Lawrence Block

A BETÖRŐ, AKI ZABOT HEGYEZETT

Lawrence Block: The Burglar in the Rye

Fordította: Varga Bálint

Ezt Joe Pittmannek ajánlom.

A szerző ezúton fejezi ki háláját a Star Flyer nevű hajó legénységének és utasainak, amelynek fedélzetén majdnem az egész könyvet megírta Phuket és Athén között.

Első fejezet

Az előtér alaposan le volt lakva. A nagy keleti szőnyeg látott már jobb napokat, és nem is keveset. Az egymással szemben álló Lawson-szófák megrogytak, és a többi bútorhoz hasonlóan meglátszott rajtuk az idő vasfogának nyoma. A két szófán két nő beszélgetett izgatottan, pár méterrel odébb pedig egy hosszú, ovális arcú, magas homlokú férfi ült egy fotelban, a GQ-t olvasva. Napszemüveget viselt, ami divatossá és jól öltözötté tette. Azt nem tudom, mennyit látott a magazinból napszemüvegben a félhomályos előtérben. Gyanítom, nem sokat.

Bár az előtér valóban látott már jobb napokat, mégsem éreztem magam kényelmetlenül az elnyűtt bútorok között, már-már otthonosan mozogtam. A hűvös októberi napon a kandallóban pattogó tűz barátságos fénnyel vont be mindent. A kandallópárkány fölötti olajfestményen a hotel utólagos névadója díszelgett, méghozzá olyan élethűen megfestve, hogy szívem szerint lekaptam, és magamhoz szorítottam volna.

Egy medve volt, természetesen, de nem az a fajta, amelyik közmondásszerűen töltötte ideje nagy részét a málnásban. Nem, ugyanis ez a medve, és ez már első pillantásra látszott, életében nem járt még erdőben, nemhogy felelőtlenül viselkedett volna az említett málnásban. Ez a medve vörös kabátot viselt, fején királykék viharkalapot, lábán pedig olyan kanárisárga Wellington-csizmát, hogy attól tartottam, még a végén dalra fakad. Ott lógott ez a medve a kandallópárkány fölött, egyik kezében egy viharvert bőrönddel, a másikban meg egy lekvárosüveggel. „Elveszett csomagok.”

De nem kell folytatnom, ugye? Mindenki ismeri a medvét, Paddingtont, azon meg végképp nem kell csodálkozni, hogy pont az ő képe látható a legendás Paddington Hotelban.

Mert ez egy legendás hotel. A hétemeletes, vörös téglából és fekete öntöttvasból felhúzott épület a Madison sugárút és a keleti Huszonötödik utca sarkán áll, egészen közel a Stanford White Madison Square Gardenéhez. (Ez volt a második Madison Square Garden, ellentétben a harmadikkal, amelyre már csak az idősebbek emlékeznek, és amely a Nyolcadik sugárút és az Ötvenedik utca sarkán állt; vagy éppen a jelenlegivel, amely a negyedik, és a Penn pályaudvar fölött található. Sic transit és a többi.)

De nem így a Paddington, amelyet még a Garden előtt építettek, és mindennek tanúja volt, aminek csak tanúja lehetett. A 19. és a 20. század fordulóján emelték, és azóta nézte, hogy találja ki magát újra és újra a környék (és persze a város, no meg a világ is). A szálloda mindeközben alig változott. Soha nem volt puccos hely, mindig több volt az állandó lakó, mint az átutazó, és nyitása első napjától kezdve főleg művészek látogatták. A bejárat mellett egy réztáblán sorakoztak a híresebb lakók nevei, köztük Stephen Crane és Theodore Dreiser írókkal, valamint Reginald French színésszel. John Steinbeck is töltött itt egy hónapot, amikor házassága zötyögős talajra ért, és itt élt pár hónapig a híres festő, Róbert Henri is, mielőtt néhány sarokkal délebbre és keletebbre költözött, a Gramercy Park közelébe.

Az utóbbi időben turnézó brit rocksztárok szálltak meg benne, akik a jelek szerint kevesebb késztetést éreztek a Paddington szobáinak szétverésére más hotelokkal ellentétben – vagy azért, mert tisztelték a szálloda tradícióit, vagy mert belátták, hogy túl nagy kárt már nem tudnának tenni a bútorokban. Ketten is meghaltak már a Paddingtonban, az egyik férfit egy nő szúrta le, akit az utcán szedett össze, a másik meg a kelleténél jóval több heroint adott be magának.

A klasszikus zene is képviseltette magát a hotelban két állandó lakó erejéig, valamint néha megszállt itt egy koncertturnén járó előadó. Alfréd Hertel, a nyolcvanas éveiben járó zongorista – akinek a Carnegie Hallban tartott karácsonyi koncertjére soha nem lehetett jegyet kapni – a legfelső emeleten élt negyven éve. Ugyanazon emelet másik végében lakott az idősödő díva, Sonia Brigandi, akinek legendás temperamentuma túlélte egykoron ugyancsak legendás szoprán hangját. Néha nyitva hagyták az ajtót, az egyik zongorázott, a másik meg énekelt, így szerezvén örömet (vagy éppen bosszúságot) a lakóknak Verdi vagy Puccini egy operájának részletével.

Ezt leszámítva nem közlekedtek egymással. Persze rengeteg pletyka járta róluk: hogy szeretők voltak, vagy éppen egy másik lakó kegyeiért versenyeztek. A zongoristáról azt tartották, hogy homoszexuális, bár két felesége is volt, akiktől több gyermeke, illetve azoktól több unokája is született. A primadonnáról azt tartották, hogy mindkét nemet kedvelte. És a pletykák szerint mindketten lefeküdtek Edgár Lee Horvathtal, akiről köztudott, hogy soha nem feküdt le senkivel. Kivéve persze a mackóit.

Horvath, a poprealizmus alapítója festette meg egyébként Paddington mackót a kandalló fölött. A hatvanas évek közepén vett ki szobát a hotelban, nem sokkal első önálló kiállítása után, és ott is halt meg 1979-ben. A festményt pár hónappal beköltözése után ajándékozta a hotelnak. Legalább egymillió dollárt ért. És tessék, ott lógott a hotel előterében, mindenki szeme láttára, gyakorlatilag mindenféle védelem nélkül.

Természetesen egy épeszű embernek eszébe sem jutna ellopni. Edgár Horvath egy egész sorozatot festett a mackókról, a nehézkes és darabos korai Stieffektől kezdve a modern, puha medvékig, valamilyen formában minden egyes képén megjelent egy mackó, legyen az portré vagy tájkép. Amikor rövid ideig Taosban tartózkodott, többször is lefestette a sivatagot, és a mackók ott is jelen voltak: egy kaktusz előtt szétszórva, egy kerítésen ülve vagy egy téglafalnak támaszkodva.

Az azonban köztudomású, hogy Paddingtont csak egyetlenegyszer festette le. És ez a festmény ott lógott a legendás hotel lelakott előterében. Azért, hogy valaki ellopja. Ám ha valaki meg is teszi, mégis mihez kezd vele? Kinek adja el, és hogyan?

Mindezzel teljesen tisztában voltam. De az ember nehezen szabadul meg régi, kedves szokásaitól. Soha sem voltam képes anélkül megnézni egy értékes tárgyat, hogy ne próbáltam volna meg kitalálni, miképpen szabadíthatom meg tőle jogos tulajdonosát. A festményt masszív, aranyozott keretbe feszítették, és eltűnődtem azon, mi lenne, ha szépen kivágnám a keretből, ahelyett hogy leemelem a falról, és magammal viszem.

Éppen belemerültem a részletek kidolgozásába, amikor a recepciós megkérdezte, segíthet-e valamiben.

– Elnézést – feleltem. – A festményben gyönyörködtem.

– A kabalánk – mondta a férfi. Ötven felé járhatott, sötétzöld selyeminget viselt, és türkiz nyakkendőt. Haja túlságosan is éjfekete volt, barkója meg jóval hosszabb, mint azt a divat diktálta – vagy éppen megengedte volna. Arcát ugyan simára borotválta, mégis úgy nézett ki, mint akinek égető szüksége van egy bajuszra.

– Szegény Eddie Horvath festette – bólintott. – Halála nagy veszteség volt, és... ironikus.

