Lawrence Block

A BETÖRŐ, AKI SZERETETT KIPLINGET IDÉZNI

Lawrence Block: The Burglar Who Liked to Quote Kipling

Copyright © Lawrence Block, 1979

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lawrence Block: The Burglar Who Liked to Quote Kipling

No Exit Press, London, 1993

Fordította: Varga Bálint

1

Úgy saccoltam, hogy a srác a húszas évei elején járhatott. Nem tudtam pontosan megmondani, mert olyan keveset láttam az arcából. Vörösesbarna szakálla a szeme alatt kezdődött, ami viszont szódásüvegaljú, vastag keretű szemüveg mögött bújt el. Khakiszínű katonai inget viselt kigombolva, alatta pedig egy pólót, ami egy akkor divatba jött, Dél Dakotában főzött, a hírek szerint organikus vízből főzött sört hirdetett. Barna kordbársony nadrágot viselt, kék futócipőjén aranyszínű sáv futott végig. A vállára egy Braniff Airlines feliratú táskát dobott, rosszul manikűrözött kezében William Cowper verseinek olcsó kiadását tartotta.

A könyvet letette a pénztárgép mellé, belenyúlt a zsebébe, előszedett két negyeddollárost, majd a könyv mellé tette őket.

– Ó, szegény Cowper – fogtam meg a könyvet. Kötése meglazult, ez volt az oka, hogy az olcsó könyvek asztalára került. – A kedvencem „A nyugdíjas macska” szerintem ebben a kiadásban is benne van. – A férfi egyik lábáról a másikra helyezte testsúlyát, miközben én a tartalomjegyzéket olvastam. – Itt is van. Ötvenegyedik oldal. Ismeri a verset?

– Nem hiszem.

– Imádni fogja. Az olcsó könyvek darabja negyven cent, de ha hármat vesz, csak egy dollárba kerül. Biztos, hogy ezt az egyet akarja?

– Biztos – tolta elém a két negyeddollárost. – Csak ezt az egyet.

– Értem – mondtam, és megnéztem magamnak az arcát. Istenigazából csak a szemöldökét láttam, ami azonban nyugodtnak látszott, és ezt nem hagyhattam. – Negyven cent a Cowperért, három cent meg a kormányzónak Albanyben, ami összesen annyi, mint... – A pultra támaszkodtam, és rávillantottam ellenállhatatlan mosolyom. – Harminckét dollár és hetven cent – jelentettem ki.

– Hogyan?

– Az a Byron. Bőrbe kötve, aranyozott lapszélekkel, és ha jól emlékszem, tizenöt dollár az ára. A Wallace Stevens első kiadás, és tizenkét dollárért gyakorlatilag ingyen van. A regény maximum három dollár lehet, de szerintem azt csak el akarja olvasni, mert ha eladja, alig keres rajta valamit.

– Nem tudom, miről beszél.

Kiléptem az asztalom mögül, és odaálltam közéje és az ajtó közé. Nem úgy nézett ki, mint aki meg akar lépni, de mivel futócipő volt rajta, sose lehet tudni. Nehéz megjósolni, hogy egy tolvaj mire készül.

– A táskában – mutattam. – Gondolom, azt is ki akarja fizetni, amit abba tett bele.

– Ebben? – nézett a táskára értetlenül, mintha mélységesen meglepte volna, hogy ott lóg a vállán. – Ebben csak az edzőcuccom van. Tudja, zokni, törülköző, meg ilyenek...

– Akkor akár meg is mutathatja nekem.

A homlokára izzadság ült ki, de megpróbált keménykedni. – Erre nem kényszeríthet – mondta – Erre nincs joga.

– De rendőrt hívhatok. Ő sem kényszerítheti, hogy kinyissa a táskát, de beviheti a kapitányságra, őrizetbe veheti, és akkor viszont már kinyithatja a táskát. Tényleg ezt akarja? Nyissa csak ki szépen!

Kinyitotta. Volt benne zokni, egy törülköző, egy citromsárga rövid gatya, meg az a három könyv, amit felsoroltam, plusz Steinbeck A szeszélyes autóbusz című regényének egy szép első kiadása ép és jó állapotban lévő védőborítóval. Tizenhét dollár ötvenre áraztam be, ami egy hangyányit több volt, mint amennyit a könyv ért.

– Ez nem innen való – mondta.

– Akkor a blokkot is meg tudja mutatni.

– Azt nem, de...

Egy cetlin számolgattam, majd ismét rámosolyogtam. – Egyezzünk ki egy ötvenesben – jelentettem ki. – Most kérem.

– A Steinbecket is kifizetteti velem?

– Bezony.

– De már nálam volt, amikor bejöttem.

– Ötven dollár – néztem rá.

– Nézze, én nem akarom megvenni ezeket a könyveket – nézett a plafonra. – Az istenit neki, miért kellett bejönnöm ide? Nézze, nem akarok bajt.

– Én sem.

– De még kevésbé akarok venni bármit is. Tudja mit? Tartsa meg a könyveket. A Steinbecket is, a fene egye meg. Csak hadd menjek, oké?

– A könyveket ki kellene fizetnie.

– Nincs pénzem. Ötven centem van. Tartsa meg az ötven centet, oké? Tartsa meg a zoknit, a rövidnadrágot meg a törülközőt is, oké? Csak hadd tűnjek el, oké?

– Nincs pénze?

– Nincs. Csak ötven centem. Nézze...

– Mutassa a tárcáját.

– Maga meg... Nincs tárcám.

– Jobb farzseb. Vegye csak elő, és adja szépen

– Ezt egyszerűen nem hiszem el.

Csettintettem az ujjammal. – A tárcát!

Igencsak szép marhabőr tárcája volt, benne egy gondosan elhelyezett óvszerrel, ami eszembe juttatta rég elveszett fiatalságom. Az óvszer mellett száz dollár lapult benne, amiből gondosan leszámoltam ötvenet tízesekben és ötösökben, a tárcát becsuktam, és visszaadtam neki.

– Az az én pénzem – ellenkezett.

– Amin vett pár könyvet – bólogattam. – Kér számlát?

– A könyveket sem akarom, az isten verje meg – buktak ki a könnyek a vastag lencse mögül. – Mit csináljak velük?

– Mondjuk, kiolvashatná őket. Miért, mi volt velük a terve?

Az edzőcipőjét bámulta. – El akartam adni őket.

– Kinek?

– Nem tudom. Egy boltnak.

– És mennyit akart értük kapni?

– Nem tudom. Tizenöt, húsz dollárt.

– Jó, ha tízet kapott volna.

– Aha – bólintott.

– Legyen – mondtam, aztán az ötven dollárjából kihúztam egy tízest, és a markába nyomtam. – Adja el nekem őket.

– Mi van?

– Nem kell antikváriumról antikváriumra rohangálnia. Jó könyvekből soha nem elég a boltomban, és ezeket örömmel tenném ki a polcomra. Miért ne fogadna el tőlem tíz dollárt?

– Ez őrület – rázta a fejét.

– A könyveket akarja, vagy a pénzt? Maga dönt.

– A könyvek nem kellenek.

– A pénz igen?

– Gondolom.

Elvettem tőle a könyveket, és lehelyeztem őket a pultra. – Tegye csak szépen el a pénzt – javasoltam neki. – Még elveszíti a végén.

– Ez teljes őrület. Elvett tőlem egy ötvenest olyan könyvekért, amiket nem akarok, most meg visszaad nekem tíz dollárt. Negyven dollár mínuszban vagyok.

– Drágán vett, és olcsón adott el. Azért nem árt, ha tudja, hogy mások ezt fordítva szokták csinálni.

– Nekem kellene rendőrt hívnom. Maga éppen kirabolt.

Az edzőcuccát visszatömtem a táskájába, behúztam a cipzárt, és a kezébe nyomtam. Aztán a mutatóujjammal az álla alá böktem.

– Egy tipp – mondtam.

– Micsoda?

– Hagyjon fel ezzel.

Rám nézett.

– Keressen más munkát. Ne lopjon többet. Elég ócskán csinálja, és attól tartok, hogy természeténél fogva nincs felkészülve arra, ami ezzel az életformával jár. Egyetemre jár?

– Otthagytam.

– Miért?

– Nem érdekes.

– Kevés dolog az, de miért nem próbál meg visszamenni? Diplomázzon le, aztán keressen egy olyan munkát, amit szeret. Maga nem való profi tolvajnak.

– Profi tolvaj... – nézett megint a plafonra. –Jesszusom! Pár könyvet el akartam lopni. Ez nem jelenti azt, hogy profi tolvaj vagyok.

– Bárki, aki azért lop, hogy eladja, profi bűnöző – világosítottam fel.

– Maga nem profi módon csinálta, ennyi az egész. Komolyan beszélek. Keressen más munkát. – Megfogtam a csuklóját. – Ne szívja mellre – mondtam –‚de maga hülyébb annál, minthogy tolvaj lehessen.

2

Miután elment, fogtam a negyven dollárját, beletettem a tárcámba, ahol immár az én negyven dollárom lett. A Steinbecket leáraztam tizenöt dollárra, majd visszatettem a társai mellé a polcra. Közben megláttam pár könyvet, amelyek nem a megfelelő helyen voltak, fogtam, és oda tettem őket, ahova tartoznak.

A vásárlók jöttek és mentek. Az olcsó könyvek asztaláról pár könyvet meg is vettek. Fogtam Vergilius Eklogáinak a Heritage Club kiadásában megjelent példányát (védődobozban, ami vizet kapott, a gerince enyhén megkopott, ára: 8 dollár 50 cent), és azt is odatettem az asztalra. A nő, aki megvette, maga is viseltes volt egy kicsit tömzsi alakjával és göndör, narancssárga hajával. Volt már nálam párszor, de most vett először valamit. Bizakodtam, hogy jó napom lesz.

A nő fogta a Vergiliust, és elment haza, én meg leültem a pult mögé a Három katona reprint kiadásával a Grosset & Dunlaptől. Az elmúlt hónapokban elkezdtem módszeresen végigolvasni mindent, ami megvan a boltomban Kiplingtől. Többet már régebben is olvastam, de a Három katonát most vettem először a kezembe, és roppant módon élveztem Ortheris, Learoyd és Mulvaney társaságát, amikor az ajtó kinyílt, a kis harang pedig jelzett.

Felnéztem. Egy kék egyenruhás férfi közeledett felém. Nyílt, őszinte arca volt, de a szakmám egyvalamit megtanított: egy könyvet nem lehet megítélni a borítója alapján. A látogatóm Ray Kirschmann volt, a legjobb zsaru, akit az ember pénzért csak kaphat. Ráadásul a hét hét napján, napi huszonnégy órában.

– Helló, Bernie – mondta, majd rákönyökölt a pultra. – Olvastál valami jó könyvet mostanában?

– Helló, Ray.

– Mit olvasol? – kérdezte. Megmutattam neki. – Szemét – legyintett.

– Ha már egy egész boltnyi könyved van, akár valami jót is olvashatnál.

– Szerinted mi a jó?

– Ó, Joseph Wambaugh, Ed McBain. Olyanok, akik megírják a tutit.

– Igyekszem nem elfelejteni.

– Hogy megy az üzlet?

– Nem rosszul, Ray.

– Itt üldögélsz, könyveket veszel, eladsz, és megélsz belőle, igaz?

– Amerikában ez is lehetséges.

– Jaja. Azért ez nagy váltás neked, mi?

– Szeretem a munkás hétköznapokat, Ray.

– Úgy értem, új karrier. Betörőből könyvkereskedő. Tudod, hogy ez mi lehetne? Könyvcím. Írhatnál egy könyvet róla. Betörőből könyvkereskedő. Nem bánod, ha kérdezek valamit, Bernie?

És ha igen? – Nem – feleltem.

– Mi a fenét tudsz te a könyvekről?

– Mindig sokat olvastam.

– A dutyiban, mi?

– Nem csak ott. Már gyerekkoromban elkezdtem. Tudod, mit mondott Emily Dickinson: „A könyveknél nincs nagyszerűbb hajó.”

– Ja. Hogy csináltad? Vettél egy rakás könyvet, és megnyitottad a boltod?

– A bolt már itt volt. Sokáig vettem itt könyveket, ismertem a tulajt, aki el akarta adni a boltját, hogy leköltözhessen Floridába.

– És most ott sütteti a hasát a napon.

– Ahogy hallottam, nem igazán. Nyitott egy boltot St. Petersburgban. Nem bírta a semmittevést.

– Jó neki. És honnan szedted a zsozsót, hogy meg tudd venni a boltot, Bernie?

– Kerestem pár dollárt.

– Jaja. Meghalt egy rokon, vagy valami hasonló.

– Valami hasonló.

– Értem. Ha jól emlékszem, télen eltűntél egy hónapra, igaz? Januárban?

– Meg februárban is egy kicsit.

Szerintem lementél Floridába, csináltad, amihez a legjobban értesz, volt egy jó fogásod, és hazajöttél egy vagon ékszerrel. Amit aztán eladtál, és úgy gondoltad, hogy Mrs. Rhodenbarr kicsi fia, Bernard, már végre kitalálhat valami jó fedőfoglalkozást.

– Szerinted ez történt, Ray?

– Jaja.

Elgondolkodtam egy percre. – Nem Floridában voltam – mondtam végül.

– Akkor Nassauban. Vagy St. Thomason. Nem mindegy?

– Kalifornia, Ray. Narancs megye.

– Tökmindegy.

– És nem ékszerek. Hanem egy érmegyűjtemény.

– Azokra te mindig is buktál.

– Mert jó befektetés.

– Ha te a közelben vagy, akkor nem. Nagyot kaszáltál az érméken, mi?

– Nem jártam rosszul.

– És megvetted ezt a boltot.

– Bizony. Mr. Litzauer nem kért érte sokat. A készletért jutányos árat számolt fel, aztán mellétette még a berendezést is.

– Barnegat Könyvesbolt. Ez meg honnan jött?

– Ez volt a neve régen is. Megtartottam. Litzauernek volt egy nyaralója Jerseyben, az óceán partján. Barnegat Light a hely neve. Mert van ott egy világítótorony. Rajta is van a cégtáblán.

– Nem láttam. Betörő Könyvesbolt. Az jobb név lenne. „Olyan olcsón adom a könyveim, hogy betörni sem érdemes értük.” Ez lehetne a mottód. Érted?

– Még nem, de egyszer majd leesik.

– És megy a bolt rendesen? Csak mert olyan jól néz ki. Jó fedőfoglalkozás, Bernie. Komolyan mondom.

– Nem az, Ray. Most már ezt csinálom.

– Hogyan?

– Ebből élek, Ray. Ebből, és semmi másból. Most már a könyvbizniszben utazok.

– Persze.

– Komolyan mondom.

– Komolyan. Persze.

– De tényleg.

– Jaja. Figyelj csak, azért oka is van, hogy beugrottam. Valamelyik nap eszembe jutottál. A feleségem megint az agyamra megy. Voltál már nős?

– Nem.

– Pedig annyira igyekszel polgári életet élni, hogy az lesz a következő. Szépen megnyugszol, rendes életet élsz. Na, mindegy, október van, és a feleségem szerint hosszú tél elé nézünk. Még nem találkoztál a feleségemmel, igaz?

– Egyszer beszéltünk telefonon.

– „A levelek korán sárgulnak, Ray. Ez hideg telet jelent.” Ezt mondta nekem. Ha a levelek későn sárgulnak, akkor a tél azért lesz hideg.

– Szereti a hideget?

– Azt szereti, ha neki nem kell fáznia, amikor hideg van. Egy szőrmebundára utazik.

– Ó.

– Körülbelül százhetven magas, a ruhamérete tizenhatos. Néha lefogy tizenkettesre, néha meg annyi tésztát eszik, hogy csak a tizennyolcas jön rá. Ha jól tudom, akkor a szőrmebundák nem olyanok, mint a kesztyű, igaz? Nem kell olyan passzentosnak lenniük.

– Semmit nem tudok a bundákról.

– Nercet akar. Nem valami vadállat bundáját, meg veszélyeztetett állatét, mert erre baromi érzékeny. A nerceket, azokat a kis izéket meg tenyésztik, szóval nem szenvednek csapdákban, és nem is állnak a kihalás szélén. Először elgázosítják, aztán megnyúzzák őket.

– Remek. Biztos olyan nekik, mintha fogorvoshoz mennének.

– Ami a színét illeti, a feleségem nem túl válogatós. Bármi megteszi, ami most divatos. Platina, pezsgő, tudod. De azért ne legyen olyan öregesen barna.

Bólintottam, és igyekeztem elképzelni Mrs. Kirschmannt bundában. Nem tudtam, hogyan néz ki, de valami azt súgta, hogy ne Elizabeth Taylorra gondoljak.

– Ó – mondtam hirtelen. – Ezt nem véletlenül mondod nekem.

– Csak úgy elgondolkodtam, Bernie.

– Én már kiszálltam ebből, Ray.

– Azon gondolkodtam, hogy valahol véletlenül belefutsz egy nercbundába, érted? Azon gondolkodtam, hogy mi ismerjük már egymást egy ideje, és...

– Már nem vagyok betörő, Ray.

– Nem akarom ám ingyen, Bernie. Csak olcsón.

– Már nem lopok többé, Ray.

– Hallom, amit mondasz.

– Már nem vagyok olyan fiatal, mint régen. Persze ezzel mindenki így van, de én már érzem is magamon. Amikor fiatal az ember, semmitől sem ijed meg. Amikor meg már öregebb, akkor mindentől. Nem akarok még egyszer visszamenni oda, Ray. Nem szeretem a börtönöket.

– Manapság olyanok, mint a szanatóriumok.

– Akkor az elmúlt években sok minden változott, mert erről én semmit nem hallottam. Ugyanis senkivel nem is találkoztam, aki kijött. A metrón kulturáltabb emberek utaznak.

– Pedig egy olyan fickó, mint te, könnyen dolgozhatna a börtön könyvtárában.

– De éjszakára bezárják az embert.

– Szóval megjavultál, mi?

– Meg.

– Mióta is vagyok itt? Nem is érdekes, mert senki nem nyitotta rád a boltod ajtaját.

– Lehet, hogy az egyenruha ijeszti el őket, Ray.

– Vagy az üzlet nem megy olyan jól, mint régen. Mióta is vezeted a boltot? Hat hónapja?

– Majdnem hét.

– Fogadok, hogy a bérleti díjat sem termeled ki.

– Nem panaszkodom – mondtam, aztán bejelöltem, hol tartottam a Három katonában, majd letettem a könyvet magam mögött a polcra. – Alig egy órája kerestem negyven dollárt, és esküszöm neked, könnyebben, mintha loptam volna.

– Tényleg? Mondod te, aki, ha jól ment mindén, egy óra alatt megkeresett húszezer dollárt.

– Ha meg rosszul, akkor mentem a börtönbe.

– Negyven dollár. Kezdem érteni, miért vagy Olyan lelkes. Negyven dollár.

– Van különbség a tisztességesen megkeresett pénz, meg a másfajta pénz között.

– Persze. Egészen pontosan 19 960 dollár. Bernie, ez itt filléres üzlet. Legyünk őszinték. Nem élhetsz így.

– Soha nem loptam olyan sokat, Ray. Soha nem éltem olyan fényűző életet. A Felső West Side-on van egy kis lakásom, nem járok klubokba, a pincében saját magam rakom be a ruháimat a mosógépbe. Az üzlet pedig jól megy. Segítesz?

Ray megfogta az olcsó könyves asztal másik végét, és behoztuk a járdáról a boltba. – Nézz csak ide – mondta. – Egy zsaru meg egy betörő fizikai munkát végeznek. Valakinek ezt fényképeznie kellene. Mennyit kérsz ezekért? Negyven cent darabja? Három darab egy dollárért? És ettől lesz tej a hűtődben, mi?

– Óvatos vagyok, mindig megnézem, mikor jár le a szavatossága.

– Figyelj, Bernie, ha van valami oka, amiért nem akarsz segíteni nekem ezzel a bundadologgal...

– Zsaruk – feleltem.

– Mi van a zsarukkal?

– Ha egy fickó fogja magát, és megjavul, nem vagytok hajlandóak elhinni. Miközben állandóan arról papoltok, hogy javuljunk meg...

– Mikor mondtam én neked, hogy javulj meg? Első osztályú betörő vagy. Miért mondanám neked, hogy változz meg?

Szótlanul elkezdtem egy szatyrot megtölteni keményfedeles krimikkel, és bezártam a boltot estére. Ray közben a társáról mesélt, egy halk szavú srácról, aki kedveli a lovakat, és van egy egészen aprócska amfetaminfüggősége.

Mást se csinál, csak veszt a lovin, aztán állandóan nyavalyog – panaszkodott Ray. – Egészen a múlt hétig, amikor hirtelen csalhatatlan biztonsággal kezdte el kiválasztani a nyerő lovakat. Most állandóan nyer, de esküszöm, jobban kedveltem, amikor vesztett.

– A szerencséje nem tarthat örökké, Ray.

– Én is ezt mondom magamnak. Mi az ott? Acélrács az ablakon meg az ajtón? Te aztán nem bízol semmit a véletlenre, Bernie.

Az ajtót behúztam, aztán bezártam, a rácsot lelakatoltam. – Már itt voltak – feleltem. – Ostobaság lett volna leszedni.

– Miért könnyítsd meg egy másik betörő dolgát, mi? Nem azt mondják, hogy a tolvajok közt nincs becsület? És mi van, ha otthon hagyod a kulcsot?

Nem válaszoltam, de szerintem nem is várta. Inkább kuncogott magában, majd nehéz kezét a vállamra tette. – Gondolom, hívsz egy lakatost – mondta. – Mivel már nem vagy többé betörő, nem is tudnád feltörni a zárat. Te csak egy fickó vagy, aki könyveket ad el.

A Barnegat Könyvesbolt a keleti Tizenegyedik utcán van a Broadway és a University Place között. Miután becsuktam a boltot, a könyvekkel teli szatyrot elvittem két ajtóval odébb, egy Pudliművek nevű kutyafodrászathoz. Carolyn Kaiser éppen egy élénk Yorkshire terrieren dolgozott: a körmét vágta. – Hé, már ennyi az idő? – Szólalt meg, amikor meglátott. – Mindjárt végzek Fülöp herceggel, és már mehetünk is. Ha nem kapok valami rendes italt záros határidőn belül, úgy fogok visítani, mint egy chihuahua.

Leültem egy szófára, és békésen megvártam, amíg Carolyn befejezi a terrier manikűrjét, és bedugja az állatot a ketrecébe. Eközben hosszasan panaszkodott a szeretője viselkedéséről. Előző éjjel Randy későn jött haza, piás volt, ruhája gyűrött, és közepesen rondán viselkedett, Carolyn meg nagyon unta az egészet.

– Itt az ideje, hogy véget vessek ennek a kapcsolatnak – mondta – De az a kérdés, hogy nekem milyen érzéseim vannak a szakítással kapcsolatban. A válasz meg az, hogy nem tudom, hogyan érzek, mert nem vagyok képes kapcsolatba kerülni az érzéseimmel, amiből azt a következtetést vonom le, hogy ha ez nem megy, akkor talán érzéseim sincsenek, ezért most rögtön húzzunk el egy olyan helyre, ahol töményet adnak, ugyanis most jobban akarom érezni magam. Neked milyen napod volt, Bernie?

– Hosszú.

– Valóban, egy kicsit kimerültnek látszol. Menjünk, jó? Iszonyúan unom ennek a helynek a szagát. Olyan, mintha Ázott Kutya parfümöt fújtam volna magamra.

– Nem mentünk messzire: a sarkon betértünk egy alaposan megfáradt bárba, amelynek Bum Rap volt a neve. A zenegépből country szólt. Éppen Barbara Mandrell dalolt a házasságtörésről, amikor lehuppantunk a hosszú és sötét bárpult mellé. Carolyn vodka-martinit rendelt jéggel, én meg bugyborékos ásványvizet kértem lime-mal. A pultos bólintott, Carolyn azonban zavartan nézett rám.

– Október van – jelentette ki.

– És?

– Böjtölni tavasszal szokás.

– Akkor.

– A doktorod mondta, hogy ásványvizet igyál? Hadd szusszanjon egyet a májad?

– Nem kívánom ma este az italt.

– Értem. Igyunk a bűnre. Hé, valami rosszat mondtam?

Innen már csak egy lépés volt Ray Kirschmann és nercimádó felesége. Most Carolynon volt a sor, hogy együttérző hangokat hallasson. Remekül kiegészítettük egymást. Carolyn a harmincas évei felé közeledik, barna haját rövidre nyírva viseli, szeme pedig elképesztően kék. Magassarkúban majdnem százötvenkét centi lenne, de soha nem hord magassarkút. Testfelépítése olyan, mint egy tűzcsapé, ami nem feltétlenül előnyös a munkájánál.

Nagyjából akkor ismerkedtem meg vele, amikor megvettem az antikváriumot. Randyvel ritkán találkoztam, ráadásul a Pudliművek Carolyn üzlete. Randy stewardess, legalábbis az volt, amíg ki nem rúgták, mert megharapott egy utast. Magasabb és vékonyabb Carolynnél, egy évvel vagy kettővel fiatalabb, és egy kicsit harcias. Randy és én csak jóban vágyunk, de Carolyn a lelki társam.

Most együttérzőn bólogatott. – A zsarukkal csak a baj van – mondta.

– Randynek egyszer volt egy rendőr pasija. Meséltem már?

– Azt hiszem, nem.

– Volt egy ilyen fázis az életében, vagy három hónapig pánikolt, mielőtt fel merte vállalni, hogy leszbikus. Szerintem valamiféle tagadómechanizmus dolgozott benne. Többtucatnyi férfival feküdt le. Ez a zsaru impotens volt, mire Randy viccelődött vele, aztán a pasi a fejéhez szegezte a fegyverét, és Randy azt hitte, hogy meg fogja ölni. Aminek egyébiránt itt lenne az ideje, és különben is, mi a fenéért beszélek már megint róla? Ezt mondd meg nekem!

– Gőzöm sincs.

– Van valami programod ma estére? Nem találkozol azzal a nővel a galériából? – érdeklődött.

– Úgy döntöttünk, hogy külön utakon folytatjuk tovább az életünket.

– Es mi van ez elmebajos költővel?

– Soha nem tudtunk egymásra hangolódni.

– Akkor miért nem ugrasz fel hozzám vacsorára? Valami egészen elképesztőt főzök lassú tűzön. Ma reggel tettem be a sütőbe, mielőtt eszem be jutott volna, mennyire pipa vagyok. Valami flamand marharagu sörrel, mogyoróhagymával, gombával, meg egy rakás jó dologgal. Van még jó pár üveg Amstelem is, hogy leöblítsük, meg Perrier is, ha komolyan gondolod ezt az önmegtartóztatást.

Belekortyoltam az ásványvizembe. – Bárcsak mehetnék – mondtam. – De ma este nem jó.

– Valami programod van?

– Semmi, csak le vagyok lakva. Egyenesen hazamegyek, és egyetlen aktív dolgot teszek: imát mondok Szent Jánoshoz.

– Ismernem kellene őt?

– Ó a könyvkereskedők védőszentje.

– Tényleg? É ki a kutyafodrászok védőszentje?

– Megfogtál. Passz.

– Remélem, nekünk is van. Már megharaptak, megkarmoltak, levizeltek, és jó lenne, ha tudnék valakihez fordulni. Ha már itt tartunk. Jó lenne azt is tudni, a leszbikusoknak van-e védőszentjük. Ha már annyi apáca van összezsúfolva a kolostorokban, szerintem csak van egy védőszentünk. De most komolyan. Szerinted van?

Megvontam a vállam. – Talán ki tudom deríteni. Szent Jánosról is csak azért tudok, mert Mr. Litzauer a bolt hátsó szobájában kitett róla egy képet a falra. De vannak könyvek a védőszentekről. Talán még a boltomban is akad egy.

– Biztos tökjó, hogy van egy ilyen boltod. Mintha egy könyvtárban laknál.

– Olyasmi.

– A Pudliművek olyan, mintha egy kutyatelepen laknék. Már mész is? Jójcakát, Bernie.

– Kösz. Holnap megnézem Szt. Szapphót.

– Ha van rá időd. Van a betörőknek védőszentjük?

– Azt is megnézem.

Háromszor szálltam át, mire elértem a Broadway és a Nyolcvanhatodik sarkára, aztán egy sarkot visszasétáltam a Murder Inc.-hez, ahol eladtam a szatyornyi könyvemet Carol Bremernek. Az összes régi kiadású krimimet elvittem hozzá: sokkal jobban jöttem ki így, mintha csak állok, és várok, hogy valaki darabonként megvegye őket.

– Charlie Chan, Philo Vance – mondta lelkesen-, ez fantasztikus, Bernie. Többen előjegyezték mindegyiket. Meghívhatlak egy italra?

A változatosság kedvéért mindenki meg akart hívni egy italra. Megköszöntem azzal, hogy majd legközelebb, eljöttem a boltjából, pont időben, hogy lekéssem a buszt a West End sugárúton, így aztán gyalogolhattam tizenhat utcányit hazáig. Kellemes, kicsit hűvös őszi délután volt, és úgy gondoltam, nem árt a séta. Ha az ember egy könyvesboltban dolgozik, akkor körülbelül annyi friss levegőt szív, mint amennyi testmozgást végez.

A postaládámban levelek voltak. Kivettem őket, majd a lakásomban egyenesen a kukába dobtam mindet. Alsógatyában álltam, amikor meg szólalt a telefon. Egy nő jelentkezett be, aki valami napközi otthont vezet Chelsea-ben. Az egyik gyerek szülei adtak neki két balettjegyet.

Hát nem fantasztikus? Egyetértettem vele, valóban fantasztikus, majd elmagyaráztam, hogy nem tudok elmenni. – Ki vagyok dögölve – mondtam. – Annyira készen vagyok, hogy vacsorázni sem volt erőm. Éppen most akartam a telefont is kihúzni a falból.

– Akkor igyál kávét. A hogyishívják fog táncolni. Tudod, az orosz.

– Mindegyik orosz. Ne haragudj, de elaludnék közben.

– Szép álmokat kívánt, majd letette a kagylót. Én is, csak éppen mellé. Nagyon élveztem volna Carolyn marharaguját, és biztos baromi izgalmas lett volna a színpadon ugráló oroszt nézni, de nem akartam, hogy a telefon segítségével megtudjam, mi másról maradok még le. A kagylóból különös zajok jöttek, majd elnémult. A villanyt leoltottam, bebújtam az ágyba, és csak feküdtem ott, karom a testem mellett, szemem csukva, lassan és ritmusosan lélegeztem, és hagytam, a gondolataim hadd csatangoljanak. Vagy álmodtam, vagy éppen álmodni készültem, amikor kilenckor megszólalt az ébresztőóra. Felkeltem, gyorsan lezuhanyoztam és megborotválkoztam, tiszta ruhát vettem, majd főztem egy csésze teát. Negyed tízkor a kagylót visszatettem a helyére. Pontosan kilenc óra húszkor csörögni kezdett.

Felvettem, és azt, mondtam: – Halló.

– Nincs változás – mondta a hívó.

– Jó.

– Magánál minden a terv szerint?

– Igen.

– Jó – mondta, majd letette. Név nélkül, minden nélkül. Egy ideig csak néztem a kagylót, aztán letettem. Végül odanyúltam és megint mellétettem. Nyöszörgött egy ideig, de mire megittam a teámat, elhallgatott. Befejeztem az öltözködést. Egy háromrészes csíkos kék öltönyt viseltem, egy Wedgwood-féle kék inget, és kék alapon zöld és aranymintás nyakkendőt. A cipőm felsőrésze hasított bőr volt, talpa azonban vastag és puha gumi. Hangtalanul mozogtam a lakásomban, ahogy összeszedtem mindent, amire szükségem volt.

A cipőm ugyan hangtalan volt, de a gyomrom hangosan korgott. Ebéd óta egy falatot sem ettem. Jó kilenc órája. De nem akartam enni, inni pedig eszembe sem jutott.

Most nem lehet.

Még egyszer megnéztem, hogy minden nálam van-e. Kiléptem a folyosóra, bezártam a zárakat az ajtómon, lifttel lementem a pincébe, ott pedig az egyik oldalsó kijáraton keresztül ki az utcára. A portás nem látott meg. A levegő már csípős volt. Annyira nem hideg, hogy a nercért nyúljon az ember, de egy felöltő nem ártott. Az enyémet a karomra vetettem, majd megálltam, és belebújtam.

Van a betörőknek védőszentjük? Ha igen, nem tudom, hogy hívják. Elmormoltam egy gyors imát, annak címeztem, akit illet, aztán elindultam, hogy folytassam bűnözői életemet.

3

A Queensboro híd közepén jártam, amikor véletlenül rápillantottam a benzinszintmutatóra. A mutató gyakorlatilag vízszintesen feküdt a nullánál, és nagyon úgy nézett ki, hogy a hídon mégsem jutok át olyan hamar, mint terveztem. Láttam magam előtt, ahogy a benzin kifogy a kocsiból az East River közepén. Dudák tülkölnek veszettül, és ha dudák tülkölnek veszettül, akkor a zsaruk is hamar megjelennek. Először roppant megértők lesznek, mert ez mindennap előfordul, de a kedves mosoly gyorsan lefagy az arcukról, amikor kiderül, hogy egy lopott kocsiban ülök. Innen már csak egy lépés, hogy feltegyék a kérdést: mi a fenét keresek egy lopott kocsiban, amiből kifogyott a benzin?

Én magam is ezen gondolkoztam. A lábam levettem a gázról, majd nagyon óvatosan nyomtam a pedált, igyekezve felidézni, hogy az ökológiát hirdető reklámok szerint mik is a gazdaságos autóvezetés szabályai. Lassan indulunk, nem taposunk a fékbe, hideg reggeleken nem melegítjük sokáig a motort. Egytől egyig remek tanácsok, de nem láttam, hogyan tudnám bármelyiket is most alkalmazni. Megmarkoltam a kormányt, és felkészültem arra, hogy a motor leáll, amit majd sorsszerűen követnek az események.

De nem ez történt. A hídtól egy sarokra találtam egy benzinkutat, és megmondtam a kutasnak, hogy alaposan töltse tele a tankot. Az autó egy hatalmas és öreg Pontiac volt, olyan motorral, ami még csak nem is hallott az olajválságáról. Ültem a volán mögött, és figyeltem, ahogy közel kilencven litert tölt a srác a tankba. Gyárilag ugyan 85 liter férhet bele, de biztos voltam benne, hogy a töltőfejet megbuherálták, ezért a kilencven liter. Kemény világban élünk.

A vége tizenöt dollár és pár cent lett. A srácnak adtam egy húszast, mire ő mosolyogva egy feliratra mutatott az egyik oszlopon, ami arról tájékoztatott, hogy este nyolc után az ember vagy hitelkártyával fizet, vagy pontosan annyit ad, amennyit tankol. „Segítsen nekünk visszaszorítani a bűnözést” – közölte a tábla. Nem tudom, mit és mennyire sikerült visszaszorítaniuk, de hogy jól profitáltak belőle, az biztos.

Van pár hitelkártyám. Néhány ajtót ki is nyitottam velük, ami azért nem olyan könnyű, mint ahogy azt a tévésorozatokban mutatják. Fizetésre is használhattam volna valamelyiket, de nem akartam, hogy nyoma legyen látogatásomnak Queensben, és azt sem, hogy bárki lejegyezze a Pontiac rendszámát. Ezért aztán azt mondtam a srácnak, hogy tartsa meg az aprót, mire gonoszan rám mosolygott, aztán már úton is voltam a Queens sugárút felé, magamban morogva.

Nem a pénz bosszantott. Hanem az, hogy üres tankkal autókáztam. Elég ritkán lopok kocsikat. És kábé ugyanolyan gyakran vezetek. Amikor mégis, akkor bérelek egy autót, hogy kiruccanjak a városból a hétvégére. Az Olins autóinál pedig a tank mindig tele van, így aztán Vermont előtt nem kell foglalkoznom a tankolással.

Ma este nem Vermontba utaztam, csak Forest Hilisre, ahova akár metróval is eljuthattam volna. Pár nappal ezelőtt így is tettem, amikor felderítettem a terepet. De nem akartam hazametrózni. Amikor tele van a kezem lopott cuccokkal, lehetőség szerint elkerülöm a tömegközlekedési eszközöket.

Így aztán, amikor megláttam a Pontiacot a Hetvennegyedik utcán, úgy gondoltam, ez isteni jel. A GM kocsijait a legegyszerűbb feltörni és elindítani, ráadásul a kocsi a rendszámtábla alapján Jerseybe való, így aztán senkinek nem tűnik fel, ha állat módjára vezetek. Az is sokat nyomott a latban, hogy a tulaj valószínűleg nem jelenti be a rendőrségen a kocsi eltűnését. Mivel egy tűzcsap mellett parkolt, jogosan tételezhette fel, hogy elvontatták.

Jesse Arkwright Forest Hills Gardensben élt. Forest Hills ma már egy kellemes középosztálybeli környék Flushing Meadowstól délre, Queens szívében. Négy házból legalább háromban egy nő madzsongot játszik, amikor éppen nem a diétájára koncentrál. A Forest Hills állam az államban, amit a burzsoázia diszkrét bája jellemez. Minden ház kétemeletes, tekintélyes homlokzattal és cseréptetővel. Minden gyepet kisollóval nyírnak szabályosra reggelente, a kertek zöldje csak szigorú keretek közt növekedhet. Még az utcák is a lakók tulajdonában vannak, ami azt jelenti, hogy nemcsak tiszták és kátyúmentesek, hanem csak ők parkolhatnak ott.

A kevésbé szerencsés környékeken lakók gyakran csapnak le Forest Hills Gardens csendes utcáiban: a kocsikból kipattanva ragadják el a járókelő nők és asszonyok aligátorbőrből készült retiküljeit. A lakók által szerződtetett magán biztonsági szolgálatok járőrkocsijai pedig a nap huszonnégy órájában folyamatosan járják az utcákat, hogy ilyesmi a lehető legritkábban történhessen meg. A környék nem Beverly Hills, ahol minden gyalogos potenciális bűnelkövető, de azért elég biztonságosnak nevezhető.

A Copperwood Crescenten, egy félkör alakú, csupa kő– és téglaépülettel teleszórt környéken azonban még ennél is nagyobb a biztonság. A Copperwood Crescent lakói közt van egy hajózási vállalat örököse, két felső vezető maffiózó, egy, az alacsony árairól ismert országos temetkezési vállalatlánc tulajdonosa, meg vagy még két tucat hasonlóan gazdag ember. Egy biztonsági járőrkocsi állandóan a Copperwood Crescent utcáin cirkál, és még négy, hasonlóan exkluzív utcán: az Ironwood Place-en, a silverwood Place-en, a Pewterwood Place-en és a Chancery Drive-on.

Ha Forest Hills Gardenst tartják Queens koronájának, akkor a Copperwood Crescent az ékkő ezen a koronán.

Mivel korábban egy nagy jegyzetfüzettel és egy térképpel felszerelkezve már bejártam a környéket, ezért most sem volt nehéz megtalálnom ezt az ékkövet. A jegyzetfüzet és a térkép még az ilyen puccos környéken is tökéletes álca. Csak egy kicsit lassítottam le a Pontiacot, amikor elgurultam Jesse Arkwright háza, egy hatalmas Tudor-stílusú épület előtt. A félig lefüggönyözött ablakok mögött mindenütt égett a villany.

A Copperwood Crescent végén befordultam balra a Bellnap Courtba, egy csendes zsákutcába, ami már nem tartozott bele a járőrkocsi Copperwood Ironwood silverwood Pewterwood Chancery útvonalába. A járda mellett leparkoltam két, méretes tölgyfa között, leállítottam a motort, ami annyit jelentett, hogy a drótot kihúztam a kormány alól.

Ahhoz, hogy az utcán parkolhasson az ember, egy matrica kell, de ez csak nappal számít, mert csak így tudják távol tartani a metróval a városba igyekvőket attól, hogy itt hagyják a kocsijaikat. Éjjel senki nem figyel a matricára. A kocsit otthagytam, és visszasétáltam a Copperwood Crescentre. Ha a járőrkocsi a környéken volt, én nem láttam, és az utcán sem volt semmiféle mozgás.

Az Arkwright-házban még mindig égtek a villanyok. Habozás nélkül odasétáltam a felhajtón keresztül a házhoz. Ceruzalámpámmal bevilágítottam a garázsablakon. Egy Jaguar állt ott, a mellette lévő hely üres.

Remek.

Odamentem az oldalajtóhoz. A kilincs alatt egy durván öt négyzet– centiméteres fémlapba vágott lyukon keresztül lehetett bedugni a kulcsot. Az ablakon keresztül láttam a fel-felvillanó piros lámpát. A riasztó be van kapcsolva. Ha én lennék Mr. Arkwright, akkor kulcsom is lenne, amit egyszerűen bedugnék a zárba, majd kikapcsolnám a riasztót. Ugyanakkor, ha bármi mást dugnék be a zárba, mint a megfelelő kulcsot, akkor a riasztók életre kelnének, a közeli rendőrkapitányságon pedig vennék a jelzést.

Remek.

Megnyomtam a csengőt. A kocsija nem állt a garázsban, a riasztó be volt kapcsolva, de soha nem lehet tudni. Annak a betörőnek van legkevesebb esélye börtönbe kerülni, akin egyszerre van nadrágtartó és öv is. Korábban is becsengettem már, amikor a jegyzetfüzetemmel a kezemben érdektelen kérdéseket tettem fel egy nem létező csatornázási kérdőív kérdéseit sorolva. Akkor is élénken füleltem a csengő galangjára, és most sem tettem másképp. A fülemet az ajtóhoz nyomtam, figyeltem, mikor hal el a csengő hangja. A csendben nem hallatszottak léptek, az életnek semmi jelét nem hallottam. Újra csöngettem. Semmi.

Jó.

A ház hátsó részéhez sétáltam. Egy pillanatig csak álltam. A levegő szokatlanul kellemes, friss és tiszta volt. A Holdat nem láttam, de a csillagokat igen. Istenigazából a csend nyűgözött le. A Queens sugárút csak pár sarokra volt, de a forgalom zajából semmi nem jutott el ide. Gondolom, a fák miatt.

Úgy éreztem, több száz mérföldre vagyok New Yorktól. Az Arkwright-ház egy gótikus regénybe illett, amint a széltépte sziklákon áll a tenger mellett.

De erre nem volt időm. Felhúztam a szoros, a kényelem kedvéért a tenyerénél kivágott gumikesztyűmet, majd odamentem a konyhaajtóhoz, hogy közelről megvizsgáljam.

Nem tudok elég hálás lenni a riasztókért, a betörésbiztos zárakért és a megbízható biztonsági rendszerekért. Arra tökéletesek, hogy távol tartsák az amatőröket, és még a lakók is úgy érzik, biztonságban vannak. Ezek nélkül mindenki a bankok széfjeiben tartaná az értékeit. Ezen túl még abban is segítenek, hogy a betörőszakma soha ne legyen mentes a kihívásoktól, amiket én nagyon szeretek. Ha bármilyen fakezű be tudna törni, akkor hol lenne benne az élvezet?

Az Arkwright-ház elsőrangú riasztóval volt felszerelve, a Fischer systems NCN-30 típusú berendezésével. Láttam, hogy minden földszinti ajtó és ablak rá van kötve. Abban nem lehettem biztos, hogy az emeleten is ez-e a helyzet – Sokan erre már nem fordítottak figyelmet –‚ de nem éreztem úgy, hogy falat kellene másznom csak azért, hogy meg tudjam. Egyszerűbb volt újrahuzalozni a rendszert.

Több módja is van a riasztók hatástalanításának. Az egyik, a brutális, egész egyszerűen arról szól, hogy el kell vágni a házba vezető elektromos vezetéket. E nemcsak közönséges megoldás – mert ugye villanyt sem lehet gyújtani –‚ hanem ráadásul egy olyan rendszernél, mint az NCN-30, még ostobaság is, hiszen van benne egy érzékelő, ami pont az ilyen alkalmakkor adja le a riasztást a rendőrőrsön. (Áramszünetkor is bekapcsol, aminek érdekes következményei lehetnek.)

Mindegy. Fogtam a drótjaimat, méretre vágtam őket, a végüket szigetelőszalaggal szépen leragasztottam, és mire végeztem, a riasztó továbbra is remekül működött, a konyhaajtót kivéve. Egy egész betörőbanda bemasírozhatna az ajtón, az NCN-30 meg azt sem tudná, mi történik.

A művelet egy kicsivel több tudást igényelt, mint amivel egy átlagos betörő rendelkezik, de tiszta szerencse, hogy én nem vagyok átlagos betörő.

A lefegyverzett riasztó után a figyelmemet a lefegyverzendő ajtóra fordítottam. Az egyik zárat könnyedén ki tudtam nyitni egy álkulccsal, de ott volt még egy Segal és egy Rabson. Egyik kezemben ceruzalámpámat tartottam, a másikban meg a szerszámkészletemet, és nekiláttam a munkának. Csak annyira álltam meg, hogy a fülemet néha a vastag faajtóhoz nyomjam. (A faajtók olyanok, mint a tengeri kagylók. Ha odanyomja az ember a fülét, akkor hallja az erdőt.) Amikor a zárnyelv a helyére kattant, felálltam, elfordítottam a kilincset, meghúztam az ajtót, de semmi sem történt.

Belülről ugyanis be volt reteszelve. A ceruzalámpát végigfuttattam a nyíláson, és megtaláltam a reteszt. Elővettem a saját magam által tervezett és egy vasfűrészből készített ügyes kis szerszámomat, bedugtam az ajtó nyílásába, és fűrészeltem. Amikor a retesszel végeztem, megint benyomtam az ajtót, de nocsak, még egy biztonsági lánc is be volt dugva a helyére. Ezt is elfűrészelhettem volna, de minek? Bedugtam a kezem, és belülről kicsavaroztam a láncot tartó csavarokat.

Az ajtót végre kinyitottam, és egy pillanatig elégedetten álltam. Nem tagadom: büszke voltam magamra. Aztán becsuktam az ajtót, a zárakat ráfordítottam. A retesszel nem tudtam mit kezdeni, de a biztonsági láncot azért visszacsavaroztam a helyére, majd munkához láttam.

Nincs ehhez fogható élmény.

