda hát, ha a félresikerült vállalkozást az igazi Bernie rajongói egyértelműen elutasították.

A jelen állás szerint tíz regényt számláló szérián kívül Block betörője három novellában is feltűnt: az egyikben egy újság megbízásából kellett fotót készítenie Elvis behatolhatatlannak tűnő, fokozottan ellenőrzött birtokán (The Burgliar Who Dropped in on Elvis); a másikban Bernie-t munka közben lepte meg egy nem várt látogató (Like a Thief in the Night); a harmadik, Block feleségével, Lynne-nel közösen írt történet pedig egy megszállott könyvgyűjtővel hozta kapcsolatba a tolvajt (The Burgliar Who Smelled Smoke).

Lawrence Block sorozata (melyet egyik kötetéért a Nero Wolfe-, másikért pedig a Philip Marlowe-díjjal tüntettek ki) huszonhét évvel indulása után is töretlen népszerűségnek örvend. A kellemes, jól adagolt iróniával és humorral megírt könyvek Block talán legkönnyedebb és legszórakoztatóbb darabjai, amelyeket végre a hazai olvasók is kezükbe vehetnek.

Roboz Gábor

TARTALOM

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

A betörő, akit Bernie Rhodenbarrnak hívnak