– Egy étteremben halt meg, ugye?

– A sarkon. Nála egészségtelenebbül ember nem táplálkozott még. Sajtburgeren, kólán és habos süteményen élt. Aztán egyszer egy orvos a lelkére beszélt, mire Eddie egyik pillanatról a másikra megszállott egészségvédő lett.

– És ez milyen hatással volt rá?

– Én nem vettem észre különbséget – felelte a recepciós. – Talán csak annyit, hogy a többi megtérthez hasonlóan ő is állandóan csak erről beszélt, és ez egy idő után unalmassá vált. Biztos vagyok abban, hogy javult volna a helyzet, de erre már nem volt esély. Vacsora közben érte a halál. Megfulladt egy darab tofutól.

– Ez borzalmas.

– Ha engem kérdez, már maga a tofu is borzalmas – ingatta a férfi a fejét. – Szörnyű dolog lehet tofutól meghalni. Mindenesetre Eddie festménye örökre összekötötte a hotel nevét Paddington mackóéval, így sokan azt hiszik, hogy ő a hotel névadója.

– Miért, nem ő az?

– Kérem, Michael Bond könyvecskéje a legsötétebb Peruból érkezett mackóról nagyjából harmincéves, a szálloda viszont a századfordulón nyílt. Azt nem állíthatom bizonyosan, hogy a Paddington pályaudvarról kaptuk a nevünket. Paddington nem éppen London legelőkelőbb része, már ha elnézi nekem kijelentésemet, de nem is a legszegényebb. Olcsó hotelok és ázsiai éttermek. Walesiek szállnak meg ott... tudja, ha leszállnak a vonatról, nem kell sokat keresgélniük. A metró is megáll a Paddingtonon, de kétlem, hogy a mi hotelunk a metrómegállóról kapta volna a nevét.

– Ebben biztos vagyok.

– És egyben rettentően udvarias, amiért nem szakította félbe zagyvaságaimat. Miben állhatok a szolgálatára?

Zagyvaságainak előadása közben alig észrevehetően megváltozott a beszéde: Londonról mesélve előtört belőle angol akcentusa. Azt feleltem, hogy szobát foglaltam, mire megkérdezte, milyen néven.

– Peter Jeffries – feleltem.

– Jeffries – bólintott, és elkezdett átnyálazni egy rakás kis papírlapot. – Olybá tűnik, hogy nem találom... Az isten szerelmére! Valaki úgy írta le, hogy Jeffrey Peters.

Megnyugtattam, hogy ez rendszeresen előfordul, közben meg arra gondoltam, hogy ezt bizony én szúrtam el. Sikerült összekevernem az álnevemet. A keresztnév és a családnév megcserélése természetes következménye annak, ha a szóban forgó név egyszerre használatos családnévként is egy keresztnévként is. Ez olyan hiba, amit amatőrök szoktak elkövetni. Roppant bosszús lettem magamra. Hová lett a professzionalizmusom? Mi lesz velem, ha amatőrként kezdek el viselkedni?

Kitöltöttem a bejelentőlapot – egy San Franciscó-i címet adtam meg, és távozásom napját egy három nappal későbbi dátummal jelöltem –, majd közöltem, hogy készpénzzel fizetek. Három éjszaka, darabonként 155 dollár plusz adóval, valamint letéttel a telefonra összesen 575 dollárra jött ki. Leszámoltam a pultra hat darab százast, mire a férfi végigfuttatta ujját a felső ajkán, pont ott, ahol bajuszt kellett volna növesztenie, majd megkérdezte, hogy kérek-e egy mackót.

– Egy mackót?

Három Paddington mackó felé intett a fejével, melyek egy iratszekrényen ültek, és pontosan úgy néztek ki, mint a festményen szereplő mackó a kandalló fölött. – Talán túlzásnak tartja – magyarázta a férfi, most már angol akcentus nélkül –, és talán igaza is van. Akkor kezdődött az egész, amikor Eddie festményére felfigyelt a közönség. Tudja, Eddie mackókat gyűjtött, és halála után a gyűjteményt nevetségesen magas áron értékesítette a Sotheby’s. Egy Horvath-gyűjteménybe tartozó mackó manapság nagyon komoly pedigrét jelent.

– És ezek az ő mackói voltak?

– Dehogyis! Ezek, attól tartok, a mi mackóink, amiket a szálloda vezetése vásárolt egy játékboltban. Aki nálunk száll meg, felvihet magával a szobájába egy mackót, itt-tartózkodása idejére. Ráadásul ingyen.

– Komolyan?

– Ne higgye, hogy ez valamiféle altruizmus a részünkről. A vendégek meglepően nagy része dönt úgy, hogy inkább hazaviszi a mackót, és lemond a letétről. Nem mindenki visz fel a szobájába mackót, ám aki mégis, az rendszerint nem akar többé megválni tőle.

– Kérek egy mackót – mondtam nagyvonalúan.

– Én pedig cserébe kérek ötven dollár letétet, amit kijelentkezéskor a mackó ellenében visszaadunk, hacsak nem dönt úgy, hogy képtelen nélküle élni.

Előszedtem a hiányzó összeget, ő írt egy nyugtát, és átnyújtotta nekem a 415-ös szoba kulcsát, majd a Paddington-trió felé intett, hogy válasszak magamnak egyet.

Mindegyik ugyanolyan volt, így azt tettem, amit ilyenkor mindig. A bal oldalit választottam.

– Remek választás – mondta a recepciós, ahogyan a pincér szokta, amikor az ember a báránysültet választja zsályás újburgonyával. Mégis, melyik akkor a rossz választás? És ha van rossz választás, miért teszik rá egyáltalán az étlapra?

– Nagyon helyes fickónak látszik – kezdtem, de a mondat közepén a helyes kis fickó hirtelen kicsúszott a kezemből a padlóra. Lehajoltam, és amikor felálltam, az egyik kezemben a mackó volt, a másikban meg egy lila boríték, amelyen nyomtatott betűkkel ez állt: ANTHEA LANDAU. – Ez a földön volt – mondtam a recepciósnak. – Attól tartok, ráléptem.

A férfi lebiggyesztette alsó ajkát, aztán elővett egy papír zsebkendőt, és elkezdte törölgetni a borítékot.

– Valaki biztosan a pulton hagyta – mondta, miközben lelkesen törölt –, aztán valaki leverte. Semmi baj.

– Paddington a jelek szerint sértetlenül átvészelte a történteket.

– Tartós darabok – bólintott a férfi. – De meg kell mondanom, maga meglepett. Nem gondoltam volna, hogy kér egy mackót. Mindig fogadok magamban, hogy ki kér mackót és ki nem. Abba kellene hagynom már, nem vagyok valami jó benne. Bárki kérhet mackót, és bárki visszautasíthatja. Az üzletemberekből nézné ki a legkevésbé az ember, de téved, ha azt hiszi, hogy ellen tudnak állnak a mackóknak. Van egy chicagói úriember, aki havonta kétszer négy napot tölt nálunk. Mindig kér egy mackót, de soha nem viszi magával. Még az sem érdekli, hogy ugyanazt a mackót kapja-e, vagy sem. Ugyanis nem teljesen egyformák. Méretük, kalapjuk, kabátjuk... de még a csizmájuk színe is változó. A legtöbb csizma fekete, a képen viszont, példának okáért, sárga.

– Észrevettem.

– Főleg a turisták tartják meg a mackókat szuvenírként. Különösen a nászutasok. Egyetlen párt kivéve. A nő magával akarta vinni Paddingtont, a férfi meg vissza akarta kapni a letétet. Nem sok jót nézek ki abból a házasságból.

– Végül megtartották?

– Igen, és ha engem kérdez, a válás során azért fognak harcolni, hogy kinél maradjon. A legtöbb pár számára ez nem kérdés. Akarják a mackót. Az európaiak, az angolokat kivéve, rendszerint nem viszik magukkal. A japánok mindig visznek fel mackót a szobájukba, gyakran többet is. És mindig haza is viszik őket.

– És persze lefotózzák a mackókat.