Amikor Kirschmann-nal beszéltem, csak a szám járt. Igaz, nem voltam már fiatal. Igaz, beleborzongtam a gondolatba, hogy egyszer véresszájú házőrző kutyák rontanak rám, gazdájuk rám lő, majd a rendőrök bezárnak egy be– és kitörésbiztos cellába. Igen, ez mind igaz, és akkor mi van? Semmi sem számított, amikor ott álltam valakinek az otthonában, és minden e világi tulajdona ott feküdt előttem kiterítve, mint valami svédasztal. Dehogy voltam én ennyire öreg! Nem féltem én ennyire!

Nem vagyok büszke erre. Mindenfélét össze tudnék hordani arról, hogy a bűnöző korunk igazi egzisztencialista hőse, de minek? Én magam sem veszem be ezt a dumát. Nem vagyok oda a bűnözőkért, és a börtönnel is az a legnagyobb bajom, hogy bűnözők vannak ott. A magam részéről tisztességes életet szeretnék élni tisztességes emberek között, de eddig még nem találtam olyan tisztességes hivatást, ami ezt lehetővé tenné. Bárcsak lenne morális megfelelője a lopásnak, de nincs. Tolvajnak. Születtem, és szeretem csinálni.

A cselédszobán, majd a hatalmas konyhán keresztül kimentem a folyosóra, onnan pedig a nappaliba. A lámpa, amit az utcáról is láttam, meleg fénnyel töltötte el a helyiséget, és igencsak figyelemreméltó volt: ritkán látni ilyen szép ólomüveg szitakötő formájú Tiffanyt. Utoljára a Madison sugárúton láttam egy ilyet egy régiségkereskedésben pár évvel ez előtt, és már akkor is ezerötszáz dolláros árcédula volt rajta.

De nem azért jöttem el Queensbe, hogy lámpát lopjak. Pontosan tudtam, mit keresek, és az nem a nappaliban volt. De az ember nehezen szabadul a megszokásaitól, így gyorsan körbe kellett pillantanom.

A lámpa megkönnyítette a dolgomat: a ceruzalámpámat be sem kellett kapcsolnom. A pillangót formáló Tiffanyt egy időkapcsolóval látták el. Nappal kikapcsolta magát, de naplementekor büszkén és lelkesen világított már egészen hajnalig, így jelezve a járókelőknek, hogy senki sincs itthon.

Milyen kedves tőlük, hogy égve hagyták a lámpát az egyszeri betörőnek, gondoltam magamban.

A lámpa egy faragott francia asztalon állt, amelynek hat fiókjából négy hamis volt, de a két valódi közül az egyik egy vadászjelenettel díszített Patek Philippe-zsebórát rejtett.

A fiókot becsuktam, az órához nem nyúltam.

Az étkezőbe érdemes volt benéznem. A tálalószekrény roskadozott az ezüsttől: két tizenkét személyes étkészlet és egy György korabeli evőeszközkészlet csillogott az üveg mögött. A porcelánokról és az ólomkristály poharakról nem is beszélve.

Itt sem nyúltam semmihez.

Az emeleten lévő könyvtárszobát boldogan elfogadtam volna. Nem volt nagy, alig húsz négyzetméter, a tölgyfa padló közepén egy csodálatos Kerman-szőnyeg díszelgett. Angol tölgyből rendelésre készített könyvespolcok borították a két falat. A szőnyegen, a Tiffany mennyezeti lámpa alatt egy pool versenyasztal állt. A szoba túlsó végében, a falon az Arkwright-ősök portréja függött aranyozott keretben.

Az egyik falnál üvegszekrényben biliárddákók sorakoztak, a másiknál pedig vadászpuskák. Két kényelmes bőrfotel. Kézzel faragott bárszekrény, az ólomkristály üvegpoharakon vadmadarak röpködtek. Legalább annyi pia, amennyitől egy kisebbfajta óceánjáró összes utasa be tudna rúgni. Ezenkívül a szoba stratégiai pontjain egy-egy üveg sherry, portói és brandy. Pipaállvány, ahol több tucat bruyére, és két tajtékkő pipa lógott. Egy szobányi réz, fa és bőr. Alig bírtam ellenállni a késztetésnek, hogy bevágjam az ajtót, töltsek egy kiadós adag Armagnacot, és örökké ott maradjak.

Ehelyett a könyvespolcokhoz léptem. Nagy volt az összevisszaság, de megpillantottam jó pár értékes darabot. Nagy részük ugyan a francia forradalom előtti arisztokraták bőrbe kötött és felvágatlan visszaemlékezése volt, de olyan könyveket is láttam, amelyeket eddig szinte csak árverési katalógusokban és ritka könyvekre specializálódott könyvkereskedők féltve őrzött vitrines szekrényében. Ott volt például Smollet legritkább regényének – Sir Laurence Greaves kalandjai – tökéletes állapotban lévő első kiadása, meg még sok kiváló kötésű és ritka kiadású könyv, köztük számos kis magánkiadó alacsony példányszámú kiadványa. A könyvek mindenféle rendszer nélkül voltak a polcokra rakva.

Egy könyvet levettem a polcról. Zöld vászonkötésű volt, alig nagyobb egy átlagos papírkötésű kötetnél. Kinyitottam, elolvastam a beírást az első oldalon. Átlapoztam, majd visszatettem a polcra.

Úgy hagytam a könyvtárat, ahogy találtam.

A lépcső fölött nem égett villany. Fogtam a ceruzalámpám, bekapcsoltam, és háromszor felmentem, majd lejöttem a lépcsőn. Egy fok nyikorgott csak. Alaposan megjegyeztem, melyik az. Felülről a negyedik. A többi egy hangot sem adott.

A hálószobában franciaágy két éjjeliszekrénnyel. A férj és a feleség ruhásszekrénye. A férfiéban öltönyök a Brooks Brotherstől, és szattyánbőr cipők. Egy tengerészkék, alig észrevehetően csíkos öltöny nagyon tetszett. Nem sokban különbözött attól, amit viseltem. A nő szekrénye tele volt ruhákkal és szőrmékkel, köztük egy olyan bundával, amitől Ray felesége a nyálát csorgatná megállás nélkül. A legkiválóbb márkák. A francia, aranyberakásos öltözőasztal fiókja rengeteg ékszert rejtett. Egy koktélgyűrűn megakadt a szemem: a stílusos kis darabon egy kiadós rubint vett körül több apró igazgyöngy.

Az egyik éjjeliszekrény fiókjában készpénz hevert: úgy kétszáz dollár tízesekben és húszasokban. A másik szekrény fiókjában egy ezernyolcszáz dollárról szóló betétkönyv lapult Elfrida Grantham Arkwright nevére kiállítva.

Mindent ott hagytam, ahol találtam. Nem hoztam magammal az egyik fiókban talált Fabergé-tojásokat, és a platina mandzsettagombot sem a hozzá passzoló nyakkendőtűvel. A karórákat is otthagytam. Semmit nem hoztam el.

Jesse Arkwright dolgozószobája a ház másik végében volt, az első emeleten. Ott találtam még egy rakás betétkönyvet. Hetet, egészen pontosan, gumival összefogva az íróasztalának legfelső fiókjában a postabélyegek, borítékok meg egy rakás egyéb kacat mellett. A számlák mind egyikén jelentős összeg gyűlt össze. Gyorsan összeadtam fejben. Legalább hatvanezer dollár.

Őszinte leszek. Majdnem meginogtam.

Egyszer ismertem egy pasast, aki egy lakásban kutatott a Murray Hillen. Egy párnahuzatba gyűjtötte össze az ékszereket, ezüstöket, amikor rábukkant egy öt számjegyű betétkönyvre. Mivel okos fickó volt, a párnahuzatból azonnal visszatett mindent a helyére. Úgy jött el onnan, mintha sose járt volna ott. Csak a betétkönyvet hozta magával. Így a lakók még csak nem is sejthették, hogy betörtek hozzájuk, ő meg közben nyugodtan le tudta emelni a pénzt a számláról.

Ez volt a terv. Másnap reggel a bankban beállt a sorba, egyik kezében a betétkönyv, a másikban meg a kifizetési bizonylat. Nem vett ki sokat – csak tesztelni akarta, hogyan működik –‚ de az a pénztáros véletlenül látásból ismerte a számla tulajdonosát, aztán amikor a pasas feleszmélt, már egy bentlakásos intézet lakója lett középtávra, ahol végül is találkoztunk

Ennyit a betétkönyvekről.

És ennyit arról a kétmaréknyi Kruger-randról is, a dél-afrikai aranyérmékről, amiket befektetési céllal vernek. Szeretem az aranyat – ki nem? –‚ de egy fiókban hevertek egy pisztoly mellett. Amennyire szeretem az aranyat, annyira utálom a fegyvereket. A puskák a könyvtárban díszek voltak, de ezzel, itt, betörőkre szoktak lövöldözni.

Szóval ennyit a Kruger-randokról. És ennyit a vállmagasságig érő üveges szekrényről, ami tele volt Boehm-madarakkal és art nouveau vázákkal és üveg papírnehezékekkel. Megláttam egy Lalique-hamutartót is, pont olyat, amilyen a nagyanyámnak volt, meg egy Daum Nancy-vázát, egy Baccarat és egy Millefiori-papírnehezéket, meg...

Egyre nehezebben viseltem. Akárhova néztem, mindenütt csupa olyasmit láttam, amit el akartam lopni. A dolgozószoba minden vízszintes felületén impresszív bronzszobrok álltak. A szokásos bikákon kívül voltak ott elefántok, lovak, sőt, még egy légiós mellett térdelő tevét is láttam. A légiós kalapja félrecsúszott, és olyan volt az arckifejezése, mint aki már nagyon unja a légiósbetegségről szóló vicceket.

Néhány bélyegalbum. Egy nagyobb, általános gyűjtemény a világ minden részéről, amit megnézni sem volt érdemes, de a másik a Benelux államok különleges kollekciója volt. Gyorsan átlapoztam: alig volt benne üres hely.

Végül egy érmegyűjtemény. Isten az égben, egy érmegyűjtemény! Nem albumokban, hanem vagy egy tucatnyi fekete dobozban. A huszonöt centi széles és öt centi mély dobozok dugig voltak érmeborítékokkal. Nem volt időm megnézni őket, de képtelen voltam ellenállni. Találomra kinyitottam egy dobozt. Forgalomba soha nem került Barber-féle negyed– és féldollárosok próbaveretei. Egy másik dobozban nagy centes érmék voltak, amelyeket a Sheldon-számok alapján katalogizáltak.

Hogy hagyhatom ott őket?

Pedig azt tettem. Semmit nem hoztam el.

Az egyik vendégszobában álltam éppen a második emeleten, és a lámpám fényében egy nagyon szép, ceruzával szignált Rouault-litográfiában gyönyörködtem, amikor meghallottam egy autót behajtani a feljáróra. Ránéztem az órámra. Fél tizenkettő lesz hét perc múlva. Hallottam, ahogy az automata garázsajtó kinyílik, majd a kocsi motorja leáll. A garázsajtó lecsukódott, én meg abbahagytam a hallgatózást, és odamentem a padláslépcsőhöz. Amikor Jesse Arkwright bedugta a kulcsot a bejárati ajtó zárjába, én már a padláson álltam. A férfi először kikapcsolta a riasztót, aztán becsukta az ajtót, majd elfordította a zárakat, reteszeket, és feleségével halkan beszélve levette a kabátját. Ezt persze csak képzeltem, nem hallottam, de olyan sokat nem tévedhettem.

A két emelettel alattam zajló beszélgetésnek csak a morgását hallottam, kivenni semmit nem tudtam belőle. Gumikesztyűbe bújtatott mutatóujjamat homlokomhoz emeltem, és letöröltem az izzadságot. Persze számítottam erre, és korábban ellenőriztem is a padlásra vezető lépcsőt a nyikorgó fokok miatt, de egyet sem találtam.

Ennek ellenére nagyon nem tetszett a dolog. A betörés a legjobb esetben is kockázatos munka, én pedig egyedül szeretek dolgozni. Ha munka közben a lakók rám törnek, akkor az első gondolatom az, hogy elfutok. Abból nem lehet nagy baj.

Most azonban maradnom kellett.

Két emelettel alattam egy teáskanna fütyülni kezdett, majd sóhajtott egy nagyot, amikor leemelték a tűzről. Egy pillanatra azt hittem, rendőrségi szirénát hallok. Az idegeim, sóhajtottam, aztán vettem pár mély levegőt, és gyorsan üzenetet kezdtem megfogalmazni a betörők védőszentjéhez, hogy nem ártana egy kis segítség.

Talán mégis igazam volt, amikor Kirschmann-nal beszéltem. Talán tényleg túl öreg vagyok már ehhez. Talán már nincs meg bennem a szükséges hidegvér. Talán...

A guggolás kényelmetlen. Lassan felálltam. A padlás közepén futó folyosót kifakult szőnyeg borította. Odasétáltam a ház végébe, ahol egy réz állólámpa világított egy negyvenwattos égővel az időkapcsolónak köszönhetően a cselédszobában, bár a házban már rég nem dolgoztak cselédek.

A fal mellett ágy állt. Lefeküdtem, fogtam a zöld és arany gyapjúkendőt, és becsuktam a szemem.

Túl sok mindent nem hallottam. Egyszer mintha léptek döngtek volna a lépcsőn, aztán pár perccel később talán a biliárdgolyók koccantak az asztalon. De szerintem ezeket inkább csak képzeltem. Arkwrighték rutinszerűen viselkedtek egy színházban eltöltött este után. Fél tizenkettő körül hazaérnek, isznak egy kávét, esetleg majszolnak valami édeset, aztán Elfrida felvonul a hálószobába egy keresztrejtvénnyel, miközben Jesse a biliárdgolyókat ütögeti, elszopogat egy italt, olvas pár oldalt bőrbe kötött klasszikusainak valamelyikéből, hogy végül csatlakozzon feleségéhez a hálószobában.

Vajon körbejárja a házat megnézni, hogy minden ajtó csukva van? Vajon észreveszi a reteszt a konyhaajtón, amit egy ügyes kezű figura kettéfűrészelt? Vajon nem most emeli fel a kagylót, hogy hívja a rendőrséget?

Akár el is mehettem volna a balettelőadásra megnézni, hogyan utánozza az orosz a gazellát. Elmehettem volna Carolynhez, ehettem volna a flamand ragujából, ihattam volna a holland sörét. Vagy akár otthon is maradhattam volna az ágyamban.

De én maradtam, ahol voltam, és vártam.

Fél kettőkor felkeltem. Fél órája egy hangot sem hallottam a házban. Halkan leóvakodtam a lépcsőn, el a hálószoba előtt, ahol reményeim szerint a házaspár édesdeden aludt. Aztán le a lépcsőn, gumitalpú cipőmnek köszönhetően teljesen hangtalanul, majd az első emeleti lépcsőn keresztül le a földszintre. Nem volt különösebben nehéz emlékeznem a nyikorgó lépcsőfokra: az ágyban töltött utolsó húsz percben csak ezen járt az agyam.

A nappaliban világító rettenthetetlen pillangó formájú Tiffany-lámpát kivéve a földszinten sötét volt. A ceruzalámpám nélkül is könnyen betaláltam a könyvtárba, de amikor már ott voltam, néha felvillantottam. Arkwright minden éjjel eltöltött itt egy kis időt. A dákót az asztalon hagyta a golyók társaságában. Az egyik fotel melletti kis asztalon üres pohár állt. Gyorsan beleszagoltam, és megállapítottam, hogy konyak volt benne. Az illata alapján igencsak jó konyak.

A pohár mellett Sheridan drámáinak egy példánya hevert vörös bőrbe kötve Elalvás előtt ideális olvasmány

Oda a könyvespolchoz. Vajon Arkwright rituálisan kézbe vette és megvizsgálta a vékony, zöld vászonba kötött kis könyvet? Nem tudhattam, de ott volt, ahova visszatettem. Ez volt a legféltettebb kincse. Biztosan rápillantott.

Levettem a polcról, és belecsúsztattam a belső zsebembe. Aztán kicsit megmozgattam a mellette álló könyveket, hogy ne tűnjön fel a hiánya és távoztam a könyvtárból.

Amikor beléptek, Arkwright kikapcsolta a riasztót, majd amikor becsukta az ajtót, ismét bekapcsolta. A riasztó tehát – a konyhaajtó kivételével – az egész házat őrizte. Amit én gondosan becsuktam magam mögött, és a zárakat is ráfordítottam a szerszámaim segítségével. A biztonsági láncot lógva hagytam, és a kettéfűrészelt retesszel sem tudtam mit kezdeni. Senki sem tökéletes.

Hibátlan munkát végeztem a riasztóval, ahogy kiszedtem a huzaljaimat, és mindent visszakötöttem a helyére. Minden amellett szólt, hogy azonnal tűnjek el Arkwrighték birtokáról, de én még pár percet elbabráltam azzal, hogy az utolsó darab szigetelőszalagot is eltüntessem a drótokról, amiket megbuheráltam. Olyan volt, mintha soha senki nem babrálta volna őket.

Professzionalizmus? Én inkább a kiválóság fáradhatatlan keresésének nevezném.

Már majdnem kiértem a Copperwood Crescent sarkára, amikor felbukkant a rendőrautó. Sikerült kipréselnem magamból egy mosoly– és egy bólintásszerűséget anélkül, hogy lelassítottam volna a lépteimet Jókedvűen haladtak tovább. Miért is ne? Csak egy jól öltözött, magabiztos urat láttak, aki úgy nézett ki, mint aki itt lakik.

A kivágott tenyerű gumikesztyűt nem látták, mert az már azelőtt a zsebemben volt, hogy kiléptem volna Arkwrighték felhajtójáról.

A Pontiac ott volt, ahol hagytam. Beindítottam a drótjaimmal, és már úton is voltam. Gond nélkül értem el a Hetvennegyedik utcához. Az a jó a tűzcsap mellől ellopott kocsikkal, hogy ugyanoda vissza lehet őket tenni. Én is ezt csináltam, és még az sem zavart, hogy a tűzcsapot egy morcos boxer használta éppen. Kiszedtem a drótokat, kiszálltam, és még arra is figyeltem, hogy az ajtót belülről bezárjam. A boxer hasonlóan morcos tulajdonosa – egyik kezében egy csomag papírtörölközővel, a másikban meg a pórázzal – arra figyelmeztetett, hogy meg fognak büntetni, és még a kocsit is elvontatják. Mivel nem jutott értelmes válasz az eszembe, szó nélkül elsétáltam.

– Őrültek – mondta a kutyának. – Ezek itt mind őrültek, Max.

Ezzel nem is lett volna érdemes vitába szállni.

A lakásomban sajtot és sós kekszet majszoltam, a különleges alkalmakra fenntartott whiskymet kortyolgattam, és hagytam, hadd járjon át az a ritka érzés, ami akkor tölt el, amikor minden úgy megy, mint a karikacsapás. A feszültség, a kényelmetlenség, az idegeskedés – úgy éreztem, hogy nem is fizetek értük túl magas arat

Amikor Arkwrighték házában az ágyon feküdtem, azon a rengeteg kincsen merengtem. A készpénz, az ékszerek, a bélyegek, az érmék, a műtárgyak... Arról fantaziáltam, hogy odatolatok egy teherautóval, és mindent, de szó szerint mindent felpakolok a platóra, a keleti szőnyegektől a kristálycsillárokig. Úgy döntöttem, másként nem is lehetne. Azzal mindig csak baj van, ha az ember válogatós. Mert sosem tudja, mit lopjon el először.

És én mit kaptam cserébe a munkámért és a kényelmetlenségeimért?

Felemeltem a könyvet, erősen figyeltem, hogy ne fröccsenjen ki rá a whisky, bár az évek során ez-az már ráfröccsent. Persze nem volt a könyv rossz állapotban, de azért az alapos vizsgálat során megláttam néhány olyan hibát, amit korábban nem vettem észre. A borító egyszer vizet kapott. Néhány lap szamárfüles volt. Az elmúlt fél évszázad nem múlt el nyomtalanul a vékony kis könyv felett, és még a legelvetemültebb könyvkereskedő sem mondaná, hogy kifogástalan állapotban van.

Belelapoztam, elolvastam itt egy versszakot, ott egy másikat. A szerző verselése összetéveszthetetlen, és a rímjeivel sem erőlködött soha, de amit olvastam, az bizony vacaknak látszott.

Ezért mondtam le a Kruger-randokról, a Barber-érmékről, a Fabergé-ről, a Baccarat-ról, a Daum Nancyről. Ezért a könyvért dugtam vissza a rubinttal és igazgyöngyökkel ékesített gyűrűt a fiókba. Mr. Whelkin nagyon büszke lenne rám.

J. Rudyard Whelkinnel egy lassú reggelen találkoztam két héttel az előtt, hogy beugrottam Arkwrightékhoz. A Yankees éppen elvesztette a World series első két meccsét, és előző este a tévében néztem, ahogy egy kölyök – aki még ahhoz sem elég idős, hogy borotválkozzon – alaposan megfuttatta Reggie Jacksont. A reggel az alkalomhoz illően nyirkos volt és kedvetlen.

A boltban még senki nem nyitotta rám az ajtót, de nem foglalkoztam vele. A pult mögött ültem, és egy puhakötésű könyvet olvastam. A boltban nem tartok puhakötésű könyveket, és amit mégis megveszek, azt azonnal eladom egy fickónak a Harmadik sugárút és a Tizenhatodik utca sarkán, aki csak puhakötésűekkel foglalkozik.

Néha azért elolvasok párat. Akkor éppen Richard Stark egyik Parker regényébe temetkeztem bele. Parker profi tolvaj, és szinte minden könyv azonos formula alapján játszódik: Parker összeszedi a csapatát, elmegy mondjuk egy olyan helyre, mint Spartanburg Észak-Karolinában, hogy fegyvereket és teherkocsit vegyen, aztán meggyőz egy fogorvost Yankton Fallsban, hogy pénzelje a balhét, végül a haverjaival megcsinálja a melót, de valami rettenetesen balul sül el. Ha nem így lenne, akkor mindegyik regény úgy a hetvenedik oldal táján véget érne, Parker meg egy szigeten süttetné a hasát a Karib-tengeren.

Amikor utoljára börtönben voltam, mindenki megőrült Parkerért. A kollégáim mindent elolvastak tőle, amit meg tudtak szerezni, néha még civilizált módon is hajlandóak voltak viselkedni a könyvekért. Esküszöm, többen voltak, akik rendszeresen idéztek a könyvekből különösen azokat a részeket, amikor Parker bosszút állt valakin Az egyik mackós mindig azt a részt ismételte, amikor Parker az egyik bizalomra érdemtelen munkatársa három fontos csontját eltörte, majd belökte a mocsárba. A mackós a melléknevet imádta, az ötletet, hogy valaki szándékosan fontos csontokat tör el.

Éppen ahhoz a részhez értem, amelyikben Parker felhívja Handy McKayt Presque szigetén, Maine-ben, amikor az ajtó fölött lógó kis harang azt jelezte, hogy vevő érkezett. A könyvet bedugtam a pult alá, hogy a férfi ne lássa, mit olvasok. Elvégre az antikváriusokról kialakult egy kép, amit védeni illik. Nekünk nem kellene szemetet olvasnunk.

A férfi testes volt, arca pirospozsgás, állkapcsa hatalmas, mint egy buldogé, ritkuló barna haját hátrafésülte rózsaszín fejbőrén. Barna halszálkás zakót viselt, amit bőr könyökvédők ékesítettek, dohánybarna mellényt, világosbarna inget, legombolható gallérral, és csokoládébarna, kötött nyakkendőt. Barna bőrcipője fölött barna kordbársony nadrág lengedezett. Orra hosszú és egyenes, alatta őszülő bajusz. Szemöldöke egy szőrcsomó, szeme szintén barna, hogy menjen az öltözékéhez, de élénk és nyugodt, ugyanakkor egy egészen picit véreres.

Megkérdezte, Mr. Litzauer mikor jön be, mire elmagyaráztam neki, hogy tulajdonosváltás történt. – Ó – mondta – Akkor nem csoda, hogy egy ideje nem hallottam felőle. Gyűjtő vagyok, tudja, és ő mindig szokott szólni nekem, ha olyasmit vesz, ami engem érdekel.

– Mit gyűjt?

– Főleg viktoriánus költőket, de azon belül se mindegyiket Roppantul szeretem a művészi rímeket. Thomas Hood. Algernon Charles Swinburne. William Mackworth Praed. De természetesen Kipling a legnagyobb kedvencem.

Elmondtam neki, most éppen mit talál a kedvencei közül a polcon, aztán elővettem Parkert a pult alól, és folytattam az olvasást. Parker két kollégája éppen egy dupla átverést készítettek elő, amikor a barnába öltözött férfi megint ott állt előttem, kezében egy apró vászonkötéses kötettel, Austin Dobson összegyűjtött versei voltak, es talán hat vagy 7 dollárra áraztam be. Készpénzzel fizetett, majd a könyvet becsomagoltam neki.

– Ha olyasmire akad, amiről úgy gondolja, hogy érdekel, hívjon fel bátran – mondta.

Odanyújtotta a névjegykártyáját, amin a neve állt, a címe a keleti Harmincadik utca környékén, és a telefonszáma a Murray Hill 8-as központtal. A kártya még csak nem is sugallta, hogy tulajdonosa mivel foglalkozhat.

Felnéztem rá. – Maga Kiplinget gyűjt – mondtam.

– Többek közt igen.

– Van valami családi kapcsolat netán?

Szélesen elmosolyodott. – A nevem miatt kérdi, ugye? Érthető a kérdése, de sajnos nem állok rokonságban Kiplinggel. A Rudyard nem a családnév, hanem egy tó neve.

– Ó.

– Straffordshire-ben. Kipling szülei egy pikniken találkoztak a Rudyard-tónál. Amikor Kipling megszületett, a szülei középső névként adták neki a Rudyardot. A keresztneve Joseph, bár soha nem használta. Egészen kisgyerekkorától Ruddynak hívták.

– És a maga keresztneve...

– James, de én sem használom. James Rudyard Whelkin. Nyolcéves voltam, amikor Kipling meghalt. Élénken emlékszem arra a napra. 1936-ot írtunk, és Kipling két nappal V. György után távozott az élők sorából. Az egész ház gyászolt nálunk. Apám mérhetetlenül imádta Kiplinget. Nyilvánvaló, hogy a fiát Kipling után nevezi el, nem? Mert én Kipling után kaptam a nevem, és nem a tó után. „Emlékezz a szavaimra, Ruddy. Két éven belül kitör a háború Európában.” Apám egy évet tévedett, de nem hiszem, hogy Kipling halálának köze lett volna ahhoz, hogy Hitler lerohanta Lengyelországot, bár apám fejében a kettő szoros kapcsolatban állt egymással. – Elmosolyodott, mire bozontos szemöldöke megrázkódott. – Magát érdekli Kipling, Mr. Rhodenbarr?

– Gyerekként olvastam.

– Olvasson bele nyugodtan. Ismét divatos lett sok-sok év felejtése és közönye után. Nem olvasta mostanság a Kimet? Vagy A fény kialudt című regényét? De gondolom, maga nem sokat olvas, igaz? A nap végére már elege lehet a nyomtatott betűkből meg a könyvekből.

– Dehogyis. Szeretek olvasni. És talán Kiplinget is megpróbálom.

– Tegye azt. A polcon is van pár, amivel érdemes elkezdenie – nézett körbe élénk tekintetével. – Bizony, Uram. Mit gondol, van annak lehetősége, hogy velem ebédeljen? Lehet, hogy tudok mondani valami érdekeset a maga számára.

– Hogyne.

– Akkor a klubomban. Ismeri a Martingale-t? Fél egy megfelel?

Tudom, hogy hol van a klub, válaszoltam, és ott leszek fél egyre. Ugyanis már mondott valamit, ami igencsak felcsigázta az érdeklődésemet.

A Martingale Klub tökéletesen illett hozzá, a barna ruhájához, az avétos viselkedéséhez és szóhasználatához. A klub a Madison sugárút és a Harmincadik utca sarkán áll, és főleg roppant kényelmetlen Jakab korabeli bútorokkal van berendezve, a falakon pedig megszámlálhatatlanul sok halott állat feje lóg.

Az első emeleten ebédeltünk, egy üvegszemű bölény feje alatt, amit állítólag Theodore Roosevelt lőtt le, de hogy miért, azt el sem tudtam képzelni. Az ebéd rágós vegyes grill volt, hozzá pedig párolt borsót és nyamvadt hasábkrumplit adtak.  A lakomát felszolgáló pincér egy vizenyős szemű alak volt, aki úgy haladt, mintha a lábait iszonyatos, hasogató fájdalom járná át. Úgy saccoltam, hogy már akkor is itt dolgozott, mikor Teddy Roosevelt agyonlőtte a bölényt.

Ebéd közben Whelkinnel könyvekről beszélgettünk Desszertet egyikünk sem kért, mire a szomorú pincér egy olyan kávéskancsót hozott, amit a vonatokon használnak. A kávé azonban jobb volt, mint a vasúti: aromás, erős, krémes.

Az asztalunk egy szárnyas ablak mellett állt. Én a kávémat szürcsöltem, és a Madison sugárutat figyeltem. A sarkon egy régimódi fagylaltoskocsi parkolt, és gyanítottam, hogy nem húzza már sokáig, helyét e1fog1alja majd egy perecárus, aki az évszakok változásával a perec helyett pirított mogyorót tart majd. Az ablakból nem láttam a sárguló leveleket, de a sarki árusok biztosabban jelezték egy új évszak beköszöntét, mint a fák.

Whelkin megköszörülte a torkát, es félbeszakította elbambulásomat.

– H. Rider Haggard – mondta. – Mondtam, ugye, hogy őt is gyújtom?

– Azt hiszem, említette.

Érdekes ember. Azt tette Dél-Afrikáért, amit Kipling Indiáért – –A sárga isten. Salamon király bányái, de maga természetesen ismeri a munkáit.

– Nagy általánosságban igen.

– Kiplinggel nagyon jó barátok voltak. Mind a ketten szemben álltak a szexuális és politikai nonkonformista Bloomsbury-társasággal. Mind a ketten elég sokáig éltek ahhoz, hogy lássák elhalványodni irodalmi sikereiket és hírnevüket. Az olvasók kezdtek úgy tekinteni rájuk, mint a hitelét vesztett imperializmus védelmezőire. Ismeri J. K. Stephens versét?

Azt sem tudtam, miről beszél, amikor elkezdett idézni nekem:

Hát mikor múlik el már a pörsenés

És szabadulunk meg tőle örökre

Hogy ne fájjon a rossz verselés

Mely lassan tesz minket tönkre.

Mikor veszi észre a világ

Hogy a géniusz csak egy valag,

Aki nem egy nagy király,

Hanem egy gyatra alak.

Mikor lesz szabad az ember

A sok vacak magazintól

Melyeket a nyomdahenger

Ont szalagiról.

Mikor szakad el a puplining,

Mikor törik el végre a fakard,

Mikor hagyja abba Kipling,

És mikor H. Rider Haggard?

Fogta a kávéskancsót, és újratöltötte a poharainkat. – Elég randa szitkozódás, nem gondolja? Csak egy a sok közül. És kettejüket még ez is közelebb hozta. Haggard legalább annyi időt töltött Kipling otthonában, surreyben, mint a sajátjában. Együtt dolgoztak Kipling dolgozószobájában, egy hosszú íróasztal két végén. Megosztották az ötleteiket aztán folytatták tovább az írást eltökélten.

– Érdekes – bólintottam.

– Ugye? Nem sokkal az 1918-as fegyverszünet után elkezdték szervezni a szabadság Ligáját, egy kommunistaellenes szervezetet, ami azonban soha nem indult be. Egy kortárs fűzfapoéta meg is írta, miről szól aSzabadság Ligája. Ismeri a verset?

– Nem hiszem.

Jók a rímei. Ha jól emlékszem, említettem magának, mennyire kedvelem a jó rímeket.

„Minden bolsi egy véres kard”,

Így Kipling és Haggard.

„Egyik sem egy libling”,

Így Haggard és Kipling.

„Mindegyik egy pernahajder”,

Így Rudyard és Rider.

„És mindegyikre rúd jár”,

Így Rider és Rudyard.

– Ügyesen van megírva, nemde? Tudnék még hasonlót idézni, de megkímélem tőle.

Majdnem megköszöntem neki. Kezdtem azt hinni, hogy tévedés volt elfogadnom a meghívását, és csak azért ülők itt, hogy hallgassam a szavalását. Legalább a kávé jó volt.

-A szabadság Ligája – folytatta Whelkin – miután darabjaira esett, Kipling nehéz időszakon ment keresztül. Az egészsége gyatra volt. A fekélyéről azt hitte, hogy gyomorrák. Aztán kiderült, hogy mégsem az. Depressziós lett, ami a gondolkodására is kihathatott.

Kiplinget ekkortájt egy időre hatalmába kerítette az a fixa idea, hogy a Brit Birodalmat nemzetközi zsidó befektetők és a zsidó bolsevikok akarják tönkretenni. Ez a két erő lépett valószínűtlen szövetségre, hogy a kereszténységet elpusztítsák azzal, hogy a brit koronától elszakítják tengerentúli gyarmatait. Kipling nem az az erkölcsi degenerált volt, akinek az antiszemitizmus természetes nézőpont, és nem is tartotta fenn sokáig ezt az álláspontját. És a munkáira sem volt ez a nézet érdemi hatással.

– Ennek ellenére írt egy roppant bizarr antiszemita jellegű munkát. Egy elbeszélő balladát olyan háromezer-kétszáz sor hosszban, címe Fort Bucklow felszabadítása. A cselekmény középpontjában egy hősies brit egység áll, amely meg akarja menteni Indiát a zsidó agitátorok szította felkeléstől. Meglehetősen világos, hogy a Fort Bucklow-ért folytatott csata nemcsak a háború sorsfordító eseménye volt, hanem Armageddon harca is, amelyben a jó és a rossz csapnak össze, a nyertes pedig meg kapja az emberiséget.

Emlékszik a Három katonára? Learoydra, Ortherisre és Mulvaney-re? Kipling ebben a költeményében ismét visszahozta őket, mint a hősöket; akik felszabadítják Fort Bucklow-t istenért és György királyért. Van benne néhány felkavaró csatajelenet, és egy rész, amikor a „két bátor ember áll szemtől szembe”, amely hasonlít A kelet és nyugat balladájára, de szegény Kipling igencsak messze volt legjobb formájától, amikor írta. Az alapötlet abszurd, a vége gyenge, és sajnos még ijesztő módon saját magát is parodizálja, bár nem szándékosan. Tudja, Kipling gyakran egyensúlyozott önmaga parodizálásának határán, de itt kiszaladt-a lába alól a talaj.

– De ezt talán ő maga is észrevette. Talán a héber világösszeesküvésről alkotott víziója a kiadókra is kiterjedt. Így vagy úgy, de a Fort Bucklow felszabadítását egyik londoni kiadójának sem ajánlotta fel. Talán tervezte, hogy előbb vagy utóbb kiadatja, de közben úgy döntött, hogy – Szerzői jogait védendő – a könyvet előbb azért magánkiadásban megjelenteti.

– Ó.

– Bizony, uram, ó. Kipling talált egy nyomdát Tunbridge Wellsben, neve Smithwick & Sons volt. Ha Smithwick bármilyen könyvet kinyomott Kiplingé előtt vagy után, én nem hallottam róla. Csak ezt az egyet és ezt is csak százötven példányban. Semmiképpen nem lehet kiváló minőségűnek hívni a könyvet, mert Smithwicknek nem voltak meg erre a megfelelő gépei. Ennek ellenére kinyomta, a könyv pedig igencsak ritka.

– Azt gondolom. Mindössze százötven példány...

Whelkin szélesen elmosolyodott. – Ennyit nyomtak ki. De maga szerint mennyi maradt fenn?

– Gőzöm sincs. Fort Bucklow felszabadítása? Soha nem hallottam a címet.

– Nem vagyok meglepve.

– Ötven példány? Hetvenöt? El nem tudom képzelni, mennyi maradhatott fenn.

A kávéskancsó üres volt. Whelkin megrázta a fejét, és meghúzta a falra erősített csengő zsinórját. Addig egy szót sem szólt, amíg a pincér oda nem csámpázott egy újabb kancsóval.

Aztán folytatta: – Kipling a költeményt 1923-ban írta. Karácsonyra szeretett volna a barátainak adni belőle, de az ünnepek már régen elmúltak, amikor smithwick képes volt leszállítani a könyveket. Kipling erre úgy döntött, hogy majd 1924 karácsonyán adja ajándékba a könyvet, de a jelek szerint valamikor az év során megjött az esze, és belátta: nem elég, hogy a költemény sértő zsidógyűlölő vacak, hanem még versként sem állja meg a helyét.

Szokásához híven Kipling a feleségének, Carrie-nek adott egy dedikált példányt. Visszakérte tőle. Egy másikat Surreyben egy szomszédjának, bizonyos Lonsdale-nek adott születésnapi ajándékként kora tavasszal, és ezt is sikerült visszaszereznie több másik könyv árán. Ez a két könyv, ahogy a többi bekötött példány, a nyomdász kefelenyomatai és az eredeti holográfos kézirat, nos, ez mind Bateman’snél a kéményben végezte.

– Bateman’s?

– Ez volt a neve Kipling házának Ismerünk egy dátum nélküli, egy londoni ismerősének írt levelet, a jelek szerint 1924 nyaráról vagy kora őszéről, amelyben Kipling azt írja, úgy érzi magát, mint egy eltévelyedett izraelita, aki feláldozta gyermekét a tűzben Molochnak „Olyan volt ez, mint valami elcserélt gyermek, amit örömmel láttam a tűznyelvek-között.”

Whelkin szomorúan sóhajtott egyet, belekortyolt a kávéjába, majd a csészét lerakta a csészealjra – És ez volt a Fort Bucklow felszabadítása történetének vége.

– Ami persze nem igaz.

– Természetesen nem, Mr. Rhodenbarr. Rider Haggard példánya megmaradt Kipling nyilvánvalóan adott egyet legkedvesebb barátjának, abban a pillanatban, hogy Smithwick meghozta őket Lehet, hogy elfelejtette ezt is visszakérni a másik kettővel együtt. Nem hiszem. Tudja, Haggard rossz egészségi állapotban volt. Kipling pedig neki ajánlotta a könyvet, és még pár sort írt is Haggard példányába. Egészen pontosan egy bekezdést, nagyjából száz szót, amelyben rokon léleknek nevezi Haggardot, aki osztotta nézeteit a zsidók eszközölte holokausztot illetően. Vagy valami hasonló megfogalmazásban. Ha jól tudom, a Texasi Egyetem Rider Haggard-gyűjteményében van egy levél, amelyben Haggard megköszöni az ajándékot és a verset. Így talán érthető, hogy Kipling miért vonakodott visszakérni a könyvet pont Haggardtól, és egyben így meg is tagadni azt. Akárhogy is, a könyv Haggard tulajdonában volt, amikor a rákövetkező évben meghalt.

– És mi történt vele?

– Haggard könytárával együtt eladták. Akkor senki sem figyelt fel a könyvre. A világ nem is tudott a létezéséről, Így aztán biztos vagyok benne, hogy Kipling egyéb könyveivel együtt adták el, nem sok pénzért. Kevéssel Kipling halála után került napvilágra, de nem a könyvet találták meg, hanem azt derítették ki, hogy Kipling írt egy antiszemita művet. A Fasiszták Brit Uniója terjeszteni akarta a könyvet, és Unity Mitford állítólag az egyetlen megmaradt példánynak a nyomára is bukkant, amikor Nagy-Britannia hadba lépett Németországgal.

– A háború utánig semmit sem lehetett tudni a könyvről, amikor is egy északon élő bárónő eladta valakinek. A hírek szerint a könyv még kétszer vagy háromszor cserélt gazdát, amikor meg kellett volna jelennie a Trebizond & Partners aukciós ház katalógusában a tizenkettedik Lord Ponsonby hagyatékának árverésén.

– Meg kellett volna jelennie?

Whelkin gyorsan bólintott – A hagyatékban leltárba vették, berakták az árverezendő tárgyak közé, majd visszavonták. Hat héttel ezelőtt csak azért repültem el Londonba, hogy licitáljak arra a könyvre. Kíméletlen harca számítottam. Van néhány veszett Kipling-gyűjtő, ahogy azt maga is tudja, és Kipling lassan megint kezd divatba jönni. A Texasi Egyetem könyvtárának kiváló az állománya, a Kipling-gyűjteményük pedig jelentős. Arra számítottam, hogy több egyetem lesz jelen az árverésen.

– Túl akarta licitálni őket?

– Legalábbis meg akartam próbálni. Azt nem tudom, meddig lettem volna hajlandó elmenni, azt pedig értelemszerűen nem tudhattam, hogy a többiek mennyire elszántak. Amikor megérkeztem Londonba, megtudtam, hogy egy szaúdi férfi igencsak feni a fogát a könyvre, ahogy egy indiai herceg vagy maharadzsa a legmagasabb árat fizeti mindenért, ami Kiplinggel kapcsolatos. Túllicitálhattam volna őket? Nem tudom. A Fort Bucklow felszabadítása érdekes és egyedi darab, de annyit még nem írtak róla, hogy fontosnak tartsák, ráadásul a könyv irodalmi szempontból gyakorlatilag értéktelen. Összeráncolta a homlokát, szemöldöke megrándult. – Én akkor is szerettem volna egy árverésen licitálni a könyvre.

– De visszavonták.

– Az aukció előtt az örökösök. Az úriember a Trebizondtól elnézésemet kérte, láthatóan őt is bosszantotta a dolog. Elvégre a megállapodásuk szerint az örökösök nem adhattak el semmit külön. De mit tehetett volna? A vásárlóé volt a könyv, az örökösöké a pénz, és itt a vége a történetnek.

– De miért vonták vissza?

– Adók, Mr. Rhodenbarr. Örökösödési adó, jövedelemadó. Az adótörvények miatt mindannyian svindlerek vagyunk, nem igaz? Kéz alatt adták el, a készpénznek pedig, ugye, nincs nyoma. Ha valaki rajtuk kereste volna a könyvet, széttárják a kezüket, és azt mondják, a gyerek rádöntötte a vizeskancsót, és menthetetlenül tönkrement. Ugyan nem hisznek nekik, de mit tudnak tenni?

– Ki vette meg a könyvet?

– A Trebizond munkatársai természetesen nem tudták Az örökösök meghallgattak Azt nyilatkozták, hogy a könyvet nem adták el, hanem megtartották – Whelkin rákönyökölt az asztalra, ujjbegyeit összeérintette – Egy kis nyomozást végeztem. Fort Bucklow felszabadítását egy nemzetközileg is ismert figura, Jesse Arkwrigth vette meg.

– Gyűjtő?

– Vásárló, uram. Nem gyűjtő. Egy rosszlelkű férfi, aki ritka tárgyakkal veszi körül magát abban a reményben, hogy azok majd elfedik lelke rondaságát Csak azért van könyvtára, Mr. Rhodenbarr, mert úgy hiszi, része annak a képnek, amit magáról közvetít a világ felé. Vannak könyvei, köztük néhány értékes, mert a könyvek sine qua nonjai egy tisztességes könyvtárnak. De nem gyűjtő, Kiplinget meg végképp nem gyűjt.

– Akkor miért...

– Miért akarta ezt a könyvet? Mert én akartam, Mr. Rhodenbarr. Ilyen egyszerű.

– Ó.

– Emlékszik a fonó Jennyre?

– Egy híres szajha volt, igaz?

Fejét csóválva nézett rám. – Egy gép volt – felelte. – Az első gyapjúfonó gép. Sir Richard Arkwright szabadalmaztatta 1769-ben, és ezzel megteremtette a modern brit textilipart.

– Hát persze – bólogatta – Ami elindította az ipari forradalmat meg a többit.

– Meg a többit – helyeselt. –Jesse Arkwright azt állítja, hogy ő sir Richard leszármazottja. Körülbelül annyira hiszek neki ebben, mint bármi másban. A családneve azt jelenti, hogy bárkaépítő, szóval még akár az is lehet, hogy felfogad egy családfakutatót, hogy bebizonyítsa: Noé egyenes ági leszármazottja.

– Azért vette meg a könyvet, hogy ne legyen a magáé?

– Egyszer én vettem meg valamit, amit ő akart. Most pedig visszafizetett nekem.

– És nem adja el.

– De nem ám!

– És nincs másik példány, csak ez az egy.

– Fél évszázada nem bukkant fel egy sem.

– És maga mégis ezt az egyet akarja.

– Jobban, mint valaha.

– Micsoda szerencse, hogy ma délelőtt véletlenül beugrott a Barnegat Könyvesboltba.

Whelkin szótlanul nézett.

– Már azelőtt a nevemen szólított, hogy bemutatkoztam volna. Engem keresett, nem Mr. Litzauert. Nem azért, mert antikváriumom van, hanem azért, mert régebben betörő voltam. Maga pedig azt hiszi, hogy még mindig az vagyok.

– Én...

– Maga nem hisz abban, hogy emberek megváltoznak. Maga ugyanolyan, mint a rendőrök. „Egyszer betörő, mindig betörő.” Ezt gondolja, igaz?

– Tévedtem – felelte, és elkapta a tekintetét.

– Nem – mondtam neki – Igaza volt.

5

Nem tudom, mikor kerültem ágyba, de valami csoda folytán sikerült fél tizenegykor kinyitnom a boltot. Háromnegyed tizenegykor felhívtam a telefonszámot J. Rudyard Whelkin névjegykártyáján. Egy percig kicsöngött, ekkor a 411-et tárcsáztam a Martingale Klub számáért. A szolgáltatás nem ingyenes, és akár a telefonkönyvből is kikereshettem volna a számot, de előző éjjel egy kisebb vagyont kerestem, és úgy éreztem, nem tarthatom meg mindet magamnak.

A férfi, aki felvette, arról tájékoztatott, hogy Mr. Whelkin valószínűleg nem tartózkodik a klubban, de azért megnézi. A másodpercek lassan peregtek. Egy perc eltelt, mire a férfi gyászos hangon közölte, hogy Mr. Whelkin valóban nincs ott. Akarok üzenetet hagyni? Úgy döntöttem, hogy nem.

Néhány vásárló betért a boltba. Az egyikük potenciális tolvajnak látszott ezért folyamatosan figyeltem, ahogy átnézte az életrajzokat és a szépirodalmat. A végén eléggé meglepett, amikor néhány dollárért meg vette Macaulay történelmi tárgyú esszéinek gyűjteményét.

Dél előtt pár perccel beugrott Carolyn, és lerakott a pultra egy papírzacskót. – Falafel pitával – jelentette be. – Úgy döntöttem, hogy változtatni akarok. Szereted a falafelt?

– Persze.

– Elmentem arra a helyre a Broadway és a Tizenkettedik sarkán. Egyszerűen nem tudom eldönteni, hogy a tulaj arab-e vagy izraeli.

– Számít valamit?

– Nos, nagyon nem szeretnék rosszat szólni. Éppen boldog Ros Hashanát akartam neki kívánni, de mi van, ha mégis arab? Szóval fogtam a szendvicseket meg a visszajárót, és eljöttem.

– Megértem.

– Aha. Tegnap este fantasztikus vacsoráról maradtál le. Megettem a ragu felét, a maradékot lefagyasztottam, majd elkezdtem nézni egy új vígjátéksorozatot három pomponoslányról. A hangot levettem, és így egész élvezhető volt. Korán lefeküdtem, aludtam egy nagyot, most meg pompásan érzem magam.

– Úgy is nézel ki.

– Te meg szörnyen. Ez az ásványvíz utóhatása?

– A jelek szerint.

– Talán túl sokat aludtál. Előfordul néha.

– Én is hallottam róla.

A telefon megszólalt. Hátramentem felvenni a kis irodába, mert arra számítottam, hogy Whelkin az. Ehelyett egy nő kapkodta a levegőt a telefonban, hogy megjött-e már az új Rosemary Rogers. Elmondtam neki, hogy én kizárólag használt könyvekkel foglalkozom, majd azt javasoltam, hogy hívja fel Brentanót. Megkérdezte, mi a számuk, és már épp telefonkönyv után nyúltam, amikor észhez tértem, és letettem.

Visszamentem a falafelemhez. – Valami baj van? – kérdezte Carolyn.

– Miért?

– Majdnem egy méterre felugrottál, amikor megszólalt a telefon A kávé rendben van?

– Hogyne.

– A falafel?

– Ízletes

Minden hétfőn és szerdán én veszek ebédet, es a Pudliművekben eszünk. Kedden és csütörtökön Carolyn hoz ebédet az antikváriumba. Pénteken közösen megyünk el valahova, és pénzfeldobással döntjük el, ki állja a cechhet Ez persze nincs kőbe vésve, mert előfordulhat, hogy üzleti ebédre kell mennem, ahogy az Whelkinnel is történt.

– Ó – mondtam, miután lenyeltem egy nagy falat falafelt. – Nem tétlenkedtem ám délelőtt.

– Ezt soha nem is állítottam.

– Utánanéztem a védőszenteknek.

– Tényleg? És ki a védőszentem?

– Szerintem neked nincs.

– Az meg hogy a fenébe lehet?

– Nem tudom. Megnéztem egy rakás könyvet, és találtam pár listát. De egyik sem volt teljes. Nem tudom, egyáltalán van-e olyan lista, amin az összes védőSzent rajta van. – Keresgéltem az asztalon, mire végül megtaláltam a jegyzetfüzetet, amibe írogattam. – Szent Jánosról meséltem, ugye?

– Igen, de már nem emlékszem, hogy mit. Ő a...

– Könyvkereskedők védőszentje. 1495-ben született Portugáliában. Először pásztor volt, aztán részeges szerencsejátékos lett belőle.

– Jó neki. Utána meg már csak ásványvizet ivott, és Szent lett.

– A könyvek nem írnak semmit az ásványvízről. Negyvenévesen krízisbe került, és Granadába költözött. 1338-ban nyitott egy boltot...

– Könyvesboltot?

– Gondolom. De voltak akkor könyvesboltok? Könyvet se nagyon nyomtak még. Mindegy, két évvel később megalapította az Irgalmasrendet, tíz év múlva meghalt, a képe meg ott lóg a falon az irodámban. Meg akarod nézni?

– Nem különösebben. Ennyit tudtál kideríteni?

– Dehogyis – néztem a jegyzettömbömbe. – Azt kérdezted, van-e a betörőknek védőszentjük. Van, a neve pedig Dismas. Ő volt a jó lator.

– Igen, most már emlékszem.

– Cafasso Szent Józseffel együtt ő a rabok védőszentje is. A rabok és a betörők csoportja lefedi egymást, de nem olyan mértékben, mint gondolnád.

– A raboknak kell még egy védőszent, mert ők aztán tényleg bajban vannak.

– Igazad lehet. A betörő egyben tolvaj is, ezt, ugye, nem nagyon lehet vitatni, és ugyan a jelek szerint a betörőknek nincs védőszentjük, de azért még mindig ott van Szent Dunstan.

– Aki...

– A lakatosok védőszentje. A betörők és a lakatosok ugyanabban utaznak, akkor miért ne fordulhatnának baj esetén mindketten Szent Dunstanhez? Ha azonban nagyon nagy a baj, akkor ott van Szent Júdás Tádé vagy Neocaesareai Szent György.

– És ők mire jók?

– Ők a reménytelen helyzetben lévők védőszentjei. Amikor még betörő voltam, gyakran elkelt volna a segítségük. Ami azt illeti, akkor nem tudtam Padovai Szent Antalról sem, aki az elveszett tárgyak keresőinek védőszentje.

– Azaz, ha nem találod, amit keresel...

– Pontosan. Most kinevetsz. Ami azt jelenti, hogy köszönetet kellene mondanom Szent Vitusznak.

– A táncosok védőszentjének?

– A komédiásoké. A táncosoknak is van egy, de ne kérdezd, kicsoda.

– És mi van a kutyafodrászokkal?

– Ennek még alaposabban utána kell néznem.

– És a leszbikusokkal? Azt akarod mondani, hogy semmit sem találtál a leszbikusokról?

– Van valami, de nem tudom, elmondhatom-e.

– Ne csigázz, Bernie.

– A Vatikánhoz közeli körökben az a hír járja, hogy a költőnőt szentté avatják.

– Szapphót?

– Ki mást? És még azt is rebesgetik, hogy Leszbosz el akar szakadni Görögországtól, hogy...

– Bernie? Senki sem szereti az okostojásokat. Még Szent Vitusz sem.

A délután elmúlt anélkül, hogy a védőszentek kérdése megint előkerült volna. Eladtam jó pár olcsóbb könyvet, és egy fickó, aki már hetek óta szemezett egy szép Trollope-összessel, végre elszánta magát, es megvette. Írt egy csekket hatvan dollárról, aztán a könyvekkel a hóna alatt boldogan elkacsázott.

Amikor volt egy szabad percem, mindig megcsörgettem Whelkint. Végül hagytam neki egy üzenetet a Martingale Klubban, hogy hívja fel Mr. Haggardot. Talán érteni fogja, ki kereste.

A telefon négy körül szólalt meg. – Barnegat Könyvesbolt – Szóltam bele, de választ nem kaptam. Azt hittem, valami elmebajos szórakozik, de a biztonság kedvéért megkérdeztem: – Mr. Haggard?

Természetesen Whelkin volt az. Az üzenetemet nem kapta meg, egész nap nem járt a klubban. A beszéde lassú volt, a mondatok közt hosszú és fura szüneteket tartott. A kelleténél eggyel több martini ebéd közben, gondoltam.

– Be tudna ugrani este, Mr. Rhodenbarr?

-A klubjába?

– Az nem lenne szerencsés. Hadd adjam meg magának a címemet.

– Már megvan.

– Az hogy lehet?

– Odaadta nekem a névjegykártyáját – emlékeztettem, és felolvastam neki a rajta álló címet.

– Ma éjjel nem leszek ott – mondta. Úgy hangzott, mint akinek a nyelve állandóan beleakad a fogaiba. Megadott egy másik címet a keleti Hatvanhatodik utcán az Első és a Második sugárút között. – Második emelet, D ajtó – mondta – Kétszer csöngessen.

– Mint a postás.

– Hogyan?

– Mikor menjek?

Ezt átgondolta. – Fél hét körül – bökte ki végül.

– Remek.

– És hozza magával a, khm, az árut is.

– Természetesen.

Különös, gondoltam, amikor leraktam a telefont. Én aludtam négy órát, de ő hangzott végtelenül kimerültnek.

Nem tudom pontosan, hogy a szikh mikor bukkant fel. A magas, szakállas, turbános férfi egyszer csak ott volt, turkált a polcokon. Észrevettem, mert nem lehetett nem észrevenni, de nem bámultam meg. New York elvégre New York, a szikhek meg nem a Marsról jöttek.

A bolt nem sokkal öt előtt kiürült. Elnyomtam egy ásítást, és azon gondolkodtam, hogy korán bezárok. A szikh pont ekkor jelent meg előttem. El is felejtkeztem róla. Azt hittem rég elment.

– Ezt a könyvet kérem – tartotta fel a kezét, amiben szinte eltörpült a kötet. A dzsungel könyve a jó öreg Rudyard K. tollából.

– Ó, igen – bólintottam. – Maugli meg a farkasok.

Ekkor láttam meg, milyen magas. Mint valami mesebéli figura. Szürke öltönyt viselt, fehér inget, és egy egyszerű kék nyakkendőt. A turbánja fehér volt.

– Ismeri ezt az embert?

Miféle embert? Körbenéztem, de rajtunk kívül senki nem volt a boltban.

– Kiplinget? – kérdeztem végül.

– Ismeri őt?

– Nos, egy ideje már nem él – feleltem. – 1936-ban meghalt. – Köszönet Mr. Whelkinnek a részletes beszámolóért.

A férfi elmosolyodott. Fogai nagyok voltak, és fehérebbek még az ingjénél is. Arca átlagos, barna szeme szomorú, mint a régi bundáké. Amilyet még Ray Kirschmann felesége sem szeretett volna karácsonyra.

– Ismeri a könyveit? – kérdezte.

– Igen.

– Vannak tőle más könyvei is? Azokon kívül, amik a polcon vannak.

A fejemben valahol megszólalt a rég hallott vészcsengő. – Minden kinn van a polcokon – mondtam óvatosan.

– Egy másik könyv. Egy ritka könyv. Talán.

– Attól tartok, hogy nincs.

A mosolya lassan elolvadt, szája egyenes vonal lett, sarka eltűnt sűrű, fekete szakállában. A szikh belenyúlt a zsebébe. Amikor előhúzta, egy pisztolyt tartott benne. Háttal állt az ajtónak, így rajtam kívül senki nem látta, hogy fegyvert fog rám.

Apró kis pisztoly volt, egy nikkelezett automata. Manapság a játék pisztolyok és öngyújtók néznek ki így, de valamiért biztos voltam benne, hogy a szikh nem tüzet akar adni.

Egy ilyen kis pisztolynak viccesnek kellett volna látszania egy ilyen nagy kézben, de hadd mondjak valamit. Amikor fegyvert fognak rám, az soha nem nevetséges.

– Kérem – mondta türelmesen. – Beszéljünk értelmesen. Tudja, hogy mit akarok.

A szemébe akartam nézni, de egyre csak a fegyvert bámultam.

– Talán van valami – mondtam.

– Igen.

– A pult alatt őrzöm, mert ha valakit nagyon érdekel...

– Igen.

– De mivel nyilvánvaló, hogy maga is Kipling rajongója, ezért...

– A könyvet. Kérem.

Szabad kezével azonnal lecsapott a könyvre, mihelyt leraktam a pultra. A mosolya visszatért, szélesebben, mint valaha. Megpróbálta a könyvet betenni a zsebébe, de nem sikerült. Lerakta a pultra, amíg a belső zsebéből előhúzott egy borítékot. A fegyvert még mindig rám fogta, ami nekem továbbra sem tetszett.

– A fáradozásáért – dobta oda elém a borítékot a pultra. – És azért, mert lehetett magával értelmesen beszélni.

– Értelmesen – ismételtem.

– Nincs rendőrség, nincs baj – nyúlt még szélesebbre a mosolya. – Értelmes.

– Mint Brutus.

– Hogyan?

– Ő tiszteletre méltó volt, nem? Én meg értelmes vagyok. – A könyv szinte üvöltött felém a pultról. – Ez a könyv – tettem a kezem a kötet fölé. – Maga idegen ebben az országban, én meg nem engedhetem, hogy...

A szikh felkapta a könyvet, mosolyából vicsorgás lett, és hátrálni kezdett. Amikor az ajtóhoz ért, a fegyvert zsebre vágta, gyorsan kilépett, majd nyugat felé eltűnt a Tizenegyedik utcán.

Én csak álltam, és bámultam utána pár percig. Aztán sóhajtottam egyet, felvettem a borítékot a pultról, és a súlya alapján megpróbáltam kitalálni, mennyi pénz lehet benne. Közönséges boríték volt, Olyan, amilyenben az orvosok szokták a számlát küldeni, de a feladó helye üresen állt. Egy hétköznapi, olcsó boríték.

Rudyard Whelkinnel tizenötezer dollárban állapodtunk meg. Valahogy nem tudtam elhinni, hogy a borítékban tizenöt darab ezerdolláros lenne.

Kinyitottam. Ötvendolláros bankjegyek, használtak, sorozatszámuk összevissza.

Tíz darab.

Ötszáz dollár.

Baromi jó biznisz.

Az olcsó könyvek asztalát berángattam a járdáról. Valahogy nem volt kedvem nyitva tartani csak azért, hogy eladjak pár könyvet néhány dollárért. Az ajtóra kiakasztottam a „Zárva” táblát, majd elkezdtem elrendezni mindent. A készpénzt kivettem a pénztárgépből, majd a Trollope-ért kapott hatvandolláros csekk mellé odatettem egy befizetési bizonylatot.

A tíz darab ötvenest a farzsebembe dugtam, aztán felkaptam az irodai asztalom fiókjából egy barna papírba csomagolt könyvet, kiléptem a boltból, bezártam az ajtót, lehúztam a rácsot, és elindultam.

Pár percig csak sétáltam, először északra a Broadwayn, aztán keletre a Tizenharmadik utcán, majd megint északnak. A Tizennegyedik utca és a Harmadik sugárút sarkán gyülekeztek az engedélyezett és törvénytelen italok, drogok rabjai. A drogosok vakaróztak, az alkoholisták egy másnak adták az üvegeket, egy methadone-rajongó pedig a tenyerével ütemesen verte a falat. Megigazítottam a nyakkendőmet – mert még a boltban a nyakamba kötöttem, és továbbsétáltam. Sikerült megállnom, hogy ne ellenőrizzem percenként a zsebemben lapuló pénzt

Ötszáz dollár.

Nagy különbség van ötszáz és tizenötezer dollár között. Míg az utóbbi meglehetősen tisztességes fizetés egy kis éjszakai munkáért, az előbbi alig kompenzálja az ember életére, végtagjaira és legfőképpen szabadságára leselkedő veszélyt. Ötszáz dollár a Fort Bucklow felszabadításáért egyszerűen röhejes összeg.

Ugyanakkor ötszáz dollár igencsak jelentős summa a Három katona Grosset & Dunlap-féle reprint kiadásáért, ugyanis a turbános merénylő azt ragadta el tőlem. Gyanítottam, hogy nem erre fájt a foga, de az ember nem kapja meg mindig azt, amit akar, nem igaz?

A könyvet teljesen korrektül egy dollár kilencvenötre áraztam be A Fort Bucklow felszabadítása szépen, barna papírba csomagolva ott lapult a hónom alatt, és biztos voltam benne, hogy Rudyard Whelkin igencsak örülni fog, amikor meglátja.

Furcsa, hogy mik nem történnek.

7

Természetesen korán érkeztem. A találkám Whelkinnel fél hétre volt megbeszé1ve, de én a boltot pár perccel öt után bezártam. Nem akartam lenni, amikor a szikh rájön a turpisságra, és vissza akar jönni. Ugyan lógott a boltomban a falon egy tábla, amely azt tudatta a vevőimmel, hogy a pénztártól való távozás után reklamációt nem fogadok el, mégis volt egy olyan érzésem, hogy a szikh arról akarna meggyőzni: most az egyszer tekintsek el a szabálytól. Így aztán nyugodtan ballagtam a klub felé, és még így is jó húsz perccel előbb érkeztem meg a Hatvankettedik utca és a Második sugárút sarkára, ahol egy bár igencsak hívogatóan nézett ki, én meg elfogadtam a meghívást.

Amikor dolgozom, soha nem iszom. De ez nem igazán volt munka, és úgy éreztem, rám fér egy kis valami a szikh fegyverével történt találkozásom után. Sőt, hogy egészen pontos legyek, idefelé jövet megálltam egy krimóban is a Harmadik sugárúton. Most azonban valami civilizált italra és környezetre volt szükségem, ezért rendeltem egy száraz Rob Royt, és előttem a jeges, magas pohárral gondolkodni kezdtem.

Egy: Csak J. Rudyard Whelkin tudta, hogy el fogom lopni a könyvet Arkwright házából Forest Hills Gardensben.

Kettő: Négy óra volt, amikor Whelkin megtudta, hogy megvan a könyv. Tudta, hogy mikor megyek el érte, és azt is tudta, hogy sok minden történhetett, de csak akkor tudta biztosan, hogy az utam Queensbe, sikeres volt, amikor felhívott a boltban. És az is igencsak sanszos, hogy maga Arkwright sem tud a könyve eltűnéséről.

Három: A szikh látogatása nem valami bizarr véletlen volt, az élet egyik megmagyarázhatatlan eseménye, amely miatt oly sok izgalomban lehet részünk. Szó sincs róla. A szikh azért jött be hozzám, mert pontosan tudta, hogy elloptam Arkwrighttól a Fort Bucklow felszabadítását.

A gondolkozás nehéz meló. Ránéztem az órámra, majd belekortyoltam a Rob Royba.

Feltételezés: A szikhnek nem voltak misztikus erői. Azért tudta, hogy a könyv nálam van, mert az információ valahogy eljutott hozzá Whelkinen keresztül

Hipotézis: J. Rudyard Whelkin körülbelül olyan szívesen válik meg tizenötezer dollártól, mint bárki más. Mihelyt megtudta, hogy a könyv nálam van, egész egyszerűen a nyakamra küldte hű szolgáját ötszáz dollárral, meg azzal az utasítással, hogy ne nagyon lépjen bele a lelkivilágomba

A hipotézistől ökölbe szorult a kezem, szemembe pedig ádáz tekintet költözött. A Rob Royból alig maradt valami. Vettem pár jó mély levegőt.

Cáfolat: A hipotézisnek semmi értelme. Ha Whelkin ki akart volna rabolni, miért a boltba küldte volna az emberét? Már megbeszéltünk egy találkozót a keleti Hatvanhatodik utcában, ahol úgy rabolja vagy raboltatja el tőlem a könyvet, ahogy csak akarja.

Alternatív hipotézis: A szikh valaki más hű szolgája. Whelkin igencsak részletesen mesélt arról, ki mindenkit érdekelt a könyv a londoni árverésen. Nem lehetséges, hogy valamelyikük követte a könyvet New Yorkba, hogy aztán valahogy elszedje Arkwrighttól, de aztán arra lett figyelmes, hogy B. G. Rhodenbarr megelőzte?

Ennek már sokkal több teteje volt, de azért nem magyarázott meg mindent. Azon kezdtem el tűnődni, hogy a szikh munkaadója mihez kezd majd, amikor kinyitja a könyvet, és meglátja a címet: Három katona. Minél előbb adom át a könyvet Whelkinnek és kapom meg a tizenötezer dolláromat, annál felkészültebben várhatom az esetleges fejleményeket. Úgy döntöttem, a legbölcsebb az lenne, ha elutaznék valahova pihenni egy kicsit. Így a pénzből is költhetek egy keveset, és távollétem alatt a szikh munkaadója megnyugodhat, vagy szépen hazamehet. Ideális esetben mindkettő.

Felálltam.

Aztán visszaültem.

Volt félnivalóm Whelkintől? Egész biztos voltam benne, hogy nem ő küldte a nyakamra a szikhet, de mi van, ha tévedek? És mi van akkor, ha nem ő küldte a szikhet, nem is tudott róla, de mégis mindenféle elképzelései vannak a díjazásom kifizetését illetően? Lehet, hogy hagytam, hadd nyűgözzön le egy kicsit a Martingale Klub elegáns berendezése és angolos pincérei? Megfigyeltem, hogy a gazdagok sem szeretnek nagyobb összegektől megválni. Erre itt voltam én, hazai pályán találkozom vele, hű kutyaként hozom neki a könyvet. A fenébe. Arról sem voltam meggyőződve, hogy Whelkinnek van tizenötezer dollárja. Akkor hogyan gondolhattam, hogy hajlandó kifizetni, amiben megállapodtunk?

A könyvvel a kezemben kimentem a mosdóba. Amikor kijöttem, a kezem üres volt. A könyvet bedugtam a derekamhoz a nadrágomba.

Senki meg nem mondta volna, hogy van nálam valami.

Ledöntöttem az ital maradékát. Szívesen megittam volna még egyet, de ez várhatott addig, amíg végzek az üzleti ügyemmel.

Mindent a maga idejében.

A ház a Hatvanhatodik utcán egy elegáns téglaépület volt, amelynek alsó szintjén az ablakokban mindenütt növények álltak. A két mellette lévő épület sokkal magasabb volt, de ez tartotta magát. Felsétáltam a bejárati ajtóhoz, és megnéztem a kapucsengőket.

M. Porlock 2/D.

Kétszer csengettem. Egy ideig semmi sem történt. Megnéztem az órámat: 6:29. Az órám pedig ritkán hazudik. Az ujjamat megint a csengőre tettem, és éppen meg akartam nyomni, amikor a zár búgni kezdett, én meg benyomtam az ajtót.

A földszinten két lakás volt a másik három emeleten egyenként négy. (A pincének külön lejárata volt.) Felmentem két emeletet a szőnyeggel borított lépcsőn, és minden egyes lépéssel egyre erősödött a balsejtelmem és a félelmem. A D lakás az épület hátsó részén volt. Az ajtó félig nyitva állt. Játékosan doboltam rajta az ujjaimmal. Szinte azonnal kinyitotta egy széles vállú nő egyszerű szoknyában és rézgombokkal díszített tengerészkabátban. Sötétbarna haját kapkodva nagyon rövidre vágták, mintha a fodrász egy részeg barát, vagy egy magát trendinek tartó profi lett volna.

– Mr. Rhodenbarr? – üdvözölt. – Jöjjön be!

– Nekem egy bizonyos...

– Ruddy Whelkinnel kell találkoznia, tudom. Bármelyik pillanatban megérkezhet. Alig tíz perce telefonált, hogy valahol feltartották, de már úton van. – Hirtelen elmosolyodott. – Azért vagyok itt, hogy Ön kényelemben érezze magát A nevem Madeleine Porlock.

Megfogtam kinyújtott kezét. – Bernie Rhodenbarr – mondtam. – De maga ezt már úgyis tudja.

– A hírneve megelőzi magát. Miért nem ül le? Hozhatok valamit inni?

– Köszönöm, most nem – válaszoltam. A kesztyűpuhaságú zöld bársonnyal borított fotel roppant kényelmes volt. A nappali kicsi, de kellemes, a közepén egy viktoriánus rózsafa szófával és egy virágmintás takaróval letakart másik fotellal. A szófa fölött függő merészen absztrakt kép kiválóan egészítette ki az összhatást. Szép szoba volt, és ezt meg is mondtam a nőnek.

– Köszönöm. Biztos, hogy nem kér egy kis sherryt?

– Köszönöm, nem.

A rádióból klasszikus zene szólt: egy fúvószenekar mintha Vivaldit játszott volna. Madeleine Porlock odasétált a rádióhoz, és lehalkította. Valami nagyon ismerős volt benne, de hogy mi, meg nem tudtam volna mondani.

– Ruddy bármelyik pillanatban megjöhet – közölte megint.

– Régóta ismeri?

– Ruddyt? Időtlen idők óta.

Megpróbáltam elképzelni őket párként. Ugyan nem voltak olyan egyértelműek, mint Rómeó és Júlia vagy Trisztán és Izolda, de azért annyira nem is tűntek valószínűtlennek. Whelkin jóval idősebb volt a nőnél, aki a harmincas éveiben járhatott, bár én nem nagyon tudom megsaccolni, ki mennyi idős.

Ismertem őt valahonnan?

Éppen meg akartam kérdezni, amikor hirtelen tapsolt egyet, mint aki most értette meg annyi év után az általános relativitáselméletet. – Kávé – jelentette ki.

– Hogy mondta?

– Biztosan iszik egy kávét. Most főztem. Iszik, ugye?

Az italt azért utasítottam vissza, mert éber akartam maradni. Akkor a kávé is nyugodtan jöhet. Megegyeztünk, hogy tejszínnel és cukorral kérem A nő kiment a konyhába, én pedig ellazultam, és a zenét hallgattam. Azon tűnődtem, milyen remek dolog lehet fagotton játszani. Egyszer rátettem a kezem pár fagottra, és akkor megtudtam, hogy rettentő drágák, ráadásul még nehéz is megtanulni játszani rajtuk. Ezen túl nem tudok kottát olvasni, és nem tartottam valószínűnek azt sem, hogy vennék egy fagottot, azt meg pláne nem, hogy zenetanárhoz járjak. Ennek ellenére, valahányszor meghallom a hangját, mindig eszembe jut, hogy milyen remek lenne egy reggel úgy felkelni, hogy van egy fagottom, és tudok is játszani rajta.

A képzeletemben a dolgok sokkal egyszerűbbek. A macerás részeket mindenből ki lehet hagyni.

– Mr. Rhodenbarr?

Elvettem tőle a kávét, amit egy vastag, geometriai mintákkal díszített porcelánbögrében hozott be. Megszagoltam. Jó illata volt.

– Remélem, ízlik – mondta. – Különleges keverék Louisianából. Nemrég fedeztem fel. Hikorifa is van benne.

– Szeretem a hikorit.

– Én is – bólintott mintha a hikori iránt érzett vonzalmunk valami komoly dolog kezdete lenne. A fúvósok abbahagyták – tényleg Vivaldi volt, a bemondó elárulta –‚ majd Haydn egy szimfóniája szólalt meg. Belekortyoltam a kávéba. Megkérdezte, ízlik-e, mire megnyugtattam, hogy isteni, ami nem volt igaz. A tejszín és a cukor mellett volt valami meghatározhatatlan mellékíze. Úgy döntöttem, hogy nem szeretem hikorit, csak úgy gondoltam, hogy szeretem.

– Ruddy azt mondta, hoz neki valamit, Mr. Rhodenbarr.

– Igen.

– Nagyon izgatott volt miatta. Itt van magánál?

Ittam még a kávéból, és beláttam, hogy annyira mégsem rossz. Haydn szimfóniája hullámzott a rádióból, és betöltötte a nappalit.

– Mr. Rhodenbarr.

– Szép zene – mondtam.

– Itt van magánál a könyv, Mr. Rhodenbarr?

Mosolyogtam. Nem, vigyorogtam, és tisztában is voltam az arcomra kiült ostoba vigyorral, de nem tudtam ellene tenni semmit sem.

– Mr. Rhodenbarr?

– Maga nagyon csinos.

– A könyv, Mr. Rhodenbarr.

– Magát ismerem valahonnan. Olyan ismerős.

Leöntöttem magam kávéval, és valami oknál fogva emiatt nagyon elszégyelltem magam. Nem kellett volna meginnom azt a Rob Royt, gondoltam, de ekkor Madeleine Porlock elvette tőlem a kávésbögrét, és óvatosan odatette az üvegtetejű dohányzóasztalra.

– Én ezekbe mindig belesétálok – vallottam be. – Az üvegasztalokba. Nem látom őket. Egyenesen beléjük sétálok. Magának narancsszínű a haja.

– Csukja be a szemét, Mr. Rhodenbarr.

A szemem azonnal lecsukódott. Nagy nehezen kinyitottam, és ránéztem. A haja valóban fésületlen volt és narancssárga. Aztán ahogy ezt bámultam, a narancssárga haj eltűnt, helyette ott volt a rövidre nyírt barna. Megráztam a fejem, hátha megint narancssárga lesz a haja, de semmi sem történt.

– A kávé – mondtam. – Valami van a kávéban – osztottam meg vele kiváló felismerésemet.

– Dőljön hátra, és pihenjen, Mr. Rhodenbarr.

– Maga elkábított engem – ragadtam meg a fotel karfáját, és megpróbáltam felállni. Még a fenekemet sem tudtam megemelni. A karomban nem volt erő, a lábaim pedig mintha nem is léteztek volna.

– Narancssárga haj – mondtam.

– Csukja be a szemét, Mr. Rhodenbarr.

– Fel kell kelnem...

– Üljön nyugodtan, és pihenjen. Maga nagyon fáradt.

Mennyire igaza volt! Vettem egy nagy levegőt, aztán dühödten meg ráztam a fejem, hátha eltűnnek a pókhálók. Ezt nem kellett volna: a mozdulattól egy rakás apró tűzijáték lépett működésbe valahol hátul a fejemben. Haydn hol bömbölt, hol alig lehetett hallani. A szemem megint csukva volt, megpróbáltam kinyitni, és annyit még láttam, hogy a nő fölém hajol, majd közli velem, mennyire álmos vagyok.

A szemem csukva tartottam. A látómezőm ennek ellenére kezdett lassan feketébe fordulni. Aztán fekete foltok jelentek meg mindenütt, hogy végül összeérjenek, és minden fekete legyen, én pedig feladtam, hagytam, hadd zuhanjak a feketeség legaljára.

Egy földrengésről álmodtam Törökországban. Mindenfelé házak remegtek és omlottak össze, a hegyek oldalán sziklák gurultak le. Úgy küzdöttem fel magam az álomból, mint valami mélytengeri búvár, aki igyekszik a felszín felé, mert elfogy a levegője. A török földrengésről éppen a rádió számolt be. A belgiumi parlamenti választásokon a szociáldemokraták jelentős előnyre tettek szert. Egy hollywoodi színész meghalt altató-túladagolásban. Az elnök a hírek szerint valamit meg akart vétózni.

Tőlem nem messze egy csengő szólalt meg, félbeszakítva a hírolvasó monoton hangját. Sikerült kinyitnom a szemem. A fejem fájt, a számnak meg olyan íze volt, mintha egy csomag vattát szopogatva aludtam volna el. A csengő megint csengett, én meg azon tűnődtem, miért nem válaszol senki.

Megint kinyitottam a szemem. A jelek szerint ismét becsukódott, én meg észre sem vettem. A rádióban egy hang arra buzdított, hogy fizessek elő a hátizsákosok magazinjára. Nem akartam, de abban sem voltam biztos, hogy lenne-e erőm ellenállni. A csengő meg csak csengett. Azt kívántam, Madeleine Porlock bárcsak felkelne már a szófáról, és csinálna valamit. Beengedi, aki csenget, vagy leveri a csengőt a falról.

A rádióból zene kezdett el szólni. Valami hegedűs. Megnyugtató. Megint kinyitottam a szemem. A csengő elnémult, .de helyette nehéz léptek csattogtak a lépcsőházban.

Még mindig a fotelben ültem. A bal kezem úgy feküdt az ölemben, mint valami döglött állat. Jobb kezem az oldalam mellett lógott, és volt benne valami.

Újra kinyitottam a szemem, és megráztam a fejem. Valami mintha lötyögött volna benne. Kopogtak az ajtón. Olyan jó lett volna, ha az a Porlock nevű nő ajtót nyit, de ő sem volt valami fényes állapotban.

Dörömbölni kezdtek az ajtón. Valahogy sikerült feltápászkodnom a fotelból, és mintha megcsillant volna előttem az ébrenlét és a tiszta gondolkodás ígérete. Zihálva vettem a levegőt, és igyekeztem emlékezni, mi a fenét is keresek én ott.

A bal kezemmel lassan a derekamhoz nyúltam. A Fort Bucklow felszabadítása eltűnt.

Nem voltam meglepve.

– Kinyitni!

Kopogtak, dörömböltek, dörömböltek és kopogtak, én meg kezdtem magam úgy érezni, mint a részeg hordár a Macbethben. Kiáltottam, hogy várjanak egy percet, és odanyúltam a farzsebemhez, hogy megvan-e a szikh ötszáz dollárja. De valami oknál fogva nem ért el a farzsebemhez a kezem. És miért a bal kezemet használtam? Hát persze. Mert a jobb kezemben valami nehéz dolog volt.

– Rendőrség! Kinyitni!

Egyre erőteljesebb dörömbölés. Felemeltem a jobb kezem. Egy fegyver volt benne. Ostobán bámultam, aztán megszagoltam a csövét. A fegyverolaj és lőpor kevert szagát éreztem, ami a frissen elsütött fegyverek sajátja.

Megint ránéztem a szófára. Azt reméltem, hogy üres lesz, hogy amit az előbb láttam, csak képzeltem. De Madeleine Porlock még mindig ott volt, és nem mozdult, és most már azt is láttam, hogy nem is nagyon fog. Fejbe lőtték. A homloka kellős közepén, ahol a hindi nők is viselik azt a pöttyöt. Egészen határozott elképzelésem volt, hogy a golyó miféle fegyverből származhatott.

8

Felkeltem. Túl gyorsan, a vér a lábamba futott, vagy ahova hasonló körülmények között futni szokott, és én hajszál híján elestem. De sikerült állva maradnom, és nagy nehezen összerendeztem a gondolataimat.

A rádió még mindig szólt. Ki akartam kapcsolni, de nem tettem. A zsaruk abbahagyták a kopogást, ehelyett dörömbölni kezdtek. Csak pillanatok kérdése, hogy az ajtó megadja magát, és bejussanak a lakásba.

Úgy döntöttem, hogy jöhetnek bátran, de én nem akarom megvárni őket.

Még mindig a kezemben volt az az átkozott fegyver. Elejtettem, aztán felvettem, és letöröltem róla az ujjlenyomataimat, majd a szőnyegre dobtam. A kis hallon keresztül elindultam. Az egyik oldalon a fürdő és a gardrób nyílt, a másikon meg egy kis teakonyha. A hall végén az ajtó egy közepes méretű hálószobába vezetett, benne egy tekintélyes méretű franciaággyal, amit egy, a pennsylvaniai hollandoktól származó takaró fedett. Az ágy mellett egy ablak volt, amit sikerült kinyitnom, és azzal lendülettel ki is léptem a tűzlépcsőre.

Hűs levegő, friss és hűs levegő. Megtöltöttem a tüdőmet, és éreztem, hogy az agyamban kicsivel kevesebb lesz a pókháló. Kimásztam az ablakon, becsuktam magam után, pont időben, mert hallottam, ahogy a lakásba berontanak a rendőrök.

Most mi lesz?

Lenéztem, és a tériszony szinte megütött. Hirtelen eszembe jutott a bizonyos gyógyszereken található felirat, ami a vezetés vagy munkagépek kezelésével kapcsolatos problémákra hívja fel a figyelmet. Amennyiben szédülés fogja el, maradjon távol a roskatag tűzlépcsőktől. Még egyszer lenéztem. A tűzlépcső egy hátsó udvaron ért véget, amelyet három oldalról magas fal határolt. Lehet, hogy bejutok a pincébe, de ott egy rendőr fog várni rám, valószínűleg az a kövér, amelyiknek nem volt kedve megmászni a lépcsőket.

Így aztán felfelé indultam, el a harmadik emelet mellett, fel a tetőre. Valaki rózsafából egy napozóágyat épített, mellette pár fa meg bokor állt. Nagyon csinos volt az egész, azt leszámítva, hogy nem tudtam lejutni a tetőről. A szomszédos épületek legalább harminc méterrel magasabbak voltak, az épületbe vezető ajtót pedig kulcs nélkül nem lehetett kinyitni. Ez, ugye, nem lett volna probléma, ha nálam vannak a szerszámaim, de ki gondolta volna, hogy szükségem lesz rájuk?

Vissza a tűzlépcsőn. A harmadik emeletnél megálltam, és egy pillanatra elgondolkodtam, vajon miféle rendőr vár rám a lépcső alján. Persze bármikor betörhetek a pincébe, és mondjuk elbújhatok a kazánszobában, amíg a zsaruk elkotródnak, de volt nekem ehhez kedvem? És ha már itt tartunk, el akartam menni Porlock lakásának ablaka előtt, ahol zsaruk már nagyban keresnek engem?

Megnéztem a két lakást a harmadikon. A jobb oldali – 3/D – Porlock lakása felett volt, a függöny behúzva. Odanyomtam a fülem az ablakhoz, és hallottam, hogy a tévéből a Brady Bunch egyik részének hangjai szűrődnek ki. A 3/C lakásba a függöny melletti résen be tudtam kukkantani, de semmit nem hallottam, és semmit sem láttam.

Mondanom sem kell, az ablak be volt zárva.

Ha nálam lett volna az üvegvágóm, akkor nyírok egy helyes kis kört az üvegen, benyúlok, és kipattintom a reteszt. Ha lett volna nálam vastagabb ragasztószalag, akkor ráragasztom az üvegre, és betöröm. Körülbelül annyi zajt adott volna, mint amikor az ember kiráz egy poros parókát. Ha lett volna...

Ha a kívánságok lovak lennének, akkor a betörők lovagolnának. Meglódítottam a lábam, és óvatosan, ámde roppant határozottan belerúgtam az üvegbe. A szemem becsuktam, és csak akkor nyitottam ki, amikor az üvegcsörömpölés zaja elhalt. Odatoltam a fülem a törött üveghez, pár pillanatig hallgatóztam, majd benyúltam a nyíláson, és elfordítottam reteszt.

Pár perccel később a lakást már hagyományos módon hagytam el: az ajtón keresztül. Határozott léptekkel elindultam lefelé a lépcsőn. A másodikon két egyenruhás rendőr bambult. A 2/D lakás ajtaja nyitva állt, bent meg egy rakás zsaru sürgölődött.

Megkérdeztem a kint állóktól, hogy mi a baj. Rutineljárás, közölték. Megnyugodva bólintottam, majd lementem a lépcsőn, ki az utcára.

Haza akartam menni. Mindenütt jó, de a lakásomban azért a legjobb, mert ott vannak a szerszámaim, és egy betörő – a többi mesteremberhez hasonlóan – nem sokat ér nélkülük. Nem voltam benne biztos, hogy a zsaruk személy szerint engem keresnek-e. Előbb-utóbb nyilvánvalóan én leszek a célpont, csak az a kérdés, hogy mikor. Nem voltak kétségeim, hogy pillanatok alatt be tudok jutni a lakásomba, ráadásul úgy, hogy észre sem nagyon vesznek, hacsak nem a kanapén ülve várnak. Ott voltak a szerszámaim, ott volt a készpénzem, és nagyon szerettem volna ezeket – meg még pár apróságot – összeszedni, hogy felkészülten nézzek a közeljövő elé.

Mert a közeljövő nem látszott túl rózsásnak. Amikor utoljára láttam, Madeleine Porlocknak a kelleténél eggyel több nyílás volt a fején, a lakás meg tele volt az ujjlenyomatommal: a kávésbögrén, a dohányzóasztalon, és még az isten tudja, hogy hol. És valami bűnözőgéniusz a kezembe nyomta a gyilkos fegyvert is.

A rendőröknek biztosan van jó pár kérdésük, és attól tartok, hogy a válaszaim nem nagyon érdekelnék őket. Ugyanakkor nekem is volt néhány kérdésem, amikre választ akartam kapni.

Ki volt Madeleine Porlock? Hogyan került bele ebbe az egészbe? Miért kábított el? Honnan került elő a gyilkos? Miért ölte meg őt?

És mi a fene történt Rudyard Whelkinnel?

És ami a legfontosabb: a szikh hol illeszkedik bele a képbe?

Az utolsó kérdésre ugyanolyan nehéz volt válaszolni, mint a többire, de ahogy feltettem, rájöttem, hogy nem mehetek haza. Ugyanis mostanra a szikh és a megbízója már tudták, hogy átvertem őket, ami azt jelentette, hogy mindazon helyeket el kell kerülnöm, ahol okfejtésük és logikus elvárásaik szerint felbukkanhatok. A bolt szóba sem jöhetett, a lakásom sem, hiszen bárki, aki kezébe veszi a manhattani telefonkönyvet, körülbelül fél perc alatt kinyomozhatja, hogy hol lakom.

A Második sugárúton leintettem egy taxit. A sofőr egy fiatal spanyol srác volt, szemében élénk figyelemmel. Vajon azok a szemek engem is figyeltek, amikor megmondtam neki a címet?

– A Village-be – mondtam

– Melyik része?

– Sheridan tér.

Bólintott, és indultunk.

Carolyn Kaiser az Arbor Courton lakott, egy olyan apró kis mellékutcában a Village-ben, amit csak akkor tudtam megtalálni, ha mindig ugyanonnan indultam el. Mivel a Sheridan tér nem a megszokott helyem volt, ezért fel kellett sétálnom a Greenwich sugárúton, aztán nyugatra fordultam, majd délre. Mivel nem emlékeztem, melyik házban lakik, ezért mindegyiken megnéztem a lakók névsorát, és amikor megtaláltam, azonnal felcsöngettem hozzá.

Senki sem volt otthon. Jó lett volna, ha előtte odaszólok telefonon, de a száma nem volt nálam, és a telefonkönyvben sem volt benne, mert titkosította. Egyszerűbb egy tevét átnyomni a tű fokán, mint egy titkos számot kiszedni a tudakozóból.

Megnyomtam pár felső emeleti lakás csengőjét. Végre valaki beengedett. Carolyn a földszinten lakott. Vetettem egy gyors pillantást a zárjára, aztán sarkon fordultam, és már ott sem voltam.

A Hudsonön az összes bolt zárva volt. Találtam ugyan egy lakatost, de mégse mehettem be hozzá kölcsönkérni a szerszámait. Egy éjjel-nappaliban vettem szigetelőszalagot, gemkapcsot, hajcsatot és néhány körömreszelőt. A pénztárnál még beraktam a kosárba egy pipásoknak való kis tömőszerszámot, amivel tömni, lazítani meg kaparni lehet a pipát. Ráadásul jó minőségű acélból készült.

Carolyn házánál megint bosszantottam a lakókat, akik az előbb beengedtek. És most is. Carolyn ajtaja előtt letérdeltem, és munkához láttam.

A saját szerszámaimmal öt perc alatt végeztem volna. Ezekkel a rögtönzött szerszámokkal azonban majdnem tíz percig is eljátszadoztam a zárakkal, ráadásul ezalatt ketten bejöttek az épületbe, egyvalaki pedig kiment. Ha bármelyikük is észrevette, akkor túl udvariasak – vagy közönyösek – voltak ahhoz, hogy jelenetet rendezzenek. Amikor végeztem, felálltam, és beléptem Carolyn lakásába.

Kényelmes. Tipikus lakás a Village-ben. Az egész lakás egyetlen helyiségből állt. Egyedül a vécét választották le egy ajtóval, amit alig lehetett becsukni, amikor az ember benn volt. A konyhai részen állt egy ősrégi, oroszlánlábas fürdőkád, amelyre Carolyn bútorlapból egy tetőt vágatott, így amikor nem fürdött benne, konyhapultként lehetett használni. Mellette állt a tűzhely, a mosogató és a hűtő. A fal kék volt, mélytónusú sötétkék, míg az ablakkereteket és a vízvezetékcsöveket élénksárgára festette.

Beléptem a vécébe, aztán alágyújtottam a tűzhelyen a maradék kávénak, és hagytam, hogy az egyik macska hadd ellenőrizzen le. Burmai volt, és a jelek szerint semmitől sem félt. A haverja, egy orosz kékmacska az ágyon pihegett, és erősen próbált beleolvadni az ágytakaróba. Megvakartam a burmai füle tövét, mire azt a bizarr hangot hallatta, amit a macskák szoktak, és a bokámhoz dörgölőzött. Átmentem az ellenőrzésen.

A kávé felforrt, töltöttem egy bögrével, de hirtelen bevillant Madelen Porlock és az ő megbuherált kávéja. A bögre tartalmát beleöntöttem a mosogatóba, tettem fel vizet forrni, és csináltam egy teát, majd meg bolondítottam egy korty kaliforniai brandyvel, amit a mosogató fölötti polcon találtam.

Fél hét volt, amikor beugrottam Porlock kisasszonyhoz, és a hétórás híreknél léptem ki a tűzlépcsőre. Carolyn foteljában ülve néztem legközelebb az órámra. Lábamat felraktam, a brandys tea fele már a gyomromban morgott, a macska meg az ölemben dorombolt őrült módon. Negyed tíz múlt három perccel.

Óvatosan előredőltem, hogy a macskát ne zavarjam meg, és bekapcsoltam a rádiót. A macska ennek ellenére mérgesen megmozdult, majd visszafeküdt, és velem együtt hallgatta a hírrádió beszámolóit az elnöki vétóról és a törökországi földrengésről. Washington Heightsban egy berágott albán férfi túszokat ejtett, és a helyszínről közvetítő riporter sokkal többet mondott a helyzetről, mint amennyire kíváncsi voltam. Gyengéden simogattam az orosz kékmacskát, miközben kollégája könyvszekrény tetején ült, és tüntetően ásítozott.

Tizenegy felé járt, amikor meghallottam Carolyn kulcsát a zárban. Addigra már egy dzsesszadóra tekertem át, és mind a két macska az ölemben durmolt. Nem mozdultam, majd amikor Carolyn belépett a lakásba, megszólaltam: – Én vagyok az, Carolyn, ne ijedj meg.

– Miért kellene megijednem? – kérdezte, majd bezárta az ajtót. – Régóta vagy itt? A Dutchessban voltam, és tudod, milyen ott. Illetve nem tudod, mert oda nem engednek be férfiakat. – Kibújt a kabátjából, rá akasztotta a kilincsre, odasétált a tűzhelyhez, majd megpördült. – Hé – nézett rám. – Volt egy találkozónk, amiről elfelejtkeztem?

– Nem.

– Randy engedett be? Azt hittem, az istenverte nagynénjénél van Bath Beachen. Mit csinált akkor mégis itt? Utána kiment Brooklynba?

– Nem találkoztam Randyvel.

– Akkor hogy kerülsz ide, Bernie?