– Azt maga el sem tudja képzelni! Állandóan csak fényképezkednek mackóval a kezükben. Engem is lefényképeznek, Paddingtonnal is, egyedül is. Kiállnak a hotel elé mackóval a kezükben, vagy éppen Eddie festménye előtt pózolnak. Vagy olyan szobák előtt, ahol hírességek laktak. Vagy éppen meghaltak. Maga szerint mit csinálnak azzal a rengeteg képpel? Idejük sem lehet végignézni őket.

– Talán nincs is film a fényképezőjükben.

– Na de Mr. Peters! – mosolygott a recepciós. – Hogy magának micsoda ördögi ötletei vannak!

Pedig halvány sejtése sem volt arról, hogy mennyire ördögiek az ötleteim.

A 415-ös szoba – mackóval ide vagy oda – nem éppen úgy nézett ki, mint egy 155 dolláros szoba. A kék szőnyeg kopott volt, az öltözőszekrény karcos, és több helyen feketére égették a csikkek, az egyetlen ablak meg a lichthófra nézett. Arról nem is beszélve, hogy olyan kicsi volt, hogy alig találtam benne helyet Paddingtonnak.

De nem is számítottam másra. A Paddington Hotel ideális az állandó lakóknak, ők ugyanis kevesebbet fizettek egy hónapra, mint az átutazók egy hétre. Gondolom, mindenkinek megérte: az átutazók élvezték, hogy művészek által látogatott helyen lakhatnak pár napig, miközben a magas szobaárak kifizetésével támogatták az érintett művészeket, akik egész évben itt laktak.

Azt még nem értettem kristálytisztán, hogy a kék sapkás medve hol jön be a képbe. Aranyos vagy giccses, mindegy, hiszen jó marketingstratégiának bizonyult, mert emberi (vagy inkább medvéi) arcot adott a szállodának, és szép profitot termelt. Ha csak a vendégek fele vitte fel a szobájába a mackót, és ezeknek a vendégeknek csak a fele döntött úgy, hogy mackó nélkül nem lehet teljes életet élni, és ha ehhez még hozzávesszük, hogy a medvét minimum kétszeres áron adták, akkor annyit feltehetőleg hozott, hogy a villanyszámlát ki lehetett fizetni belőle, vagy legalábbis annak egy jelentős részét.

A szobámban álló egykori kandallóból csak a párkánya maradt meg, oda tettem hát Paddingtont, mert onnét mindent láthatott.

– Kinézhetsz az ablakon – mondtam neki –, csak éppen semmit sem látsz egy téglafalon meg egy elfüggönyözött ablakon kívül. Lehet, hogy nem is olyan rossz ötlet. Mármint behúzni a függönyt. Mit gondolsz?

Nem felelt. Behúztam hát a függönyt, majd a bőröndömet az ágyra dobtam, és kinyitottam. Az ingeket, a zoknikat és az alsóneműket a fiókba tettem, a nadrágot fellógattam a parányi ruhásszekrénybe, aztán becsuktam a bőröndöt, és a fal mellé állítottam.

Ránéztem az órámra. Ideje volt indulnom.

Elbúcsúztam a mackótól, aki körülbelül annyi figyelemre méltatott, mint a macskám hasonló helyzetben. Becsuktam magam mögött az ajtót, kulccsal kétszer rázártam, majd lementem a lifttel az előtérbe.

A két nő feltehetően befejezte a beszélgetést, vagy valahol máshol folytatták. A hosszú arcú, hosszú homlokú férfi időközben letette a GQ-t, és már egy regényt olvasott, továbbra is napszemüvegben. Odamentem a recepcióhoz, és a pultra dobtam a kulcsomat. A modern hotelok kulcskártyáival ellentétben ez valódi kulcs volt, rézből készült, és egy karikára fűzték fel, amelyen egy nagy rézgomb lógott, rajta a szoba számával. Állítólag azért találták ki ezt a megoldást, hogy ne vigyék magukkal az emberek. Örültem, hogy nem kellett magammal cipelnem, ahogyan annak is, hogy így legalább alkalmam nyílt végignézni a vendégek postáját anélkül, hogy valami turpisságot kellett volna kitalálnom. A lila boríték, amelyet a földön találtam, a 602-es szoba fachjában hevert. Bólintottam a fekete hajú recepciósnak, rámosolyogtam, majd figyelmemet egy idősebb, elegáns úriemberre fordítottam, aki éppen akkor lépett be az utcáról. Pont úgy nézett ki, mintha a hosszú arcú által olvasott GQ-ból lépett volna ki. Remekbe szabott sportzakót viselt, és egy nála sokkal fiatalabb nőt kísért.

Tekintetünk összetalálkozott. Szeme elkerekedett, amikor felismert. Lehet, hogy az én szemem is elkerekedett. Aztán azt tettük, amit úriemberek olyankor tesznek, amikor összetalálkoznak egy hotel előterében. Szó nélkül elmentünk egymás mellett.

Második fejezet

A Barnegat Könyvesbolt elnevezésű antikváriumom a keleti Tizenegyedik utcában van a University Place és a Broadway között. A Paddington tizennégy sarokkal van csak északabbra, és kettőkor ki akartam nyitni – ahogyan azt a tábla ígérte boltom ajtajában –, ám pár perc ide vagy oda már nem számított. Olyan szép nap volt, hogy inkább gyalog mentem.

Átvágtam a Madison Square-en, és intettem Chester Alan Arthur, az Egyesült Államok huszonegyedik elnöke szobrának. A Broadwayn folytattam utamat, miközben megpróbáltam felidézni, mit tudok Chester Alan Arthurról, majd amikor odaértem a bolthoz, kirángattam a járdára a leértékelt könyvek asztalát („3 könyv 5 dollárért”), és odabent előkerestem Az elnökök élete című kötetet William Fortescue-tól. 1925-ben adták ki, ezért csak Warren Gamaliel Hardingig tárgyalhatta az elnököket. A jelek szerint alapvetően tinédzsereknek írták, de valahogy nem láttam magam előtt őket, amint villámgyorsan kikapcsolják az MTV-t, hogy megnézzék, mit ír a könyv Fortescue Franklin Pierce-ről vagy Rutherford Birchard Hayesről.

Fortescue könyve régóta állt már a polcon, még a legelső leltárból származott, amelyet a bolt megvásárlásakor készítettünk Mr. Litzauerrel. Nem számítottam rá, hogy gyorsan túladok rajta, a leértékelt asztalra azonban mégsem raktam ki. Értékes kötet, helye van egy antikváriumban, és nem ez volt az első alkalom, hogy kézbe vettem. Pár hónappal korábban Fortescue-hoz fordultam, mert sürgősen meg kellett tudnom, ki volt Zachary Taylor, bár arra már nem emlékeztem, hogy mit olvastam, ahogy arra sem, miért érdekelt Taylor. Szóval Fortescue hasznos munkát írt, és én használtam is.

A könyvet a pulton tartottam, és mindig belelapoztam, valahányszor kevés vevőm akadt, ami elég gyakran előfordul egy antikvárius életében. Aznap délután némi forgalmat bonyolítottam: nemcsak vettem, de el is adtam. Egy törzsvevőm talált pár krimit, amelyet még nem olvasott, meg egy forgalomban nem kapható Fredric Brownt, amelyet ugyan olvasott már, de ez nem gátolta meg abban, hogy megvegye. Én is el akartam ol vásni, így egy kicsit sajnáltam, amikor a nő megvette, de ezzel azért együtt tudtam élni.

Egy kimért mozgású, hosszú bajszú úriember nem kevés időt töltött Omán Britannia története a normann hódítás előtt című könyvének hat kötetes, félbőr kötésű kiadásának lapozgatásával, amelyet 125 dollárra áraztam be, és jóval kevesebbért nem állt szándékomban eladni.