– Mondjuk úgy, hogy beengedtem magam.

– Értem, de honnan van kulcsod? – A homlokát ráncolta, aztán leesett neki. – Ó – kerekedett el a szája. – Értem. Másoknak kulcs kell. Te olyan vagy, mint Casper, a szellem. Keresztülsétálsz a falakon.

– Nem egészen.

A macskák kiugrottak az ölemből, és most Carolyn bokájához dörgölőztek lelkesen, és követelték a vacsorájukat. De Carolyn nem törődött velük.

– Bernie? – kérdezte

– A rádió.

– Hogyan?

– Az majd válaszol a kérdésedre.

Carolyn enyhén félrebillentett fejjel hallgatta a rádiót. – Ez szerintem Monk – mondta végül. – De nem tudom. Nem olyan darabolós, mint Monk, de jó sok mindent csinál a bal kezével.

– Jimmy Rowles. De nem erre gondoltam, Carolyn. A zene után.

Rowles felvétele után egy gyors reklám a Bahamákra szervezett dzsesszhajóútra invitált. Megnyugtattam Carolynt, hogy nem erről van szó. Aztán nekiálltak a tizenegy órás híreknek. Éppen idejében. A török földrengésnek még több áldozata volt, a berágott albán egyre mérgesebb lett, de az elnök csak egyszer tudott vétózni. Ezeket követte a döbbenetes hír, hogy egy Bernie Rhodenbarr néven közismert börtönviselt betörőt keres a rendőrség Madeleine Porlock meggyilkolásával kapcsolatban, akit ma este lőttek agyon a saját lakásában a keleti Hatvanhatodik utcában.

A bemondó a többi hírt kezdte el sorolni, de Carolyn a mondat közepén kikapcsolta a rádiót, rám nézett egy pillanatra, majd odament a konyhához, és megetette a macskákat. – Ma este csirke és vese lesz – mondta nekik. – A kedvencetek.

Pár percig háttal állt nekem, és kis kezével a csípőjén figyelte, ahogy a macskák falatoznak. Aztán odajött, és leölt az ágy szélére.

– Fel kellett volna ismernem Jimmy Rowlest – Sóhajtott – Gyakran hallottam őt a Bradley’snél. Egy ideje azonban nem voltam ott, mert Randy utálja a dzsesszt, és ha szakítunk, ami szerintem már éppen folyamatban is van, akkor majd bőven lesz időm dzsesszklubokba járni, nem igaz?

– De igen.

– Madeleine Doorlock. Vicces név.

– Porlock.

– Akkor is szokatlan. Ki volt a nő, Bernie?

– Nem tudom. Ma este találkoztam vele először.

– És megölted?

– Nem.

Keresztbe tette a lábát, egyik kezével a térdére könyökölt, állát tenyerébe ejtette. – Te beszélsz, én meg figyelek.

– Rendben – bólintottam. – Hosszú történet.

9

Tényleg hosszú történet volt, de Carolyn türelmesen végighallgatta. Csak a brandys üvegért állt fel az ágyról. Amikor végeztem, kinyitotta az üveget, és mindkettőnknek töltött egy tisztességes adagot. Már nem volt értelme a teámat hígítani vele, Carolyn meg koffein nélkül is elég ébernek látszott.

– Igyunk a bűnre – emelte magasra a poharát. – Most már értem, hogy múltkor miért lötykölted ki majdnem az ásványvizedet. Éppen indultál bűnözni. Azért nem ittál, igaz?

– Munka közben soha nem iszom.

– Én meg ivás közben soha nem dolgozom. Csak azért jár a szám, Bernie, hogy hozzá tudjak szokni az új helyzethez. Én tényleg azt hittem, hogy te már nem vagy betörő, és most már a bűnös múltadon túllépve igaziból használt könyvekkel kereskedsz. Minden, amit mondtál annak a rendőrnek...

– Egy bizonyos pontig teljesen igaz volt. A bolt nem termel hasznot, vagy ha igen, hát keveset. Nem tudom, a könyvelés nem az erősségem. Veszek és eladok, és szerintem a nap végére több van a kasszában, mint reggel, így aztán ki tudom fizetni a bérleti díjat meg a számlákat. Ha keményebben dolgoznék, akkor talán jobban is menne a bolt, és megélhetnék belőle. Ha a puhakötésűeket kiraknám a polcra ahelyett, hogy egyben eladom őket, vagy ha elolvasnám a szakfolyóiratokat, és mondjuk, reagálnék, ha meglátok valami hirdetést egy könyvet keresve, ami nekem megvan, akkor talán több pénzt termelnék.

– Ehelyett éjszakánként betörsz ide meg oda.

– Csak néha.

– Különleges alkalmakkor.

– Bizony.

Hogy legyen miből megélned.

Összeráncolta a szemöldökét, kortyolt egyet a brandyjéből. – Lássuk csak – mondta. – Azért jöttél ide, mert itt biztonságban vagy, igaz?

– Igaz.

– Ez tökjó. Barátok vagyunk, nem? Tudom, hogy egy törvény elől menekülő bűnözőt rejtegetek, de látványosan nem érdekel. Mire vannak a barátok?

– Igazán páratlan vagy, Carolyn.

– Abban biztos lehetsz. Figyelj, addig maradsz, ameddig csak akarsz, nem kérdezek semmit, pedig azért lenne pár kérdésem, feltéve, ha akarsz rájuk válaszolni.

– Azt kérdezel, amit csak akarsz.

– Mi Dél-Dakota fővárosa? Jó, vicceltem. Miért vártad meg, hogy Arkwrighték hazaérjenek? Miért nem húztál el onnan a könyvvel?

Bólintottam. – Whelkin ötlete volt. Azt akarta, hogy Arkwright ne vegye észre a könyv eltűnését. Ha nem hozok el semmit, csak a könyvet, és ha a könyv még akkor is ott van, amikor Jesse Arkwright lefekvés előtt lök párat a biliárdasztalán, akkor legalább egy napba telik, mire észreveszi az eltűnését. Whelkin biztos volt benne, hogy ő lesz az első számú gyanúsított, mert annyira akarta a könyvet, és igencsak rosszban volt Arkwrighttal. Még egy alibi sem segített volna túl sokat, mert Arkwright úgyis rájön, hogy valakit felbérelt a melóra.

– És milyen igaza volt.

– Milyen igaza volt – bólintottam. – De minél később veszi észre Arkwright a könyv eltűnését, és ezzel együtt azt sem tudja pontosan, mikor és hogyan lopták el, Whelkinnek annál több ideje van olyan helyre elrejteni, ahol senki sem találja meg..

– Akkor ezért hoztad el csak a könyvet, és semmi mást. Pontosan.

– Oké. Ezt most már értem, azt hiszem legalábbis. De mi történt Whelkinnel?

– Nem tudom.

– Szerinted ő ölte meg a nőt?

– Nem hiszem.

– Miért nem? Ő beszélte meg veled a találkozót. Ő vette rá a nőt, hogy elkábítson, így amikor ott feküdtél eszméletlenül, nyugodtan megölhette.

– Miért?

– Hogy rád kenje. Hogy eltüntessen téged a képből.

– Akkor miért nem ölt meg?

– Nem tudom – rágta az öklét egy kicsit Carolyn. – Ez a Porlock csaj nem csak úgy belepottyant a történetbe. Whelkin küldött téged hozzá, ő kábított el, és szerintem ő is a könyvre utazott, mert azt kérdezte tőled, hogy nálad van-e. Aztán amikor már nem voltál magadnál, elvette tőled a könyvet.

– Vagy a gyilkos.

– Nem hallottad a lövés hangját? –

– Tényleg nagyon ki voltam ütve. Es az is lehet, hogy hangtompítót használt, amit aztán magával vitt, meg a könyvet is, meg azt az ötszáz dollárt is, amit a szikh nyomott a kezembe. – Vállat vontam. – Azért sejtettem én, hogy ötszáz dollár egy kicsit magas ár a Három katona reprint kiadásáért. Könnyen jött, könnyen ment.

– Bizony. Talán a szikh ölte meg.

– Miért?

– Talán együtt dolgoztak, a szikh meg jól átverte a végén. – Színpadiasan sóhajtott egyet. – Nem tudom, Bernie. Csak járatom az agyamat. Valami köze kellett, hogy legyen Whelkinhez, nem?

– Gondolom. Az ő lakásába hívott a találkozóra. De...

– De mi?

– De miért nem vette meg a könyvet?

– Talán mert nem volt rá pénze. De igazad van, ez lett volna a legegyszerűbb megoldás. Valamit fizetett előre, nem? Mennyivel tartozik?

Nem válaszoltam.

– Bernie?

– Tegnap mondtam egy bolti szarkának, hogy túl ostoba ahhoz, hogy tolvaj legyen – szegtem le a fejem. – Nem ő az egyetlen.

– Ugye, nem...

– Egy fillért sem kaptam előre.

– Ó.

Vállat vontam, sóhajtottam, ittam. – A Martingale Klub tagja – magyaráztam. – Angol akcentusa volt. Nagyon angolosan öltözött.

– És?

– Bedőltem neki, ennyi. Nagyon ügyesen elkerülte az előleg kérdését. Nem tudom, hogyan, de úgy sétáltam be Arkwrighték házába, hogy a kezemen kívül semmi nem volt a zsebemben. Jesszusom, Carolyn, a hídpénzt meg a benzint is a saját zsebemből fizettem. Iszonyú hülyének kezdem érezni magam.

– Whelkin átvert. Szépen elhívott a találkára, aztán lelőtte a nőt, majd az egészet rád akarta kenni.

Átgondoltam. – Nem – jelentettem ki végül.

– Nem?

– Nem hiszem. Akkor miért vonta bele a nőt? Ő is olyan könnyen el tudott volna kábítani engem, mint a nő. És van még valami. Amikor utoljára beszéltünk telefonon, és megegyeztünk, hogy a Hatvanhatodik utcai lakásban találkozunk, Whelkin zavartnak tűnt. Akkor azt hittem, hogy piás.

– És?

– Fogadok, hogy őt is elkábították.

– Ahogy téged is?

– Nem. Egyáltalán nem úgy. Nem azt a drogot használták, különben Whelkin nem lett volna képes megszólalni. Mert nekem valami nagyon erőset adott be a nő. Olyan volt, mintha hallucináltam volna.

– Mint az LSD-től?

– Soha nem próbáltam.

– Én sem.

– A hallucináció is olyan furcsa volt, mert nem jelentek meg semmiféle állatok talpig virágba öltözve a falon. Az érzékszerveim eltompultak, mielőtt kidőltem. A zene hol túl hangos volt, hol meg túl halk, hogy csak egy példát mondjak. És amikor belenéztem a nő arcába, olyan volt, mintha elolvadt volna.

– A hajáról is mondtál valamit.

– Igen. Állandóan narancssárgára változott a színe. A barna haját nagyon rövidre vágatta, de én állandóan azt láttam, hogy narancssárga és göndör. Aztán pislogtam egyet, és megint barna volt a haja. Ó, a rohadt életbe!

– Mi baj, Bernie?

– Most már tudom, hol találkoztam vele. És akkor valóban göndör, narancssárga haja volt. Ami valószínűleg csak paróka lehetett.

– A barna haj?

– A narancssárga. Bejött a boltba, és narancssárga paróka volt rajta. Biztos vagyok benne, hogy ugyanaz a nő volt. Széles vállú, kicsit zömök, szögletes arcú. Igen, ő volt az. Háromszor vagy négyszer járt a boltomban.

– Rudyard Whelkinnel?

– Nem. Ő csak egyszer volt nálam. Aztán aznap a Martingale Klubban ebédeltünk, aztán még egyszer találkoztunk a klubban egy italra, no meg többször beszéltünk telefonon. A nő először... Nem is tudom, mikor láttam először a boltban. Szerintem a múlt héten. Aztán tegnap végre vett is valamit. Vergilius Eklogáinak egy példányát a Heritage Club kiadásában. Ő volt az. Semmi kétség. –

– Mit csinált?

– Körbenézett. Ugyanazon okból, amiért én is tettem egy sétát Forest Hillsben egy jegyzettömbbel a kezemben. Felderítés. Bekapcsolhatom a rádiót?

– Miért?

– Éjféli hírek.

– Máris éjfél lenne? Persze, kapcsold csak be.

A macskát odébb tettem, a rádiót meg bekapcsoltam. Leültem, a macska ismét elfoglalta a helyét az ölemben, és dorombolt tovább. A hírek egytől egyig ugyanazok voltak, mint egy órával korábban, azt leszámítva, hogy a berágott albán lecsillapodott, és elengedte a túszait. A jelek szerint akkor kapott lángra a fejében az olajmécses, amikor megtudta, hogy a feleségének van még egy férje, és ez érzékenyen érintette. Madeleine Porlock még mindig halott volt, a rendőrség pedig továbbra is kereste Bernard Rhodenbarrt.

A macskát megint félferaktam, a rádiót kikapcsoltam. Carolyn meg kérdezte, milyen érzés, hogy a rendőrök keresnek. Borzalmas, válaszoltam.

– Honnan tudják, hogy téged kell keresniük, Bernie? Ujjlenyomatok?

– Vagy a tárca.

– Miféle tárca? – A tárcám. Aki megmotozott, azt is elvette. Vagy Madeleine Porlock, vagy a gyilkosa. Elvette az ötszáz dollárommal meg a könyvvel együtt. Aztán oda tette le, ahol még a rendőrök is megtalálják.

– De neked eszméletlennek kellett volna lenned, amikor megérkeznek, nem?

– Lehet, hogy a tárca csak extra biztosítás volt. Vagy a gyilkos azért vette el, mert hátha talál benne valami inkriminálót. Mint például Whelkin név jegykártyáját. Vagy a jegyzeteimet. – Vállat vontam. – A tárcám most bár hol lehet. Talán fel is kellene hívnom a bankomat, hogy letiltsam a hitelkártyámat, mert különben valaki vesz rajta pár repülőjegyet Londonba, meg pár karórát, és kész. De most van fontosabb dolgom is ennél.

– Azt elhiszem – ejtette Carolyn megint az állát a tenyerébe, majd rám szegezte kék szemét. – Mi van a listád első helyén?

– Hogyan?

– A fontossági listád. Mi van az első helyén?

– Passz.

– Mi lenne, ha töltenék még egy italt, amíg gondolkozol rajta?

– Azt hiszem, eleget ittam – ráztam meg a fejem.

– Én már két vagy három pohárral ezelőtt voltam ugyanitt, de ez az apróság nem akadályozott meg abban, hogy igyak – fogta meg az üveget, és töltött magának. – Te tudod, hogy mikor ittál eleget, és abba is tudod hagyni?

– Persze.

– Ez fantasztikus – kortyolt bele a brandyjébe, és a pohár pereme fölött rám nézett. – Tudtad, hogy van még valaki a lakásban rajtad és a Porlock csajon kívül?

– Nem. De a nappalin csak akkor jutottam túl, amikor már meghalt. Azt hittem, ketten vagyunk, és Whelkinre várunk.

– Lehet, hogy a gyilkos a másik szobában várt.

– Lehetséges.

– Vagy a nő egyedül volt, elkábított téged, fogta a könyvet meg a tárcád meg a pénzed, és már éppen úton volt, amikor megjelent a gyilkos, fegyverrel a kezében.

– Lehet.

– Ki volt az? A szikh? Whelkin?

– Nem tudom, Carolyn.

– Mi a fenéért volt rajta paróka? Úgyse ismerted, nem igaz? Akkor miért változtatta el a külsejét?

– Passz.

– És a szikh? Nem lehet, hogy az is csak álca volt? Whelkin magára öltötte a szikh jelmezét?

– Szakálla volt meg turbánja.

– Van álszakáll, a turbán meg olyan, hogy felteszed a fejedre, aztán leveszed.

– A szikh nagyon magas volt Legalább két méter tíz. Vagy még több is.

– Nem hallottál még a magas sarkú cipőről?

– Nem Whelkin volt a szikh – mondtam. – Higgy nekem!

– Mást se teszek, csak hiszek neked. De ugorjunk vissza a másik kérdéshez. Hogyan mászol ki ebből a csávából? A zsarukhoz nem mehetsz, igaz?

– Bárhova mehetek, csak hozzájuk nem. Abban a pillanatban letartóztatnak szándékos emberölésért. Lehet, hogy sikerül vádalkut kötnöm, és az ügyvédem is megdolgozhatná az esküdtszéket, de sanszos, hogy az elkövetkező minimum tíz, maximum húsz évet ingyenszálláson és –koszttal töltöm el. És ezt nem nagyon akarom.

– Megértem. Az nem lehet, hogy...

– Igen?

– Hogy elmondod nekik, amit nekem? Felejtsd el a kérdést, a brandy beszélt belőlem. Mi a fenéért hinnének neked? Senki nem hisz el egy ilyen történetet, csak egy leszbikus, aki abból él, hogy kutyákat nyír. Kell lennie megoldásnak, Bernie, de mi az?

– Meg kell találnom az igazi gyilkost.

– Ja, persze – csapott a homlokára. – Ez miért nem jutott eddig az eszembe? Egyszerűen csak meg kell találni az igazi gyilkost, megoldani a bűntényt, visszaszerezni az ellopott könyvet, és aztán repülhetsz is Hawaii-ra kipihenni a fáradalmakat. Mint a tévében, igaz? A reklámblokk előtt mindent meg kell oldani.

– És a következő epizódból is be kell játszani pár jelenetet – mondtam. – Ezt se felejtsd el.

Még dumáltunk egy ideig. Aztán Carolyn többet ásított, mint figyelt, és ez rám is átragadt. Úgy döntöttünk, hogy alszunk egyet. Érdemben semmit sem tudtunk tenni, és fáradtak is voltunk.

– Itt maradsz – mondta. – Az ágyon alszol.

– Ne bohóckodj. A kanapén alszom.

– Te ne bohóckodj. Egynyolcvan magas vagy, amilyen hosszú az ágy is. Én egyötven vagyok, amilyen hosszú a kanapé. Még szerencse, hogy a szikh nem ugrott be, mert nem tudnánk lefektetni.

– Én csak arra gondoltam, hogy...

– Aha. A kanapé kényelmes, már többször aludtam rajta. Mindig itt kötök ki, ha Randyvel egy közepeset veszekszünk.

– Milyen a közepes veszekedés?

– Az a fajta, amikor nem megy haza a lakásába.

– Nem is tudtam, hogy van neki. Azt hittem, együtt éltek.

– Igen, de ő megtartotta a lakását a Morton utcában. Még ennél is kisebb. Tudom, nehéz elhinni. Hál’ istennek, hogy van lakása, mert lesz hova mennie, amikor szakítunk.

– Lehet, hogy érdemes lenne ma ott aludnod, Carolyn. – Ellenkezni akart, de folytattam. – Ha ott vagy nála, akkor nem vagy bűnrészes. De ha itt vagy, akkor kétség sem férhet hozzá, hogy egy szökésben lévő bűnözőt bújtatsz, és...

– Nem kell féltened, Bernie.

– Nos...

– Különben is, lehet, hogy Randy nem ment vissza Bath Beachre, és most otthon van.

– És nem alhatnál vele?

– Akkor nehezen, ha már valaki van nála.

– Ó.

– Bizony. A számtalan lehetőségek világában élünk. Te az ágyban alszol, én meg a kanapén. Oké?

– Oké.

Segítettem neki megágyazni a kanapén. Aztán bement a vécébe, majd megjelent egy bébidollban meg egy mamuszban. Megálltam, hogy ne nevessek.

Elmosogattam, lekapcsoltam a villanyt, levetkőztem, és én is ágyba bújtam. Egy ideig csendben voltunk.

– Bernie? – Szólalt meg végül Carolyn.

– Igen?

– Nem tudom, mennyit tudsz a leszbikusokról, de annyit talán már hallottál, hogy a legtöbben biszexek vagyunk. Alapvetően leszbikusok, de néha nincs ellenünkre egy férfival is...

– Ó. Tudom.

– Én nem vagyok ilyen.

– Nem is gondoltam.

– Én kizárólagos leszbikus vagyok.

– Én is így gondoltam.

– Akkor jó, de a tapasztalatom szerint sok magától értetődő dolog van, amiket azért nem árt megmagyarázni és tisztázni.

– Értem.

Még hosszabb csönd.

– Bernie? A nő elvette az ötszáz dollárodat és a tárcádat is, ugye?

– És volt még a tárcámban kétszáz dollár. Baromi drága volt az a kávé, annyi szent.

– Hogyan fizetted ki a taxit?

– Tessék?

– A taxit, amivel idejöttél. Hogyan vetted meg a cuccot az éjjel-nappaliban, amivel betörtél hozzám?

Ó – mondtam.

– Mindig van a cipődben pár dollár vészhelyzet esetére?

– Nem – feleltem. – Nem mintha rossz ötlet lenne, de nem.

– Akkor?

– Meséltem neked a tűzlépcsőről, igaz? Hogy hogyan mentem fel a tetőre, és amikor az zsákutcának bizonyult, hogyan mentem vissza és törtem be a lakásba?

– Igen, mondtad.

– Nos, mivel már úgyis ott voltam... Nos, gyorsan körbenéztem. Kinyitottam pár fiókot.

– A harmadik emeleti lakásban?

– Igen. Az öltözőasztalon volt némi apró, de a konyhában az egyik köcsögben találtam készpénzt. El nem hiszed, mennyien tartanak készpénzt a konyhában.

– És elvetted?

– Persze. Több mint hatvan dollár volt. Nyugdíjra kevés, de a taxira meg a többi apróságra bőven elég volt.

– Hatvan dollár.

– Inkább hatvanöt. Meg a karkötő.

– Karkötő?

– Nem tudtam ellenállni neki – feleltem. – Volt még több ékszer is, de azok nem hoztak lázba. De ez a karkötő. Majd reggel megmutatom.

– Majd reggel megmutatod.

– Hogyne. Emlékeztess majd rá.

– Jesszusom!

– Mi a baj?

– Te tényleg betörtél.

– Hát, betörő vagyok, Carolyn.

– Na látod, ehhez kell hozzászoknom. Betörő vagy. Emberek otthonából lopsz el dolgokat. A betörők ezt csinálják. Lopnak.

– Nagy általánosságban beszélve, igen.

– A pénzt azért vetted el, mert szükséged volt rá. A sajátodat elvették, és el kellett tűnnöd a rendőrök elől, ezért elvetted.

– El.

– A karkötőt meg azért loptad el, mert... Miért loptad el a karkötőt, Bernie?

– Nos...

– Mert ott volt. Mint a Mount Everest. Hegy helyett egy karkötő előtt álltál, és mászás helyett elloptad.

– Carolyn...

– Semmi baj, Bernie. Komolyan. Majd hozzászokom. Reggel mutasd majd meg a karkötőt.

– Most is megmutathatom, ha akarod.

– Reggel is jó lesz. Bernie?

– Igen?

– Jóccakát, Bernie.

– Jóccakát, Carolyn.

10

A rádióban az a csicsergős-dumálós műsor szólt, ami jóval többet mond el az időjárásról és a közlekedési helyzetről, mint amennyire az embernek szüksége van, legyen bármilyen kétségbeesett helyzetben is. A Major Deegan autópályán hatalmas dugó állt, és harminc százalék esélyünk volt az esőre.

– Valami különös dolog történt az időjósokkal – mondtam Carolynnak. – Észrevetted, hogy egy ideje nem mondják meg, milyen idő lesz? Ehelyett csak százalékos esélyeket közölnek.

– Tudom.

– Mert így soha nem tévedhetnek. Ha azt mondják, hogy öt százalék esélyünk van a hóra, aztán beterít minket egy hóvihar, akkor csak széttárják a karjukat, és azt mondják: kicsi volt az esélye, de sajnos bejött. Olyanok, mint a bukmékerek.

– Maradt még egy muffin, Bernie.

– Kösz – vettem el, és megvajaztam. – Egyenesen következik a nemzet erkölcsi hanyatlásából. Lottó. Lóverseny. Kaszinók Atlantic City-ben. Meg tudod nekem mondani, mit jelent a harmincszázalékos esély az esőre? Mit vigyek magammal, ha elmegyek otthonról? Egyharmad esernyőt?

– Jönnek a hírek, Bernie.

Megettem a muffint, és kávéval a kezemben hallgattam a híreket. Még az időjárás-jelentéssel kapcsolatos fenntartásaim ellenére is jól éreztem magam. Mélyen és nyugodtan aludtam, és Carolyn kávéja – amiben nem volt sem hikori, sem egyéb oda nem való drog – erős volt, finom, és ki is nyílt tőle a szemem.

– Így aztán tágra nyílt szemmel hallgattam, hogy a Hatvanhatodik utcai házba Mr. és Mrs. Arthur Blinn lakásán keresztül jutottam be, ahonnan egy közelebbről meg nem nevezett összeget, valamint egy karkötőt, egy Piaget karórát, egyéb ékszereket és egy hosszú orosz gyászstólát loptam el. Ezt követően egy emelettel lejjebb mentem, ahol Madeleine Porlock félbeszakította bűnös elfoglaltságomat, amire én azzal válaszoltam, hogy a magamnál hordott .32-es kaliberű automata fegyveremmel agyonlőttem. A pisztolyt magam után hagyva a tűzlépcsőn keresztül elmenekültem gyakorlatilag abban a pillanatban, amikor a rendőrök betörték az ajtót.

Miután a bemondó egyéb eseményekre váltott, kikapcsoltam a rádiót. Benyúltam a zsebembe, elővettem a karkötőt, és odadobtam az asztalra Carolyn elé. Ő felvette, megforgatta a kezében, hogy a kövek visszaverjék a fényt.

– Csinos – mondta. – Mennyit ér?

– Pár száz dollárt kaphatok érte. Manapság mindenki meg van őrülve az art decóért. De csak azért hoztam el, mert tetszett.

– Értem. A stóla milyen?

– Még csak ki sem nyitottam a szekrényeket. Ó, te azt hitted... – Megráztam a fejem. – Újabb bizonyíték a nemzet erkölcsi hanyatlására – állapítottam meg. – Csak a készpénzt és a karkötőt hoztam el a lakásukból. A maradék a biztosító átverése.

– Úgy érted...

– Igen. Éveken keresztül fizették a biztosítási díjat, akkor miért ne használják ki annak a betörésnek az előnyeit, amire oly régóta vártak? Egy stóla, egy óra, pár ékszer. Olyasmiket jelentenek be a biztosítónak, amit nehéz lenyomozni, mire azok nyűglődnek egy kicsit, de a végén kifizetnek nekik négy– vagy ötezer dollárt.

– Jesszusom – Sóhajtott Carolyn. – Mindenki simlis.

– Ez nem igaz – feleltem. – De gyakran úgy tűnik.

Amíg Carolyn mosogatott, én bevetettem az ágyat. Aztán leültünk a kávé maradéka mellé, és azon gondolkoztunk, hogyan tovább. Két vonalon lehetett elindulni: Madeleine Porlock és J. Rudyard Whelkin.

– Ha tudnánk, hogy Whelkin hol van – mondtam –‚ akkor könnyebb dolgunk lenne.

– Azt már tudjuk, hogy a nő hol van.

– De azt nem, hogy ki volt ő. Bárcsak nálam lenne a tárcám! Abban benne van Whelkin névjegykártyája, rajta a címével valahol a Harmincadik utca környékén, de nem emlékszem sem az utca nevére, sem a házszámra.

– Így nehéz.

– Jogosan hinnéd, hogy a telefonszámára is emlékszem, hisz épp eleget tárcsáztam tegnap. – Azzal felemeltem a kagylót, és tárcsáztam az első három számot. Azt reméltem, hogy a maradék beugrik, de nem. A kagylót letettem, majd fogtam a telefonkönyvet, de Whelkin nem volt benne, és a tudakozó sem tudott róla. A telefonkönyvben találtam egy M. Porlockot. Tárcsáztam, kicsöngött, letettem.

– A szikh egy jó kiindulópont lehetne javasolta Carolyn.

– Még a nevét sem tudjuk.

– Ez igaz.

– Az újságban biztos többet írnak a nőről. A rádió csak kivonatolva közli a sztorit, de szerintem a Timesban részletesebben írnak róla. Hol dolgozott, férjnél volt-e, meg ilyenek.

– Whelkin meg a Martingale Klub tagja volt.

– Igen.

– Akkor van hol nekilátnunk, Bernie. Egy perc, és visszajövök. – Tíz perc is volt, mire visszaért. Ő a Newst olvasta, én a Timest. Aztán cseréltünk.

– Nem sok – állapítottam meg.

– Azért van valami. Kit akarsz először? Whelkint vagy Porlockot?

– Nem kéne neked most pudlit borotválnod?

– Whelkin az enyém, Porlock a tied, Bernie. Oké?

– Oké.

– Elmegyek a klubjába, hátha megtudok ott valamit.

– Talán.

– És te? Gondolom, nem mész sehova.

– Maradok a telefon mellett, és próbálkozom – feleltem.

– Ez jó ötlet.

– Esetleg imádkozom egy kicsit.

– Kihez? Szent Dismashoz?

– Abból nem lehet baj.

– Vagy az elveszett cuccos pasihoz, mert az eltűnt könyvet is vissza kell szereznünk.

– Padovai Szent Antal.

– Az:

– Istenigazából – folytattam – inkább Nonnatus Szent Raimundhoz kellene imádkoznom. Ő a hamisan megvádoltak védőszentje.

– Ezt most találtad ki – nézett rám Carolyn.

– Ez egy hamis vád, Carolyn.

– Nem te találtad ki?

– Nem.

– Tényleg van egy...

– Van.

– Akkor hajrá – bólintott. – Imádkozz!

Alig lépett ki Carolyn az ajtón, a telefon elkezdett csörögni. Aztán elhallgatott. Felvettem a Timest, mire megint csörögni kezdett, és csak a tizenkettedik után hagyta abba. Valahol olvastam, hogy egy telefon egy perc alatt tizenkétszer csörög. Annyit megmondhatok, hogy sokkal többnek tűnt.

A Times hátsó oldalán szereplő cikk szerint Madeleine Porlock negyvenkét éves volt, és pszichoterapeuta. Elképzeltem őt kezében egy jegyzetfüzettel, ahogy enyhe bécsi akcentussal az álmaimról kérdez. Biztos, volt valahol egy rendelője. A viktoriánus kanapé nehezen volt nevezhető hagyományos fekhelynek egy pszichoanalitikus rendelőjében.

Talán Whelkin a páciense volt, és elmondta neki a Fort Bucklow felszabadításának megszerzésére szőtt tervét, mire Porlock hipnotizálta, rávette, hogy hívjon fel engem, aztán amikor Whelkin kihipnotizálódott fogta magát, és jól megölte Porlockot, fogta a könyvet, és...

Felhívtam a Times szerkesztőségét. Az egyik szerkesztőnek elmagyaráztam, hogy Art Matlovich vagyok a clevelandi Plain Dealertől. Úgy gondoltuk, hogy ez a Porlock nevű nő korábban Clevelandben lakott. Nincs esetleg több információjuk róla, mint ami megjelent a lapban?

Nem sok mindent tudott mondani. Nem volt információjuk a legközelebbi hozzátartozóról. Nem tudták, hol lakott, mielőtt a Hatvanhatodik utcába költözött tizennégy hónappal ezelőtt. Ha volt is valaha Clevelandben, vagy csak keresztülrepült Colorado fölött, ők nem tudtak róla. A Newst is felhívtam ugyanezzel a történettel, de ott is árnyékra vetődtem. Gőzük sem volt, hogy a Times honnan szerezte az információt, mely szerint pszichoterapeutaként dolgozott. Ők inkább úgy gondolták, a nő valakinek a kitartott szeretője volt, de nem nagyon néztek utána, mert a nő egy tiszta és világos betöréses gyilkosság áldozata lett.

– Nem nagy sztori ez nekünk – mondta a szerkesztő. – Csak azért írtunk róla, mert a felső East Side-on történt. Az egy puccos környék. Biztos van ilyen Clevelandben is.

Ha volt is, én nem tudtam, mi a neve, így válasz nélkül hagytam.

– Ezt a Rhodenbarrt – folytatta a szerkesztő – szerintem holnap elfogják, legkésőbb holnapután, és vége is a sztorinak. Még szex sem volt bűntény hátterében, semmi érdekes vagy színes dolog. Ez a Rhodenbarr csak egy betörő.

– Csak egy betörő – ismételtem.

– Aki most megölt valakit. Egy életre bevarrják, az biztos. Írtunk ám már róla, tudja? Egy gyilkosság kapcsán, amit akkor követtek el, amikor ő betört valahova. Eddig mindig sikerült megúsznia, de most nyakig benne van..

– Ebben ne legyen olyan biztos – Szúrtam közbe.

– Miért?

– Úgy értem, soha nem tudhatják – válaszoltam gyorsan. – A bűnözők nagyon ügyesen tudják manapság kicselezni az igazságszolgáltatást.

– Jesszusom – mondta a pasi. – Olyan, mintha maga írta volna a ma reggeli szerkesztői jegyzetünket.

Alig raktam le a kagylót, a telefon elkezdett csörögni. Raktam fel kávét. A telefon abbahagyta. Odamentem, hogy telefonáljak, erre megint csörögni kezdett. Amikor megunta, felemeltem a kagylót, és a rendőrséget hívtam. Ezúttal Phil Urbanok voltam a minneapolisi Tribune-tól. Untam már clevelandinek lenni. Az egyik zsaru a másikhoz passzolt, többször megvárattak, mire sikerült kiderítenem, hogy a jelenlévők mindössze annyit tudnak Madeleine Porlockról, hogy már nem él. Az utolsó zsaru, akivel beszéltem, azonban még tudott valamit.

– Kétség sem férhet hozzá – mondta. – Rhodenbarr ölte meg. Egy golyó, közelről a homloka közepébe. A halottkém szerint a halál azonnal beállt, amihez, ugye, nem kell halottkémnek lenni. Mind a két lakás tele van az ujjlenyomataival.

– Biztos óvatlan volt – kockáztattam meg.

– Öreg és figyelmetlen. Itt van egy fickó, aki mindig kivágott tenyerű gumikesztyűt használ, hogy ne hagyja ott sehol az ujjlenyomatát.

– Ismeri őt?

– Nem, de láttam az aktáját. Az ember azt gondolná, hogy ravasz, ráadásul eddig soha nem követett el erőszakos bűncselekményt, erre tessék, Olyan felületes, hogy nem húz kesztyűt, és megöl egy nőt. Tudja, mire gondolok? Drog.

– Rhodenbarr drogban utazik?

– Nem, de szerintem nagyon be volt tépve. Ha az ember be van lőve, akkor mindenre képes.

– És mi van a fegyverrel? Az övé volt?

– Talán ott találta. Még nem tudtuk lenyomozni. Lehet, hogy a nő önvédelemből tartotta otthon. A nyilvántartásban nem szerepel, de mit jelent ez? Semmit. Vagy a másik lakásban találta. A házaspár azt állítja, nekik nincs fegyverük, de ha a pisztoly nem volt benne a nyilvántartásban, akkor egyértelmű, hogy letagadják. Magát miért érdekli a fegyver?

– Csak beszélgetek.

– Minneapolisból hív?

– Onnan – feleltem. – Azt hiszem, nekem ennyi elég is a sztorihoz. Azt mondja, hogy hamarosan letartóztatják ezt a Rhodenbarrt, igaz?

– Elkapjuk – felelte magabiztosan. – A Rhodenbarr-féle alakok a szokásaik rabjai. Előbb-utóbb feltűnik a megszokott helyei valamelyikén, és akkor lekapcsoljuk. Csak idő kérdése.

Az ajtó mögött álltam, amikor kinyitotta. Belépett, és a nevemet mondta

– Mögötted – mondtam olyan finoman, ahogy csak tudtam. A mellkasához kapott, mintha a szíve ki akart volna ugrani a helyéből.

– Jesszusom! – pördült meg. – Ezt soha többet ne csináld!

– Sajnálom. Nem tudtam, hogy te vagy az.

– Ki más lett volna?

– Mondjuk, Randy.

– Randy – Sóhajtott egy mélyet. A macskák is megjelentek, és elkezdtek körözni a bokája körül. – Randy. Nem hívott, ugye?

– De lehet. Egész délelőtt csöngött, de nem vettem fel.

– Gondoltam, hogy nem fogod. Kétszer én is idecsörögtem, de amikor nem vetted fel, arra gondoltam, hogy szándékosan csinálod. Aztán az is eszembe jutott, hogy nem bírtad a bezártságot, és kiléptél egy sétára, erre hazajövök, és nem látlak a lakásban, mire hirtelen előkerülsz a hátam mögül. Ezt többet ne csináld, hallod?

– Nem fogom.

– Sok dolgom volt ma. Mennyi az idő? Már majdnem kettő? Egész délelőtt rohangáltam. És megtudtam pár dolgot. Ez micsoda?

– Szeretnélek megkérni, hogy hívj fel valakit.

Elvette tőlem a papírlapot, de engem nézett, nem azt, ami rá volt írva.

– Nem akarod tudni, hogy mit derítettem ki?

– Dehogynem. Előtte azonban azt akarom, hogy hívd fel a Timest, és még lapzárta előtt add fel ezt a hirdetést.

– Miféle hirdetést?

– Amit a kezedben tartasz. Az apróhirdetések között.

– Neked aztán van egy kézírásod. Doktornak kellett volna menned. Még senki nem mondta neked? „A Kipling Társaság Fort Bucklow-ba induló kirándulására még lehet jelentkezni. Érdeklődni: 989-5440.” Ez az én telefonszámom.

– Nem mondod.

– Belerakod a telefonszámom az újságba? –

– Miért ne?

– Mert valaki elolvassa, és idejön.

– Hogyan? Keresztülmászik a telefondróton? A számod titkos, emlékszel?

– Nem, nem az. Mert a lakást én is egy bérlőtől bérlem. A neve Nathan Aranow. Olyan, mintha titkos lenne a számom, és még fizetnem sem kell érte. Amikor valaki Nathan Aranow-t keresi, rögtön tudom, hogy valamit el akarnak nekem adni, amire nincs szükségem. De a telefonkönyvben benne van.

– És?

– A cím is benne van a telefonkönyvben. Nathan Aranow, Arbor Court 64.

– Szóval azt hiszed, hogy valaki elolvassa a hirdetést, aztán felüti a telefonkönyvet, és elkezdi az elején olvasni, hogy megtalálja a telefonszámot. Erre gondolsz, Carolyn?

– Ó. A telefonszám alapján nem lehet megtudni a címet?

– Nem.

– Ó. Remélem, senki sem áll neki elolvasni a telefonkönyvet, mert Aranow rögtön az elején van.

– Lehet, hogy hátulról kezdik.

– Én is. Ez a hirdetés...

– Úgy látom, sokan szeretnék rátenni a kezüket erre a könyvre – magyaráztam. – Mindenféle emberek. És közülük csak egyvalaki tudja, hogy nincs nálam. Ezzel a hirdetéssel úgy tűnik, mintha nálam lenne, így lehet, hogy páran majd felhívnak, és akkor majd rá tudok jönni, mi a fene folyik itt.

– Nem is rossz. Miért nem adod fel te magad a hirdetést? Attól félsz, hogy valaki felismeri a hangod a Times hirdetési osztályán?

– Nem.

– Azt mondják: „Hohó, a vonal túlsó végén Bernard G. Rhodenbarr, a betörő van. Gyorsan bújjunk keresztül a telefondróton, és tartóztassuk le. Jesszusom, Bernie! Azt hitted, én vagyok paranoiás a telefonszámom miatt. De te még telefonálni sem mersz.

– Visszahívnak – mondtam.

– Micsoda?

– Amikor egy olyan hirdetést adsz fel, amiben telefonszám is van. Hogy biztosak legyenek benne, nem átverés. Na most. Egész délelőtt csörgött a telefon, én meg nem vettem fel. Mi van akkor, ha feladom a hirdetést, visszahívnak, és nem veszem fel? Hívd nyugodtan paranoiának, de én inkább úgy döntöttem, hogy megvárom, amíg te hazajössz, aztán megkérlek, hogy te hívd fel őket, de most már nem vagyok benne biztos. Feladod nekem ezt a hirdetést?

– Persze – felelte, majd megszólalt a telefon, és felvette.

– Halló? – Egy ideg hallgatott, majd így folytatta: – Figyelj, most nem tudok beszélni. Hol vagy most? Visszahívlak. – Szünet. – Valaki nálam? Senki az égadta egy világon. – Szünet. – Bementem az üzletbe. De aztán egész nap rohangáltam. Rengeteg dolgom volt. – Szünet. – A szentségit neki, most nem tudok beszélni! És... – Elvette a kagylót a fülétől, és rám nézett. Iszonyú pipa volt. – Lerakta.

– Randy.

– Ki más? Azt hitte, nem vagyok egyedül.

– Nem is vagy.

– Azt hitte, hogy egy nő van itt.

– Biztos azért, mert olyan magas a hangom.

– Ezt hogy érted? Mert egy szót sem szóltál. Ó, most már értem. Vicceltél.

– Próbáltam.

– Persze – nézett rá a kagylóra; amit még mindig a kezében tartott majd letette. – Egész délelőtt hívott – mondta. – Hívott az üzletben is, de, ugye, ott sem voltam. Most meg azt gondolja... – A szája sarka lassan felemelkedett, és széles vigyor ült ki az arcára. – Féltékeny.

– És ez jó?

– Pompás! – A telefon megint csörgött. Randy volt az. Próbáltam nem figyelni a beszélgetésre, aminek Carolyn így vetett véget: – Azt akarod tudni, hogy ki van itt? Rendben van, megmondom neked. A nagynéném van itt Bath Beachről. Azt hiszed, te vagy ez egyetlen nő Manhattanben, akinek van egy titokzatos nagynénje Bath Beachen?

Szinte sugárzott, amikor lerakta. – Add ide azt a hirdetést – mondta. – Gyorsan, mielőtt újra hív. El nem hiszed, mennyire féltékeny.

Feladta a hirdetést, majd amikor visszahívták, felvette, és megerősítette, hogy ő volt az. Aztán odament a hűtőhöz, és elkezdett ebédet csinálni. Sajtot és kenyeret szeletelt, kinyitott két üveg Amstelt. A telefon megint megszólalt. – Randy az – mondta Carolyn. – Nem veszem fel.

– Helyes.

– Ez ment egész délelőtt? Állandóan csörgött a telefon?

– Nyolcszor vagy tízszer.

– Megtudtál valamit Madeleine Porlockról?

Elmeséltem neki a telefonhívásaimat.

– Nem sok – nézett rám.

– Szinte semmi.

– Én egy keveset megtudtam Whelkin barátodról, de nem tudom, mire mész vele. Nem tagja a Martingale Klubnak.

– Ne bohóckodj! Ott ebédeltem vele.

– Aha. A New York-i Martingale Klubnak viszonossági alapon működő kapcsolata van egy londoni klubbal, aminek a neve Pointdexter’s. Hallottál róla?

– Nem.

– Én sem. A fickó a Martingale-ben úgy mondta, mintha mindenki ismerné. A Martingale-nek három londoni klubbal van ilyen viszonossági megállapodása. White’s, Pointdexter’s és a Dolphin. Soha nem hallottam egyikről sem.

– Nekem a White’s ismerősnek hangzik.

– Nos, Whelkin ezért mehetett be a Martingale-be. De én azt hittem, hogy amerikai.

– Szerintem az is. Olyan akcentusa volt, ami akár angol is lehet, de azt hittem, csak affektál. Még az iskolában szedte magára, és ha hasznos, akkor előveszi. – Felidéztem a beszélgetéseinket. – Nem – mondtam végül. – Amerikai. Mesélt arról, hogy elment Londonba az árverésre, és szó szerint így beszélt az angolokról: „az unokatestvéreink a pocsolya másik oldalán”.

– Komolyan?

– Komolyan. Lehet, hogy amerikai, és egy londoni klub tagja, és a londoni klubtagságát használva jut be a Martingale-be. Több mint valószínű.

– Nagyon sok minden az.

– Persze. Tudod, mit gondolok?

– Azt, hogy Whelkin szélhámos.

– Egy csaló, aki úgy átvert, hogy csak na. Minél többet gondolok rá, annál jobban látom, mekkora szélhámos a pasas. Én meg hagytam, hogy belerángasson a könyvlopásba anélkül, hogy egy fillért is fizetett volna előre. Az egész sztorija darabjaira hullik. Az a marhaság Haggardól meg Kiplingről, meg a versek, amiket idézett nekem.

– Szerinted azt is kitalálta?

– Nem, de...

– Hagyj békén, Árny! Nem is szereted a Jarlsberget. –Árny az Árnyék rövidítése, ami az orosz kékmacska neve. Jarlsberg meg a sajt neve, amit ettünk. (A burmai macska kivételével. Myanmar nem szereti a sajtot.)

– Lehet, hogy a könyv nem is létezik – nézett rám Carolyn.

– A kezemben fogtam.

– Persze.

– De ez nekem is eszembe jutott, amikor gyötörtem az agyamat. Mintha nem is lett volna valódi könyv, hanem egy doboz, amibe heroint rejtenek vagy valami.

– Értem. Ez is egy ötlet.

– Az, de ostoba ötlet, mert belelapoztam, és beleolvastam. Valódi. Egy valódi, régi könyv, eléggé viseltes állapotban. Még azon is elgondolkodtam, hogy vajon nem hamisítvány-e.

– Hamisítvány?

– Hogyne. Tegyük fel, hogy Kipling valóban elpusztította a Fort Bucklow felszabadításának összes példányát. Tegyük fel, hogy nem is volt egy Haggard-féle példány, vagy ha volt, valóban eltűnt. – Carolyn biztatóan bólogatott. – Nos – folytattam –‚ tegyük fel, hogy leülünk, és megírjuk a költeményt. Nem lenne kis munka egy ilyen bosszú balladát megírni, de Kipling stílusát nem túl nehéz utánozni. Egy közepes költő két üdvözlőlapvers között megírja.

– És?

– Az eredeti kéziratot persze nem lehet eladni, mert arról könnyen bebizonyítják, hogy hamis. De ha ismersz egy nyomdászt, aki... – Meg ráztam a fejem. – Itt lehet elbukni. Persze, lehet találni egy nyomdászt, aki egy példányban a helyes betűtípussal kinyomja, aztán be is lehet köttetni, és bele lehet hamisítani Kipling Haggardnek írt sorait, ami a felületes szemlélőnek valódinak látszik. De látod te is a problémát, nem?