– Még visszajövök – közölte az úriember, és távozott. Nem nagyon számítottam rá, hogy viszontlátom. A vásárlók (illetve a nem vásárlók) rendszeresen ezzel a végszóval távoznak, hasonlóképpen azokhoz a férfiakhoz, akik így búcsúznak el az első randi után a nőtől: – Majd hívlak. – És talán tényleg telefonálnak is, de inkább nem, ezért nem érdemes naphosszat otthon ülni a telefon mellett. A következő vásárló aztán vett egy könyvet a leértékelt asztalról, kifizette érte a két dollárt, és megkérdezte, hogy nézelődhet-e még. Nyugodtan, feleltem, majd felhívtam a figyelmét a nézelődés veszélyére: ha kedve van vásárolni, akkor fog is. A férfi legyintett, hogy ezzel együtt tud élni, majd eltűnt a könyvespolcok között. Múlt héten párszor már járt nálam. Egy egészen kicsit volt csak szakadtabb a kelleténél, és halvány, ám nem kellemetlen whisky illat lengte körül. Hatvan körül járhatott, nagyjából annyinak látszott, amennyinek az a férfi, akivel a Paddingtonban találkoztam. Napbarnította bőre volt, gondosan nyírt szakállal és bajusszal. A szakállát V alakúra formázta, és ősz szálak vegyültek bele, ahogyan szemöldökébe és hajába is, már amennyi kilátszott belőle sapkája alól.

Ez volt az első alkalom, hogy vett valamit, és volt egy olyan érzésem, hogy a két dollárt egyfajta belépti díjnak tartotta. Vannak, akik szeretnek könyvesboltokba meg antikváriumokba járni – én is ilyen voltam, mielőtt megvettem magamnak a Barnegat Könyvesboltot –, és Mr. Ősz Szakáll olyan ember benyomását keltette, mint akinek nincs túl sok dolga. Nem volt hajléktalan, annál sokkal jobban öltözött, de kétségtelenül nem kapkodott és nem sietett. Ha este hatig maradt volna, akkor bizony befogom, hogy segítsen behozni a leértékelt könyvek asztalát a járdáról, de akkor már híre-hamva sem volt. Fél hat körül megszólalt a telefon. Alice Cottrell volt az.

– Kivettem egy szobát – mondtam. A mackóról egy szót sem szóltam.

– Ma este?

– Ha minden rendben megy – feleltem. – Ha nem, akkor még van két éjszakám. De minél előbb, annál jobb.

Aztán olyasmikről beszéltünk, amiket egy antikvárius sosem mond a vevőjének. Gyakorlatilag suttogva folytattam, bár Mr. Ősz Szakáll már régen távozott a boltból. Miután eleget búgtunk és turbékoltunk, Alice elbúcsúzott, én meg becipeltem az asztalt a járdáról. Aztán friss vizet töltöttem Rafflesnek, adtam neki száraz kaját, és kinyitottam a vécéajtót, hogy be tudjon menni, amikor ki kell mennie. Végül bezártam a boltot, és átballagtam a Bum Rapbe.

Evek óta szinte minden este a Bum Rapben találkozunk Carolyn Kaiserrel, és rituálisan ledöntjük a Hálistennek-vége-a-napnak gyűjtőnevű italunkat, miközben a zenegépből irgalmatlan country szól, és a csapos még a gin-tonikhoz is a Koktélok nagykönyvét üti fel. Törzsasztalunk is volt. Ha valaki más ült oda, akkor kinéztünk magunknak egy szimpatikus asztalt. Nem csináltunk belőle nagy ügyet. Aznap este is foglalt volt. Két nő ült ott. Amikor másodszorra is odapillantottam, láttam, hogy a két nő közül az egyik Carolyn.

A másik meg Erica Darby, aki nemrégiben érkezett meg Carolyn életébe, elég zajos antréval. Erica egy tévétársaságnál dolgozott valamit. Nem tudtam pontosan, hogy mit, de biztos voltam abban, hogy fontos és izgalmas munkát végzett. Erica ugyanis ezt sugallta a környezetének. Okos volt, művelt, és remekül nézett ki hosszú barna hajával, kék szemével, valamint isteni alakjával, amelyet volt eszem nem megnézni alaposan.

– Hello, Bernie – nézett rám. – Hogy megy a könyvbiznisz?

– Komótosan.

– Az remek – felelte. – Ha az én munkám is komótosan menne, az azt jelentené, hogy hamarosan állás nélkül maradok. – Hátratolta a székét, és felállt. – Sietnem kell, gyerekek. – Odahajolt Carolynhoz, és szájon csókolta.

Miután Erica elviharzott, leültem a helyére. Carolyn poharában valami vörös színű folyadék volt. Megkérdeztem, hogy ribizlilé-e.

– Campari és szóda. Meg akarod kóstolni?

– Mintha egyszer ittam volna – feleltem –, és mintha egyszer éppen elég is lett volna. Különben is, alkohol van benne, ugye?

– Azt mondják, de rajtam nem látszik.

– Nos, hiszek nekik – bólintottam, majd intettem Maxine-nek. Amikéi odajött hozzánk, egy Perrier-t rendeltem.

– Ma este dolgozol – jelentette ki Carolyn.

– Ma délután kivettem egy szobát.

– És milyen?

– Kicsi, de kit érdekel? Csak a mackómat tartom benne.

– A midet?

Elmagyaráztam neki a medvekölcsönzést, mire Carolyn felhúzta a szemöldökét.

– Nem tudom, miért kértem egy mackót – folytattam. – Talán nem akartam, hogy rosszul érezze magát a visszautasítás miatt.

– Remek ok, Bernie.

– A letétet úgyis visszakapom, amikor leadom a mackót.

– Hacsak nem adod le.

– Miért tartanám meg?

– Hogy ne érezze rosszul magát, amiért visszautasítod – felelte. Azok után, amit egymásnak jelentettetek. Bernie? Tudom, hogy mi a bajod.

– Tudod?

– Igen. Túl feszült vagy. Lazítanod kell. Szólok Maxine-nek, hogy hozzon neked egy whiskyt. De úgysem innád meg, ugye?

Megráztam a fejem.

– Nem vagyok biztos abban, hogy ma este meg tudom csinál m mondtam –, de meg kell próbálnom. Három éjszakát fizettem ki elől e készpénzzel, és...

– És akkor a mackóról még nem beszéltünk.

– Ne is mondd. Egy szavam sem lesz, ha egy éjszaka alatt végzek. A szobaszámot is tudom, szóval olyan nagy baj nem lehet.

– Tudod a szobád számát? Jó tudni, Bernie, hogy még mindig ott vagy a topon.

– Anthea Landau szobaszámát tudom – magyaráztam. – De te tudod, hogy erre gondoltam az előbb is, ugye?

– Persze. – Fogta a poharát, és olyan arcot vágott, amilyet rendszerint egy kiadós korty után szokás, aztán lerakta a Camparit anélkül, hogy belekóstolt volna. – Szóval maradsz a Perrier-nél.

– Igen.

– Nem vagyok meglepve – sóhajtott, majd intett a pincérnőnek. – Hé, Max! – kiáltott végül. – Hozzál Bernie-nek egy italt, jó? Skót whiskyt, és rögtön egy duplát hozzál.

– Most mondtam....

– Hallottalak, Bernie. Tisztán és világosan. Ma éjjel dolgozol. Amikor dolgozol, nem iszol. Csak olyasmit, ami nem számít. Vizet, kávét, gyümölcslevet. Tudom.

– Akkor meg miért...

– Ertem én az absztinenciádat – folytatta Carolyn. – Még akkor is, ha szerintem egy kicsit túlzói vele. De eszembe nem jutna szabotálni.

– Most rendeltél nekem egy italt.

– Bezony – bólintott –, és méghozzá skót whiskyt, mert valamelyik éjjel annyira ízlett neked. És tessék, meg is érkezett. Kösz, Maxine. Ezt meg visszaadom neked, akár az üvegbe is visszaöntheted. Vagy rögtön a mosogatóba – nyújtotta át neki a Camparit. – Egészségedre, Bernie!

Azzal felemelte az italomat, és ledöntötte.

– Van ez a megállapodásom Ericával – magyarázta. – Ő nem nagyon iszik, és nem is érti, hogy mi a jó benne. Azért rendelte nekem a Camparit, mert ebből az ember rendszerint nem iszik meg még egyet.

– Ez remek szlogen, Carolyn. „Rendeljen egy Camparit – Soha többet nem akar majd ilyet inni.”

– Az a helyzet, hogy aggódik, amiért sokat iszom. Mert szerinte sokat iszom.

– Nem iszol sokat.

– Tudom – felelte –, de ha olyan csajos italokat innék, tudod, kis esernyővel meg gyümölcssalátával, vagy ha vacsora közben bedöntenék a gallérom mögé egy üveg chardonnay-t, azt észre sem venné. Mivel azonban történetesen úgy iszom, akár egy férfi, Erica ugrásra készen várja, mikor indulhat a Névtelen Alkoholistákhoz, hogy mindenkinek elmondja, milyen egy részeges alak vagyok.