– Túl komplikált.

– Az. Túl komplikált és túl drága. Olyan, minta kalandfilmek, amikben a főhős bűnözők milliókat költenek, hogy ellopjanak százezer dollárt. Az a csaló, aki ezt az egészet megcsinálja tizenötezer dollárért, teljesen őrült.

– Lehet, hogy sokkal többet ér. Tizenötezerben állapodtatok meg Whelkinnel, de...

– Ez igaz. Ez a tizenötezer dollár nem sokat jelent, ráadásul egy centet sem láttam belőle, igaz? – Sóhajtottam egy mélyet. – Nem – ráztam m a fejem. – Felismerek egy régi könyvet. A napjaimat több ezer társaságában töltöm, és a régi könyvek különböznek az újaktól. A papír egészen más, amikor ötven éve vannak rajta a betűk. Persze használhattak régi papírt is, de még akkor sem éri meg. A könyv valódi, Carolyn. Ebben biztos vagyok.

– Ha már régi könyvekről beszélünk, amelyek közt a napjaidat töltöd.

-Mi van velük?

– Valaki figyeli a boltodat. Egy ideig a Pudliművekben voltam, mert meg kellett fürösztenem egy kutyát, és nem tudtam felhívni a tulajdonosát, hogy lemondjam. Valaki a boltoddal szemben ült egy kocsiban, és még akkor is ott volt, amikor eljöttem.

– Meg tudtad nézni magadnak?

– Nem. És a rendszámot sem tudtam leírni. Le kellett volna, ugye?

– Miért?

– Nem tudom.

– Biztos a rendőrök figyelték a boltot.

– Ó.

– Szerintem a lakásomat is figyelik.

– Ó. Ezt így csinálják, mi?

– A tévében biztosan. A rendőr, akivel beszéltem, azt mondta, hogy akkor majd elkapnak, amikor felbukkanok a megszokott helyeimen. Mondani akartam neki, hogy nekem nincs olyanom, de szerintem a lakásomra meg a boltra gondolt.

– Vagy az én lakásomra.

– Hogyan?

– Nos, barátok vagyunk. Gyakran jössz hozzám. Ha elég sok emberrel beszélnek, valaki csak elmondja nekik, nem?

– Remélem, nem – feleltem, amikor a telefon megszólalt. Nem túl boldogan egymásra néztünk, és addig nem szóltunk egy szót sem, amíg el nem hallgatott.

11

Negyed hétkor a Red Flame pultjánál ültem a Hetvenedik utca és a West End sugárút sarkán. Kávé gőzölgött előttem, meg szilvás briós, de egyik sem érdekelt különösképpen. A másik két vendég, egy tinipár a hátsó bokszban, csak egymással volt elfoglalva. A pultos magasról tett mindenre: a kávégép mellett állt, mentolos fogpiszkálót rágott, és a falat bámulta, ahol egy festményszerűségen két olívabőrű fiatal kergetett egy kecskét a görög hegyoldalon. Néha megrázta a fejét, mint aki nem érti, mit is keres itt.

Én az ablakon bámultam kifelé, és szintén ezen töprengtem. Ahonnan ültem, majdnem láttam a házat, benne a lakásommal. Korábban elsétáltam előtte, de ahhoz azért nem közel, hogy ki tudjam szúrni az esetleg ott figyelő rendőröket. De még ha ott is voltak, mit számít? Elméletben ott voltak. Elméletben a dongók sem tudnak repülni. Hát ezek után hihet az ember az elméleteknek?

Az egyik tini röhécselni kezdett. A pultos ásított, majd megvakarta a hátát. Én körülbelül negyvenegyedszerre néztem ki az ablakon, és megláttam Carolynt az utca közepén, ahogy a West Enden közeledik, kezében az egyik kisméretű bőröndömmel. Pénzt raktam a pultra, és elé mentem.

Szinte ragyogott. – Pofonegyszerű volt – mondta lelkesen. – Semmi az egész, Bernie. Ez a betörősdi tiszta gyerekjáték.

– Nos, odaadtam a kulcsomat, Carolyn.

– Persze, hasznos is volt, semmi kétség. Mondjuk bele kellett találnom a megfelelő zárba a megfelelő kulccsal.

– Minden gond nélkül bejutottál az épületbe?

Megrázta a fejét. – Mrs. Hesch fantasztikus volt. A portás felszólt neki, és azt mondta, menjek csak fel, aztán a liftnél találkoztunk.

Korábban már persze felhívtam Mrs. Hescht, hogy megbeszéljem vele. Mrs. Hesch özvegy, a szemközti szomszédom, és úgy gondolta, hogy a betörősdi egy olyan jellemhiba, amely fölött barát és szomszéd esetében szemet lehet hunyni.

– Nem is kellett volna találkoznotok – mondtam

– Biztos akart lenni benne, hogy megtalálom a lakásodat. De valójában alaposan meg akart nézni magának. Egy kicsit aggódik miattad, Bernie.

– Én is aggódom egy kicsit magam miatt.

– Azt hitte, komoly, tiszteletre méltó életet élsz, mert van egy könyvesboltod. Aztán hallott a Porlock-gyilkosságról, és aggódni kezdett. De biztos benne, hogy nem öltél meg senkit.

– Ennek örülök.

– Szerintem tetszettem neki. Behívott egy kávéra, de sietnem kellett.

– Remek kávét főz.

– Ő is ezt mondta. Meg hogy nagyon szereted a kávéját, és a szavaiból azt vettem ki, szerinte olyasvalakire van szükséged, aki állandó jelleggel főz neked kávét. Azt sugallta, hogy a West Side-on élni és az East Side-on betörni, az olyan Robin Hood-os dolog, de egy fiatalember életében eljön az a pillanat, amikor el kell gondolkodnia a házasságról.

– Örülök, hogy ilyen jól eldumáltatok.

– Csak pár percig. Aztán mentem, és betörtem a lakásodba. – Felemelte a bőröndöt. – Azt hiszem, minden megvan. A szerszámaid, a ceruzalámpád, minden, amit mondtál. Meg ingek, alsónadrágok, zoknik. Az ingek mellett volt készpénz is.

– Tényleg? Ja, igen. El szoktam oda dugni pár dollárt.

– Harmincnyolcat.

– Ha te mondod.

– Elvettem.

– Ó – mondtam. – Azon a harmincnyolc dolláron már semmi sem múlik. De talán hasznát veszem.

Carolyn vállat vont. – Azt mondtad, a készpénzt mindig el kell hozni – nézett rám. – Én meg elhoztam.

– Kiváló szabály. – Körbenéztem. – Szerintem soha nem tudunk taxit fogni.

– Ha esik, akkor soha. Ne menjünk metróval? Nem, az nem lenne szerencsés. Túl sok átszállás. Nincs egy busz, ami keresztülmegy a Hetvenkilencedik utcán?

– Nem bölcs dolog buszra szállni, ha az embert keresik a rendőrök. Gyilkosságért. Túl sokan vannak.

– Akkor itt várunk egy taxira.

Bal kezemmel felkaptam a bőröndöt, a másikkal pedig belekaroltam.

– Egyszer élünk – jelentettem ki. – Kocsival megyünk.

A Pontiac pontosan ott volt, ahol hagytam. Néha még a vontatósok sem tudnak mindenre odafigyelni, és figyelmetlenségüknek most a Pontiac tulajdonosa, illetve egészen pontosan én láttam hasznát. Gyorsan kinyitottam az anyósülés felőli ajtót, Carolyn beszállt, aztán amíg ő odanyúlt a vezetőülés ajtajához, hogy kinyissa, én kivettem egy büntetőcédulát az ablaktörlő alól.

– Látja? – szólalt meg valaki. – Megbüntették. Nem megmondtam, hogy meg fogják büntetni?

Elsőre nem ismertem meg a férfit. Aztán megláttam a blazírt pofájú buldogot, s onnan már tudtam azonosítani a férfit, aki a póráz végét fogta

– Előbb vagy utóbb – mondta komolyan – el fogják vontatni a kocsiját. Akkor mihez kezd?

– Szerzek egy másikat – feleltem.

A férfi megrázta a fejét, és türelmetlenül megrángatta a pórázt. – Gyere, Max – mondta – Az embereknek semmit sem lehet mondani.

Beültem, lehajoltam a kormány alá, és beindítottam a kocsit. Carolyn feszülten figyelte, mit csinálok, és csak akkor kérdezte meg, ki volt ez a férfi, és mit akart, amikor besoroltam a forgalomba.

– Csak segíteni akart – magyaráztam. – De nem több egy kártevőnél. A kutyája rendben van. Max a neve. Mármint a kutyának.

– Nem ronda kutya – bólintott Carolyn –‚ de nem tudna eleget fizetni, hogy megmossam.

A Pontiacot a sarkon egy buszmegállóban hagytam. Carolyn felhívta figyelmemet, hogy el fogják vontatni, de azt válaszoltam, hogy nem érdekel. Kivettem a bőröndből a szerszámaimat, majd a bőröndöt visszadobtam a hátsó ülésre.

– Tegyük fel, hogy elvontatják a kocsit – mondta Carolyn –‚ és tegyük fel, hogy a ruháidban lévő mosodai jelek alapján azonosítanak. Tudni fogják, hogy itt vagy, és...

– Túl sok filmet néztél a tévében – ingattam a fejem. – Amikor egy kocsit elvontatnak, a Hudson melletti telepre viszik, és megvárják, hogy előkerüljön a tulajdonos. Nem nézik meg, mi van benne. Akár egy holttest is lehetne a csomagtartóban, azt se néznék meg.

– Bárcsak ne mondtad volna ezt – nézett rám.

– Semmi sincs a csomagtartóban.

– Honnan tudod?

Befordultunk a sarkon. Úgy láttam, hogy senki sem tartja szemmel a házat. A földszinti ablakok egyikében egy nő állt, és egy hosszú nyakú kannából a virágait öntözte. A kanna fényes rézből készült, a virágok gyönyörűek voltak, és a jelenetnek békés, felső középosztálybeli hangulata volt. Közben eleredt az eső, én meg úgy éreztem magam, mint egy viktoriánus regény szereplője.

Felnéztem a homlokzatra. A második és harmadik emeleten több ablakban is égett a villany. De ebből nem sokat tudtam meg, mert a lakás, amelyik érdekelt, nem az utcai fronton volt.

Odaléptünk a bejárathoz. – Nem kell jönnöd – mondtam.

– Nyomd meg a csengőt, Bernie.

– Komolyan mondom. Megvárhatsz a kocsiban.

– Pompás ötlet. Üljek be egy buszmegállóban parkoló lopott kocsiba. Ott aztán nagy biztonságban lennék.

– Akkor ülj be egy bárba. Mi van, ha a lakás tele van rendőrökkel?

– Csengess, Bernie.

– Csak utálnám látni, hogy bajba kerülsz.

– Én is, de maradjunk a megbeszélt tervnél, oké? Én majd lefoglalom őket, hogy ne csináljanak semmit, amíg te bent vagy a lakásban. Ezt megbeszéltük, Bernie, és akkor is olyan jó tervnek látszott, mint most. Hadd mondjak valamit. Szerintem az is elég veszélyes, hogy az elkövetkező hat órát vitatkozással töltjük a bejárat előtt, szóval, ha amiatt aggódsz, mi veszélyes és mi nem, akkor nyomd már meg azt a csengőt, és essünk túl rajta.

Először megnyomtam a Porlock feliratú csengőt. Háromszor egymás után. Aztán vártam fél percet, és megismételtem. Nem gondoltam, hogy valaki válaszol rá, de azért örültem, amikor így is történt. Az ujjamat a Blinn feliratú csengő fölé tettem. Két hosszú és egy rövid csengetés után az ajtó berregni kezdett, én fogtam a kilincset, és beléptünk.

– Affenébe – mondta Carolyn. – Azt hittem, megnézhetem, ahogy feltöröd a zárat. Mindegy.

Felmentünk a második emeletre, és annyi időre megálltunk a lépcsőfordulóban, hogy odapillantsunk a 2/D ajtajára. Ahogy sejtettem: a rendőrök valami nagyon hivatalos kinézetű pecsétet nyomtak rá, amit egy zsebkéssel fel tudtam volna szakítani, de nem akartam nyomot hagyni.

Inkább még egy emelettel feljebb mentünk. A 3/C lakás ajtaja csukva volt. Carolynnal egymásra néztünk. Aztán kinyújtottam a kezem, és bekopogtam.

Az ajtó kinyílt. Arthur Blinn állt ott, egyik keze a kilincsen, a másikkal meg intett, hogy menjünk be. – Jöjjenek, jöjjenek – sürgetett minket. – Ugye, nem akarnak egész éjjel ott állni? – Olyan gyorsan csukta be mögöttünk az ajtót, hogy Carolynt majdnem elsodorta vele. Aztán az összes zárat ráfordította. – Most már megnyugodhatsz, Gert – mondta hangosan. – Csak a betörő az.

Helyes pár voltak. Mind a ketten egyhatvan magasak, és gömbölyűek, mint a pandamackók. Mindkettőnek göndör barna haja volt, bár a férfi már erősen kopaszodott. Az asszony mííszálas zöld kezeslábast viselt. A férfi fehér nadrágot, és egy szürke öltöny mellényét. Fehér ingjének gombját a nyakánál kigombolta, nyakkendőjét meglazította. Az asszony kávét töltött, és süteménnyel kínált. A férfi újra elmondta, micsoda meg könnyebbülés, hogy láthat minket.

– Mert azt mondtam Gertnek, mi van, ha átvernek? Mi van, ha a biztosító találta ki az egészet? Ki hallott még ilyet, Mr. Rhodenbarr? Egy betörő felhívja az embert, üdvözlöm, én vagyok az, aki a környéken lakásokat szokott feltörni, és ha hajlandó velem együttműködni, akkor nem nyomom fel a biztosítónál, hogy át akarta verni őket. Nem hittem volna, hogy amikor egy nő meggyilkolásáért meg még az isten tudja, miért körözik, akkor majd nekiáll kiabálni, hogy semmiféle karórát nem lopott el.

– Én meg azt nem hittem volna – vette át a szót Gert –‚ hogy ide akar jönni. Miért? Meg akar szabadulni a tanúktól, mondtam Artie-nak. Emlékezz, egyszer már gyilkolt.

– Mire én azt mondtam, minek voltunk mi a tanúi? Felejtsd el, mondtam neki. Csak reméljük, hogy tényleg a betörő az. Kisasszony, nem kér egy kis vajas kekszet?

– Isteni – harapott bele az egyikbe Carolyn. – Bernie pedig soha nem ölt meg senkit, Mrs. Blinn.

– Hívj csak Gertnek, kedvesem.

– Soha nem ölt meg senkit, Gert.

– Hát persze, hogy nem, aranyom. Most, hogy látunk benneteket, száz százalékig nyugodt vagyok.

– Rá akarták kenni a gyilkosságot, Gert. Ezért vagyunk itt. Hogy meg tudjuk, ki ölte meg valójában Madeleine Porlockot.

– Ha tudnánk – nézett ránk Arthur Blinn –‚ egészen biztosan elmondanánk. De hát mit tudunk mi?

– Egy épületben laktak vele. Valamit csak tudnak róla.

Blinnék egymásra néztek, és egyszerre ugyanúgy vontak vállat. – Nem közvetlenül alattunk lakott – magyarázta Gert. – Így aztán nem is tudjuk, hogy voltak-e nála vendégek, hangosan hallgatott-e zenét meg ilyenek.

– Mint például Mr. Mboka – jegyezte meg Artie.

– A 2/C-ben – bólintott Gert. – Tudják, ő afrikai, és az ENSZ-ben dolgozik. Valaki mondta, hogy tolmács.

– És dobol.

– Ezt nem tudjuk, Artie. Vagy dobol, vagy dobolós lemezeket hallgat.

– Mintha számítana.

– De nem beszéltünk vele róla, mert mi van, ha vallási alapon dobol?

– Ráadásul Gert szerint kannibál, és nem mer beszélni vele.

– Nem hiszem, hogy kannibál lenne – ellenkezett Gert. – Mikor mondtam, hogy kannibál?

Megköszörültem a torkom. – Mi lenne, ha Carolynnal Porlockról beszélnétek? – javasoltam. – Nekem lenne egy. kis dolgom.

– A fürdőt akarod használni?

– A tűzlépcsőt.

Blinn szúrósan rám nézett, aztán lelkesen bólogatni kezdett. – Ó, persze. Egy pillanatra azt hittem, hogy... De kit érdekel, mit gondoltam. A tűzlépcső. Hát persze. A hálóból nyílik. De ismered az utat, nem igaz? Tegnap itt voltál. Ez olyan... borzongató, tudod? Hogy valaki járt a lakásunkban. De most, hogy már ismerünk, már nem is annyira. De amikor megtudtuk, hogy betörtek hozzánk. El tudjátok képzelni...

– Biztos nagyon felzaklatott.

– Pontosan. Felzaklatott. Gert felhívta a házmestert a betört ablak miatt, de olyan keservesen csinál meg mindent, mintha a fogát húznák. Karácsony előtt rendszerint lelkesebb, szóval lehet, hogy most is összeszedi magát. Addig én egy nejlonzacskót ragasztottam a törött üvegre, hogy ne essen be az eső.

– Sajnálom, hogy be kellett törnöm az ablakot.

– Előfordul az ilyesmi.

Kinyitottam az ablakot, és kiléptem a tűzlépcsőre. Az eső kicsit csendesedett, de hideg volt, és a szél is fújt. Blinn becsukta utánam az ablakot. Rá akarta fordítani a reteszt, de amikor megkopogtattam az ujjammal az ablaktáblát, észrevette magát, mosolygott, és kedélyesen megrázta a fejét. Láttam, hogy magában kuncogva lép ki a hálóból.

Most tisztességesen fel voltam készülve a feladatra. Nálam volt az üvegvágóm, egy tekercs szigetelőszalag, és a segítségükkel gyorsan és halkan eltávolítottam egy kör alakú darabot Porlock ablaküvegéből. Benyúltam, elfordítottam a reteszt, és már benn is voltam.

– Látod? Pontosan erről beszéltem – mondta Gert. – Hallgasd csak. Hallod?

– A dobolás.

Gert bólintott. – Ez Mboka. Na most. Ez valódi dobolás, vagy lemezt hallgat? Mert én nem tudom megállapítani.

– Már akkor elkezdte, amikor te még fenn voltál a lakásban – mondta Carolyn. – Szerintem dobol.

Én nem tudtam állást foglalni, mert Porlock lakásában semmit nem hallottam belőle.

– A falakon keresztül nem is lehet hallani semmit – magyarázta Artie. – Csak a padlón meg a mennyezeten keresztül. A falak ebben a házban rendesen fel vannak húzva.

– Engem nem nagyon zavar a dobolása – vette át a szót Gert. – Gyakran hallgatok zenét, és ahhoz passzol is a dob. Viszont ha éjjel csinálja, azt nem szeretem, de nem akarok panaszkodni.

– Gert azt hiszi, hogy amikor nálunk éjjel van, akkor Afrikában délután.

Nehéz volt elszabadulnunk tőlük. Vajas keksszel tömtek minket, annyi kávét ittunk, hogy már rá sem bírtunk nézni, és a betörőszakma részleteit firtató kérdésekkel bombáztak. Végül valahogy sikerült elbúcsúzni tőlük. Gert már a lakásban állt, de Artie még elkapta a zakóm ujját.

– Bernie – nézett rám. – Akkor kvittek vagyunk?

– Persze, Artie.

– A biztosító...

– Egy percig se aggódj. A stóla, az óra, az ékszerek meg a többi. Egy szót sem fogok szólni.

– Micsoda megkönnyebbülés – sóhajtott. – Nem is tudom, mi járt a fejemben, amikor bejelentettem, hogy azok is eltűntek, de most már nem szívhatom vissza. Különben is, miért fizettük a biztosítást éveken keresztül, igaz?

– Hogyne, Artie.

– Nem szívesen említem, de amíg te odavoltál, Gert szóba hozta a karkötőt.

– Valóban?

– A karkötőt, amit elvittél. Gerté. Szerintem nem sokat ér.

– Pár száz dollárt.

– Olyan sokat? Azt hittem, sokkal kevesebbet. Az anyjáé volt. Szóval azon tűnődtem, hogy vajon visszakaphatjuk-e.

– Ó – mondtam. – Most már értem. Hát, most egy kicsit szorít az idő.

– Azt el tudom képzelni.

– Ha minden visszatér a normális kerékvágásba, akkor szerintem ki tudunk találni valamit.

Megveregette a vállam. – Ez fantasztikus! Figyelj, nem kell rohannod, kapkodnod. Csak nyugodtan, mi itt vagyunk.

12

A Pontiac ott várt ránk a buszmegállóban. Nem vontatták el, és meg sem büntettek. A bőrönd is ott feküdt a hátsó ülésen. Ez alaposan meglepte Carolynt, de engem nem. Volt valami a kocsiban, ami önbizalommal töltötte el az embert.

Amikor besoroltam a forgalomba, Carolyn elmondta, mit tudott meg Gert Blinntől. Amíg én Madeleine Porlock lakásában tettem-vettem, addig Gert a konyhába vezette Carolynt azzal az ürüggyel, hogy egy receptet akar lemásolni neki, de csak ki akarta teregetni a szennyest Madeleine-ről, aki szerinte megérdemelte, ami vele történt.

– Gert nem nagyon ment bele a részletekbe – mesélte Carolyn. – Azt nem tudom, hogy a nő valóban a testéből élt-e, de azt vettem ki Gert szavaiból, hogy az élete a férfiak körül forgott. Amikor csak Gert találkozott vele a lépcsőházban, mindig volt vele egy férfi. Gert szerint így kereste meg a lakbérre valót.

– Ez nem lep meg.

– De engem igen – felelte Carolyn. – Soha nem láttam Porlockot, de amit elmondtál róla, az nem erre vall. Egy olyan nőt írtál le nekem, aki bátran eljátszhatja egy filmben a női börtönőr szerepét.

– Azt csak akkor, ha jó napja volt. Rossz napjain szerintem még a főnővért is alakíthatta volna a Száll a kakukk fészkére című filmben.

– Aha. Bernie, elismerem, hogy nem sokat tudok arról, a férfiak mire izgulnak be, mert annyira soha nem érdekelt a kérdés, de a nő akkor sem hangzott olyannak, mint aki a testével keresi meg a lakbérét.

– Te nem láttad, mi volt a szekrényében meg a fiókjaiban.

– Hát nem.

Hirtelen lefékezett előttünk egy taxi. Elrántottam a kormányt jobbra, és ügyesen kikerültem. Nem kérdés, gondoltam. A Pontiaccal egymásnak teremtettek minket.

– Sok-sok szexi fehérnemű – mondtam.

– Ó?

– Áttetszően vékony bugyik. Skarlátvörös kombinék. Fekete selyem. Mit sem takaró melltartók.

– A férfiak tényleg buknak erre, mi?

– A jelek szerint igen. Volt néhány harisnyakötő is, meg néhány olyan szűk csizma, hogy mérnök nélkül bele sem lehet bújni.

– Szűk csizma?

– Hosszú szárú, tizenöt centis sarkú lábbelik, már ha lehet annak hívni őket. Meg egy rakás bőrcucc. Fémszögekkel kivert csukló– és bokapántok.

– Azt hiszem, értem, mire akarsz kilyukadni.

– Ugye? És akkor még nem is említettem a nem túl sok, de annál izgalmasabb testhez feszülő bőrszerkót, illetve a korbácsot és láncot. Vagy azt a fiókot, ami tele van, hogy is mondjam, csupa, a házaséletet színesítő eszközzel és játékszerrel.

Carolyn lassan bólogatott. – Ez a Porlock csaj akár perverznek is nevezhető.

– Akár – helyeseltem. – Megmondom őszintén, a végére már kicsit forgott a gyomrom.

– Csodálom, hogy ez nem került bele a lapokba. „Meggyilkolt domina az East Side gyönyörfészkében.” Ez a hét bármelyik napján jó sztori lehetne a News harmadik oldalán.

– Ez nekem is eszembe jutott. De minden jól el volt dugva, és amikor ott jártam, csak egy ízlésesen berendezett lakást láttam. Ne feledd, hogy a zsaruk szerint az ügy már meg is van oldva. A nőt egy betörő lőtte le a saját lakásában, amikor tetten érte. Nem látták okát annak, hogy fenekestül felforgassák a lakást. És tényleg ott élt, nem csak valami munkahely volt a lakás. Ott voltak az utcai ruhái, a konyhában edények álltak, a fürdőben meg fogkrém és fogselyem.

– Találtál készpénzt vagy ékszereket?

– A konyhában van egy befőttesüveg, amiben az egycenteseket gyűjtötte. Az egyik hálószobai fiókban találtam pár ékszert is, de nem látszottak túl ígéretesnek. Ha arra akarsz kilyukadni, hogy elloptam-e valamit, a válaszom nemleges.

– Csak kíváncsi voltam.

Mögöttünk felvisított egy sziréna. Lehúzódtam jobbra, hogy elférjen a kék-fehér rendőrautó. Őrülten villogva és szirénázva elhúzott mellettünk, keresztül a piroson. Nem követtem, hanem beletapostam a fékbe, és ahogy vártunk a zöldre, a zebrán két egyenruhás rendőr ment keresztül. A bajszos a gumibotját lengette, aztán felénk fordult, és egyenesen ránk nézett. Carolyn megmarkolta a karomat, és addig nem is engedte el, amíg a két rendőr át nem ért a zebrán.

– Jesszusom! – mondta.

– Ne aggódj.

– Szinte láttam magam előtt, ahogy felgyullad a fejében a villanykörte. Mint a képregényekben. Biztos vagy benne, hogy nem ismert fel?

– Abszolúte. Különben odajött volna a kocsihoz, hogy közelebbről megnézzen magának.

– És akkor mit tettél volna?

– Nem tudom. Beletaposok a gázba, és keresztül a piroson.

– Jesszusom – ismételte Carolyn.

Úgy éreztem, érdemes lenne témát váltanunk. – Arra gondoltam, hogy hozok ajándékot – mondtam. – Egy szőrmebundát. Csinos volt.

– Nem szeretem a szőrmét.

– De ez nagyon jó volt. Arvin Tannenbaum.

– És az jó?

– A szőrmében nála nincs jobb. A szőrmékről nem tudok sokat, de a márkákról igen. Ez csinos volt. Azt hiszem, kanadai hiúz. Most mi a baj?

– A hiúzok olyanok, mint a macskák, Bernie. Ne mondd nekem, milyen csinos volt az a bunda. Egy hiúzbunda majdnem olyan, mint az emberi bőrből készült lámpaernyő. Nem sokat számít, hogy csinos-e vagy sem.

A távolban egy újabb sziréna visított fel. A hangja alapján mentő. Manapság olyan a hangjuk, mint a Gestapo-kocsiké a háborús filmekben.

Ez a gondolat lassan odacsúszott Carolyn lámpaernyős hasonlata mellé, és úgy éreztem, ismét érdemes lenne témát váltani. – A paróka viszont ott volt – mondtam gyorsan. – A narancssárga, amit a boltomban viselt. Szóval nem csak az agyam szórakozott velem. Ő vette meg Vergilius Eklogáit.

– Gondolom, attól tartott, hogy valaki felismeri őt.

Bólintottam. – Talán azért viselte, mert nem akarta, hogy felismerjem, amikor később találkozunk. De ennek nincs sok teteje. Szerintem inkább Whelkintől tartott. Ismerniük kellett egymást, mert Whelkin az ő lakásába hívott, de bárcsak lenne valami, amivel jobban össze tudom kötni őket.

– Például?

– Képek. Fotók. Azt reméltem, hogy találok egy köteg árulkodó fényképet. Azok az emberek, akik a szekrényükben fekete bőrcuccokat és korbácsokat tartanak, rendszerint odavannak a polaroid képekért is. De egyet sem találtam.

– Ha voltak is képek, a gyilkos biztosan magával vitte őket.

– Az könnyen meglehet.

– Vagy nem is voltak képek. Ha Porlock egyszerre csak egy férfit fogadott, akkor nem volt, aki fényképezzen. Láttál egyáltalán fényképező gépet?

– Egy darabot sem.

– Akkor képek sem voltak.

– Valószínűleg nem.

Befordultam a Tizennegyedik utcára. Carolyn furcsán nézett rám. A piros lámpánál megálltam, feléje fordultam, és láttam, hogy elgondolkodva figyel engem.

– Te tudsz valamit, amit én nem – bökte ki végül.

– Persze. Hogy hogyan kell zárakat feltörni. Ennyi.

– Valami mást is.

– Csak képzelődsz.

– Nem hiszem. Amikor elindultunk a Hatvanhatodik utcába, feszült voltál és ideges. Most meg laza vagy és nyugodt.

– Csak jól érzem magam, és az önbizalmam is visszatért – magyaráztam. – Ne aggódj, el fog múlni.

A lakásától nem messze volt egy üres parkolóhely, ahol reggel hétig nem kellett fizetni. Beszuszakoltam a Pontiacot, és fogtam a bőröndömet.

Az ajtóban a macskák fogadtak minket. –Jó fiúk– hajolt le hozzájuk Carolyn, hogy megvakarja a fülüket. – Hívott valaki? Felírtátok az üzeneteket, ahogy tanítottam? Bernie, ha most nincs itt az ideje egy italnak, akkor a piareklámok csúnyán átvertek minket. Kérsz inni?

– Persze.

– Whisky? Jéggel? Szódával?

– Igen, igen, nem.

Kipakoltam a bőröndömet. Közben Carolyn elkészítette az italt. Lehuppantam a kanapéra, belekortyoltam az italba, és igyekeztem pihenni. Vártam, hogy a húrjaim egy kicsit ellazuljanak, de nem bírtam sokáig: pár perc múlva már megint talpon voltam.

Carolyn felhúzott szemöldökkel nézett rám.

– A kocsi – mondtam

– Mi van vele?

– Vissza akarom tenni oda, ahol találtam.

– Te most viccelsz velem.

– A kocsi nagyon hasznos volt, Carolyn. Viszonozni akarom a szívességet.

Az ajtónál megálltam, benyúltam a zakóm mögött a derekamhoz, és előhúztam egy könyvet, majd leraktam az asztalra. Carolyn a könyvre nézett, aztán rám, megint a könyvre, végül rám.

– Hogy legyen mit olvasnod, amíg távol vagyok – mondtam

– Mi ez?

– Nem Vergilius Eklogái.

13

Jó érzés volt visszavinni a Pontiacot. Az ember nem köpi le a szerencséjét, mondtam magamnak. Eszembe jutottak azok a kosarasok, akik nem hajlandóak addig zoknit cserélni, amíg a csapat nyer. Nekem viszont már ideje lenne tiszta zoknit húznom, akár nyerésben vagyok, akár nem, gondoltam. Egy zuhany sem ártana, meg további tiszta ruhák sem.

A Tízedik sugárúton gurultam északnak, bal kezem a kormányon, a jobb a mellettem lévő ülésen. A Negyvenedik utca környékén rápillantottam a benzinszintjelzőre, és úgy gondoltam, igazán tehetnék valamit a kocsi tulajdonosáért, ezért rákanyarodtam a Tizenegyedik sugárútra. Az Ötvenegyedik utcánál találtam egy benzinkutat. A tankot teletöltettem, és az olajat is megnézettem, ha már ott voltam. Az olajszint jelzésértékű volt, ezért töltettem bele azt is.

A parkolóm ott várt rám a Hetvennegyedik utcánál, de sem Maxot, sem a gazdáját nem láttam. Lebontottam a drótjaimat, bezártam a kocsit, és visszabaktattam a West End sugárútra, hogy elcsípjek egy délre tartó taxit. Az eső még szemerkélt, de nem kellett sokat várnom szabad taxira. Ráadásul a régi fajta volt, így még a lábamat is ki tudtam nyújtani tisztességesen.

Éreztem, hogy a dolgok lassan jó irányba fordulnak.

Puszta megszokásból pár sarokra az Arbor Courttól szálltam ki a taxiból, és sétáltam egy nagyot. A háznál megnyomtam a csengőt, Carolyn beengedett, majd az ajtóban várt csípőre tett kézzel: – Te aztán tele vagy meglepetésekkel.

– A vonzerőm része.

– Aha. Megmondom neked őszintén, soha nem voltam oda a költészetért. Egyszer volt egy szeretőm, aki azt hitte magáról, hogy ő Edna St. Vincent Millay, és ez elvette a kedvem egy életre a versektől. Hol találtad a könyvet?

– Porlock lakásában.

– Nem mondod, Bernie. Én meg azt hittem, kivetted a könyvtárból. A lakásban hol? El volt dugva?

– El. Egy cipősdobozba a szekrényben.

– Gondolom, meglepődtél.

– Alaposan. Egy pár olasz cipőre számítottam, erre tessék.

– Fort Bucklow felszabadítása. Nem olvastam bele túl sokat. Az első három vagy négy oldalt átfutottam, és úgy döntöttem, hogy ennél nem lesz jobb.

– És milyen igazad volt.

– Honnan tudtad, hogy ott lesz, Bernie?

A konyhába mentem, és töltöttem egy italt magunknak. A poharat odanyújtottam Carolynnak. Beismertem, hogy csak véletlenül találtam meg a könyvet. – Ha nem tudod, hogy mit keresel – magyaráztam –‚ hatalmas előnnyel indulsz, mert azt sem tudod, hogy mit fogsz találni.

– Szóval véletlenül bukkantál rá. Kezdem azt hinni, hogy szerencsés csillagzat alatt születtél, Bernie. Először feladsz egy hirdetést, amiben azt állítod, hogy nálad van a könyv, aztán kinyitsz egy cipősdobozt, és hoppá, ott van a könyv. Miért oda dugta el a gyilkos?

– Nem ő dugta el. Miért tette volna?

– Akkor Porlock rejtette el?

-Jobb híján. Először elkábított, aztán átkutatta a ruhámat, megtalálta a könyvet, eldugta a szekrénybe még épp időben, hogy beengedje a gyilkost a lakásába. Biztosan egyedül volt, amikor engem elkábított, különben a gyilkosa látta volna, hova rejti a könyvet. A gyilkost beengedte, aki lelőtte, majd fogta a fegyvert, belenyomta a kezembe, és távozott.

– A könyv nélkül.

– Bizony.

– Miért hagyta ott a könyvet?

– Lehet, hogy semmi köze sem volt a könyvhöz. Talán valami más miatt akarta megölni őt.

– Szóval tök véletlenül járt akkor ott, és ha már látta, hogy kiütve fekszel, élt a lehetőséggel, és a kezedbe nyomta a pisztolyt.

– Még nem dolgoztam ki minden részletet, Carolyn.

– Azt látom.

– Talán először megölte, aztán elkezdte keresni a könyvet, de nem találta Ezzel az a baj, hogy a lakás nem látszott olyannak, mint amit felforgattak.’ A holttestet leszámítva minden a helyén volt. Legalábbis amikor magamhoz térem. Ma este senki nem volt ott.

– És mi van a Pontiac csomagtartójával?

Enyhén megráztam a fejem. – A kanapén krétával körberajzolták, hogy hol találták meg a holttestét. Kísérteties látvány volt. – Felvettem a könyvet az asztalról, és odamentem vele a fotelhoz, ahol Myanmar aludt összegömbölyödve. Letettem a könyvet és az italomat, majd gyengéden arrébb toltam a macskát. Leültem a fotelbe, a macska felemelte a fejét, belemászott az ölembe, és érdeklődve figyelte, ahogy olvasni kezdek.

– Esküszöm neked, hogy tud olvasni – mondta Carolyn. – Árny annyira nincs oda a könyvekért, de Myanmar néha odaül a vállamra, és onnan olvas. Vagy az ölemben ülve.

– Egy macskának szeretnie is kell Kiplinget – mutattam rá. – Emlékszel a meséjére? „Én vagyok a macska, aki magában sétál, és minden hely új neki.”

Myanmar úgy dorombolt, mint egy kótyagos motoros fűrész.

– Amikor először találkoztunk – mondtam Carolynnak – biztos voltam benne, hogy kutyáid vannak.

– Inkább nyírom meg fürdetem őket, semmint hogy akár eggyel is együtt lakjak. Miből gondoltad?

– Az üzlet miatt.

– A Pudliművek.

– Igen.

– Most úgy őszintén, milyen lehetőségeim voltak? Nyissak egy macskaszalont? A macskák saját maguk rendben tartják a szőrüket.

– Ebben igazad van.

Olvastam tovább. Valami azonban zavart. Odalapoztam az első oldalra, és elolvastam Kipling ajánlását H. Rider Haggardnek. Elképzeltem Kiplinget az íróasztala mellett Surreyben, belemártja a tollát a tintába, odahajol a könyv fölé, és ajánlást ír a legjobb barátjának. Becsuktam könyvet, és elkezdtem forgatni a kezemben.

– Valami baj van?

Megráztam a fejem, a könyvet leraktam, Myanmart félretoltam, és felálltam. – Olyan vagyok, mint a macskák – jelentettem be. – Itt az ideje, hogy rendbe szedjem a szőrömet. Lezuhanyozom.

Nem sokkal később megint a fotelban ültem tiszta ruhában, és a saját borotvámnak köszönhetően sima arccal.

– Hozok újságot – javasolta Carolyn. – Már elmúlt tizenegy. A Times már megjelent. Az első kiadás.

Éppen végeztünk a hírekkel a rádióban, de semmi új fejlemény nem volt a Porlock-gyilkossággal kapcsolatban. Rámutattam, hogy az újságtól sem érdemes többet várnunk.

– A hirdetésünk benne lesz, Bernie.

– Hol van a legközelebbi újságos?

– Van egy a Greenwich sugárúton, de nekik nincs Times-uk, mert egykor vagy kettőkor bezárnak. De a Tizennegyedik utca és a Nyolcadik sugárút sarkán a metrónál van egy, ami éjjel-nappal nyitva van.

– Az túl messze van.

– Én szívesen sétálok.

– De még esik, és tényleg messze van. Különben is, miért kellene megnéznünk a hirdetést?

– Hogy biztosak legyünk benne, megjelent-e.

– Semmi értelme. Valaki vagy látja a hirdetést, vagy nem. A telefon vagy csöngeni fog, vagy nem. Nem tudunk mást tenni, mint várni, hogy mi történik.

– Jó – mondta eltűnődve Carolyn. – Csak úgy érzem, hogy sokkal aktívabbnak kellene lennünk.

– Az este nekem már elég eseménydús volt.

– Igazad van.

– Olyan jólesne egy kis hanyag semmittevés. Olyan jó itt ülni tisztán és frissen borotváltan. Szívesen meginnék még egy pohárral, aztán irány az ágy. Még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán valaki olvassa-e az apróhirdetéseket a Timesban, de azt azért kétlem, hogy éjnek éjjelén tömött sorokban állnának az emberek, mert nem akarnak lemaradni az eltűnt örökösöket kereső hirdetésekről.

– Igaz.

– Én is attól tartok. A telefon egy ideig nem fog csörögni, Carolyn.

A telefon természetesen abban a pillanatban szólalt meg.

Egymásra néztünk, nem mozdultunk, a készülék meg csak folytatta.

– Te vedd fel – mondta Carolyn.

– Miért én?

– Meri a hirdetés miatt hívnak.

– Nem amiatt.

– Dehogyisnem. Ki más lenne?

– Talán félretárcsáztak.

– Bernie, az isten szerelmére...

Felkeltem, és felvettem a kagylót. Egy ideig hallgattam, aztán beleszóltam: – Halló.

Választ nem kaptam.

Hallóztam még párat, de még annak is több esélye volt, hogy Myanmar megszólal. Bámultam a kagylót, hallóztam egy utolsót, végül leraktam.

– Érdekes beszélgetés – jegyezte meg Carolyn.

– Még szerencse, hogy én vettem fel. Képzeld, ha te hallózol helyettem.

– Valaki meg akarta tudni, ki adta fel a hirdetést. Most, hogy hallották a hangodat, tudják, hogy te voltál az.

– Egy kicsivel többet magyarázol bele a hallgatásába a kelleténél.

– Talán mégis nekem kellett volna felvenni.

– Vagy valaki valóban félretárcsázott. Vagy egy telefonbetyár volt az. Ugyan nem lélegzett úgy, mint a perverzek szoktak, de talán csak most kezdte.

Carolyn mondani akart valamit, de meggondolta magát, és gyorsan felugrott. – Én még iszom egyet – jelentette be. – Te is kérsz?

– Egy vékonyat.

– Tudják, hogy te vagy az, Bernie. Most már a címet is meg tudják szerezni, ami a számhoz passzol, és akkor...

– Nem tudják.

– És mi van, ha a rendőrök voltak? A telefontársaságnak együtt kell működnie a rendőrökkel, nem?

– Lehet. De a rendőrök nem tudnak a könyvről.

– Biztos?

Carolyn odanyújtotta az italomat. Kicsit vastagabb volt, mint amit képzeltem, de nem ellenkeztem. Carolyn idegessége rám is átragadt. Úgy gondoltam erre a legjobb gyógyszer a whisky, és azonnal fel is hajtottam.

– Szerintem az volt, amit az elején is mondtam. Téves hívás.

– Igazad van.

– Lehet, hogy a hirdetés bele sem került az első kiadásba.

– Gyorsan leszaladok a Tizennegyedik utcára, és...

– Ne bohóckodj – mondtam neki, majd megint felvettem a könyvet, és belelapoztam. A lakásomban ezt jó pár alkalommal megtettem már. Fogtam a whiskym, feltettem a lábam, és mérhetetlenül büszke voltam magamra az újabb sikeres betörésem miatt.

Valami zavart. Valami Ott ólálkodott az agyam hátuljában, de nem tudtam, micsoda.

Ledöntöttem a whiskyt, és kikapcsoltam az agyam.

Fél óra múlva már ágyban voltunk. Én ágyban voltam, Carolyn a kanapén, hogy egész pontos legyek. Az ébresztős rádióból halk muzsika szólt. Úgy állítottuk be, hogy fél óra múlva Mantovani hallgasson szépen el.

Félálomban voltam, amikor lépteket hallottam a bejárati ajtó előtt. Nem is nagyon figyeltem rájuk. Carolyn lakása a földszinten volt, és többen elmentek előtte éjjel és nappal a lépcső felé. De a léptek most megálltak az ajtónál, és amikor ez lassan leesett, meg is hallottam a kulcsot a zárban.

Felültem a kanapén. A kulcs elfordult a zárban. A macska mellettem nyugodtan aludt tovább. Ahogy a másik zárba is belecsúszott a kulcs, Carolyn megfordult az ágyon, és a nevemet suttogta.

Amikor az ajtó kinyílt, mind a ketten álltunk. Egy kéz nyúlt a villanykapcsolóhoz. Egy pillanatra elvakított minket a fény.

– Álmodok – mondta Randy. – Ez nem lehet.

Vállig érő barna haj. Magas homlok, ovális arc. Nagy szemek, nagyobbak, mint amekkorát valaha láttam, és egy nagy O-t formázó száj.

– Jesszusom – kezdte Carolyn. – Ez nem az, aminek látszik.

– Hát persze, hogy nem. Ti ketten kanasztáztatok. A sötétben, hogy ne zavarjátok a macskákat. Mi másért is lenne rajtad a bébidollod. Bernie,kényelmesen feküdtél?

– Teljesen félreérted.

– Tudom. Egyszerűen szörnyű, ahogy gyorsan levonom a következtetést. Bernie, te vacogsz. Miért nem bújtok össze, hogy felmelegítsétek egymást? Engem egy percig sem zavarna, Carolyn.

– Randy, te tényleg nem érted.

– Na látod, ebben igazad van. Azt hittem, ismerlek. Nem vagy egy kicsit öreg ahhoz, hogy a szexuális identitásod miatt kerülj válságba?

– Az istenit, Randy...

– Azt ám. Az istenit neki! Felismertem Bernie hangját a telefonban. Meg sem tudtam szólalni. Miután letettem, mondtam magamnak, hogy ti ketten barátok vagytok, semmi az egész, aztán megkérdeztem magamtól, miért reagáltam ilyen paranoiásan. Talán te is tudod, mit mondanak az emberek. Csak azért, mert paranoiás vagy, még nem jelenti azt, hogy az apró kis emberkék nem követnek.

– Meghallgatnál, kérlek?

– Nem, te hallgatsz meg, te hülye kis kurva! Azt mondtam magamnak, Miranda, van kulcsod, menj oda hozzá nyugodtan, és még az is lehet, hogy egyedül találod, és akkor majd mindent szépen rendbe tudtok hozni. Az isten verjen meg, Carolyn! Itt van a kulcsod, te hülye picsa. Többet nem nyitom rátok az ajtót. Ebben biztos lehetsz.

– Randy, én..

– Azt mondtam, itt van a kulcsod. És kérem vissza az enyémet. Most.

Próbáltunk megszólalni, de nem volt értelme. Úgyse hallgatott volna ránk. Odaadta Carolynnak a kulcsát, a sajátját zsebre vágta, és elviharzott. Az ajtót olyan erősen csapta be maga után, hogy az edények csörömpölni kezdtek a szárítón.

Carolynnal csak álltunk, és néztük egymást. Árny az ágy alá bújt. Myanmar felállt a fotelban, és nyávogni kezdett. Pár pillanat múlva Carolyn odament az ajtóhoz, és bezárta.

14

Az apróhirdetések a Times második szekciójának utolsó előtti oldalán jelennek meg, a hajózási hírek és egyéb, hasonlóan fontos beszámolók mellett. A miénk a harmadik volt, előtte az egyikben két szülő kétségbeesetten könyörgött, hogy tizennégy éves gyerekük jöjjön haza.

Háromszor vagy négyszer elolvastam a hirdetést, és úgy döntöttem, hatásosan van megfogalmazva. Egyelőre még senki sem hívott fel, de még túl korán volt. Carolyn hajnalban felkelt, és miután megetette a macskákat, azonnal lement, hogy megvegye az újságot. Ebben az órában az érdekelt felek valószínűleg édesdeden alszanak még. De ha mondjuk hozzánk hasonlóan fenn is vannak, és a reggeli kávé mellett üldögélnek, akkor is előttük áll az egész újság, amíg eljutnak az apróhirdetésekhez.