– Néha berúgsz – mondtam. – De annyira azért soha.

– Pontosan. Szóval aggódik, amiért szerinte a kelleténél nagyobb vehemenciával ünneplem meg, hogy a hátam mögött van egy nap, amit kutyafürösztéssel töltöttem. Azt akarta, hogy soha többet ne jöjjek a Bum Rapbe. Közöltem vele, hogy erről nem nyitok vitát. „Bernie a legeslegjobb barátom a világon, és nem nézhetem, hogy egyedül igyon. Szóval ezt verd ki a helyes kis fejedből.” És ugye, milyen helyes? Meg csinos?

– Nagyon csinos.

– Az a legjobb az egészben – vetette hátra a fejét –, hogy ő is csinosnak tart. Engem. Hát nem őrület?

Nem, egyáltalán nem őrület. Carolyn azt állítja, hogy százötvenöt centi, de szerintem egyötven sincs, azaz nagyjából akkora, mint egyik-másik kutya, amelyet füröszteni visznek hozzá a Pudliművekbe, alig pár percnyi sétára a Barnegat Könyvesbolttól. Hétközben együtt szoktunk ebédelni (vagy nála, vagy nálam), meló után a Bum Rapben eresztünk le, ezenfelül Carolyn a legjobb barátom, valamint alkalmankénti társam a bűnben. Ha történetesen nem lenne leszbikus (vagy ha már itt tartunk, én nem lennék férfi), akkor feltehetően romantikus szálak szövődtek volna köztünk, melyek egy idő után annak rendje és módja szerint elvékonyodnak, így viszont örök időkig a legjobb barátok lehetünk, és komolyan úgy gondolom, hogy azok is leszünk. (Egyszer összekutyultuk a dolgokat, mert mindketten lefeküdtünk ugyanazzal a lánnyal, de végül elsimítottuk az ügyet.)

Szóval igen, Carolyn csinos, haja sötét, arca kerek, szeme nagy, és néha megdicsérem a ruháját, ahogyan az ember megdicséri egy barátja nyakkendőjét. De nem fordul elő túl gyakran, mert alig figyelek arra, hogy mit visel.

– Ericának igaza van – feleltem. – Sőt, mintha valami változást látnék rajtad. Növeszted a hajad, igaz?

– Mindenki növeszti a haját, Bernie. Két hajvágás között. Nem olyan, mint a borotválkozás. Mert borotválkozni mindennap kell.

– Pedig akkor is hosszabbnak látszik a szokottnál – mondtam. Amióta ismerem Carolynt, mindig rövidre vágott, fiús frizurája volt. – Elöl nem, de hátul igen.

– Jó – tette szét a kezét. – Kipróbálok valami újat. Kíváncsi vagyok, hogy néz ki. –Jól.

– Erica is ezt mondta. Sőt, valójában az ő ötlete volt.

– Nagyon tetszik. Olyan...

– Fejezd csak be, Bernie.

– Olyan más.

– „Lágyabb, nőiesebb.” Ezt akartad mondani, Bernie? –Nos...

– Nemsokára arra leszek figyelmes, hogy a férfiak előreengednek, és Sambuccát iszom Johnnie Walker Red helyett. Lassan olyan leszek, mint a többi nő. Ezt akartad mondani?

– Nem. Chester Alan Arthurról akartam mondani valamit.

– Az isten szerelmére, miért?

– Hogy témát váltsak – feleltem. – És mert láttam a Madison Square-en a szobrát, és délután olvastam is róla. 1880-ban alelnökjelölt lett, hogy elszívja a szavazatokat Roscoe Conkling, New York republikánus vezetője elől. James Abram Garfield végül megnyerte az elnökválasztást, és Arthur alelnök lett. Amikor márciusban beiktatták Garfieldet...

– Nem januárban?

– Nem, mert akkoriban minden sokkal tovább tartott. Garfieldet márciusban iktatták be, és júniusban találkozott Charles Guiteau-val.

– Értem. Alig bírok magammal, Bernie, annyira izgalmas, amit mesélsz. Folytasd, kérlek. Csak előtte áruld már el, ki volt ez a Guiteau.

– Egy csalódott politikus, aki valami zsíros állást remélt Garfieldtől. Nem kapta meg, mire lelőtte az elnököt, aki egy hónap múlva meghalt.

– Gondolom, akkoriban meghalni is tovább tartott.

– Guiteau-nak nem. Felakasztották, és Chester Alan Arthur lett az Egyesült Államok elnöke. Roscoe Conkling meg azt hitte, nála van a Fort Knowx kulcsa, de nem így működtek a dolgok. Arthur megreformálta a köztisztviselői rendszert, aminek eredményeképpen drasztikusan csökkent a föderális befolyás, és kevesebb állást lehetett kiosztogatni.

– Sok ingyenélőtől szabadultak meg, nem igaz? – kérdezte. – De visszaütött a dolog, mert ezért sokan megorroltak rá. Mi történt Arthurral? Hős lett belőle?

Megráztam a fejem.

– Conkling berágott, és a párt nem jelölte 1884-ben. Helyette James G. Blaine lett a republikánusok elnökjelöltje, akit Grover Cleveland legyőzött, Chester Alan Arthur pedig eltűnt a süllyesztőben, ahová sokak szerint tartozott.

– De legalább van egy szobra a parkban.

– Conklingnak is. Ugyanabban a parkban, csak a másik végében. Egymást bámulják a Madison Sqaure két végéből. Mindkettőt elég csalódottnak látom.

– Szomorú történet – jegyezte meg Carolyn. – Arról szól, hogy mi történik azzal, aki helyesen akar cselekedni. – Maxine – kiáltotta el magát.

– Bernie egy szomorú történetet mesélt. Hozzál neki egy duplát, ráfér. Megitta az italomat, én meg ledöntöttem egy Perrier-t, hogy tartsam vele a tempót. Emeltük poharunkat Chester Alan Arthurra, és azon tűnődtem, vajon mikor emelte utoljára valaki rá a poharát. Nagyon régen, döntöttem el. Talán soha.

– Így már jobb – dőlt hátra Carolyn, majd letette az üres poharat. – Én mondom, akár még szájvizet is hajlandó vagyok inni, ha a társaságodban tehetem. Később találkozom Ericával, és valószínűleg nem kérdez majd semmit, de ha mégis, az igazat fogom mondani. „Csak egy Camparit ittam”, mondom majd. „Hogy Bernie-nek ne kelljen egyedül innia.”

– Vannak, akik ezt hazugságnak hívnák.

– Biztosan, Bernie, és én azt mondom, pokolba velük! – Rám nézett.

– Tudom, hogy mi jár a fejedben. Szeretnél még egy utolsó italt rendelni nekem, de nem fogom engedni. Visszafogom magam, még akkor is, ha te nem.

– Ha te nem lennél – mondtam –, akkor a csatornában hemperegnék.

– Ahelyett, hogy mindenféle bűncselekményeket követnél el. – Intett Maxine-nek, hogy hozza a számlát, majd legyintett, amikor elő akartam venni a tárcámat. – Te csak hákettőót ittál egy kis céókettővel. Nehogy már te fizess.

– Dehogyisnem – közöltem. – Üzleti kiadásnak hívjuk. Megfizethetetlen, hogy tiszta fejjel mehetek dolgozni.

– Szerinted ma este lesz az az este?

– Nos, minél előbb, annál jobb.

– De elkapkodni sem kell – mondta vadul –, és alaposan meg kell fontolnod, mikor mit teszel. – Megrázta a fejét. – Ugyanakkor addig kell ütnöd a vasat, amíg meleg.

– Sokat segítesz.

– Remélem is, mert lassan már én sem bírom követni magamat. Lehet, hogy az utolsó italodat nem kellett volna meginnod. Rögtön a fejembe szállt.

– Legközelebb visszafogom magam.

– Szóval – folytatta –, a cechet én állom. Éppen eleget fektettél már bele ebbe az üzletbe, nem igaz?

– Hatszáz dollárt.

– Ez rengeteg pénz csak azért, hogy bejuss egy hotelba.