És az is igaz, hogy szombat volt. A Times hétköznapi számai állandóan különféle mellékletekkel híztak, mint a téli álmára készülő medve, de a szombati kiadás egész vékony maradt. Ugyanakkor elég sokan kihagyják a szombati lapot, mert fel akarnak készülni a gigantikus vasárnapi kiadásra, így lehet, hogy reménybeli utazópartnereink egyáltalán nem is veszik meg az aznapi Timest. A hirdetést egy hétre adtuk fel, de most, ahogy láttam a pár sort az újságban, egy kicsit elbizonytalanodtam. Nem igazán számíthatunk arra, hogy valaki jelentkezni fog, határoztam el, ezért érdemes egy tartalék tervet kidolgozni.

– Nagyon örülök, hogy lementem az újságért, Bernie.

– Én is – bólintottam. – Remélem, nem te vagy az egyetlen.

Carolyn a lap első szekcióját olvasta, és egy cikkre mutatott. – Ezt olvasd el – mondta

Elolvastam. Az egyik hátsó oldalon egy pár soros cikk, ami kilógott a külpolitikai hírek közül. Bernard Rhodenbarr, olvastam, a börtönviselt betörő, akit Madeleine Porlock csütörtök esti meggyilkolásával kapcsolatban köröznek, péntek este sikeresen kicselezte üldözőit. Történt ugyanis, hogy Rhodenbarr megpróbált betörni a keleti Tizenegyedik utcán található Barnegat Könyvesboltba, amikor egy szemfüles rendőr meglátta. Rhodenbarr előhúzta pisztolyát, és tűzpárbajba keveredett a rendőrrel, akit a lábán ért a golyó. Sérülését ellátták a st. Vincent Kórházban, majd hazaengedték. A betörőből lett lövöldöző, a szóban forgó könyvesbolt tulajdonosa sikeresen és sérülés nélkül elmenekült a hely színről.

A cikk végén a szerző mintegy mellékesen megjegyezte, hogy Rhodenbarr turbánnal és álszakállal változtatta meg külsejét. – De engem nem tudott átverni – nyilatkozta Francis Rockland közrendőr. – Ki vagyunk képezve, hogy felismerjük az ilyen kezdetleges álcákat. Azonnal felismertem őt a fényképről.

– A szikh – mondtam Carolynnak. – Ő sem tudja, hogy hol van a könyv, különben nem próbált volna meg betörni a boltba. Nem lehet, hogy ő figyelte tegnap a boltot?

– De igen.

– A bulvárlapok valószínűleg többet írnak a lövöldözésről. Imádják az iróniát és lehet annál ironikusabb, mint egy betörő, akit egy rendőr éppen akkor pillant meg, amikor be akar törni a saját boltjába? Bárcsak tudnák, mennyire ironikus!

– Ezt hogy érted?

– Nos, a rendőr letartóztathatta volna a szikhet. Ettől még engem tovább köröznek gyilkosság miatt, de a lövöldözés miatt nem. Vagy ha a szikh nem lő ilyen jól, akkor nem adnák hozzá a bűnlajstromomhoz egy rendőr megsebesítését, ami sokkal komolyabb bűncselekmény, mint egy civil megölése, legalábbis a zsaruk szemében. Vagy ha már lőnie kellett, akkor a szikh igazán megölhette volna Mr. Rocklandet, mert így nem mondhatta volna, hogy én tettem.

– Azt nem akarhatod, hogy a rendőr meghaljon, Bernie.

– Nem is. Amilyen szerencsém van, annyi ideig még bírta volna, hogy elmondja az egyik kollégájának, ki lőtte le. Én, ki más? Akkor meg zsarugyilkos lennék. Mi van, ha Randy olvasta a cikket? Lehet, hogy az első cikkről lemaradt, vagy legalábbis nem kötötte össze velem, mert tegnap este nem nagyon érdekelte, hogy egy szökésben lévő bűnözőt bújtatsz. Éppen elárultad, emlékszel?

– Soha nem olvassa a Timest.

– Más lapokban is benne lesz.

– Azokat sem olvassa. Szerintem nem is tudja a teljes neved.

– Csak tudja.

– Lehet.

– Felhívja a zsarukat?

– Randy jó ember, Bernie. Nem köpne be.

– De egyben féltékeny is. Azt hiszi...

– Tudom, hogy mit hisz. Ép ésszel nem hiheti, de tudom, mit hisz.

– És mi van, ha név nélkül hívja fel a zsarukat? Azt mondhatja, hogy érted tette.

– Affenébe – rágta Carolyn a hüvelykujját. – Úgy gondolod, hogy itt nem vagy biztonságban.

– Nem tudom

– De a telefon itt van. A szám meg az újságban, és hogy vesszük fel, ha nem vagyunk itt?

– Ki telefonálna?

– Rudyard Whelkin – felelte Carolyn.

– Csütörtök este megölte Madeleine Porlockot. Fogadok, hogy este már a repülőtéren volt, és éjfél előtt már el is hagyta az országot.

– A könyv nélkül?

– Vállat vontam.

– A szikh is telefonálhat. Mi történt az ötszáz dollárral?

– Szerinted azért hívna fel, hogy ezt megkérdezze?

– A pénz nálad volt, amikor Madeleine Porlock elkábított, igaz?

– Igaz.

– És nem volt nálad, amikor magadhoz tértél.

– Ez is igaz.

– A nő vette el.

– Ó. Mi történt a pénzzel, miután elvette tőled?

– Hát ez az. Hova tűnt?

– Tegnap este átkutattad a lakását. Nem volt benne a könyvben, igaz?

– Nem, és máshol sem találtam. A gyilkos vitte magával.

– De miért?

– Mert a pénz az pénz, Carolyn.

– A lapok tele vannak cikkekkel olyan gyilkosságokról, amikor az áldozatnál sok pénzt találtak. Így ki is zárják a rablógyilkosságot.

– A szervezett bűnözők. Azt akarják, hogy az emberek tudják, miért gyilkoltak. Még olyan is előfordul, hogy pénzt raknak az áldozat zsebébe, hogy a rendőrök kizárják a rablógyilkosságot. A gyilkos vagy elvitte a pénzt magával, vagy Porlock nagyon ügyesen eldugta. Ilyenről már hallottam.

– Tényleg?

– Persze. Tele vagyok ilyen sztorikkal. De bele sem kezdek, mert állandóan félbeszakítana a telefon csörgése.

Odafordultam a készülék felé, hátha érti a célzást. De nem, nem értette, és fél órán keresztül teljes csendben volt.

Aztán amikor elkezdett csörögni, mintha nem is akarta volna abba hagyni.

– Halló?

– Épp most olvastam a hirdetését a Timesban. Csak azért telefonálok, hogy jól értettem-e.

– Hogy értette?

– Úgy tűnt nekem, mintha valamit el akarna adni.

– Így igaz.

– Utazás Fort Bucklow-ba.

– Igen.

– Volna rá lehetőség, hogy megtudjam, kivel beszélek?

– Én is ugyanezt a kérdést akartam feltenni magának.

– Ó. Értem. Hadd gondoljam át.

Angol akcentus, némi afrikai vagy ázsiai beütéssel. Iskolázott, kellemes hang.

– Ám legyen, uram. Úgy hiszem, már találkozott az egyik munkatársammal. Ha jól sejtem, egy könyvet igencsak drágán adott el neki. Ötszáz dollárt fizetett a könyvért, amire Ön egy dollár kilencvenöt centet írt.

– Nem az én hibám. Úgy elrohant, hogy nem tudtam visszaadni neki.

Elismerő kuncogás. – Akkor maga az a férfi, akit keresek. Remek. Ön meglehetősen vakmerő, Uram. A rendőrség egy nő halálával kapcsolatban keresi, ön pedig azzal foglalkozik, hogy eladja a könyvet. Az üzlet mindenekfelett, igaz?

– Szükségem van a pénzre.

– Hogy elhagyja az országot, gondolom. Ott van önnél a könyv? Ott van a kezében, miközben mi beszélünk?

– Igen. Nem értettem a nevét.

– Valószínűleg azért, mert nem mutatkoztam be. Mielőtt folytatnánk, igazán bebizonyíthatná, hogy a könyv önnél van.

– Ha akarja, odatartom hozzá a kagylót, de ha nincsenek különleges képességei, akkor ne várjon túl sokat.

– Nyissa ki a negyvenkettedik oldalon, uram, és olvassa fel nekem az első versszakot.

– Ó. Várjon egy percet: „Ha egyszer Fort Bucklow-ba visz utad / Amikor a Hold magasan fenn / És a majom üvölt és a sakál ugat / Mint egy fejbe vert asszony.” Erre gondolt?

Szünet. – Akarom a könyvet, uram. Meg akarom vásárolni.

– Helyes. Én meg el akarom adni.

– Az ár?

– Azt még nem állapítottam meg.

– Ha megtenné...

– Ez kicsit trükkös dolog. Meg kell védenem magam. Ahogy ön is említette, a rendőrök keresnek, és emiatt sebezhető vagyok. Még azt sem tudom, kivel beszélek.

– Egy idelátogatott turistával, uram. Mr. Kipling szenvedélyes rajongójával. A nevemnek nincs túl sok jelentősege.

– Hogyan tudok kapcsolatba lépni önnel?

– Ennek még a nevemnél is kisebb jelentősége van. Ugyanis én kapcsolatba tudok lépni önnel. Felhívom ezen a számon.

– Nem Mert nem leszek itt. Nem biztonságos. Adjon nekem egy számot, ahol ma délután ötkor felhívhatom.

– Egy telefonszámot?

– Akár azt is.

– Azt nem tehetem.

– Akármilyen szám lehet. A lényeg az, hogy ötkor Ön vegye fel.

– Ó. Tíz perc múlva visszahívom, Uram.

– Halló?

– Van önnél papír és ceruza, uram?

– Mondja,

– Ma délután öt órakor ezen a telefonszámon érhet el: RH4-5198.

– RH4-5198. Ötkor.

– Halló?

– Halló?

– Helló.

– Ó. Ha esetleg valami összetettebbet is tudna mondani a hallónál.

– Mit akar, mit mondjak?

– Remek. Reméltem, hogy maga lesz az. Nem fogom kimondani a nevét, és remélem, maga is ugyanezt teszi.

– Csak akkor, ha a klubjában hívnám, és megkérném őket, hogy keressék meg.

– Azt ne tegye.

– Azt mondták, maga nem is tag.

– Talán nem voltam teljesen egyenes és őszinte magával. De mindent meg tudok magyarázni.

– Ebben biztos vagyok.

– Ez a könyv szeret eltűnni. A hirdetés alapján jogosan tételezem fel, hogy ott van magánál?

– Itt fekszik az asztalon.

– Pompás.

– „Ha egyszer Port Bucklow-ba visz utad...”

– Az isten szerelmére, nehogy felolvassa nekem. Vagy megtanulta kívülről?

– Nem. Csak beleolvastam.

– Hogy bebizonyítsa, ott van magánál. Erre nincs szükség, barátom. Nem lőtte volna csak úgy le a nőt, hogy aztán a könyvet otthagyja, igaz? Nos, hogyan bonyolítjuk le ezt a tranzakciót?

– Találkozhatnánk.

– Igen. Természetesen egyikünk sem örülne a rendőrség felbukkanásának. Akkor...

– Adjon nekem egy telefonszámot, ahol hatkor felhívhatom.

– Mi lenne, ha én hívnám?

– Nem tudom, hogy hol leszek.

– Értem. Nos, mivel nem akarok felesleges kockázatot vállalni, ezért nem vagyok biztos benne, hogy meg akarom adni ezt a számot.

– Akkor bármilyen számot.

– Hogyan?

– Keressen egy nyilvános fülkét. Aztán hívjon fel, mi a száma. És legyen ott hatkor, hogy fel tudjam hívni.

– Mindjárt visszahívom.

– Halló?

– Chelsea 2-9419.

– Rendben.

– Hatkor.

– Rendben.

– Halló?

– Helló. Ha jól sejtem, maga hirdetett...

– Egy utazást Fort Bucklow-ba. igen.

– Beszélhetek őszintén? Egy könyvről van szó, ugye?

– Igen.

– És maga meg akarja vásárolni?

– El akarom adni.

Szünet. – Értem. Magának van egy példánya.

– „…A sakál ugat.”

– Mit mondott?

– A negyvenkettedik oldal első versszakát olvasom.

– Erre igazán semmi szükség. – Újabb szünet. – Ez zavarba ejtő. Talán be kellene mutatkoznom.

– Az jó lenne.

– A nevem Demarest. Prescott Demarest. Gondolom, a nevem nem sokat jelent magának. Egy gazdag gyűjtőt képviselek, akinek a neve viszont már jelentene valamit magának, de nem kaptam arra felhatalmazást, hogy megosszam magával. Az úrnak nemrégiben felajánlották a könyv egy példányát megvásárlásra. De az ajánlatot hirtelen visszavonták. Érdekelne, hogy ugyanarról a könyvről beszélünk-e.

– Ezt nem tudom megmondani.

– A kérdéses példányról azt állították, hogy egyedi. Azt közölték velünk, hogy a könyvből mindössze egyetlen példány létezik.

– Akkor ugyanarról beszélünk.

– Én is úgy látom. Nem értettem a nevét.

– Kényes vagyok a kilétemre, Mr. Demarest. A megbízójához hasonlóan.

– Értem. Beszélnem kell vele, de előbb nem ártana tudnom, mennyibe kerül.

– Még nem állapítottam meg.

– Vannak egyéb jelentkezők is?

– Többen.

– Szeretném megtekinteni a könyvet. Mielőtt mással beszélne érdemben. Ha meg tudnánk beszélni egy találkozót...

– Most nem alkalmas, Mr. Demarest. Hol tudnám felhívni magát ma délután Úgy négy körül?

– Mondjuk itt.

– És a számot is megadja?

– Miért ne tenném? Írja csak! Worth 4-1114. Négy órát mondott? Várni fogom a hívását.

– Ennyiben állapodtunk meg – fejeztem be a Demaresttel folytatott beszélgetésem összegzését. – Szerintem több hívásra már nem számíthatunk.

– Ezt miből gondolod?

– Csak megérzés. Az első telefonáló külföldi volt. Ő küldte a nyakamra a szikhet, aki csütörtök délután jelent meg a boltban, ami azt jelenti, tudta, hogy a könyv nálam van, de a biztonság kedvéért felolvastatott vetem egy bekezdést.

– És ez mit bizonyít?

– Azt már nem tudom. Egyelőre csak összegzem, amit megtudtunk. Az értékelés még odébb van. A második hívó Whelkin volt, akit nem különösebben érdekeltek az üvöltő sakálok és Ugató majmok.

– Szerintem fordítva van.

– A majmokat és a sakálokat nem érdekli Whelkin?

– Nem. A sakál ugatott, a majom üvöltött. Nem mintha bármit is számítana. Mire akarsz kilyukadni, Bernie?

– Remek kérdés. Whelkin kész tényként kezelte, hogy én öltem meg Madeleine Porlockot. Ezért nem volt meglepve, hogy a könyv nálam van. Ami azt jelenti, hogy nem ő ölte meg. Hacsak nem csak tettette, hogy szerinte én öltem meg Porlockot, ami azt jelenti, hogy...

– Mit?

– Nem tudom. Marad Demarest, és ő az üdítő kivétel. Minden gond nélkül bemutatkozott, és szinte magától megadta a telefonszámát. Szerinted ez mit jelent?

– Nem tudom.

– Én sem – töltöttem magamnak még kávét. – A gyilkosság kavar bele a képbe. Ha valaki nem ölte volna meg Madeleine Porlockot, semmi bajom nem lenne. Akkor sem, ha a rendőrség nem az én nyakamba akarná varrni. Eladnám a könyvet annak, aki a legtöbbet kínálja érte, aztán két hétig a Bahamákon nyaralnék. A gyilkos hármuk közt van.

– Akik most hívtak?

– Aha – néztem rá az órámra. – Nincs túl sok időnk – mondtam – Óránként kell találkoznom velük, először Demaresttel négykor. Alig van időnk, hogy felkészüljünk.

– Mire?

– Arra, hogy csapdát állítsunk. Ami azért érdekes, mert nem tudom, hogy kinek állítjuk, és mit használunk csalinak. Csak egyet tehetünk.

– Mit?

– Amit ilyen helyzetekben mindig tenni szoktam – feleltem. – Megkenek egy zsarut.

15

Amikor odajött a telefonhoz, elnézést kértem a zavarásért. – A feleséged nem akart zavarni – mondtam-, de elmagyaráztam neki, hogy fontos az ügy.

– A Wake Forestet néztem – Sóhajtott – Tíz ponttal vezetnek. Éppen most bukok be húsz dollárt.

– Kivel játszanak?

A Georgiai Egyetemmel. A Buldogok a kóbor kutya védelmet vezetik elő. Ami azt jelenti, hogy cafatokra tépik a Wake Forest védelmét. – Egy ideig csak hallgatott. – Ki a fene vagy te? – kérdezte végül.

– Egy régi barát és ellenség, aki szívességet kér tőled.

– Jesszusom, te vagy az! Tudod, láttalak már egyszer-kétszer belelépni, de esküszöm, most nyakig vagy benne, és lassan süllyedsz. Honnan hívsz?

– A kétségbeesés széléről. Egy szívességet kérek tőled.

– Nem mondod! Mert akkor jó helyen kopogtatsz. Feladod magad, és azt akarod, hogy intézzem el a részleteket. Az első okos húzásod azóta, hogy hidegre tetted Porlockot. Ha bujkálsz, előbb vagy utóbb valaki felismer, és azt meg nem akarod, hogy lelőjenek, igaz? Mert veled kapcsolatban ez a parancs. Először lőni, aztán kérdezni – magyarázta. – Ez nem volt valami okos dolog. Lelőni egy zsarut. Ezt nem szeretjük.

– Nem lőttem le senkit.

– Ugyan már, Bernie. Ott volt, nem igaz? Látott téged.

– Egy bohócot látott turbánnal és álszakállal. Soha nem lőttem rá, és ha már itt tartunk, a nőt sem lőttem le.

– Tudom, te csak könyveket árulsz. Ezt már mondtad nekem, Bernie. Nem emlékszel? Hogy mennyire megjavultál. Ne izgulj, semmi baj nincs. Majd én elintézek mindent, és ne hidd azt, hogy nem értékelem. Jó pont lesz ez nekem a kapitányságon, téged meg nem lő agyon egy forrófejű kollégám. Szerzel egy jó ügyvédet, aki talán még tisztára is tud mosni a bíróságon. A legrosszabb esetben pár évet rács mögött töltesz. Voltál már bevarrva.

– Ray, én soha...

– Egy baj van csak, Bernie. Ez a Rockland gyerek még fiatal és zöldfülű. Ha egy idősebb kollégát lősz le, akkor pár ezer dollárért elgondolkodott volna, hogy mit vall a bíróságon. Persze, ha egy tapasztalt zsaru lett volna, akkor ott helyben golyót ereszt beléd ahelyett, hogy megvárná, amíg te lábon lövöd. Szerintem nem lesz baj, Bernie.

Futottunk még pár kört. Én az ártatlanságom bizonygattam, ő meg arról győzködött, hogy kössek vádalkut, és akkor megúszom azzal, hogy százszor le kell írnom: Többet nem lopok. Végül elmondtam neki, hogy más ügyben keresem.

– Ó?

– Van három telefonszámom. Azt szeretném, ha lenyomoznád őket.

– Te meg vagy őrülve, Bernie! Tudod, hogy ez mit jelent? Előre mindent meg kell szervezni, aztán fel kell hívni egy külön vonalon a telefontársaságot, utána meg rajta tartani a jelet a megfigyelt számon, és még akkor sem sikerül mindig. És ha te...

– Már tudom a számokat, Ray. Most mondtam.

– Hogyan?

– A számok megvannak, Ray, csak azt akarom tudni, hogy hol csörögnek. Olyan, mintha sikeresen lenyomoztam volna egy hívást, és most tudni akarom, hol veszik fel.

– Ó.

– Ezt meg tudod tenni, nem?

Ray átgondolta. – Persze – felelte. – De miért tenném meg?

Adtam neki egy nagyon jó indokot.

– Hát, nem is tudom – mondta, miután a nagyon jó indokot alaposan megvitattuk. – Nekem úgy tűnik, hogy baromi nagy kockázatot vállalok.

– Miféle kockázatot? Felhívsz valakit, és kész.

– Ja, miközben egy körözött bűnözővel működöm együtt. Ezzel nem aratok valami nagy sikert, ha kiderül.

– Hogyan derülne ki?

– Azt sohasem tudhatod. És hogy a fenébe akarod megcsinálni, Bernie? Ahogy elmondod, rendben van, de hogyan csinálod meg? Ha valami zöldfülű, jól célzó hülyegyerek a pisztolyához kap, akkor velem mi lesz?

– Életben maradsz. Azt kérdezd meg inkább, hogy velem mi lesz.

– Na látod, ezért mondom, hogy fel kellene adnod magad.

– Senki sem fog lelőni – magyaráztam neki egy kicsivel magabiztosabban, mint amilyen valójában voltam. – Én pedig megteszem, amit megígértem. Mikor hagytalak cserben?

– Nos...

– Ray, egy vagy két telefont kell elintézned, ennyi az egész. Ne mondd azt, hogy nem éri meg. A fene egye meg, Ray, ha a Wake Forestbe hajlandó vagy húsz dollárt invesztálni...

– Ne is mondd! A pénzem éppen most úszik el, én meg még csak nem is látom, hogy hogyan...

– Én milyen esélyeket kínálok neked? Jobbakat, sokkal jobbakat, mint a Wake Forest.

– Ja – mondta, én meg egy ideig hallgattam, ahogy a kerekek forognak az agyában. – Ha valakinek elmondod, hogy beszéltünk...

– Ennél azért jobban ismersz, Ray.

– Oké, igazad van. Mondd azokat a számokat.

Bediktáltam, leírta, visszaolvasta.

– Rendben van. Most pedig add meg nekem a számot, ahol vissza tudlak hívni.

– Persze – feleltem. – A szám... – kezdtem volna bediktálni neki, amikor Carolyn megragadta a karom, és bőszen mutogatott. – Ööö, nem hiszem, Ray – nyögtem. – Ha ennyire egyszerű neked megtudni, hol csörög egy szám, akkor...

– Bernie, miféle alaknak nézel engem?

Ezt válasz nélkül hagytam. – Különben is – legyintettem –‚ éppen indulóban vagyok. A legjobb az, ha visszahívlak. Mennyi időre van szükséged?

– Attól függ, mennyire hajlandó együttműködni velem a telefon társaság

– Mondjuk fél óra?

– Aha – felelte. – Az jó lesz. Hívj egy félóra múlva, Bernie!

Letettem a kagylót. Carolyn és a két macska várakozásteljesen néztek rám – Egy fényképezőt – böktem ki.

– Mit?

– Van fél óránk, hogy szerezzünk egy fényképezőgépet. Egy polaroidot, hacsak nem ismersz valakit, akinek van sötétszobája, és van kedve vacakolni egy gyors előhívással. Neked nincs polaroidod, igaz?

– Nincs.

– Nem tudsz egyet kölcsönkérni? Nem akarok most venni egyet. A nagyobb boltok ilyenkor tele vannak, azt meg nem tudom, hogy a Village-ben hol lehetne venni egyet. A Tizennegyedik utcán van egy üzlet, de amit árulnak, az már hazafelé szétesik darabjaira. A Harmadik sugárúton van egy zaci, ahhoz meg most nincs túl sok kedvem. Nem akarsz elmenni és venni egyet?

– Ha tudnám, hogy mit kell vennem. Annak nagyon nem örülnék, hogy hazajövök, és kiderül, hogy nem jót vettem. Minek kell nekünk fényképezőgép?

– Fényképeket készíteni.

– Erre soha nem gondoltam volna. Kár, hogy Randy akkor sétált be, amikor, mert neki van egy új polaroidja.

– Randynek van polaroidja?

– Ezt mondtam, nem? Nem mutattam neked a múlt héten a macskás képeket?

– Lehet.

– Ő fotózta. De nem kérhetem tőle kölcsön a gépet, mert azt hiszi, hogy viszonyunk van, és biztos azt gondolná, hogy obszcén képeket akarunk csinálni egymásról. Különben is, szerintem ilyenkor nincs otthon.

-Hívd fel!

– Viccelsz? Nem akarok beszélni vele.

– Rakd le, ha felveszi.

– Akkor miért hívjam fel?

– Mert ha nincs otthon – válaszoltam –‚ akkor elmehetünk, és elhozhatjuk a polaroidot.

– Gyönyörű – nyúlt Carolyn a kagylóért, aztán sóhajtott egyet, és visszatette a helyére. – Valamit elfelejtettél. Emlékszel, mi történt tegnap éjjel? Visszaadtam neki a kulcsát.

– És?

– És?!

– Kinek kellenek kulcsok?

Rám nézett, megrázta a fejét, majd felnevetett. – Nekünk nem – Felelte, majd felemelte a kagylót, és tárcsázott.

Randy egy parányi garzonban élt, a negyedik emeleten, a Morton utcában a Hetedik sugárút és a Hudson között. A New York-i építésügyi előírások szerint minden ötemeletes vagy annál magasabb épületben liftnek kell lennie. Ez ötemeletes volt, és nekiláttunk lépcsőt mászni.

A zárakra gyakorlatilag elég volt ránéznem, máris nyíltak ki Még akkor sem okoztak volna nagyobb kihívást, ha a boltban összeszedett szerszámokkal kell kinyitnom őket. A professzionális készletemmel úgy mentem keresztül rajtuk, mint a Wehrmacht Luxemburgon. Amikor az utolsó zár is kinyílt, felnéztem Carolynra. Az álla leesett, szeme pedig tágabbra nyílt, mint valaha láttam.

– Istenem – mondta. – Nekem még kulccsal is tovább tart.

– Olcsó zárak. És miattad egy kicsit fel is vágtam. Na, meg le akartalak nyűgözni.

– Sikerült. Le vagyok nyűgözve.

Olyan gyorsan mentünk be, majd jöttünk ki Randy lakásából, hogy Speedy Gonzales is megirigyelhette volna. A fényképezőt ott találtuk, ahol Carolyn szerint Randy tartotta az öltözőszekrényének legalsó fiókjában. Kézreálló kis táskába tette, amit vállon is lehetett hordani, és még jó pár csomag tartalék filmet is rakott bele. Carolyn a táskát feldobta a vállára, én bezártam az ajtót, és már úton is voltunk.

Raynek azt mondtam, hogy fél óra múlva hívom, és percre pontosan ezt is tettem. Most már ő maga vette fel. – A barátod sokat mozog – kezdte.

– Hogyan?

– A fickó a három telefonszámmal. Sokfelé jár. A Rhinelander-szám egy utcai telefonfülkéhez tartozik a Hetvenötödik utca és a Madison sugárút sarkán. A Chelsea-szám szintén nyilvános telefon a Gresham Hotel előterében. Ez a Huszonharmadik utcán van az Ötödik és Hatodik sugárút között.

– Várj egy percet – kértem, és buzgón jegyzeteltem. – Megvan. És mi van a Worth-számmal?

– Belváros. Úgy értem, hogy annak is a bele, a Wall Street környékén. Pine utca 12. egészen pontosan.

– Nyilvános fülke ez is?

– Nem. Iroda a tizennegyedik emeleten. A cég neve Tontine Kereskedelmi Rt. Bernie, térjünk vissza a bundához, oké? Azt mondtad, vastag nerc.

– Az.

– A színe...

– Ezüstkék.

– Rendesen meg van csinálva?

– Rendesen. Szép bunda, Ray. Arvin Tannenbaum tervezte, az meg a legjobbak egyike.

– Mikor kaphatom meg?

– Bőven van még idő karácsonyig. Meglesz addig.

– Te mocsokláda. Átvertél? Nincs is nálad a bunda.

– Hát persze, hogy nincs, Ray. Már nem foglalkozom betöréssel. Mihez kezdenék egy lopott bundával?

– Honnan szerzed meg?

– Megszerzem neked, Ray, nem kell aggódnod. Rögtön azt követően, hogy kimásztam a csávából.

– És mi van, ha nem tudsz kimászni? Akkor mi lesz?

– Reménykedj benne, hogy ki tudok – feleltem. – Különben a bundának is úgy inthetsz búcsút, minta húsz dollárodnak, amit a Wake Forest re tettél fel.

16

Taxiba ültem, és elmentem a Pontiachoz. Mire visszaértem vele Carolynhoz, addigra ő már elméletben elsajátította a polaroid működésének legapróbb részleteit is. Ezt azzal bizonyította, hogy amikor beléptem az ajtón, azonnal lefényképezett. A kép kicsúszott a szerkezet alján, és a szemem előtt jelent meg a fotóm. Meglepettnek látszottam és bűnösnek. Mondtam is Carolynnak, hogy nem fogom felnagyíttatni.

– Te jobban viseled, mint a macskák – vont vállat Carolyn. – Árny nem hajlandó nyugodtan ülni, Myanmar meg bandzsít.

– Myanmar mindig bandzsít.

– Ettől burmai. Le akarsz fényképezni?

– Persze.

Szénfekete garbót viselt és sötétkék kordbársony nadrágot. A fotó kedvéért belebújt egy rézgombokkal díszített blézerbe, és a fejébe nyomott egy csinos sapkát. Leült az asztalra, lábát keresztbe tette, és úgy vigyorgott a kamerába, mint egy szeretni való manó. Randy fényképezőgépe remekül elkapta ezt a csodálatos pillanatot.

A végeredményt közösen tanulmányoztuk. – Egyvalami hiányzik csak – jegyezte meg Carolyn. – Egy szivar.

– Te nem szivarozol.

– Naná! De jól állt volna a kezemben. Olyan Bonnie és Clyde-os lettem volna vele.

– És kihez szerettél volna hasonlítani? Bonnie-hoz? Esetleg Clydehoz?

– Haha. Nagyon vicces. Nincs jobb egy kis szexista humornál a hangulat emeléséhez. Készen vagyunk?

– Szerintem igen. Megvan Blinnék karkötője?

– A zsebemben.

– A polaroidot tudod kezelni?

– Körülbelül annyira komplikált használni, mint egy liftet.

– Akkor haladjunk!

A járdán így szóltam: – Carolyn? Lehet, hogy néhány ember szerint nem hasonlítasz Faye Dunawayre, de nagyon csinos vagy.

– Miről van szó?

– És az se rossz, hogy itt vagy velem.

– Miről van szó? Szózat a csapatokhoz, mielőtt a csatába indulnak?

– Valami hasonló.

– Akkor csönd legyen. Még a végén elsírom magam, és akkor tönkre– megy a sminkem. Még szerencse, hogy soha sem sminkelek.

Hétvégenként New York üzleti negyede úgy néz ki, mintha egy olyan figyelmes és előzékeny bombát dobtak volna le rá, amelyik csak az embereket öli meg, de az épületeket nem rombolja le. Szűk utcák, magas épületek, az emberi életnek pedig sehol semmi nyoma. A boltok bezártak, mindenki otthon nézi a meccset a tévében.

A Pontiacot leparkoltam a Nassaun, aztán lesétáltunk a Pine-ra. A 12-es szám kimagaslott a mellette álló két épület közül. Az előtérben egy őr ült, aki lelkiismeretesen beírta a könyvébe azokat, akik nem hagyták, hogy a hétvége közéjük és a sok-sok pénz közé álljon.

A Pine-on álltunk vagy tíz percig. Az őrnek ez idő alatt semmi dolga nem akadt. Az épületből senki nem jött ki, és ugyanannyian mentek be. A homlokzaton felnézve kilenc kivilágított ablakot számoltam meg. Megpróbáltam kitalálni, ezek közül melyik lehet a tizennegyedik emelet. Elsőre nem tűnik olyan nehéznek a feladat, de abból a szögből, ahol álltam, onnan egyáltalán nem volt egyszerű. Legfőképpen pedig azért, mert nem tudtam, van-e az épületben tizenharmadik emelet. Nem ritka, hogy nehezen magyarázható babona folytán sok magas épületben a tizenkettedik emelet után elegánsan a tizennegyedik következik.

A környéken nem láttam nyilvános fülkét. Elmentem a sarokig, befordultam a Williams utcára, és négy után két perccel már tárcsáztam is Prescott Demarest számát egy fülkéből. Két csengetés után felkapta, de csak akkor szólalt meg, amikor üdvözöltem. Ha előző éjjel is hasonlóképpen vissza tudom fogni magam, akkor nem kellett volna betörnünk Randy Polaroidjáért.

– Nálam van a könyv – mondtam. – Készpénzre van szükségem. El kell hagynom a várost. Ha készen áll az üzletre, akkor jó árat tudok mondani.

– Tisztességes árat fizetek. Feltéve, hogy meg vagyok győzve az áru valódi voltáról.

Mi lenne, ha ma este megmutatnám magának? Ha úgy dönt, hogy kell, akkor megegyezünk az árban is.

– Ma este?

– A Barnegat Könyvesboltban. A keleti Tizenegyedik utcán van.

– Tudom, hogy hol van. Volt egy cikk a ma reggeli lapokban...

– Tudom.

– Úgy érzi, hogy biztonságos ott találkozunk?

– Igen. A rendőrök nem figyelik a boltot, ha emiatt aggódik. Ma délután megnéztem. – Valóban ezt tettem: lassan elgurultam a bolt előtt a Pontiackal. – Tizenegy óra – mondtam. – Akkor találkoznunk. Letettem, és visszasétáltam a Williams és a Pine sarkára. Onnan láttam a 12-es szám bejáratát, igaz, nem túl tisztán. Carolynt a bejárattal szemben hagytam, egy régi képeket és képkeretezést ajánló üzlet kapu– aljában. Nem láttam, hogy még mindig ott van-e.

Öt percig vártam. Ekkor valaki kijött a 12-esből, és azonnal elindult a Nassau utca felé. Alig tűnt el a sarkon, Carolyn máris kilépett a kapualjból, és felém intett.

Odafutottam a telefonhoz, és tárcsáztam a Worth 4-1114-et. Vagy egy tucatszor kicsengett. A kagylót letettem, a tízcentest a zsebembe, és visszamentem Carolynhoz. – Nem vette fel – lihegtem. – Eljött az irodájából.

– Én meg lefényképeztem.

Csak egyvalaki jött ki az épületből?

– Igen. Korábban is volt valaki, de akkor még nem lehettél ott a telefonnál, ezért nem is kaptam le. Aztán nem sokkal utána kijött még valaki, lekaptam, intettem neked, és azóta nincs mozgás. Most van ott valaki. Egy nő. Lefényképezzem?

– Nem érdemes.

– Aláírja a könyvet. Demarest nem foglalkozott ezzel. Bólintott őrnek, és sétált tovább.

– Ez semmit sem jelent. Már én is eljátszottam párszor. Barátságosan intettem a portásnak, mintha én is az épületben élnék vagy dolgoznék. Ha úgy viselkedsz, mint aki odatartozik, akkor ezt is gondolják.

– Itt van a kép. Tudod, mi kellene nekünk? Egy objektív vagy mifene. Még szerencse, hogy ilyen szűk az utca, különben semmit nem látnál belőle.

Alaposan megnéztem a fényképet. Ugyan nem volt olyan, mint egy profié, de tisztán láttam Demarest arcát. Nagydarab férfi volt, középkorú, rövidre nyírt őszülő hajjal. Mint egy nyugalomba vonult ezredes a haditengerészettől.

Az arca ismerős volt, de nem tudtam, honnan. Soha nem láttam még.

Visszafelé menet Carolyn a visszapillantót használta, hogy megigazít a kalapját. Pár percbe beletelt, mire elégedetten hátradőlt az ülésben.

– Nagyon vicces volt – jelentette ki.

– Lefényképezni Demarestet?

– Mi lenne vicces abban, hogy lefényképezek valakit, aki még csak nem is ijesztő? Elképzeltem, hogy odajön egyenesen hozzám, kitépi a kezemből a fényképezőt, és agyba-főbe ver vele, de még csak észre sem vett. Nem volt több, mint egy halk kattanás az árnyékból. Nem, én az előző estéről beszéltem.

– Ó.

– Amikor Randy megjelent. Filmekbe illő, komikus hálószobai jelenet. Olyan mókás volt, ahogy kiosztott!

– Nos, az ő szemszögéből...

– Az egész vicces, úgy, ahogy van. De egyvalamit el kell ismerned.

– Mit?

– Hogy nagyon szép, amikor dühös.

Háromnegyed ötkor egy Sangroid nevű koktélbárban ültünk. Ugyan olyan elegáns volt, mint a környék: süppedő szőnyeg, fekete fából és csillogó acélból készült bútorok. Az asztalunk is fekete volt, a székünk is. Az italom azonban színtelen, mert Perrier-t ittam citrommal és jéggel. Carolyn pedig martinit.

– Tudom, hogy nem iszol, amikor dolgozol – kezdte –‚ de ez nem ivás.

– Hanem?

– Terápia. És az utolsó pillanatban, mert azt hiszem, hogy hallucinálok. Látod, amit én látok?

– Egy magas, turbános és szakállas férfi sétál a Madison sugárúton.

– Ez azt jelenti, hogy mind a ketten hallucinálunk?

Megráztam a fejem. – Ó a szikh fickó – mondtam. – Hacsak egy nem hírhedten vérszomjas gyilkos betörő, aki démonian egyedi álruhát öltött.

– Mit csinál?

A szikh belépett a fülkébe. Majdnem ott állt előttünk a sarkon, és az ablakon keresztül tisztán láttuk az arcát. Ugyan nem mertem volna megesküdni, hogy ugyanaz a szikh volt, aki fegyvert fogott rám, de a lehetőség tálcán kínálta magát.

– Ő hívott fel?

– Nem hiszem.

– Akkor miért áll a fülkében? Ráadásul tíz perccel korábban jött.

– Talán siet az órája.

– Ott fog ülni? Várj csak egy percet. Tárcsáz?

– Nem tudom – néztem erősen. – De igen. Lehet, hogy a várakozás perceit egy telefonos imával akarja kitölteni.

– Dehogyis telefonos imával. Ő is beszél.

– Akkor telefonos mantra. Együtt mondja a felvétellel, amit kell.

– Letette.

– Le ám – bólintottam.

– És elmegy.

De nem messzire. Átment az utca másik oldalára, és beállt egy kapualjba. Körülbelül annyira simult bele a tömegbe, mint a World Trade Center a városképbe.

– Várakozik – mondtam. – Szerintem csak ellenőrizte, hogy minden tiszta-e. Aztán felhívta azt, aki engem hívott, és jelentett neki. Talán éppen ezt mondta szó szerint: Minden tiszta. De valahogy kétlem. – Kimutattam az ablakon. – Ott jön az emberünk.

– Honnan került ide? – kérdezte Carolyn.

– Valószínűleg a Carlyle-ból. Innen csak egyutcányira van, és hol máshol szállna meg az ember, ha turbános szikhek dolgoznak neki? Ha hű akar lenni a történelemhez, akkor a Waldorfban. Vagy a Sherry-Netherlandsben, ha az illető filmproducer, és a szikh nem más, mint Yul Brynner álruhában. Vagy a Pierre-ben, ha...

– Ő az. Bement a fülkébe.

– Be ám.

– És most?

Felálltam, belenyúltam a zsebembe egy tízcentesért, és megnéztem az órámat. – Ideje volt – jelentettem ki. – Ha nem haragszol, mennem kell. Valakit fel kell hívnom.

A hívás elég hosszúra sikerült. A telefonközpontos többször is közbeszólt további tízcentesek bedobását javasolva, amely javaslatot mindig elfogadtam, de egyáltalán nem örültem, mert a beszélgetésnek nem sokat használt a félbeszakítás. Többször is megfordult a fejemben, hogy lerakom a kagylót, sétálok pár métert, és megőrzöm a tízcenteseimet, még ha nem is érnek olyan sokat.

Amikor végeztünk, és leraktam a kagylót, a központos még megcsöngette a számot, egy utolsó tízcentest kérve. Bedobtam, de azért közben eljátszottam a gondolattal, hogy előkapom a szerszámaimat, feltöröm készüléket, és legalább az utolsó pénzérmét visszaszerzem. Ugyan soha nem próbáltam még feltörni egy nyilvános telefont, hiszen, ugye, olyan sok pénzre nem számíthattam, de mennyire lehet nehéz? Legalább egy percig néztem a telefont, mielőtt észhez tértem.

Carolyn imádná ezt, gondoltam, miközben siettem vissza a koktélbárba, hogy elmondjam neki, mi történt. De nem volt ott. Egy ideig csak ültem az asztal mellett. A jég elolvadt az ásványvizemben, és a bugyborékok is eltűntek belőle. Kibámultam az ablakon. A fülke a sarkon üresen állt, és a szikhet sem láttam az utca túloldalán.

Carolyn a természet sürgető hívására válaszolt? Ha igen, akkor a fényképezőt is magával vitte. Vártam még egy percet, hátha előkerül a mosdóból, majd letettem egy ötdollárost az asztalra a poharam alá, és eljöttem.

Megint kerestem a szikhet, de nem találtam. Átmentem az utcán, aztán észak felé indultam a Madisonon, a Carlyle irányába. A hirdetőtáblák arról tájékoztattak, hogy Bobby Short visszatért a vakációjából, és Tommy Flanagan, Ella Fitzgerald zongoristája szólóban játszott a Bemelmans Lounge-ban. Eszembe jutott, hogy Flanagan koncertjénél nem is lehetne jobban eltölteni egy estét New Yorkban. Az utóbbi időben nem nagyon volt lehetőségem kimozdulni itthonról, és megfogadtam, hogy amikor ezen az egészen túl vagyok, elmegyek egy koncertre valamelyik környékbeli bárba.

Hacsak nem leszek túl ezen az egészen. Amely esetben hosszú évekig nem lesz lehetőségem kimozdulni.

A gondolataim ezen komor jövőkép körül forogtak, amikor egy hang megszólalt a bal oldalamon: – Pszt! Kukkantsá’ csak ide! Nem akarol venni egy olcsó polaroidot?

Carolyn állt ott, arcán széles vigyorral. – Megtaláltál.

– Ügyes vagyok és leleményes.

– Nyomozónak kellett volna menned.

– Remek ötlet. Azt hittem, a mosdóban vagy. Amikor kiderült, hogy mégsem, akcióba lendültem.

– Én is. Megpróbáltam lekapni, miközben beszélt veled. Az asztal mögül. De az erős napsütés megakadályozott benne. Még azt sem lehetett látni, hogy van-e valaki a fülkében.

– Erre felkeltél, és magadhoz ragadtad a kezdeményezést.

– Oda ám! Arra gondoltam, hogy amikor végez, arrafelé megy majd vissza, amerről jött, ezért ideálltam, és vártam rá. Vagy sokáig beszéltetek, vagy elintézett még pár telefont.

– Sokáig beszéltünk.

– Végre megjelent, de engem észre sem vett, pedig mellettem ment el. Nézd csak meg.

– Elképesztő hasonlóság.

– Ez egy csudálatos szerkezet – magyarázta lelkesen Carolyn. – A film kicsúszott az alján, és a szemem előtt jelent meg a képe. Szóval, amikor ott volt a kezemben a kész fénykép, beraktam a zsebembe, kiléptem a kapualjból, és éppen indulni akartam vissza hozzád, amikor belebotlottam valakibe. Na, kibe?

– Rudyard Whelkinbe.

– Ő is itt van? Láttad?

– Nem.

– Akkor miért mondtad?

– Csak találgattam. Lássuk csak! Prescott Demarestbe?

– Nem. Mi van veled, Bernie? A szikhbe.

– Ő lett volna a következő.

– És el is találtad volna. Lendületesen kiléptem a kapualjból, fényképezővel a kis kezemben, és szó szerint majdnem belefutottam. Ő lenézett rám, én felnéztem rá, és megmondom őszintén, elkelt volna egy sámli.

– Mi történt?

– Valami hihetetlenül briliáns dolog. Olyan az agyam, mint a borotva. Tágra nyílt szemmel bámultam, majd megszólaltam: „Ó! Egy turbán! Maga Indiából való? Az ENSZ-nél dolgozik? Jaj, de izgis! Ugye, megengedi, hogy lefényképezzem?”

– Hogy sikerült?

– Kiválóan. Tessék, nézd csak meg – dugta az orrom alá a képet.

– Egyre jobban kezeled a fényképezőgépet.

– A szikh szerint is, akinek annyira megtetszett a polaroid, hogy hétfőn vesz is magának egyet. Két képet kellett róla csinálnom, mert egyet meg akart tartani emlékbe. Fordítsd csak meg, Bernie. Olvasd el, mit írt a hátuljára.

A szikh kézírása elegáns volt, és igencsak cirkalmas: Apró hercegnőmnek! Odaadással és megbecsüléssel / Hű szolgája / Atman Singh.

– Az a neve – magyarázta Carolyn. – Atman Singh.

– Gondoltam.

– Okos vagy. A fickó, akivel beszéltél, Atman Singh főnöke, amire szerintem te is rájöttél. A főnökét pedig úgy hívják, hogy... Azt nem tudom, mi a neve, csak annyit, hogy ő Rancsipur maharadzsája. De szerintem te már ezt is tudod.

– Nem – feleltem halkan. – Ezt nem tudtam.

– A Carlyle-ban laknak, és ebben is igazad volt. A maharadzsa nem szeret egyedül utazni. Főleg nőket hoz magával. Volt egy olyan érzésem, hogyha jól forgatom a szót, akkor én is csatlakozhatok a partihoz.

– Megnéztelek volna egy rubinnal a köldöködben.

– Túl nőies, nem? De ez nem számít, mert Atman Singh olyannak szeret, amilyen vagyok.

– Én is – tettem a kezem a vállára. – Fantasztikus voltál, Carolyn, le vagyok nyűgözve.

– Én is – mosolygott. – Mondtam is magamnak. De a martini segítségé nélkül nem ment volna.

A kocsiban ültünk, és először délnek mentünk, majd keletnek. – Izgalmas volt a találkozás Atmannal – mondta Carolyn. – Először megijedtem, de aztán erre már nem is figyeltem, mert annyira belejöttem. Tudod, hogy miről beszélek, igaz?

– Hogyne tudnám. Én is ugyanezt érzem, amikor betörök valakihez.

– Az izgis volt. Randy lakásában. Soha nem gondoltam volna, hogy a betörősdi ennyire izgalmas lehet. Most már értem, hogy sokan miért az izgalom miatt törnek be, és nem feltétlenül a pénzért.

– A profik mindig a pénzért törnek be – jegyeztem meg.

– Gondolom. Nagyon féltékeny volt, igaz?

– Randy?

– Igen. Te, figyelj, ha ennek vége van, megtaníthatnál nekem pár fogást.

– Például?

– Hogy hogyan kell egy zárat kulcs nélkül kinyitni. Ha szerinted meg tudom tanulni.

– Nos, az embernek vagy van természetes affinitása a zárfeltörésre, vagy nincs. De ettől függetlenül meg tudok neked tanítani néhány fogást.

– Slusszkulcs nélkül elindítani egy kocsit?

– Ugyan – legyintettem. – Az könnyű. Tíz perc alatt megtanítom.

– De nincs se kocsim, se jogsim.

– Akkor nincs sok teteje megtanulni, nem?

– De. Azén mégis jó lenne, ha tudnám, hogyan kell. Csak a móka kedvéért. Bernie?

– Igen?

Ökölbe szorított kezével gyengéden vállba bokszolt. – Tudom, hogy élet-halál kérdése, amit csinálunk – vigyorgott –‚ de én remekül érzem magam. Csak el akartam mondani neked.

***

Hat előtt tíz perccel – a változatosság kedvéért teljesen szabályosan – leparkoltunk a Gresham Hoteltől nem messze, a nyugati Huszonharmadik utcán. Lassan kezdett sötétedni. Carolyn letekerte az ablakot, és gyorsan lefényképezett egy járókelőt. A végeredmény esztétikai szempontból egyáltalán nem lett rossz, de a fény hiánya miatt sok részlet alig látszott.

– Ettől tartottam – mondtam neki. – A maharadzsával ötre beszéltem meg, Whelkinnel hatra, és amikor Demaresttel beszéltem, őt hétre akartam betenni. De inkább négy órában állapodtam meg vele a sötétedés miatt.

– Van vaku a táskában.

– Az egy kicsit feltűnő lenne, nem? Azért örülök, hogy Demarestet még napsütésben sikerült elcsípni. Whelkinnel nem sokat számít. Lehet, hogy nem is sikerül kicsalogatni a hotelből.

– Szerinted itt lakik?

– Nagyon valószínű. Ide akartam csörögni, de nem tudtam, kit kérjek a telefonhoz.

– Szerinted nem a saját neve alatt jelentkezett be?

– Először is, ezt erősen kétlem. Másodszor pedig azt sem tudom, hogy mi a neve. Biztos vagyok benne, hogy nem Rudyard Whelkin. Nagyon helyes sztorit vezetett elő nekem arról, hogy Kipling után kapta a nevét, és emiatt lett gyűjtő és rajongó, de van egy olyan érzésem, hogy ezt csak az én kedvemért találta ki.

– Azt mondod, hogy nem Rudyard Whelkinnek hívják?

– Azt. És könyveket sem gyűjt, annyi szent.

– Akkor mit csinál velük?

– Eladja őket. Szerintem – néztem az órámra – most a Gresham előterében ül, és a hívásomra vár. Fel is kellene hívnom.

– Nekem pedig le kellene fényképeznem.

– Próbáld meg nem túl feltűnően.

– Erről vagyok híres a szakmában.

Az első telefon, amit megpróbáltam, nem működött. Az utca túloldalán volt egy másik fülke, de azt éppen használta valaki. Végül a Blarney Rose bár előterében lévő telefonnál kötöttem ki. A bár azonban nem volt olyan puccos, mint az előző. A bárpult mögött kézzel írt feliratok hirdettek mindenféle kevert whiskyket olyan alacsony áron, aminek ép ésszel alig lehetett ellenállni.

Tárcsáztam a számot, amit Whelkin adott. Ott állhatott a telefon mellett, mert abban a pillanatban felvette, ahogy elkezdett csörögni.

A beszélgetés nem tartott olyan sokáig, mint a maharadzsával, de még így is hosszabb volt a kelleténél. A tévében a sportkommentátor ugyanis bemondta a futballeredményeket, ami miatt hangos vita tört ki a vendégek között. A kiabálás végre alábbhagyott, és nyugodtan tudtunk beszélgetni.

Elnézést kértem a kényszerszünet miatt.

– Semmi gond, barátom – nyugtatott meg Whelkin. – A dolgok olyan zavarosak, mint én magam. Egy eurázsiai kinézetű fiatal férfi fekszik egy fotelben, kábítószermámorban, egy vad tekintetű idős asszony magában morogva keres valamit a papírzacskójában, és egy fiatal nő mindenkit le akar fényképezni. Ó, ne. Felém jön.

– Ártalmatlannak hangzik – jegyeztem meg.

– Csak remélni tudom. Rávillantom ellenállhatatlan mosolyom, és akkor talán békén hagy.

Pár perc múlva már a Pontiacban ültem, és Rudyard Whelkin portréját tanulmányoztam. Mosolya valóban széles volt, fogai csillogtak.

– Nem túl feltűnően – néztem Carolynra.

– Vannak pillanatok a kifinomult megoldásokra – felelte –‚ és vannak pillanatok a belemenős megoldásokra. Van, amikor vívótőrt kell használni, és van, amikor vadásztőrt. Néha van idő az előjátékra, néha meg bele kell ugrani a közepébe.

– Van néhány focidrukker a Blarney Rose-ban, aki ez utóbbival vitába szállna. Akartam inni valamit, de az volt az érzésem, hogy éppen kifogyott náluk a Perrier.

– Megálljunk valahol?

– Arra most nincs idő.

– Mit mondott Whelkin?

Elmondtam neki a rövidített változatot, aztán északnak indultunk, majd megint keletnek. Amikor befejeztem a kivonatos verziót, Carolyn összeráncolta a szemöldökét, és megvakarta a fejét. – Ez átkozottul komplikált – rázta a fejét. – Nem tudom eldönteni, ki hazudik, és ki mond igazat.

– Akkor indulj ki abból, hogy mindenki hazudik. Így a meglepetések csak kellemesek lehetnek. Blinnéknél kiraklak, jó? Tudod, mit kell tenned?

– Persze, de te nem jössz fel?

– Nincs rá szükség, és túl sok dolgom van. Azt is tudod, hogy mit kell tenned, miután végeztél Blinnéknél?

– Iszom egyet.

– És azután?

– Azt hiszem. Akarod, hogy átvegyük még egyszer?

Átvettük. Pár részletet még tisztáztunk, de ekkor már egy diplomáciai rendszámú, szégyenletesen behorpadt lökhárítójú Jaguar mellett álltam a Pontiackal az utca közepén. A Jaguar egy tűzcsapnál parkolt, a tulajdonosának pedig a diplomáciai mentesség miatt nem kellett attól tartania, hogy elvontatják a kocsiját.

– Akkor megbeszéltünk mindent – néztem rá. – Megvannak a képek?

– Mindegyik. Még Atman Singhé is.

– Akkor a fényképezőt is magaddal viheted. Nincs értelme a kocsiban hagynod. És Blinnék karkötője? Az is nálad van?

Carolyn elővette a zsebéből, és megpörgette az ujjai körül. – Nem vagyok megőrülve az ékszerekért – jelentette ki. – De ez csinos, nem? Egyvalamit azonban elfelejtettél, Bernie. Most velem kell jönnöd, ha be akarsz ugrani Porlock lakásába.

– Miért akarnék bemenni Porlockhoz?

– Hogy ellopd a hiúzbundát.

– Miért akarnám ellopni a hiúzbundát? Kezdem tök hülyén érezni magam. Miért...

– Nem ígérted meg a zsarunak a bundát?

– Ó. Nem értettem, mire akarsz kilyukadni. Nem, Ray egy egészes nercbundát akar a feleségének, Madeleine Porlock szekrényében meg egy feles hiúzbunda lóg. Mrs. Kirschmann nem akar vadon élő állat szőréből készült bundát hordani.

– Helyes. Nem nagyon figyeltem arra, hogy miről beszéltetek. Akkor a nercbundát máshonnan fogod ellopni.

– Igen, amikor itt az ideje.

– Értem. Hallottam, amikor mondtad a rendőrnek a divattervező nevét, és az kavart meg.

– Arvin Tannenbaum – bólintottam.

– Az. Arvin.

– Arvin Tannenbaum.

– Már mondtad, Bernie.

– Arvin Tannenbaum.

– Bernie? Jól vagy?

– Affenébe – Szaladt ki belőlem, és az órámra néztem. – Mintha nem lenne már így is elég dolgom. Mindig rohanni kell, Carolyn. Észrevetted, hogy soha semmire sincs ideje az embernek?

– Bernie...

Odanyúltam az ajtóhoz, és kinyitottam. – Menj, és légy kedves Blinnékkel – mondtam neki. – Később találkozunk.

17

Ray Kirschmannt egy utcai fülkéből hívtam fel a Második sugárúton. A Buldogok megkétszerezték az előnyüket, osztotta meg velem komoran. – Nézd a jó oldalát – vigasztaltam. – Holnap kvittek leszünk.

– Holnap a Giantsszel játszanak – folytatta. – Azokat csak megverjük.

– Imádnék dumálni veled – jegyeztem meg. – De éppen rohanok. Pár dolgot meg kéne tudnod nekem.

– Mi vagyok én, a tudakozó? Nem akarsz egy kicsit sokat azért a bundáért?

– Nercbunda, Ray. Gondolj csak bele, néhány nőnek mit meg nem kell tennie egy nercbundáért.

– Vicces.

– És nemcsak egy bundáról van szó, hanem egy szép szőrmegallér is jár hozzá.

– Komolyan?

– Komolyan. Van egy tollad? – kérdeztem, aztán pár pillanat múlva lediktáltam neki, hogy mit derítsen ki nekem. – Ne menj messze a telefontól, Ray. Nemsokára visszahívlak.

– Alig várom – morogta.

Visszaültem a kocsiba. A motort hagytam járni, így csak sebességbe kellett tennem, és mehettem is tovább a Második sugárúton. A Huszonharmadik utcánál jobbra fordultam, a Gresham Hotel előtt egy kicsit lelassítottam, aztán megint jobbra fordultam, rá a Hatodik sugárútra, végül a Huszonkilencedik utca után a Hetedik sugárúton leparkoltam járda mellett.

A szőrmekereskedelem szívében jártam. A néhány utcával határolt terület az állatvédők rémálma volt. Több száz apró, egymás mellé szorosan összezsúfolt üzletben árulták a bundákat, kabátokat, gallérokat, kucsmákat, csizmákat, táskákat, retikülöket. Volt itt gyártó, kis– és nagy– kereskedő, meg egy rakás bolt, amelyek a többieket szolgálták ki: gombárusok, tisztítók, bélésgyártók, sőt még cserzővargák is. A keresett bolt a sugárút túlsó végén volt, a Huszonkilencedik utca felé. Arvin Tannenbaum egy háromemeletes épület teljes felső szintjét elfoglalta.

Egy kávézó volt a földszinten, de hétvégére bezárt. Jobbra tőle egy ajtó nyílt a lifthez és a tűzlépcsőhöz vezető folyosóra. Az ajtót zárva találtam. A zár nem látszott különösebben félelmetesnek.

A kutya ugyanakkor igen. Egy dobermann volt, akit gyilkolásra tenyésztettek, és úgy járt föl-le a folyosón, mint egy morcos leopárd. Amikor az ajtóhoz léptem, abbahagyta a testedzést, és minden figyelmét rám fordította. Kezemet az ajtóra tettem, mire a földhöz lapult, és ugrásra készen hátracsapta a fülét. A kezem elvettem az ajtóról, de ettől valahogy nem nyugodott meg.

Bárcsak Carolyn ott lett volna velem. Gyorsan megfürdethette volna a dögöt. És le is vághatta volna a körmeit. Vagy megtisztíthatta volna a fogait.

Őrkutyákkal nem szórakozom. Hirtelenjében egyetlen megoldást láttam csak, hogy túljussak rajta. Mérget permetezek a karomra, és hagyom, hogy megharapjon. Búcsúzóul rámosolyogtam, mire mély torokhangon morogni kezdett. Bólintottam felé, majd betörtem a kávézóba.

Ez azért nem volt a világ legegyszerűbb dolga, mert olyan vasrács védte, mint a Barnegat Könyvesboltot, de azért ez mégis könnyebben ment, mint egy vadállat hatástalanítása.

A rácsot egy lakat védte, amit feltörtem, mire az ajtón találtam egy Yale zárat, amit szintén feltörtem. Mivel semmiféle riasztó hangját nem hallottam, ezért behúztam magam mögött először a rácsot, majd az ajtót. Közelről vizsgálva láthatóan nem volt egyik sem becsukva, de távolról nézve igen, és ennyi nekem elég is volt.

Az egyik ajtó a lifthez vezetett, de sajnos, egyben a kutyához is, így olyan volt, mintha nem is lenne. Bementem a konyhába, ahonnan egy ajtón keresztül kis hátsó udvarra léptem ki. A szemeteskukákra felállva éppen elértem a tűzlépcső alját. Felhúztam magam, és mászni kezdtem.

Ha útközben nem veszek észre egy nyitott ablakot, akkor felmászom egészen a legfelső emeletre. Az ablaknak nem tudtam ellenállni. Beléptem rajta, rá egy bála irhára, és a lépcsőházban mentem fel az ajtóig, amelyen ez állt: Arvin Tannenbaum és Fiai.

Pár perccel később már jöttem is lefelé a lépcsőn, el a több bálányi irha mellett, aztán ki az ablakon, le a tűzlépcsőn, ahonnan leugrottam a szemetesre. A konyhában zsebre raktam pár karamellával töltött csokoládét. Nem mondom, hogy nagyon szeretem, de kezdtem éhezni, és még ez is jobb volt a semminél.

Az ajtót nem kellett bezárnom magam után, mert a zárnyelv automatikusan a helyére ugrott. De a lakatot azért eredeti állapotába állítottam vissza

A Pontiac felé menet még megálltam, hogy elbúcsúzzak a kutyától. Intettem neki, ő meg morgott. A tekintetéből tisztán ki tudtam olvasni, mit tenne velem, ha nem állna közöttünk az ajtó.

A telefont Mrs. Kirschmann vette fel. Amikor megkértem, hogy adja a férjét, hangosan elkiáltotta magát. Pár pillanat múlva Ray szólt bele a kagylóba.

– Csöng a fülem – mondtam neki.

– És?

– A feleséged beleüvöltött.

– Nem látom, mit tehetnék, Bernie – válaszolta. – Amúgy minden oké?

– Azt hiszem. Mit tudtál meg?

– Megvan a gyilkos fegyver azonosítása. Egy Ördögi kutyával ölték meg Porlockot.

– És az egészen pontosan mit jelent?

Ray sóhajtott. – Az Ördögi kutya egy automata pisztoly, amelyet a Marley gyárt. Minden termékük valamiféle kutya. Az Ördögi kutya .32– es automata. Az Agár .25-ös automata, a Masztiff .38-as revolver, és van egy .44-es Magnumuk is, de annak már nem emlékszem a nevére. Dán dognak vagy Ír vadászkopónak kellene hívni, ha engem kérdezel, de ilyen nevet nem lehet adni egy fegyvernek.

– A kelleténél több kutya bukkan fel mostanság – jegyeztem meg. – Nem vetted észre? Ott vannak a Buldogok, most a Marley Ördögi kutyája, plusz összefutottam egy dobermannal is.

– Egy dobermannal? Hol?

– Nem érdekes. Azt mondod, .32-es automata?

– Az. De a nyilvántartásban nem találtuk a nyomát. Lehet, hogy Porlock fegyvere volt, lehet, hogy a gyilkos hozta magával.

– Hogy néz ki?

– A fegyver? Nem láttam, Bernie. Telefonáltam egyet, de nem mentem le a kapitányságra, hogy közelről megnézzem a pisztolyt. Láttam már korábban is Ördögi kutyát. Mivel automata, ezért lapos, nem túl nagy, a tárjába pedig öt golyó fér. Amiket láttam, azok acélkékek voltak, de szerintem többféle változatban lehet kapni: nikkelezve, krómozva, gyöngyház berakással. Amit akarsz, csak fizesd meg.

Becsuktam a szemem, és megpróbáltam elképzelni a fegyvert, amit a kezemben találtam. Acélkék. Igen, az volt.

– Nem egy nagy fegyver, Bernie. Ötcentis a csöve. Nem üt nagyot, amikor elsütöd.

Ahhoz a nikkelezett fegyverhez képest, amit a szikh fogott rám, nagynak tűnt. Erről eszembe is jutott valami.

– Francis Rockland – mondtam – A zsaru, aki a boltom előtt volt. Őt milyen fegyverrel lőtték meg? Azt sikerült megtudnod?

– Szóval még mindig azt állítod, hogy nem te voltál.

– A szentségit neki, Ray...

– Oké, oké. Nem az Ördögi kutyával lőtték le, mert azt, ugye, a gyilkos Porlock lakásában hagyta. Ezt akartad tudni?

– Nem.

– Ó. Hát persze. Azt nehéz megmondani, hogy Rocklandre mivel lőttek rá.

– A töltényhüvelyt nem találták meg?

– Nem. A golyó pedig teljesen szétlapult.

– Azért csak tudtak kezdeni vele valamit.

Ray megköszörülte a torkát. – Le fogom tagadni, hogy ezt elmondtam neked – kezdte –‚ de abból, amit hallottam, azt vettem ki, hogy... Nos, ha kettőhöz hozzáadok kettőt...

– Rockland saját magát lőtte meg.

– Nagyon úgy tűnik, Bernie. Fiatal még, tudod, és ideges volt, meg minden...

– Mennyire súlyos a sérülése?

– Ezentúl csak kilenc lábujján kell körmöt vágnia. A hiányzó nem igazán fontos.

Eszembe jutott Parker, aki folyton fontos testrészeket tördelt. Melyik lábujj lehet kevésbé fontos?

– Mit tudtál meg Rocklandről?

– Körbekérdeztem, Bernie. Azt mondják, hogy ugyan fiatal, de ha arról van szó, akkor hajlandó hallgatni a józan észre.

– Ezt te hogyan értelmezed?

– Egyszerűen. A pénz beszél.

– Ahogy most állok, inkább csak suttog – osztottam meg vele – Ha azt akarja, hogy beszéljen, akkor bíznia kell benne, hogy később majd rendezem vele a rendeznivalókat.

– Sokat kérsz, Bernie. A srácnak eggyel kevesebb lábujja van.

– Ó lőtte le a lábáról, Ray.

– Egy lábujj akkor is egy lábujj.

– De te magad mondtad, hogy nem igazán fontosat vesztett el.

– Akkor is.

– Szerinted hajlandó most csendben maradni, Úgy, hogy csak később kapja meg az ellenértékét? Ha ambiciózus srác, márpedig azt mondod, hogy az, akkor hülye lenne nemet mondani.

– Ebben igazad van.

És még jó pár más dologban is, amiket el is mondtam neki. Kicsit vitatkoztunk, aztán azzal búcsúztunk, hogy majd beszélünk. Addig mindenki nyugodtan van, és nem izgul.

A Milo Fegyverbolt tulajdonosának nem mindennapi humorérzéke volt. A sárga oldalakban található hirdetése a cég logója volt, amelyen a milói Vénusz végtagok nélküli torzója szerepelt – csípője körül egy fegyverövvel. Ki tud ellenállni ennek?

Erősen figyelek arra, hogy fegyverboltnak még csak a közelébe se menjek. Ami nem bizonyul nehéznek, mert alig látok akár egyet is. A legtöbbször az első emeleten tanyáznak. A jelek szerint nem szeretik a nézelődőket, és azokat sem, akik egy hirtelen ötlettől vezérelve akarnak fegyvert venni.

A Milo Fegyverbolt sem volt kivétel. Egy lelakott vörös téglás épület első emeletén találtam meg a céget a Canal utcában, a Mercer és a Greene között. A földszinten lévő bolt vízvezeték-szerelési anyagokat árult, a többi emeleten pedig lakásokat a1akítottak ki. A bejáratnál nézegettem a lakók névsorát, amikor egy fiatalember kilépett az ajtón, nyomában egy törvény által tiltott növény illatával. A társaságában lévő lány megállás nélkül vihogott, de kedvesen intett, hogy menjek csak be.

A fegyverbolt ajtaja kéményfából készült, rajta a már ismert fegyveröves Vénusszal. A torzó mellett pedig egy lista függött az akciósan meg vásárolható halálosztó szerkezetekről. Az ajtón szokásos mennyiségű zár díszelgett, megfejelve egy lakattal.

Kopogtattam, és örömmel konstatáltam, hogy sem emberi jelenlétre utaló mozgást vagy válaszszerűséget nem hallok, és az őrkutyákra jellemző mély, torokból jövő morgást sem. Csend volt, áldott csend. Munkához láttam.

A zárak nem okoztak gondot. A lakat kombinációs zárja érdekes kihívásnak látszott, és ha kevésbé nyilvános helyen vagyok és nem időszűkében, akkor könnyen lehet, hogy megropogtatom az ujjaimat, és nekilátok eljátszadozni vele. Ehelyett a szerszámaim közül előkaptam egy kis vasfűrészt, de a lakat csak nem akarta megadni magát, mert átkozottul jó acélból készült. Ekkor nemes egyszerűséggel előhúztam egy csavarhúzót, és a lakatot tartó fémlap csavarjait kilazítottam. Minden szakmának megvannak a maga trükkjei, és ha az ember elég sokáig él, akkor mindegyiket ki is próbálhatja.

Istenem, milyen komor egy hely. Talán öt percig voltam benn, de olyan kényelmetlenül éreztem magam, hogy inkább tűnt egy félórának. Azok a fegyverek, egymás mellett, szépen, katonás rendben, bűzlöttek a fegyverolajtól és a puskaportól, meg még attól a fene tudja mitől, ami miatt olyan átkozottul büdösek. Pokoli szerkezetek, a halál és a pusztítás eszközei, gyilkosok szerszámai.

Pfuj.

Kifelé jövet gondosan bezártam magam után. Azt végképp nem akartam, hogy valami elmebajos miattam jusson be minden erőfeszítés nélkül egy olyan helyre, ami tele van fegyverrel és lőszerrel. Még a lakatot tartó fémlapot is visszacsavaroztam a helyére, ráadásul alaposabban és keményebben, mint eredetileg volt.

Fegyverek!

Sok dolog, sok dolog, sok dolog.

Carolynt a Pudliművekben találtam meg, ahol éppen a könyvelését csinálta, és mindennek látszott, csak boldognak nem. – Annyira kellemetlen dolog ez – nézett rám, amikor beléptem. – Az ember azt hiszi, hogy van pénze. Csak hiszi. De legalább hamarosan lesz egy nagy kutyakiállítás az Armoryban.

– És ez neked jó?

– Hogyne. Mocskos kutyával nem lehet díjat nyerni.

– Ez úgy hangzik, mint egy közmondás. Mi volt Blinnékkel?

– Édesek voltak, mint mindig. A fülemen jött ki a vajas keksz.

– Jobb, mint a karamellás csokoládé és az Ördögi kutya. Gert örült, hogy visszakapta a karkötőjét?

– Ó – felelte Carolyn. – Azt hiszem.

– Azt hiszed?

– Alapvetően a fényképekkel foglalkoztunk – felelte, láthatóan elemében. A négy fotót kirakta egymás mellé az asztalra. – Gert ezt a fickót soha az életben nem látta – mutatta. – Ezt biztosan. Ebben nem biztos, de nem mer megesküdni rá.

– És a másik kettőt felismerte?

Mutatóujja az egyik fotó felett időzött. Megint rágja a körmét, jegyeztem meg magamban. – Ez a fickó – magyarázta – Sokszor volt ott. Azt nem tudja, hogy mikor látta először, de egy jó ideje, az biztos. Többször volt Madeleine társaságában, de egyedül is.

– Fantasztikus. És mi van a másik barátunkkal?

– Artie mintha látta volna őt Madeleine-nel egyszer. Gertnek meg ismerősnek tűnik.

– Ezt kölcsönkérem – kaptam fel az egyiket. – Majd találkozunk, amikor találkozunk.

A Gresham Hotel előterében történt némi változás azóta, hogy Rudyard Whelkin leírta nekem a telefonon keresztül. Carolyn értelemszerűen nem volt már ott, és az idős nő is eltűnt a papírszatyrával. Az egyik fotelban egy drogos szundikált, de szerintem nem volt eurázsiai. Talán ő váltotta az eurázsiait a szolgálatban.

A telefonon, amelyről Whelkin hívott, éppen beszélt valaki. Mivel a fülke túl kicsi volt neki, a nő kívül állt, és úgy kiabált a kagylóba: ő kifizette, amit kellett, nem tartozik senkinek semmivel. A hitelezőjét a hallottak alapján nehéz volt meggyőzni.

A pult mögött ülő apró kis emberke bőre még soha nem látott napfényt. Kis kék szeme, és teljesen egyenes vonalú szája volt. Megmutattam neki a Carolyntól elvett képet. Az emberke alaposan megnézte, majd ugyanolyan alaposan végigmért engem is.

– És?

– Itthon van?

– Nincs.

– Mikor ment el?

– Ki emlékszik arra?

– Szeretnék üzenetet hagyni neki.

Odanyújtott egy jegyzettömböt. Tollam volt, azzal írtam neki a következő üzenetet: Kérem, azonnal hívjon vissza, amint módjában áll. Aláírás: R. Whelkin. Nem azért írtam így alá, mert olyan okos vagyok, hanem mert a sajátomon kívül hirtelenjében csak ez jutott eszembe.

A papírlapot összehajtottam, és odaadtam a portásnak. Elvette majd üveges tekintettel bámult rám. Egyikünk sem mozdult. Mögöttünk az irgalmatlan méretű asszony éppen arról tájékoztatta beszélgetőpartnerét, hogy az ilyen hangnemet senkitől sem tűri el.

– Az üzenetet majd berakja a kulcs mellé, nem?

– Idővel.

Nem, gondoltam. Most. Hogy lássam, melyik szobában lakik.

– Nem ártana mihamarabb odatennem – folytatta ez emberke –‚ mielőtt elfelejtem, kinek is szól. A nevet nem írta rá, ugye?

– Nem.

– Most, hogy beszélünk róla. Kinek is szól az üzenet?

– Nincs joga, hogy ezt mondja rólam – bömbölte a kövér nő. – Egy kutyának sem lehet ezt mondani. Ajánlom, hogy figyeljen a szájára!

A portásnak szinte észrevehetetlenül vékony szemöldöke volt. Nem hiszem, hogy képes lett volna gyári feladatát ellátni, azaz megvédeni szemet attól, hogy az izzadság belecsöpögjön. De ez nem is nagyon számított, mert az emberke valószínűleg minden olyan munkát elkerült, ami izzadással járt volna együtt. Arra azonban elegendő volt a szemöldöke, hogy felhúzza. Érdeklődve.

Egy húszast tettem a pultra. Az emberke odaadta a 311-es szoba kulcsát. Tizenöt perccel később, kifelé menet vissza is adtam neki.

A kövér nő még mindig telefonált: – Nekem mondja, hogy szemétláda vagyok? – kérdezte. – Ha tudni akarja a véleményem, megmondom én magának, ki a szemétláda. Maga az.

A Pontiackal dél felé indultam. Soha nem lesz vége? Oda és vissza, oda és vissza, vissza és oda, vissza és oda. A végkimerülésig.

A parkolóba még mindig ingyen lehetett beállni a Nassau utcában, mert nem volt parkolóőr. Egy tábla pedig arra figyelmeztetett, hogy parkolóőr nélkül tilos ott megállnom. A figyelmeztetés azonban nem állított meg, ennél sokkal komolyabb dolgom volt. Amennyiben mégis így parkol valaki, folytatta a tábla, az autót a tulajdonos költségén elvontatják. Úgy éreztem, hogy ezzel a kockázattal még együtt tudok élni. Egy fülkében tárcsáztam a Worth 4-1114-et. Nem vártam, hogy valaki felveszi, és így is lett.

Lesétáltam a Pine utcára, és elmentem az épület mellett, amelyből órákkal ezelőtt felbukkant Prescott Demarest. (Órák? Szubjektív idő hetekben mérve.) Most már feleannyi ablak mögött volt világosság, mint korábban. Hirtelen azt kívántam, bárcsak lenne nálam egy jegyzetfüzet meg egy aktatáska, hogy úgy nézzek ki, mint aki oda tartozik.

Az őr az újságjára borulva horkolt, de amikor beléptem, azonnal visszanyerte az eszméletét. Idősebb férfi volt fáradt arccal, valószínűleg már nyugdíjas. Nyugodt, de mégis határozott tempóban odasétáltam hozzá, és köhögni kezdtem. Megálltam az épületben található irodák táblája előtt, majd amikor a köhögésem alábbhagyott, feléje fordultam.

– Egészségére – mondta a férfi.

– Köszönöm.

– Csúnya megfázás lehet belőle, ha nem vigyáz.

– Az időjárás az oka. Egyik nap napos, a másik meg esős.

Bólintott. – Régen nem ilyen volt – mondta fáradt hangon. – Az időjárásra mindig lehetett számítani, most meg minden megváltozott.

Aláírtam a könyvet. Név: Peter Johnson. Cég: Wickwire és McNaily, Emelet: 17. Most legalább nem Whelkinnek hívtam magam. Ha a Wickwire és McNally nagyobb cég, akkor sanszos, hogy dolgozik náluk egy Peter Johnson. Vagy John Peterson. Vagy valami hasonló.

A lifttel felmentem a tizenhetedik emeletre. Nem mintha az őrből kinéztem volna, hogy figyeli, melyik emeletre megyek, de nem árt az óvatosság. Három emeletet leballagtam, majd a folyosón megkerestem a Tontine Kereskedelmi Rt. ajtaját. Az üvegajtó mögötti irodában nem égett fény, ahogy az összes többiben sem, ami mellett eljöttem. A hét legmagányosabb napja a szombat. Annak meg az este a legmagányosabb része.

És egyben a leghosszabb is. Sok helyre kellett még mennem, sok emberrel találkoznom. Fülem odatettem az üveghez, majd kopogtattam, megint füleltem, végül egy acéllappal feltörtem a zárat, ami körülbelül annyi ideig tartott, amíg elmondtam.

Az irodaépületekben szinte mindig ilyen zárakat találok. Miért is lenne másképp? Nincs túl sok teteje betörésbiztos zárat tenni egy olyan ajtóra, amelyen egy ablak van. A zárat ugyan nem törik fel, de a törött üveget mégis össze kell söpörni.

Mindemellett ott volt az előtérben egy férfi, akinek az volt a feladata, hogy az olyan emberek bejutását akadályozza meg, amilyen én is vagyok. Különben is, mit lehet innen ellopni? Demarest irodájából semmit sem. Amikor kijöttem a helyiségből felballagtam három emeletet, beszálltam a liftbe, és lementem a földszintre, semmi más nem volt nálam, mint amit korábban is magammal hoztam.

Az idős férfi felnézett az újságjából. – Na, ez gyors volt – mondta

– Mint a villám – bólintottam, és aláírtam a könyvet.

18

– Gondolom, mindannyian szeretnék tudni, miért hívtam ide magukat.

Milyen gyakran mondhatja az ember ezt a mondatot az életében? Itt voltunk hát mindannyian a Barnegat Könyvesboltban. Amikor megvettem a boltot az öreg Litzauertől, gyakran képzeltem el, hogy ehhez hasonló találkozókat szervezek. Vasárnap délutáni versolvasások, amiket mondjuk közepesen száraz sherry kísér, meg egy tálcányi uborkás szendvics. Irodalmi tárgyú beszélgetések, ahol mindenki európai cigarettát szív, és arról folyik a vita, hogy Ionesco valójában mit is akart mondani. Azt képzeltem, hogy ezeknek az informális beszélgetéseknek a híre majd elterjed, és még több vevő tér be hozzám. Mindezek felett még sok csinos lánnyal is tudtam volna találkozni.

Ez a találkozó azonban nem olyan volt, mint ami a képzeletemben élt. Senki sem szavalt jambusokat, és Kafka neve sem került elő. A boltról már így is többen tudtak, mint szerettem volna. Arra meg végképp nem számíthattam, hogy lányokkal találkozom, akár csinosakkal, akár rondákkal.

Persze ott volt Carolyn, aki azon a széken ült, amivel a magasabb polcokról szoktam leszedni a könyveket. Elhúzódott a többiektől, akik a pult előtt foglaltak helyet félkörben. Én a pult mögött álltam, mert a széket, ahol ülni szoktam, jelenleg Prescott Demarest foglalta el.

A boltom könyvesbolt, nem pedig könyvtár. Ezért nem volt elég székem. A rancsipuri maharadzsának jutott a legkényelmesebb ülőalkalmatosság: az irodámból előhozott tölgyből készült forgószék. A karót nyelt Atman Singh egy felfordított faládán kuporgott, ami szebb napjaiban almáknak adott otthont, mielőtt Mr. Litzauer könyveket nem kezdett el szállítani benne. Rudyard Whelkin egy összecsukható széken foglalt helyet, amit Carolyn hozott át a Pudliművekből.

Nem mutattam be a jelenlévőket egymásnak, és ők sem érezték szükségét, hogy kedélyesen elbeszélgessenek az időről, a futballról vagy az utcákon eluralkodó bűnözésről. Nem egyszerre érkeztek, hanem alig pár perccel egymás után, és szinte síri csöndben ültek egészen addig, amíg fel nem tettem nekik a kérdésemet arról, hogy vajon miért is hívtam oda őket. De még akkor sem szólaltak meg, csak bámultak.

– Nos – folytattam-, mindannyian tudják, miért hívtam ide magukat. Különben nem jöttek volna el. Egy gyilkosságról és egy könyvről kell beszélnünk.

A jelenlévők nem kapták kezüket elborzadva a szájuk elé. Az már túl szép lett volna.

– A gyilkosság áldozata – mondtam – egy Madeleine Porlock nevű nő. Tegnapelőtt lőtték agyon a keleti Hatvanhatodik utcában található lakásában. A gyilkos egyetlen golyót eresztett a homlokába egy .32-es kaliberű pisztollyal. A fegyvert a Marley gyártotta, a neve Ördögi kutya, és a gyilkos otthagyta a helyszínen. Valamint engem is, eszméletlen állapotban, kezemben az előbb említett gyilkos fegyverrel.

A maharadzsa elhúzta a száját. – Azt állítja, hogy nem ölte meg a nőt.

– Nem kevesebbet. Azért voltam ott, hogy átadjak egy könyvet. Amiért cserébe pénzt kellett volna kapnom. Ehelyett elkábítottak, és rám akartak kenni egy gyilkosságot. Az elkábítás Miss Porlock műve volt, a rámkenés pedig azé az emberé, aki megölte őt. – De – ült ki széles mosoly az arcomra – a könyv még mindig nálam van.

Most már figyeltek rám. Tekintetüket rám szegezték, ahogy benyúltam a pult alá, és előhúztam a Fort Bucklow felszabadítását. Találomra felütöttem, és olvasni kezdtem:

„Az Öreg Eisenberg ravasz egy vénember

Dörzsölt, mint a fajtája.

Mézes kekszet evett reggel

Mézsört döntött utána.

Végül megnyalta tíz ujját,

S komor esküt fogadott:

Fort Bucklow-t ha meglátják,

Nem egy, de kettő hal meg ott.”

Becsuktam a könyvet. – Az utolsó sor borzalmas – összegeztem. – Az a rossz vers, amelyiknél meg lehet mondani, hogy melyik sor melyikkel rímel. Az egész könyv ilyen. De nem az irodalmi értéke, illetve értéktelensége miatt érdekel minket. Hanem azért, mert egyedi. Egy darab van belőle. Egy felbecsülhetetlen értékű gyöngyszem, Kipling műve, amelyből csak ez az egyetlen példány létezik. Itt ni, a kezemben.

A könyvet letettem a pultra. – Amikor beleegyeztem, hogy ellopom a könyvet – folytattam –‚ egy Jesse Arkwright nevű úr tulajdonában volt. Megbízható információt kaptam arról, hogy Lord Ponsonby örököseitől vásárolta meg, akik visszavonták az árverésről, hogy eladják neki. – Erősen bámultam Rudyard Whelkint. – Lehet, hogy élt egy Lord Ponsonby – mondtam. – Lehet, hogy még most is él. De Jesse Arkwright nem így szerezte meg a Fort Bucklow felszabadítása ezen példányát.

Demarest megkérdezte, hogy akkor hogyan.

– Megvette – válaszoltam – attól a férfitól, aki megbízott, hogy lopjam vissza. Az adásvétel részleteit Madeleine Porlock intézte.

– A maharadzsa tudni akarta, hogy Madeleine Porlock miként került a képbe.

– Arkwright szeretője volt – feleltem. – És egyben réges-régi ismerőse ügyfelemnek, aki elmondta neki, hogy egy kimagaslóan értékes könyv került a birtokába. Erre válaszul Miss Porlock megosztotta vele, hogy van neki egy barátja, bár talán az ügyfél jobb kifejezés lenne, aki szenvedélyesen gyűjti a könyveket. Ekkor már nem maradt más, mint össze hozni a vevőt az eladóval.

– És a tranzakció megtörtént? – kérdezte Demarest értetlenül. – Akkor az eladó miért akarta visszalopni a könyvet? Mert értékes volt?

– Nem – válaszoltam. – Hanem azért, mert értéktelen.

– Akkor a könyv hamisítvány – állapította meg a maharadzsa.

– Nem. A könyv eredeti.

– Akkor...

– Ezen én is sokat tűnődtem – dőltem neki a pultnak. – Próbáltam kitalálni, hogy lehet a könyv hamis. Természetesen lehet könyvet hamisítani. Először kell találni valakit, aki megír egy 3200 sornyi borzalmas elbeszélő költeményt Kipling stílusában. Aztán kell találni egy nyomdászt, aki kézzel elkészíti a kefelenyomatot, majd kell egy köteg legalább ötvenéves papír. Persze lehetett volna használni új papírt is – emeltem fel a könyvet –‚ de itt nem ez történt. Ennek a könyvnek a kinézete, a tapintása és a szaga is más.

De még ha volt is régi papír, még ha ki is lehetett nyomtatni, beköttetni, aztán úgy megdolgozni, hogy réginek nézzen ki, nos, ha mindezt meg is lehetett tenni, hol volt ebben az üzlet? Ha megvolt a tökéletes, teljesen eltökélt vevő, akkor neki el lehetett volna adni egy öt számjegyű összegért. De a könyv is körülbelül ennyibe került volna, és akkor hol van a profit?

– Ha a könyv eredeti – kérdezte a maharadzsa – akkor hogy lehet értéktelen?

– Irodalmi értelemben nem értéktelen. Egy nappal azután, hogy elloptam, egy úriember fegyverrel kényszerített a könyv átadására. De amilyen szerencséje volt – mosolyogtam kedvesen Atman Singhre –‚ rossz könyvet vitt el. Megpróbált ötszáz dollárral kárpótolni, amely összeg teljesen véletlenül a könyv valódi értéke. Lehet, hogy valaki akár ezret is adna érte a megfelelő körülmények között, de ennél többet egy centtel sem ér.

– Ugyan már, Bernie – szólt közbe Carolyn a sarokból. – Olyan, mint ha lemaradtam volna valamiről, pedig én végig veled voltam. Ha azt mondják róla, hogy egy vagyont ér, és nem hamis, akkor hogy érhet csak ötszáz vagy ezer dollárt?

– Úgy, hogy eredeti – válaszoltam – de nem egyedi. Kipling a könyvet 1923-ban magánkiadásban jelentette meg. Ez így igaz, a körítésként tálalt történet azonban már nem, amely szerint ennek a példánynak a kivételével az összes a lángok martalékává lett. Jó pár példány van még.

– Érdekes – jegyezte meg Prescott Demarest. Pontosan ugyanazt az öltönyt viselte, amiben Carolyn lefényképezte, de akkor csak annyit láttam, hogy az öltöny sötét színű. Most már azt is láttam, hogy sötétkék volt, olyan vékony csíkokkal, melyek nem látszottak a fényképen. Demarest felegyenesedett a székében. – Szóval a könyvből van több is – nézett rám. – Ezt honnan tudja, Rhodenbarr?

– Hogyan derítettem ki? – Ugyan nem ezt a kérdést tette fel, de én erre akartam válaszolni. – Szerda éjjel elloptam egy példányt Jesse Arkwright házából. Csütörtökön elvittem Madeleine Porlockhoz, aki elkábított. Amikor magamhoz tértem, a könyv nem volt nálam. De amikor tegnap este beugrottam Porlock lakásába, a Fort Bucklow felszabadítását megtaláltam egy cipősdobozban. – Tágra nyílt szemmel hallgattak.

– De az nem ugyanaz a könyv volt. Arra gondoltam, hogy még azelőtt dugta oda a könyvet, hogy a gyilkost beengedte a lakásába, aki végül könyv nélkül távozott. De akkor miért nem tartotta oda a fegyvert a nő fejéhez, így követelve, hogy adja át neki? Miközben az ötszáz dollárt meg magával vitte. Vagy a gyilkos, vagy Porlock vette ki a pénzt a farzsebemből, és ha Porlock volt az, akkor csak a gyilkos nyúlhatta le, mert sehol nem találtam. – Persze az is lehet, hogy a zsaruk voltak, de miért zavarjam még jobban össze őket?

– Az én példányom szépen be volt csomagolva barna papírba – folytattam. – Persze az is lehet, hogy Madeleine Porlock kicsomagolta, mielőtt eldugta; hogy megbizonyosodjon róla, nem a Három katona reprint kiadása lapul a barna papír alatt. – Itt elkerültem Atman Singh tekintetét. – Ha így történt, akkor hova lett a barna csomagolópapír? Mert amikor magamhoz tértem, nem láttam magam mellett a padlón. Persze nem az volt az első dolgom, miután magamhoz tértem, hogy a papírt keressem, de tegnap este alaposan átkutattam Porlock lakását, és nem találtam. A gyilkos miért vitte volna magával, a rendőrök meg miért foglalkoztak volna vele? Akkor hol van? Nos, a válasz most már egy szerű. Még mindig a könyvön volt, amit a gyilkos magával vitt. Igencsak valószínű, hogy Madeleine Porlock a papírba csomagolt könyvet tartotta a kezében, amikor a gyilkos megölte őt.

– Ez nem akármilyen következtetés – bólogatott elismerően Rudyard Whelkin. – Barátom, sajátos módon, hátulról indulva jutott el ide. Olyan, mint a kutya, amelyik nem ugat. Ötszáz hiányzó dollár, eltűnt barna csomagolópapír. Ez azért elég gyenge lábakon áll, nem igaz?

– Van még valami.

– Ó!

Bólintottam. – Bizonyítéknak nehezen lehetne nevezni. Kizárólag szubjektív ítélet. Tegnap éjjel leültem elolvasni a könyvet. A kezemben fogtam, forgattam a lapjait. Az ajánlás ugyanúgy H. Rider Haggardnak szólt, mint abban, amit Arkwrighttól elloptam, de valami miatt mégsem volt ugyanaz. Egyszer ismertem egy férfit, akinek az udvara tele volt tojó tyúkokkal. Állította, hogy meg tudja különböztetni a madarait. Nos, én a könyveket tudom megkülönböztetni. Talán az egyiknek más lapjai voltak szamárfülesek, vagy a vízfoltoknak más volt a formájuk, isten tudja. De két különböző könyvről volt szó. És amikor erre rájöttem, végre meg tudtam mondani, miről is szól ez az egész.

– Hogyan?

– Tegyük fel, persze hipotetikusan hogy valaki rábukkan egy dobozra, benne ötven vagy hatvan könyvvel egy romos nyomda raktárában Tunbridge Wellsben. – Ránéztem Whelkinre. – Ez elég valószínűnek hangzik?

– Ez a maga hipotézise, barátom.

– Mondjuk ötven példányra. A legendás, régóta elveszettnek hitt, H. Rider Haggardnak dedikált könyv összes megmaradt példányára. Mi lenne az értéke ezeknek a könyveknek a piacon? Pár száz dollár darabonként. Abszolút ritkaságnak minősülnének, ráadásul Kipling megint divatba jön. Az a könyv ugyan az életmű többi, gyengébb darabjához mérten is meglehetősen rosszul sikerült alkotás, amely inkább ritkasága, semmint irodalmi nagyszerűsége miatt értékes. Ettől függetlenül .a dobozt érdemes hazacipelni, akkor meg pláne, ha darabonként lehetne piacra dobni őket. Mi lenne, ha valaki mindegyik példányba belehamisítaná Kipling ajánlását H. Rider Haggardnak? Nem könnyű egy új könyvet hamisítani, aminek réginek kell kinéznie, de egy régi könyvbe belehamisítani Kipling kézírását már annyira nem trükkös. Biztos vagyok benne, hogy van módja a tinta olyan kezelésére, aminek köszönhetően réginek és fakónak látszik.

Az ügyfelem pontosan ezt tette. Vagy ő maga hamisította meg Kipling ajánlását, vagy egy szabadúszó hamisítót bérelt fel erre a nemes feladatra, aztán elkezdett óvatosan érdeklődni. Kapcsolatba lépett fontos gyűjtőkkel, valószínűleg úgy, hogy a könyvet lopott áruként mutatta be, nehogy a reménybeli vásárló azonnal a sajtóhoz rohanjon, vagy felajánlja egy egyetemi könyvtárnak. Mert akkor a játéknak vége. Ráadásul ebben az esetben a gyűjtők, akiket útközben átvert, hangosan kiabálva követelték vissza a pénzüket.

– De nem tehetnének semmit, igaz? – kérdezte Carolyn. – Az eladót mégsem perelhetik be, legyen bármilyen simlis is.

– Igaz, de egy rókáról többféleképpen lehet lehúzni több bőrt. – Carolyn grimaszolt, majd a fejét rázta. Fogalmazhattam volna másképpen is. – A maradék könyvek lehetséges piaca azonnal összeomlana. Ahelyett, hogy egy olyan könyve lenne, amit alkalmanként több ezer dollárért tud eladni, lenne egy doboz értéktelen ócskasága, ami ingyen sem kell senkinek. Az ár csak azért lehetett magas, mert a könyvből csak egyetlenegy darab van. Ha már nem egyedi, és amikor kiderül, hogy dedikálás hamisítvány, az ügyfelemnek ki kell találnia valamit, hogy folytathassa tisztességtelen pénzkeresetét.