– És akkor járjak-keljek, amikor a kedvem tartja – magyaráztam. –Akár a többi vendég. Ez az egyetlen biztos módja annak, hogy az ember túljusson a hotel biztonsági rendszerén, már ha van a hotelnak olyanja. És ha már benn vagyok, oda török be, ahová csak akarok. Mert megakadályozni nem tudnak.

– Szinte ragyog az arcod, ahogyan beszélsz róla.

– Nos, izgalmas, nem tagadom – bólintottam. – Egy hotel olyan a betörőnek, mint egy svédasztal az éhezőnek. Nekem nem elvennem kell azt, amit megkívánok, hanem megkeresnem a zárt ajtók mögött. És soha nem tudhatja az ember, hogy mit talál. – Eszembe jutott valami, és elmosolyodtam. – Egyszer szobát vettem ki a régi Astor Hotelban. Én a karrierem elején jártam, a hotel meg a végén, de volt egy nagyszerű közös pillanatunk.

– Úgy beszélsz róla, mint valami románcról.

– Volt egy kulcsom – folytattam –, és összesen két óra állt rendelkezésemre. Szóval reszeltem, fúrtam, hajlítottam, végül olyan kulcsot készítettem, ami a hotel összes szobájának ajtaját nyitotta. Legalább ötven szobába néztem be egyetlen éjszaka alatt. Többjükben semmit sem találtam, de a végén nem volt okom panaszra.

– A Paddingtonban is benézel ötven szobába?

– Egy is éppen elég lesz.

– És komolyan azt gondolod, hogy megtalálod, amit keresel?

– Nem tudom.

– Ha igen, akkor a hatszáz dollár remek befektetés. Ha nem, akkor elég sokat buktál.

– Ötven dollárt visszakapok – jegyeztem meg –, amikor leadom a medvét. És letétet kértek a telefonért is, ám mivel nem tervezek senkit sem felhívni onnan, ezért azt is vissza fogom kapni.

– Tényleg azt hiszed, hogy visszakapod a letétet a mackóért?

– Csak akkor nem, ha sietve távozom. De ha nem kell sietve távoznom, akkor igen, visszakapom a pénzemet. Feltéve, hogy a Paddyt jó állapotban adom vissza.

– Nem erre gondoltam. –Nem?

– Nem egészen. Arra gondoltam, vajon képes leszel-e megválni tőle. Gyerekkoromban nekem is volt egy Paddingtonom, és soha nem adtam volna oda senkinek, nemhogy ötven, de még ötszáz dollárért sem. A barátom volt.

– Az én medvém tökéletesen jó állapotban van – közöltem Carolynnal –, de kétlem, hogy annyira nehéz lenne megválnom tőle. Ha minden jól megy, még azelőtt távozom a hotelból, hogy erősebb kötelék alakulhatna ki közöttünk.

– Talán.

– Mintha kételyeid lennének.

– Nekem tíz másodpercbe került beleszeretnem a Paddingtonomba. Persze akkor fiatalabb voltam. Ma már nem megy ilyen könnyen és gyorsan.

– Idősebb vagy. –Az.

– Tapasztalt. Érett.

– Az ám.

– Mennyi időbe telt belezúgnod Ericába?

– Nagyjából tíz másodpercbe – felelte –, de az más. Elég volt ránéznem. Gyönyörű, ugye, Bernie?

– Nagyon jól néz ki.

– Te is kikezdenél vele, mi?

– Nem – válaszoltam. – A szokásos indokok miatt. De ha a kérdésed hipotetikus, akkor igen. Erica nagyon vonzó nő.

– A szépség azonban csak a felszín, Bernie. – Hirtelen hátradőlt. – Mit bámulsz rajtam? Egész éjjel ezt csinálod. Egyre csak bámulsz. Miért?

– Bocs.

– Lehet, hogy innod kellene még egyet. De lehet, hogy ez mégsem olyan jó ötlet.

– Szerintem sem. Azért nézlek, Carolyn, mert valahogy más vagy.

– A hajam miatt.

– Én is erre gondoltam, de valami másról van szó. Miről?

– Képzelődsz, Bernie.

– Rúzs! – kiáltottam fel. – Carolyn, te kirúzsoztad a szádat!

– Ne olyan hangosan! Mi van veled, Bernie?

– Sajnálom, de...

– Mit szólnál hozzá, ha én állnék neki kiabálni? „Bernie, milyen jó az alapozód, és a szemfestéked is nagyon csini!”

– Már mondtam, hogy bocs. Egyszerűen csak meglepődtem.

– Nem kapkodtad el. Itt ülünk egy órája, és most esik le, hogy ki van rúzsozva a szám?

– Most. – Lassan bólogattam. – Carolyn? Neked ki van rúzsozva a szád.

– Elég lesz, Bernie, ez nem olyan nagy vasziszt.

– Hosszú a hajad, és ki vagy rúzsozva.

– Nem hosszú a hajam. Csak hosszabb. Nem mindegy. A rúzs meg azért van, hogy egy kis színt adjon.

– Mi másért viselnének a nők rúzst? Mint a színért. –Jogos. Akkor meg ne csinálj belőle ekkora ügyet, jó?

– Rúzs – ingattam a fejem. – A legjobb barátomból rúzsos leszbikus lett.

– Bernie...

– Isten áldjon L. L. Bean – folytattam. – Itt jön Victoria’s Secret.

– Na – emelte fel Carolyn a kezét. – Nekem csak bedobják a postaládámba. Soha nem rendeltem tőlük semmit, mindössze megnézem benne a képeket.

– Ha te mondod.

– Nem mintha csupán flanelingekből állna a ruhatáram. Annyira ócskán soha nem öltöztem. Attól, mert blézer meg vászonnadrág van rajtam, még nem leszek dízel-leszbi.

– Isten őrizz.

– És csak egészen enyhén rúzsoztam ki magam. Egy órája ülsz velem szemben, de te is csak most vetted észre.

– Már előbb is észrevettem. Csak nem tudtam, hogy mit.

– Erről beszélek. Hogy nagyon visszafogott a rúzsom.

– És ettől olyan nőies.

– Fiatalos – helyesbített Carolyn. – Mert ha fiatal lennék, nem lenne rá szükségem, de most már nem vagyok fiatal, ezért rám fér egy kis segítség. Ne nézz így rám, Bernie!

– Hogyan?

– Így. Rendben van, az istenit neki. Erica ötlete volt. Most örülsz?

– Én eddig is örültem.

– Erica egy igazi rúzsos leszbi – bólintott Carolyn. – És nekem ez ellen sem filozófiai, sem esztétikai alapon soha semmilyen kifogásom nem volt. Én szeretem a kirúzsozott leszbikusokat. Állati csinosak. – Vállat vont. – Csak soha nem gondoltam, hogy egyszer én is az leszek. Nem hittem volna, hogy engem is olyan fából faragtak.

– És most meggondoltad magad?

– Erica szerint alacsony az önbecsülésem, és nem vagyok magabiztos a kinézetemmel kapcsolatban. Úgy gondolja, hogy egy csinosabb frizura és egy kis rúzs megváltoztatja az önmagamról kialakított képet. Meg kell mondanom, Bernie, hogy igaza van. Különben is, így tetszem neki.

– A végeredménnyel nem lehet vitába szállni.

– Én is így gondolom.

– És jól nézel ki – bólintottam. – Megmondom neked, alig várom, hogy végre valami szebb ruhában lássalak.

– Elég lesz, Bernie.

– Rövidebb ruhára gondoltam, olyan fodrokkal az alján. Az mindig nagyon csinos. Vagy egy cigány lányos blúzra, tudod, amelyik olyan virágos meg minden. Szerintem istenien néznél ki benne.

Carolyn felsóhajtott.

– Vagy egy dirndliben – folytattam. – Amúgy az micsoda? Hogy néz ki?

– Én mindig azt hittem – felelte Carolyn –, hogy az egy ronda tipográfiai hiba. Fogalmam sincs, hogy mi az, és nem is érdekel. Beszélhetnénk valami másról, Bernie?

– Fülbevaló – javasoltam. – Aranykarikák remekül mennének a cigány lányos blúzhoz. A dirndliben már nem vagyok olyan biztos.