– Akár betörő is tehet belőle – Szúrta közbe kedélyes mosollyal az arcán a maharadzsa.

Megráztam a fejem. – Nem. Erről az egyről tudta, hogy képtelen meg csinálni, mert amikor betörőre volt szüksége, ebbe a boltba jött be, és felbérelt egyet. Kizárásos alapon Madeleine Porlocktól tudta meg, hogy Jesse Arkwright meg akarja osztani a világgal, hogy neki milyen ritka könyve van. Jó, nem akarta a Timesban megjelentetni, hogy nála van a Fort Bucklow egyetlen példánya, de Jesse Arkwright legalább annyira üzletember, mint amennyire lelkes gyűjtő, és volt valaki, akit sokkal jobban érdekelt a Fort Bucklow eredeti példánya, mint őt, aki sem Kiplingtől, sem Indiától, sem az antiszemitizmustól nem jött lázba.

Whelkin megkérdezte, tudom-e, Arkwright kinek akarta eladni a könyvet.

– Egy külföldinek – feleltem. – Arkwright alapvetően nemzetközi kereskedelemmel foglalkozott. Az egyik partnere pedig egy gazdag és befolyásos indiai herceg.

A maharadzsa állkapcsa megfeszült. Atman Singh egy kicsi előredőlt a székben, és ugrásra készen várta, hogy gazdája segítségére siessen.

– Vagy egy arab olajsejk – folytattam. – Hirtelen Nazsd al-Kuhaddar jut az eszembe. Az Egyesült Arab Emirátusok valamelyikében lakik, nem emlékszem, melyikben, de nagyjából az egész emirátus az övé.

A Kortárs Bibliofil egyik száma nemrég írt is róla. Úgy hírlik, hogy Szueztől keletre neki van a legkiválóbb könyvtára.

– Ismerem őt – bólintott a maharadzsa. – Szerintem a Közel-Kelet legjobb könyvtára az övé, bár él egy úriember Alexandriában, aki ezzel vitába szállna – mosolygott udvariasan. – Szueztől keletre viszont biztosan van az övénél jobb gyűjtemény az indiai szubkontinensen, amely mellett a sejk szégyenkezve elbújhat.

Mivel otthon azt tanultam, hogy maharadzsákkal soha nem vitatkozunk, ezért csak bólintottam, majd folytattam. – Arkwrightnak egy briliáns ötlet jutott az eszébe. Megpróbált nyélbe ütni egy nagyobb üzletet a sejkkel. Valami kereskedelmi megállapodást. A Fort Bucklow felszabadítása pedig remek ajándék lett volna, amely miatt a sejk feltételezhetően nyitottabban áll majd az üzlethez. Nazsd al-Kuhaddar komoly támogatója a palesztin terroristáknak, ami olajsejkek esetében nem egyedülálló dolog. És akkor kapna egy teljesen és tökéletesen egyedi antiszemita írást a hozzá való legendával együtt, aminek következtében egy híres angol íróról kiderül, hogy a zsidók ellensége volt.

Egy probléma volt csupán. Az ügyfelem már eladott egy példányt a sejknek.

Ránéztem Whelkinre, de az arcáról semmit nem tudtam leolvasni.

– Ezt nem a Kortárs Bibliofilban olvastam – közöltem velük. – Amikor a sejk megvette a könyvet, az eladó azt mondta neki, hogy ne szóljon róla senkinek, mert a könyv lopott. Ezzel a sejknek semmi baja nem is volt. Vannak gyűjtők, akiket a lopott áru különösen lázba tud hozni. Roppant izgalmasnak találják a suskust, az összeesküvői körítést, és úgy gondolják, hogy az áruhoz messze a piaci értéke alatt jutottak hozzá.

Amennyiben Arkwright megmutatja a könyvét Nazsdnak, akkor játéknak vége, és jön a nagy, ronda lebukás. Először is, Arkwright tudná, hogy átverték. Másodszor, és ez a fontosabb, a sejk is megtudná, ami azért kellemetlen, mert ügyvédek bevonása nélkül is nagyon sokféle módon tudnak bosszút állni. Ott a környéken a zsebtolvajoknak levágják a kezét. Képzeljék csak el, mit tesznek azokkal, akik felhergelik őket.

Megálltam levegőt venni. Az ügyfelemnek azonban volt még egy indoka, amiért meg akarta akadályozni, hogy Arkwright könyve a sejkhez kerüljön. Egy másik könyv eladásáról tárgyalt Nazsddal, amitől egy kisebbfajta vagyont remélt. Azt meg végképp nem akarta, hogy Arkwright belepancsoljon az üzletbe.

– Elakadtam, Bernie – Szólalt meg Carolyn. – Mit akart eladni neki?

– A Fort Bucklow felszabadítását.

– Azt hittem, azt már eladta neki.

– Ő az H. Rider Haggard-féle példányt adta el. Most viszont valami sokkal különlegesebbet ajánlott neki – emeltem fel a könyvet a pultról. – Ezt a példányt itt, a kezemben.

– Álljunk meg egy pillanatra – dőlt előre a székében Prescott Demarest. – Most aztán teljesen összekavart. Az, amit a kezében fog, nem ugyanaz, mint amit ellopott Arkwrighttól?

– Nem. Azt a példányt Madeleine Porlock gyilkosa vitte magával.

– Akkor ez az a példány, amit a cipősdobozban talált a szekrényében?

Megráztam a fejem. – Attól tartok, hogy nem. A cipősdobozban talál ható könyv a második Haggard-féle példány volt, azt meg hogyan adhatta volna el az ügyfelem a sejknek? Azt már egyszer megtette. Nem, különös módon ez egy harmadik példány, és mindannyiuktól elnézést kérek, amiért azt állítottam, hogy ez volt Porlock lakásában. Talán ha felolvasom az első oldalra írt ajánlást, akkor el tudom oszlatni a félreértést.

Kinyitottam a könyvet, és megköszörültem a torkom. Most már figyeltek, kivétel nélkül mindenki.

– „Herr Adolf Hitlernek – olvastam –‚ amiért felismerte a bolsevizmus és a nemzetközi héber pénzvilág kettős Damoklesz kardját, és így meggyújtotta a fáklyát Németországban, amely majd Isten segítségével egy napon az egész Földet bevilágítja. Jelenlegi megpróbáltatásai legyenek az üllő, amin majd a felszabadítás pengéjét kovácsolják. Szívből jövő jókívánságokkal és tisztelettel: Rudyard Kipling, Bateman’s Burwash, Sussex, UK, 1924. április 1.”

Becsuktam a könyvet. – A dátum különös jelentőséggel bír – mondtam. – Éppen John Toland Hitlerről írt életrajzát olvasgattam, mielőtt megérkeztek, uraim. Egyike annak a kevés előnynek, hogy az embernek könyvesboltja van. A nap, amelyen Kipling állítólag Hitlernek ajánlotta a könyvet, egyben az a nap is volt, amikor Hitlert öt év börtönre ítélték a müncheni sörpuccs miatt. Órákkal az ítélet kihirdetése után Hitler már a Landsberg börtön egyik cellájában ült, és a Mein Kampf első oldalán dolgozott Mindeközben Kipling, akit megindított Hitler hányattatása, ezt a könyvet dedikálta neki. Az első oldalon még lehet látni egy pecsét elmosódott nyomait, ami azt jelenti, hogy a könyv 1924 májusában érkezett meg a Landsbergbe. Több lapon is látható néhány margóra írt jegyzet vagy aláhúzás, az utolsó oldalon német mondatok állnak.

– Lehet, hogy a könyv valóban Hitlernél volt – mondta elandalodva Whelkin. – És ebből merített ihletet. Azok a jegyzetek a könyvben a Mein Kampf legelső csírái.

– És mi történt a könyvvel?

– Nos, ez még mindig nem világos. Talán a Führer odaadta Unity Mitfordnak, és így került vissza Angliába. Meglehetősen érdekes történet. De a részletek még tisztázásra szorulnak.

– És az ár?

Whelkin színpadiasan felhúzta a szemöldökét. – Egy olyan könyvért, amely Adolf Hitler személyes tulajdona volt, és csak egyetlenegy létezik belőle? Egy olyan könyvért, amely a Mein Kampf alapjául szolgált, és tele van a Führer felbecsülhetetlen értékű jegyzeteivel?

– Mennyi?

– Pénz – legyintett Whelkin. – Mit jelent a pénz egy olyan embernek, mint Nazsd al-Kuhaddar? Az olaj miatt szabályosan folyik hozzá a pénz. Azt se tudja, mire és hogyan költse el. Ötvenezer dollár? Százezer? Negyedmillió? Éppen csak bedobtam a csalit. Hogy az arabnak valami halvány elképzelése legyen arról, mit ajánlok neki. A végső tárgyalás olyan aprólékos és csavaros lett volna, hogy még a bizánciak is megirigyelhették volna. Mennyit kérhettem volna érte? Mennyit lett volna hajlandó fizetni? Mikor és hogyan tudunk megállapodni? – Széttárta a karját. – Képtelenség megmondani, barátom. Hogy is mondta Dr. Johnson? „Vagyon, amely még a kapzsiság álmait is túlszárnyalja.” A kapzsiság szeret álmodni, ahogy azt tudjuk, szóval lehet, hogy a szavainak hiperbolikus értelme van, de annyit azért leszögezhetünk, hogy könyvért szép árat kaptam volna. Nagyon szép árat.

– De akkor nem, ha Arkwright belerondít a képbe.

– Nem – ismerte el Whelkin. – Akkor nem, ha Mr. Arkwright belerondít a képbe.

– Mennyit fizetett magának?

– Ötezer dollárt.

– És a sejk az ő Haggard-féle példányáért?

– Pár ezer dollárt – felelte – Nem emlékszem pontosan. Van ennek valami jelentősége?

– Nem igazán. Hány példányt adott még el?

Whelkin sóhajtott. – Hármat – válaszolta. – Egyet egy úriembernek Fort Worthben, aki abban a hitben él, hogy a könyv az oxfordi Ashmolean Múzeumból származik egy másodrangú kurátor jóvoltából, aki vesztett a lovin. Soha nem fogja megmutatni senkinek. A másikat egy visszavonult ültetvényesnek a Nyugat-Indiákon, aki maláj gumifákon gazdagodott meg. A harmadikat pedig egy megszállott gyűjtőnek Rhodesiában, akit a könyv politikai töltete sokkal jobban érdekel, mint a könyvészeti értéke. A texasi fizette a legtöbbet, nyolcezer-ötszáz dollárt, ha jól emlékszem. Egyenként akartam eladni a könyveket, de nagyon munkaigényes volt a dolog. Mert, ugye, nem hirdethettem. Mindegyik tranzakciót alapos kutatás és előkészítés előzött meg. Utazásra sem költöttem keveset. Elég jól éltem, a költségeimet tudtam fedezni, de nem tudtam egyről a kettőre jutni.

– Az utolsó példányt Arkwrightnak adta el?

– Igen.

– Honnan ismerte Madeleine Porlockot?

– Régi barátok voltunk. Az évek során többször is dolgoztunk együtt.

– Átveréseket akart mondani, igaz?

– Üzleti vállalkozások. Elvégre arról volt szó.

– Hogyan került a Fort Bucklow egy példánya a szekrényébe?

– Ez volt jutaléka, amit azért kapott, hogy összehozott Arkwrighttal – felelte – Készpénzre volt szükségem. Normális esetben adtam volna neki ezer dollárt, de ő a könyvnek is nagyon örült. Szerintem abban reménykedett, hogy idővel majd jó pénzért túl ad rajta. Azt természetesen tudta, hogy addig várnia kell, amíg megkötöm a nagy üzletet Nazsd al-Kuhaddarral.

– Közben magának pedig vissza kellett szereznie Arkwrighttól, amit eladott neki.

– Igen.

– És tizenötezer dollárt ajánlott azért, hogy elhozzam magának.

– Igen.

– A tizenötezer dollárt miből akarta kifizetni nekem?

Whelkin elkapta a tekintetét. – Végül megkapta volna, barátom. Abban pillanatban egész egyszerűen nem állt az összeg a rendelkezésemre, de mihelyt sikerült volna a Hitler-féle példányt eladnom, olyan helyzetbe kerülök, amelyben megengedhetem magamnak a nagylelkűséget.

– Ezt előtte is elmondhatta volna.

– És azzal én mire megyek?

– Semmire – feleltem. – Elküldöm magát.

– Na látja – Sóhajtott fáradtan, és kezét összefűzte á hasa előtt. – Na látja. Az ember csak akkor viselkedhet etikusan, ha a körülmények megengedik. De idővel rendeztem volna a számlát. Erre szavamat adom.

Ezt megnyugtató volt hallani. Ránéztem Carolynra, és kiléptem a pult mögül. – A helyzet roppant bonyolulttá vált – összegeztem –‚ mert időközben egy úriember Indiából véletlenül pont ekkor tartózkodott New Yorkban. Néhány hónappal ezelőtt mindenféle pletykákat hallott egy Kipling-kötetről, amit éppen akkor szerzett meg egy arab sejk. Erre kapcsolatba lépett vele egy nő, aki azt állította, hogy a kérdéses könyv létezik, és jelenleg egy Arkwright nevű férfi tulajdonában van, de nem sokáig, és akkor a megfelelő ár ellenében hajlandó lenne megválni a könyvtől.

A nő természetesen Madeleine Porlock volt. Valahonnan megtudta, hogy a maharadzsa a városban tartózkodik, és a jelek szerint Kipling és művei iránti érdeklődéséről is tudomást szerzett. Volt egy példánya a Fort Bucklow felszabadításából, amit az üzletért cserébe kapott Whelkintől, és elérkezett a nagy lehetőség, hogy pénzzé tegye a könyvet. Fel is ajánlotta a maharadzsának megvételre, mennyiért is?

– Tízezer dollárért – felelte a maharadzsa.

– Az ár nem volt alacsony, de Porlocknak egy több szempontból is leleményes férfival volt dolga. A férfi lenyomoztatta, és megfigyeltette. Porlock egy narancssárga parókát viselt, amikor bejött hozzám a bolt ba körülnézni, hogy ne ismerjék fel. Talán azért, hogy a kávés trükkje közben én se ismerjem fel őt. Vagy azén, hogy a maharadzsa embereit lerázza. Így vagy úgy, az elképzelés nem működött. A maharadzsa embere követte őt a boltig, és innen már csak egy lépés volt kideríteni, hogy a Barnegat Könyvesbolt tulajdonosa betörésből diplomázott.

Elvigyorodtam. – Tudták követni? Minden mindennel összefügg. A maharadzsának esze ágában sem volt kicsengetni tízezer dollárt a Fort Bucklowért. Nem azért, mert nem engedhette meg magának. Tudta, hogy a könyv hamisítvány. Hallott ugyanis Nadzs példányáról, de volt még egy oka, igaz?

– Igen.

– Megosztaná velünk?

– Az eredeti ugyanis az enyém – mosolygott, arcán a boldog tulajdonos önelégült mosolyával. – Fort Bucklow felszabadításának eredeti, Mr. H. Rider Haggardnak dedikált példánya, amely a halála után eltűnt a könyvtárából. A könyv valóban Miss Unity Mitfordhoz került, tőle pedig a windsori herceghez. A könyvet hat évvel ezelőtt vásároltam, jóval azelőtt, hogy ez az úriember – bólintott Whelkin irányába – meg találta volna a romos nyomdában a könyveket.

– Szóval akart venni egy hamisat?

– Le akartam rántani róla a leplet. Tudtam, hogy hamis. Azt azonban nem tudtam, milyen módon hamisították. Egyszerű kitaláció az egész? Valaki megtalálta az eredeti kéziratot, és úgy döntött, hogy kiadja? Vagy arról lehet szó, mint ahogy most látom, hogy valaki az eredeti könyveket látta el hamis dedikációval? Meg akartam tudni, hogy miről van szó, mert tudomására akartam hozni Nadzsnak, hogy ő is egy hamisítványt vett, ugyanakkor nem akartam tízezer dollárt fizetni érte, hisz így én is az átverés áldozata leszek.

– Így aztán megpróbálta kiiktatni a közvetítőt. Ideküldte a barátját – mosolyogtam Atman Singhre, de ő nem viszonozta a mosolyomat –‚ hogy szerezze meg tőlem a könyvet. Arra is utasította, hogy adjon nekem ötszáz dollárt. Miért?

– Hogy kompenzáljam a fáradozásait. Tisztességes összegnek tűnt, lévén hogy a könyvnek, amit ellopott, semmi értéke sincs.

– Ha úgy gondolja, hogy ez tisztességes ár a fáradozásaimért, akkor életben nem tört még be sehova. Honnan tudta, hogy a könyv nálam van?

– Miss Porlock tájékoztatott, hogy estére nála lesz. Ebből pedig arra következtettem, hogy elhozta a tulajdonosától.

Rudyard Whelkin megrázta a fejét. – Szegény Maddy – mondta sajnálkozva. – Mondtam neki, hogy ne adja még el a könyvet. Tönkretette volna a hatalmas üzletemet, de nem bírt várni. Pénzzé akarta tenni a könyvet, és eltűnni a városból. – Mélyet sóhajtott. – De ki ölte őt meg?

– Egy férfi, akinek alapos oka volt rá – feleltem. – Egy férfi, akit Madeleine átvert.

– Az isten szerelmére! – csattant fel Whelkin. – Én nem ölnék meg senkit sem. Legkevésbé Madeleine-t.

– Talán nem. De nem maga az egyetlen, akit átvert. Ha jól belegondol, mindenkit átvert. Engem elkábított, és ellopta tőlem a könyvet, de én nem öltem meg őt. Átverte a maharadzsát, aki jogosan érezhetett némi bosszúságot, amikor az embere visszatért a boltomból a Három katona értéktelen példányával. De nem lehetett igazán mérges, mert tudta, mit várhat a nőtől. Én is tudtam. Nekünk semmi okunk nem volt rá, hogy megbízzunk benne, ezért mi nem is érezhettük úgy, hogy elárult minket. Egyvalaki van csupán, akit valóban átvert, akit valóban elárult.

– És ki lenne az?

– Ő – feleltem, és Prescott Demarestre szegeztem az ujjam.

Demarest döbbenten ült. – Ez őrültség – jelentette ki színtelen hangon. – Ez teljes őrültség.

– Miért mondja ezt?

– Mert már egy ideje azon tűnődök, hogy mit keresek ebben az őrültekházában, most meg egy olyan nő meggyilkolásával vádolnak, akit nem is ismertem. Azért jöttem ide, hogy megvegyek egy könyvet, Mr. Rhodenbarr. Olvastam az újságban egy hirdetést, felhívtam egy telefonszámot, és azért jöttem ide, hogy komoly összeget fizessek egy ritka könyvért. Amióta itt vagyok, nehezen hihető meséket hallottam hamis és valódi könyvekről, mindenféle véres történeteket átverésekről és árulásokról és gyilkosságokról, most meg engem vádolnak gyilkossággal. Nem akarom megvenni a könyvét, Mr. Rhodenbarr, akár Hitlernek dedikálták, akár Haggardnak, akár magának Jézus Krisztus földi helytartójának. És hallgatni sem akarom ezt a sok ostobaságot. Elegem van. Ha megbocsátanak...

Éppen fel akart állni a székből, amikor felemeltem a kezem. Nem fenyegetően, de mégis hatott rá. Megmondtam neki, hogy üljön szépen vissza. Meglepő módon vissza is ült.

– Maga Prescott Demarest – jelentettem ki.

– Azt hittem, ma este nem használunk neveket. Igen, én vagyok Prescott Demarest de...

– Nem igaz – ingattam a fejem. – Maga Jesse Arkwright. És maga a gyilkos

19

– Figyeltem magát ma délután – mondtam neki. – Láttam, amikor kijött az irodaépületből a Pine utcában. Soha az életben nem láttam magát, de tudtam, hogy valahonnan ismerős nekem. Aztán leesett. Családi hasonlóság.

– Nem tudom, miről beszél.

– A Forest Hillsen álló házának könyvtárában lógó festményekről beszélek. A két őséről ovális keretben, akik a biliárdasztala fölött lógnak. Azt nem tudom, hogy tényleg leszármazottja-e annak a fickónak, aki feltalálta a fonó Jennyt, de azt hajlandó vagyok elhinni magának, hogy a falakon lógó képek a maga ősei. Pont úgy néz ki, mint ők, különösen az állkapcsa.

Rápillantottam Whelkinre. – Maga adta el neki a könyvet – mondtam – Soha nem találkoztak?

– Mindent Maddy intézett. Ő volt a közvetítő.

– Közvetítő. Akkor telefonon beszélt Arkwrighttal, igaz?

– Röviden. De nem ismerem fel a hangját.

– És maga? – kérdeztem a maharadzsától. – Maga ma reggel beszélt Mr. Arkwrighttal, ugye?

– Lehet, hogy ő volt az, de nem tudom biztosan megmondani.

– Ez abszurdum! – jelentette ki Demarest. Illetve Arkwright. – Feltételezett hasonlóság néhány portréval, egy állítólagos telefonbeszélgetés...

– Egyvalamit elfelejtett. Láttam magát, amikor kijött az irodaépületből a Pine utcában. Felhívtam magát a megadott telefonszámon, amely a Tontine Kereskedelmi Rt. irodájában csöng. A Tontine tulajdonosa pedig nem más, mint Jesse Arkwright. Nem hiszem, hogy messzire jutna azzal, hogy azt állítja, összetévesztem valakivel.

Elég gyorsan átgondolta a dolgot. – Rendben van – ismerte be. – Én vagyok Jesse Arkwright. Nincs szükség erre a parádéra. Ma reggel felhívott egy úriember, akit maga a maharadzsának hív. Azt akarta tudni, hogy még megvan-e a Fort Bucklow.

– Láttam a hirdetést – szólt közbe a maharadzsa – és kíváncsi lettem. Amikor a könyvet sem a könyvesboltjában, sem Miss Porlock lakásán nem tudtuk megszerezni, azt gondoltam, hogy továbbra is Mr. Arkwrightnál van. Mielőtt tárcsáztam volna a hirdetésben szereplő számot, őt hívtam fel

– És rá is kérdezett a hirdetésre – vette át a szót Arkwright. – Magam is megnéztem. Nem is gondolkodtam, csak felhívtam magát. Gondoltam, kicsit szaglászok, megpróbálom kideríteni, mi történik. Az éjszaka közepén eltűnt egy könyv a házamból. Vissza akartam szerezni. És egyben azt is meg akartam tudni, hogy valóban olyan ritkaság-e, mint azt nekem mondták. Ezért felhívtam magát, idejöttem ma este, hogy ha úgy alakul, licitáljak a könyvre. De emiatt én nem vagyok gyilkos.

– Madeleine Porlock a maga szeretője volt. A kitartottja.

– Nonszensz. Kétszer, maximum háromszor találkoztam vele. Tudta, hogy könyvgyűjtő vagyok, és egyszer csak felhívott, hogy itt van ez az eladó Kipling.

– A maga szeretője volt, és a lakásban a Hatvanhatodik utcában mindenféle perverz játékokat űztek.

– Soha nem voltam ott.

– Több szomszéd is látta magát. Felismerték a fényképéről.

– Miféle fényképről?

Elővettem, és megmutattam neki. – Azonosították magát – közöltem vele. – Látták Porlockkal együtt, és egyedül is a házban. A jelek szerint kulcsa is van, mert a szomszédok látták, amint kinyitja a bejárati ajtót.

– Ez közvetett bizonyíték, nem? Talán akkor láttak, amikor elhoztam tőle a könyvet. Talán ő engedett be a lakásából, és a szomszédok azt hitték, kulcsom van. Az emlékek megbízhatatlanok, nemdebár?

Ezt válasz nélkül hagytam. – Talán azt hitte, hogy szereti magát – néztem rá. – Akárhogy is, úgy érezte, hogy Madeleine elárulta. Én elloptam magától a könyvet, de engem nem akart megölni. Éppen elég volt, hogy az ujjlenyomataim mindenen ott voltak, a fegyver meg a kezemben. De Madeleine Porlockot holtan akarta látni. Bízott benne, de ő elárulta magát.

– Ez csak találgatás. Színtiszta találgatás.

– És mi van a fegyverrel? Egy .32-es Ördögi kutya. Automata.

– Ha jól tudom, nem volt nyilvántartva.

– Ezt meg honnan tudja? Nem volt benne a lapokban.

– Talán valahol véletlenül meghallottam.

– Nem hiszem. Ezt az információt nem hozták nyilvánosságra. Viszont ha nem tudná, egy nem nyilvántartott fegyvert néha igencsak könnyen le lehet nyomozni.

– Még ha a fegyvert össze is tudná kötni vetem – mondta óvatosan –‚ az sem bizonyítana semmi. Maga is ellophatta, amikor betört hozzám.

– El, de nem volt a házában. A Tontine irodájában, az íróasztal alsó fiókjában tartotta.

– Ez nem igaz!

A jogos felháborodás megindító volt. Az acélkék automatát a házában láttam. Most meg azt mondom neki, hogy az irodájában volt, ami nem igaz, és ettől felkapta a vizet.

– Hogyne lenne igaz – ellenkeztem. – Nincs olyan ember, aki a fegyvert és a töltényeket két külön helyen tárolná. Nekem meg van egy olyan érzésem, hogy az a fiók az irodájában tele van .32-es töltényekkel egy tisztítókendő társaságában.

Dühösen bámult rám. – Maga járt az irodámban!

– Ne nevettesse ki magát.

– Maga... Maga rakta oda azokat! Hogy rám kenje a gyilkosságot.

– Maga meg szalmaszálakba igyekszik kapaszkodni – közöltem vele nyugodtan. – Még mindig azt állítja, hogy Madeleine Porlock nem volt a szeretője? Ha nem, akkor miért vett neki egy hiúzbundát? Persze az nem kérdés, hogy a hölgy miért akart egyet. Fantasztikus egy ruhadarab – néztem Carolynra. Nyugalom, intettem neki a szememmel. – De ha csak felszínes ismerősök voltak, akkor miért vette meg neki azt a drága bundát?

– Nem vettem.

– Amikor a könyvtárából kikölcsönöztem a könyvet, akkor bekukkantottam a szekrényeikbe is, Mr. Arkwright. A feleségének van néhány igen figyelemreméltó bundája. Mindegyik Arvin Tannenbaumtól származik.

– És ez mit bizonyít?

– Madeleine Porlock lakásában lóg egy hiúzbunda Arvin Tannenbaumtól.

– Ismétlem: mit bizonyít ez? Tannenbaum elismert szőrmetervező és kereskedő. Rengeteg vásárlója van.

– A múlt hónapban vette a bundát Madeleine-nek. A nyilvántartásukban megtaláltam a maga nevét a bunda részletes leírásával egyetemben.

– Ez lehetetlen. Én soha... Én nem... – hallgatott el, majd összeszedte magát, és most már sokkal óvatosabban fogalmazott. – Ha kitartottam azt a nőt, ahogy maga fogalmazott, és vettem neki egy bundát, akkor készpénzzel fizettem volna. Annak pedig nem lenne nyoma semmiféle nyilvántartásban.

– Ezt gondolja, igaz? De magát ismerik ott, Mr. Arkwright. Úgy látszik, maga megbecsült vásárlója a cégnek. Lehet, hogy tévedek, de ha a rendőrség átnézné Tannenbaum nyilvántartását, akkor megtalálnák bejegyzést is. És az is lehet, hogy magát a számlát is megtalálnák a Tontine irodájában, rajta a maga nevével, valamint a megjegyzéssel, hogy készpénzzel fizetett.

– Istenem – nyögte hamuszürke arccal. – Maga hogyan...

– Én csak találgatok, Mr. Arkwright.

– Maga rám akarja kenni a gyilkosságot.

– Nem szép dolog ilyet mondani, Mr. Arkwright.

Kezét a mellére tette, mintha arra számított volna, hogy bármelyik pillanatban szívinfarktust kaphat. – Ezek csak hazugságok és féligazságok – mondta elhaló hangon. – A legjobb esetben is közvetett bizonyítékok.

– Néha nem is kell annál több. Kitartotta Porlockot, akit a maga fegyverével öltek meg, és magának volt a legkomolyabb indoka arra, hogy megölje. Mi is volt a kifejezés a Watergate-botrányban? A füstölgő pisztoly? Nos, magát ugyan nem kapták el füstölgő fegyverrel a kezében, hiszen volt olyan kedves, és az én kezembe nyomta a pisztolyt, de szerintem a kerületi ügyész igencsak meg tudja nehezíteni az életét.

– Akkor kellett volna megölnöm magát, amikor lehetőségem volt rá – sziszegte. Kezét még mindig a mellkasán tartotta. – Az ujját a ravaszra kellett volna tennem, a fegyver csövét meg bedugnom a szájába, és szétlőni az agyát.

– Az milyen helyes lett volna – bólogattam. – Amikor Porlock tetten ért betörés közben, megöltem, majd annyira megbántam tettemet, hogy gyorsan és frissen végeztem magammal. Tizenegy éves korom óta nem nagyon bántam meg semmit, de nem késő újrakezdeni, igaz? Akkor miért nem tette ezt?

– Nem tudom – felelte elgondolkodva. – Én... Soha nem öltem meg senkit. Miután lelőttem őt, csak el akartam tűnni. Soha nem jutott eszem be, hogy megöljem magát. Csak odatettem a fegyvert a kezébe.

Gyönyörű. Teljes beismerő vallomás, amit nem is nagyon reméltem. Gondolom, ha felolvassák neki a jogait, s ott van az ügyvédje, akkor ennyire nem beszédes. Itt volt az ideje, hogy behívjam a nehéztüzérséget. Éppen meg akartam fordulni, hogy szóljak Ray Kirschmann-nak, aki a bolt hátuljában várakozott Francis Rockland társaságában, amikor Arkwright keze már nem a mellkasán nyugodott, hanem becsúszott a zakójába, majd ki onnan, és egy fegyver volt benne.

Kirúgta maga alól a széket, majd hátrálni kezdett, hogy mindannyiunkat – rajtam kívül Whelkint, Atman Singhet és a maharadzsát – szemmel tudja tartani. A fegyvert rám szegezte, ami túl nagy volt ahhoz, hogy Ördögi kutya vagy Masztiff legyen. Egy revolver volt, talán egy Dühös Rottweiler, vagy egy Cudar spániel, nem tudom.

– Mindenki marad, ahol van – nézett körbe. – Aki elsőként megmozdul, azt lelövöm. Maga okos ember, Rhodenbarr, de ezzel most semmire sem fog menni. Az olyanokat, mint maga, el kellene gázosítani. Maga egy féreg, aki nem tiszteli más tulajdonát. Ami meg magát illeti – fordult Whelkin felé –‚ maga átvert engem. Arra használta Madeleine-t, hogy pénzt csaljon ki tőlem. Hülyét csinált belőlem. Semmi gondot nem fog okozni, hogy megöljem. Ami pedig magukat illeti, uraim, balszerencse, hogy itt vannak. Sajnálom, de meg kell tennem...

Nőket megölni nem helyes dolog. De tudomást sem venni róluk még helytelenebb. Arkwright elfelejtkezett Carolynról, aki Immanuel Kant bronzszobrával nemes egyszerűséggel fejbe vágta. A szobrot eddig könyvtámasznak használtam a filozófia és vallás polcán.

20

Hétfőn, háromnegyed tizenkettőkor kiraktam a bolt ajtajára az „Ebéd szünet” táblát, és bezártam. A ráccsal nem bajlódtam, ilyen korán még nem érdemes. Elmentem Carolyn kedvenc helyére, vettem két falafelt, egy kis doboz humuszt, meg egy csomag sós kekszet tunkolni. A kekszeknek furcsa formájuk volt: a gyerekkoromban gyakran játszott amőbára emlékeztetettek. Éppen kávét akartam kérni, amikor észrevettem, hogy van mentateájuk, ami érdekesnek hangzott, ezért abból rendeltem inkább kettőt. A férfi mindent belerakott egy papírzacskóba, és mivel még mindig képtelen voltam eldönteni, hogy arab-e vagy izraeli, ezért sem a salomot, sem a szalámot nem kockáztattam meg. Szép napot kívántam, és eljöttem.

Carolyn éppen egy Ihasa apsót fésült. – Hál’ istennek – Sóhajtott fel, amikor meglátott, majd a borzas kutyaszerűséget bedugta a ketrecébe.

– Ebédidő, Dolly Lama. Majd később befejezlek. Mit hoztál, Bernie?

– Falafelt.

– Fantasztikus. Húzz ide egy széket!

Nekiláttunk falatozni. Közben elmondtam Carolynnak, hogy minden jól alakult. Francis Rockland engem és a szikhet is békén hagy, miután elfogadott a maharadzsától háromezer dollárt kompenzációképpen elveszett lábujjáért. A maharadzsát igencsak bőkezűnek tartottam, pláne úgy, hogy Rockland maga lőtte szét azt a lábujjat. És jó pár rúpia – illetve amerikai megfelelője – is jutott Ray Kirschmann-nek.

Rudyard Whelkin, meglepő módon, számos hivatalos igazolvánnyal, bankkártyával és egyéb irattal igazolta, hogy valóban ez a neve, így aztán koronatanúként kihallgatták, és elengedték. – Szerintem már nincs az országban – mondtam Carolynnak. – De legalábbis New Yorkban biztosan nem. Tegnap este még felhívott, és megpróbált meggyőzni, hogy adjak túl a Fort Bucklow Hitler-féle példányán.

– Azt ne mondd, hogy el akarja adni a sejknek.

– Szerintem tudja, hogy azzal mire jutna. Örülhetne, ha ép bőrrel meg ússza. De van még egy rakás őrült, aki rengeteget fizetne a könyvért, és Whelkin az a fajta ember, aki meg is találná őket. Lehet, hogy élete nagy dobásáról most lecsúszott, de eddig sem kellett éheznie, és szerintem ezután sem fog.

– Odaadtad neki a könyvet?

– Szó sem lehet róla. Van neki egy doboznyi a másikból. Én csak a Hitler-félét hoztam el a hotelszobájából. A Haggard-féle hamisítványokat, meg a maradékot, amihez nem nyúlt hozzá, otthagytam neki. Ha van kedve, ideje, meg türelme, akkor nyugodtan hamisíthat egy Hitlernek dedikáltat. De amit elhoztam tőle, azt nem adom.

– Nem adod el?

Igyekeztem úgy nézni, mint akit megbántott a kérdés. – Természetesen nem – feleltem kicsit sértődötten. – Lehet, hogy esténként betörő vagyok, de napközben tisztességes könyvkereskedő. Csak kóser árut adok el, ez a könyv pedig nem eladó. A gyűjteményem része lesz. Nem hiszem, hogy gyakran olvasgatom majd, de jó tudni, hogy megvan nekem.

A maharadzsa, folytattam a beszámolót, már Monaco felé repült egy kis rulettre vagy baccarára éhesen. Az egész élmény pezsdítőleg hatott rá, állította. Örültem, hogy így gondolta.

Jesse Arkwright pedig börtönben ült. Jobban őrizték, mint az angol koronaékszereket. Előre megfontolt szándékból elkövetett emberölés ellene a vád, ezért nem is engedték szabadon még óvadék ellenében sem. Néha nem számít, mennyi pénze van az embernek.

– De kétlem, hogy ezért ítélnék el – magyaráztam Carolynnak. – Őszinte leszek veled. Meg lennék lepve, ha egyáltalán a tárgyalásig eljutna az ügy. A bizonyítékok bőven elegendőek ahhoz, hogy egy szegény embert elítéljenek, de neki van annyi pénze, hogy a tárgyalóteremben több ügyvéd fog ülni, mint érdeklődő. Valahogy meg fogják oldani. Jó, ha egy vagy két évre ítélik a végén, és bármibe fogadok veled, hogy egy napot sem fog börtönben tölteni. Felfüggesztettet fog kapni. Figyeld csak meg.

– De megölte azt a nőt.

– Nem kérdés.

– Ez nem fair.

– Kevés dolog az – jegyeztem meg filozofikusan. Immanuel Kant, ideje félreállnod. – De annyira könnyen azért nem ússza meg. Most is rács mögött van, és a nevét meg fogják hurcolni. A végére érzelmileg és anyagilag is annyit fog fizetni, hogy öröm lesz nézni. Szerencsés, ehhez sem férhet kérdés, de annyira azért nem, mint a könyvtámaszos akciód előtt.

– Jól fejbe vágtam, ugye?

– A lehető legjobban.

Carolyn elmosolyodott, majd egy kekszet belenyomott a humuszba.

– Talán még a Metsnél is játszhatnék.

– A Metsnek nem rád, hanem isteni csodára van szüksége – ingattam a fejem. – Különben tényleg nagyon kevés dolog fair. Blinnék megússzák a biztosítási csalásukat, hogy csak egyet mondjak. Én megúsztam, hogy betörtem a lakásukba. A rendőrség, cserébe az együttműködésemért Arkwright ügyében, hajlandó volt ejteni a vádat, ami nagyon rendes tőlük, de Blinnék besöprik a pénzt azért a cuccért, amit nem is loptam el, és ha szerinted ez az egész fair, így, ahogy van, akkor magyarázd el nekem.

– Lehet, hogy nem az – válaszolta –‚ de én akkor is örülök. Kedvelem Gertet és Artie-t.

– Én is. Jó emberek. Erről jut eszembe.

– Mi?

– Artie Blinn tegnap este felhívott.

– Tényleg? Ez a mentatea fantasztikus. Igaz, egy kicsit édes. Nem tud tál volna cukor nélkülit hozni nekem?

– Nem lehetett választani.

– Valószínűleg szuvasak lesznek a fogaim, és el is hízok, de nem érdekel. Téged igen?

– Annyira nem hoz lázba a kérdés. Hogy visszatérjünk Artie-hoz, valamit tudni szeretett volna.

– Vannak dolgok, amiket én is szeretnék tudni – Sóhajtott Carolyn. – Dolgok, amiket meg akartam kérdezni tőled.

– Ó.

– Rudyard Whelkinről.

– Mi van vele?

– Tényleg el volt kábítva, amikor megbeszélte veled a találkozót Porlock lakásába? Vagy csak úgy hangzott?

– Csak úgy hangzott.

– Miért? És miért nem ment el Porlock lakásába a találkozóra?

– Porlock ötlete volt. Azt tervezte ugyanis, hogy akkor este találkozik a maharadzsával is, és, ugye, nem lett volna szerencsés, ha Whelkin felbukkan. Neki meg azt mondta, hogy nem kell tudnom, hogy Whelkin is részese a svindlinek. Engem utána nyugodtan felhívhat, és elmagyarázhatja, hogy elkábították, és ezért nem tudott eljönni Porlock lakására a találkozóra. Persze az egész terv darabjaira esett szét azzal, hogy Arkwright egy újabb nyílást csinált Porlock fején. Ezért hangzott úgy Whelkin, mint akit elkábítottak. Szerepet játszott.

Carolyn elgondolkodva bólintott. – Azt hiszem, kezdem végre érteni.

– Ott tartottam, hogy Artie Blinn...

– És mi lett a tárcáddal?

– Arkwright bedugta egy párna alá, hogy a zsaruk megtalálják. De ezt már mondtam, nem? Ezért gyanúsítottak engem már az elejétől kezdve Porlock meggyilkolásával.

– De azóta mi történt vele?

– Ó – mondtam, és belenyúltam a farzsebembe. – Visszakaptam. Bizonyítékként nyilvántartásba vették, de mivel nem tudták megmondani, mit bizonyít a tárcám, Ray beszélt valakivel, és visszaadták.

– És az ötszáz dollár?

Vagy azelőtt tűnt el, hogy a zsaruk odaértek, vagy egy rendőr aznap jelentős profitot könyvelhetett el – feleltem. – Könnyen jött, könnyen ment.

– Ez aztán az egészséges hozzáállás.

– Az. Nos, Artie...

– Mi van Artie-val?

– Azt akarta tudni, hogy mi lett a karkötővel.

– Affenébe.

– Azt mondta, hogy megkérdezte tőled, amikor ott voltál, hogy megmutasd a fényképeket. Te meg azt válaszoltad, hogy elfelejtetted magaddal hozni.

– Affenébe.

– De én úgy emlékszem, hogy megkérdeztem tőled, nálad van-e, mi előtt kiszálltál a kocsiból. Azt feletted, hogy igen, a zsebedben van.

– Aha – kortyolt bele a teájába. – Hazudtam, Bernie.

– Aha.

– Nem neked. Hanem Artie-nak és Gertnek. Ott volt a zsebemben, de azt mondtam, hogy nincs.

– Fogadok, hogy kiváló indokod volt rá.

– Ami azt illeti, volt... Állandóan arra gondoltam, hogy milyen jól állna egy bizonyos személy csuklóján.

– Az a bizonyos személy pedig nem lenne más, mint Miranda Messinger, igaz?

– A briliáns megérzéseid miatt szeretlek annyira, Bernie.

– Én meg azt hittem, a megnyerő mosolyom miatt. Tetszik neki a karkötő?

– Imádja – vigyorgott rám. – Tegnap este visszavittem neki a polaroidot. Észre sem vette, hogy eltűnt. Egyfajta békeajándékként odaadtam neki a karkötőt, elmondtam neki mindent, és...

– Most megint együtt vagytok.

– Tegnap este együtt voltunk. Nem akarok hosszú távú jóslásokba bocsátkozni. De azt azért megmondom neked, hogy egy nő szívéhez a legrövidebb út egy karkötő.

– Értem.

– Nos, azt azért megmondtam neki, hogy ha az East Side-ra megy, akkor ne viselje, mert egy picit nem kóser a cucc.

– Ezt így mondtad neki? Ilyen lazán?

– Igen. Meg is volt a hatása. Esküszöm, ha legközelebb veszek neki valamit, azt mondom majd, hogy loptam. – Sóhajtott. – Oké, Bernie. Mit csinálunk Blinnékkel?

– Majd kitalálok valamit.

– El akartam mondani neked, de...

– Láttam is rajtad, hogy mennyire akarsz beszélni róla. Állandóan szóba hoztad őket, meg minden.

– Nos, én...

– Semmi gond – nyugtattam meg. – Nyugi. Egyél még egy kis humuszt.

Egy kicsivel később így szólt – Figyelj csak, Randy ma este tánciskolába megy. Nem akarsz felugrani hozzám este, miután becsuktál?

– Szeretnék – feleltem –‚ de a ma este nem jó.

– Randid van?

– Nem egészen – válaszoltam, aztán egy kis habozás után úgy döntöttem, miért ne mondjam el neki. – Ha most innánk egyet, akkor én Perrier-t rendelnék.

Tágra nyílt szemmel nézett rám. – Nem mondod. Dolgozol?

– Igen, akár munkának is nevezheted.

– Hol?

– Forest Hills Gardensben.

– Ugyanott, ahol a múltkor?

– Ugyanabban a házban. A bunda, amiről meséltem Raynek, nem csak kitaláció. Szerda éjjel láttam Elfrida Arkwright szekrényében. Megígértem Raynek, és arra különösen figyelek, hogy ha egy zsarunak megígérek valamit, akkor azt meg is tartom. Szóval ma éjjel visszamegyek a bundáért.

– Elfrida nem bánja?

– Elfrida nincs otthon. Tegnap meglátogatta a férjét a börtönben, aztán hazament, elgondolkodott, majd összepakolt, és ismeretlen helyre távozott. Talán az anyjához. Vagy haza, Palm Beachre. Szerintem nem akarta megvárni, amíg az újságok a férje ügyével lesznek tele.

– Ezt meg tudom érteni – emelte fel a fejét. Tekintetén láttam, hogy messze jár:– Arkwright megérdemelte – mondta végül. – A szemétláda megölte a szeretőjét, és még csak be sem csukják. Emlékszem, hogy mit mondtál a házukról. Azt mondtad, hogy szeretnél odaállni egy teherautóval, és a csillártól a szőnyegig mindent felpakolni a platóra.

– Átfutott a fejemen.

– És nem ezt fogod tenni?

– Nem.

– Akkor csak a bundát lopod el?

– Nos...

– Azt mondtad, hogy rengeteg ékszert láttál, ugye? Talán találsz valamit Gertnek a karkötője helyett.

– Ez is átfutott a fejemen.

– És van egy érmegyűjtemény is.

– Emlékszem az érmegyűjteményre, Carolyn.

– Én meg mindenre, amit mondtál. A Pontiackal mész?

– Az talán egy kicsit necces lenne.

– Akkor lopsz egy másik kocsit.

– Gondolom.

– Magaddal viszel?

– Hogyan?

– Miért ne? – dőlt előre, és kezét a karomra tette. – Miért ne, Bernie? Tudnék segíteni. Amikor elloptuk Randy polaroidját, akkor sem voltam útban, igaz?

– Kölcsönvettük Randy polaroidját.

– Aha, hát persze. Elloptuk. És amikor már nem kellett, visszaadtuk neki. Ha ezt nézed, akkor már régi motoros vagyok ebben a betörőszakmában, Bernie. Vigyél magaddal. Légy szíves! Veszek gumikesztyűt, kivágom a tenyerét, lemondok az esti italomról, mindent megteszek, amit kérsz. Légy szíves...

– Jesszusom – egyenesedtem fel a székben. – Te egy... te egy törvénytisztelő polgár vagy, Carolyn. Soha nem tartóztattak le. A közösség megbecsült tagja vagy.

– Kutyákat fürdetek, Bernie. Kutyákat. Fürdetek.

– Kockázatos dolog ám ez.

– Kit érdekel.

– És én mindig egyedül dolgozom. Soha nem volt társam.

– Ó – tűnt el a mosoly az arcáról. – Akkor erről ennyit. Ez nem jutott eszembe. Különben is csak hátráltatnálak, nem? Semmi gond, Bernie. Megértem.

– Munka előtt nincs ital.

– Egy csöpp sem. Mehetek?

– És senkinek nem beszélhetsz róla. Sem Randynek, sem a jövőbeni szeretőidnek. Senkinek.

– Lakat lesz az ajkamon. Komolyan beszélsz? Mehetek?

Vállat vontam. – Miért is ne? – néztem rá. – A múltkor segítettél. Lehet, hogy most is hasznodat tudom venni.

TARTALOM

1

2

3

5

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20