– Folytasd csak, Bernie. Mi lesz a következő téma? Harisnya? Magas sarkú?

– Parfüm! – egyenesedtem ki, és beleszagoltam a levegőbe. – Te parfümöt viselsz!

– Kölnit – ismerte el. – Évek óta van egy üveggel a Pudliművekben. Munka után néha egy kicsit teszek magamra, hogy elnyomja a kutyaszagot.

– Ó.

– Ne nézz már olyan csalódottan. Figyelj csak, el nem tudom mondám neked, hogy mennyire élvezem ezt a beszélgetést, és örülök, hogy meghívhattalak erre a sok italra. Igazán jó hatást gyakoroltak rád, még ha én is ittam meg őket.

– Nos...

– De egyszer minden jó véget ér – folytatta. – Beleértve ezt a sziporkázó beszélgetést is. Ideje mennünk. Nekem randim van egy gyönyörű nővel. Neked meg egy medvével.

Harmadik fejezet

Mivel nem ebédeltem, ezért elég felelőtlen dolog volt részemről annyi whiskyt rendelni. Még szerencse, hogy Carolyn itta meg. Ennek ellenére úgy gondoltam, hogy nem ártana ennem valamit, így a Paddington felé menet megálltam egy nyugat-afrikai étteremnél, amelyet már régóta ki akartam próbálni. Zöldségragut rendeltem földimogyoróval, mert olyan egzotikusnak hangzott. Valóban egzotikus volt, a pincérek pedig nagyon jó kedélyűek voltak. Rendeltem egy pohár baobablevet, ami szintén nagyon egzotikusnak hangzott, de azt már nem tudom megmondani, hogy az is volt-e, ugyanis éppen nem volt nekik. Ekkor limonádét rendeltem, aminek limonádéíze volt.

Visszasétáltam a hotelba, és egyetlen régi barátba sem botlottam az előtérben, hacsak nem számítjuk annak a recepcióst, akinél alig nyolc órája bejelentkeztem. Elkértem a kulcsomat, és megjegyeztem, hogy elég hosszú lehet a műszakja, ha még mindig dolgozik.

– Déltől éjfélig – felelte. – Rendszerint csak nyolcig dolgozom, de Paulának ma este fellépése van. Bűvész, és egy legénybúcsúba hívták.

– Bűvész egy legénybúcsún?

– Meztelenül bűvészkedik.

– Ó.

– Ő is beállt helyettem, amikor nekem voltak meghallgatásaim, így szívesen vállaltam el ezt a pár pluszórát. Remélem, hogy éjfélre ideér, mert különben itt kell maradnom hajnali négyig, amíg Richárd megérkezik.

– És déltől megint dolgozik?

Bólintott, majd rákönyökölt a pultra. Olyan puha, fluid mozgása volt, hogy a képregényhős Műanyag Ember jutott róla eszembe.

– Igen, de nyolckor végzek, így ki lehet bírni. – Megrázta a fejét. –Tudom, hogy maga a negyediken lakik, de melyik szobában?

– A415-ösben.

– Igen, az egy kisebb szoba. Remélem, meg van vele elégedve. – Meg.

– Ha akarja, holnap vagy holnapután át tudom tenni magát egy nagyobb szobába.

– Semmi gond. Csak pár éjszakát töltök itt.

– Én is ezt mondtam magamnak, és annak lassan húsz éve. – Ujja begyével eligazította egyik szemöldökét. – Azóta itt vagyok. Hét éve laktam már itt, amikor Mr. Oliphantnek szüksége volt valakire a recepcióban. Nagyon jóindulatú volt velem, mert több hónapja elmaradtam a lakbéremmel. Beálltam hát, és azóta is megteszem, hacsak időm engedi. Hiszen színész vagyok, tudja.

Mivel említette a meghallgatásokat, nem voltam meglepve. Mellesleg azt is megmagyarázta, miért beszélt még délután olyan folyékony angol akcentussal.

– Carl Pillsburynek hívnak – mondta. – Talán látott már a színpadon.

– Igen, olyan ismerős is volt az arca.

Felsorolta, hogy melyik darabokban lépett fel (mind off-Broadway volt), majd kijelentette, hogy úgysem láthattam őket, mivel nem New Yorkban élek.

– De a tévében láthatott – magyarázta. – Pár évvel ezelőtt volt egy Excedrin-reklám, abban én voltam a másodpilóta. És többször kaptam kisebb szerepet a Törvény és rendben. De hát tudja, mit mondanak? Nincs kis szerep, csak kis fizetés.

– Ez vicces – mosolyogtam.

– Igazán? Én találtam ki, és nagyon tetszik, de nem mindenki érti. Lehet, hogy azért, mert nem jól mondom el. Volt saját műsorom is, amivel klubokban léptem fel. Az anyaggal nem volt baj, csak az előadással. Valahogy mindig olyan laposra sikeredett. Nem tartom magam különösebben jó komikusnak. Az emberek maximum mosolyognak azon, hogy milyen jópofa vagyok, de nem rogynak össze a nevetéstől.

Jópofa. Nos, egész jól elbeszélgettünk, mert csak néha várt egy-egy szót vagy félmondatot tőlem, aztán beszélt tovább. Főleg magáról, ami minden kételyt eloszlatott bennem azzal kapcsolatban, hogy valóban színész-e. Mesélt még kicsit a hotelról, hogy olyan volt ott élni és dolgozni, mint egy nagy és szerető család tagjának lenni, az ütődött és enyhén diszfunkcionális nagynénik és nagybácsik dacára.

El is tűnődtem azon, mi lenne, ha a pár napos ott-tartózkodásomat kinyújtanám pár évtizedre. Lehet, hogy néha én is beállnék a recepcióba, azzal mulattatva az átutazókat, hogy csak ideiglenesen dolgozom recepciósként, mert mihelyt jó lehetőséget találok a szakmámban (a betörésben), azonnal felmondok.

Mire megszabadultam tőle, a kelleténél jóval többet megtudtam a Paddington Hotelról, és szinte mindent Carl Pillsburyről, ami nem feltet lenül pozitív dolog. Jó éjszakát kívánt, én meg mondtam neki, hogy remélem, a Paula nevű nő időben megérkezik, majd fogtam a kulcsomat, és a lift felé indultam.

Megfigyeltem, hogy a lila boríték már nem volt ott a 602-es szoba fachjában.

A szobámat úgy találtam, ahogyan hagytam, a medvével a kandallópárkányon. Bólintottam neki. Még nem tartottunk ott, hogy beszélgessünk, de azért túlságosan távolságtartó sem akartam lenni.

Mit tudtam Anthea Landauról? Nos, annyit bizonyosan, hogy irodalmi ügynök volt már vagy fél évszázada, és ezen idő túlnyomó részét a Paddingtonban töltötte, ahol kéziratokat olvasott, leveleket írt, telefonált, és találkozott néha az ügyfeleivel. Az elmúlt években nagyon visszahúzódott életet élt, alig ment el otthonról. A lila boríték trükkjének köszönhetően megtudtam, hogy melyik a lakosztálya. Ha meg akartam találni a hölgyet, akkor a 602-esben kellett kezdenem a keresést.

Csakhogy én nem őt akartam megtalálni. Hanem a szobáját. Méghozzá üresen.

Vannak betörők, akiket nem zavar, ha a lakók otthon vannak, amikor beugranak a lakásba. Sőt, volt egy ismerősöm, aki csak akkor volt hajlandó betörni, ha a lakók az ágyukban aludtak. Így soha nem kellett attól tartania, hogy rányitják az ajtót.

Mindketten az állam vendégszeretetét élveztük, amikor ezt elmesélte nekem, szóval a tanácsát ennek fényében kell értelmezni. (Kellemes alak volt, ugyan sok mindenről nem lehetett beszélgetni vele, ám mivel a börtönlakók legtöbbje goromba és erőszakos, nagyon örültem, amikor távozhattam. Feltételesen helyeztek szabadlábra, és a bizottság felhívta a figyelmemet, hogy kerüljem a bűnözők társaságát. Nos, ebben az egyben hallgattam rájuk.)

A magam részéről én csak akkor szeretek beugrani idegenek lakásába, amikor azok nem tartózkodnak otthon. Azt is lehet mondani, hogy természetemből fakadóan magányos típus vagyok. Természetesen törtem én már be akkor is (hol kényszerből, hol véletlenül), amikor a lakók otthon aludtak. Bevallom, nagyon rühellem a lábujjhegyen járást. Amúgy sem vagyok egy zajos alak, és mindig igyekszem úgy hagyni a helyet, ahogyan találtam, de amíg ott vagyok, szeretem otthon érezni magam. Kérdem én: miként lehetséges ez úgy, hogy a tulaj a másik szobában horkol?

De lehet, hogy nem nagyon lesz választási lehetőségem. Amennyire tudtam, Anthea Landau alig mozdult ki otthonról. Én meg pontosan azért fizettem hatszáz dollárt egy szobakulcsért, mert mindenki azt tartotta róla, hogy otthon ülő. Ha csak a leghalványabb esélyt láttam volna arra, hogy napközben elmegy otthonról, kijátszottam volna valahogy a hotel biztonsági rendszerét, ami általában a recepcióst jelenti, aki mellett késő délelőtt és kora délután igencsak könnyű elslisszolni. Számos módja van annak, hogy az ember láthatatlanná vagy éppen odatartozóvá tegye magát. Sokszor voltam már kifutófiú, szerveztem le találkozót szállóvendéggel, vagy csak határozottan besétáltam, kezemben egy otromba jegyzetfüzettel, arcomon hivatalos arckifejezéssel.

Az ember ilyenkor minden akar lenni, csak feltűnésmentes nem. Ha az ember sunyi módon viselkedik, akkor a törvény hosszú karja elkapja, és akkor vége. De ha az ember úgy tesz, mint akinek éppen az a dolga, amit tesz, akkor önként odaadják neki a bejárati ajtó kulcsát és a faliszéf kombinációját.

Ebben a kérdésben Hi nagybátyám útmutatását követtem. A kivételesen jó hírnévnek örvendő Hi egyszer úton volt hazafelé, amikor a reptéren a járata kapuja fölött meglátta a repülőgép-társaság neonreklámját. (Elárulom, a repülőgép-társaság a Braniff volt, ami azt jelenti, hogy az eset nem a múlt héten történt. Akkoriban még középiskolába jártam. És nem mondom meg, hogy ki volt az elnök.)

Hi fia, Sheldon pedig, az én kuzinom bizony neonreklámokat gyűjtött, tele volt velük a szobája. Emlékszem a Planters Peanuts reklámjára, amelyen az öreg Mr. Peanut olyan vigyorral a száján dőlt a falnak, amilyen Stephen King tollára való.

A szóban forgó neonreklámon egy repülőgép volt látható egy pálmafa társaságában, így hirdetve a Braniff járatait a Karib-térségbe. Hi bácsi elképzelte, milyen remekül mutatna ez a reklám Sheldon szobájában.

Szépen elment a kapu előtt, jóval odébb leült, letette a bőröndjét, levette a nyakkendőjét és a zakóját, majd felgyűrte az ingujját.

Aztán visszament a kapuhoz, kezében a noteszével. A sort kikerülve egyenesen a fiatal nőhöz lépett, aki ellenőrizte a jegyeket és kiadta a beszállókártyákat.

– Ez az a reklám? – kérdezte.

A nő értetlenül nézett rá, vagy dadogott, vagy elnézést kért. Valamelyiket a három közül.

– Az ott – mutatta Hi. – Ez az a reklám?

– Oöö, azt hiszem...

– Aha – mondta Hi. – Ez az. – Azzal szépen lecsavarozta, a fiatal nő pedig az utasokkal nem törődve segített neki. Hi bácsi a hóna alá tette a reklámot, majd visszament a zakójáért és a bőröndjéért. Természetesen senki sem nyúlt hozzájuk, ahogyan abban Hi bácsi biztos volt. (Becsületes ember lévén másokat is becsületesnek hitt, és ritkán csalódott.) A neonreklámot bedugta a bőröndjébe, megigazította az ingét, megkötötte a nyakkendőjét, felvette a zakóját, és várta járata indulását.

A reklám valóban fantasztikusan nézett ki Sheldon kuzin szobájában, és amikor elég idős lett ahhoz, hogy Mr. Peanut & Co. neonreklámjait a Playboy modelljeinek fotóira cserélje le, a Braniff reklámja mégis a helyén maradt. Passzol oda, mondta Shelly, csak el kell képzelni a csajokat a pálmafa alatt, amint piña coladákat szürcsölnek, testük meg olyan aranybarna, amilyen nincs is. Még azt is elképzelhette, hogy a csajok a Braniff utaskísérői, akiktől kávét, teát, narancslevet vagy valami egészen mást is lehetett kérni.

Nos, ahogyan mondtam, ez már nagyon régen történt. Shelly azóta orvos lett, rendelője falán betegbiztosításról szóló brosúrák lógnak, amelyeket senki sem akar ellopni. Hi bácsi is nyugdíjba ment, és a floridai Pompani Beachben élt, golfozott és bélyeget gyűjtött. Valahányszor elloptam egy bélyeggyűjteményt, mindig eszembe jutott Hi bácsi. A Brit Nemzetközösség államait gyűjtötte, és néhanapján, amikor ritka viktoriánus bélyegre vagy más értékes darabra bukkantam, amelyet VII. Edward uralkodása alatt bocsátottak ki, szépen beleraktam egy borítékba, és elküldtem neki egy levél kíséretében, mely szerint képzelje csak, ezeket a bélyegeket egy Martin Cuzzlewith lapjai között találtam. Ha Hi bácsi gyanítja is, hogy a bélyegekhez nem éppen a legtisztességesebb módon jutottam hozzá, úriember lévén akkor sem említi meg, és különben is, ő a vérbeli gyűjtő, akinek nem feltétlenül kőbe vésettek az erkölcsi alapelvei.

Én vagyok a család egyetlen fekete báránya, és néha eltűnődöm azon, mi történt velem. A család Rhodenbarr- és Grimes-ágán is csupa olyan emberek voltak, akikre fel lehetett nézni, akikről példát lehetett venni. Akkor meg miért lett belőlem betörő?

Egy rossz gén a kazalban, gondolom néha. Egy megbuggyant kromoszóma. De aztán eszembe jut Hi bácsikám, és újra eltűnődöm. Ha visszagondolok az életére, akkor egy becsületes üzletembert látok, aki erkölcsös életet él és tiszteli a törvényt. Ám egyszer egy délutánon egy reptéren tanúbizonyságát adta annak, micsoda remek svindler lett volna belőle. Ki tudja megmondani, mi mindenre vihette volna, ha fiatalon éppen az ellenkező irányba indul el?

Azt kétlem, hogy ugyanolyan természetes tehetsége lett volna a zárakhoz, mint nekem. Ez adottság. De egy kis tanulással és gyakorlással mindenki képes feltörni zárakat.

Ha Hi elboldogul egy bélyegcsipesszel, akkor a zárfeltöréshez használt szerszámokkal is elboldogulna. Shelly meg sebész lett, azzal a kézügyességgel igazán nem jelenthetett volna gondot egy Rabson, egy Segal vagy egy Poulard. Alapvetően olyan kicsi dolgokon múlik, hogy ki hol köt ki. Bármelyik rokonomból lehetett volna példának okáért betörő.

Ehelyett mindannyian példás életet éltek, én meg éppen arra készültem, hogy betörjek egy idős hölgy hotelszobájába.

Az varrjon erre gombot, aki tud.

Anthea Landau benne volt a Sárga oldalakban, az irodalmi ügynököknél. Kértem egy kimenő vonalat, és már tárcsáztam is a számát, amikor észbe kaptam. Ha felhívom, akkor annak nyoma marad. Akarom én ezt?

Gyorsan tárcsáztam a hetest, aztán amikor vonalat kaptam, a 602-t. Vagy fél tucatszor kicsengett, aztán letettem.

Ennyire egyszerű lenne? Ennyire szerencsés lennék? Lehet, hogy elment vacsorázni, vagy színházba a barátaival?

Nincs kizárva. A lila boríték eltűnt a fachjából, ami azt jelentette, hogy lejött a szobájából, és átvette. (Ugyanakkor azt sem lehetett kizárni, hogy Carl vagy valamelyik alkalmazott felvitte a szobájába, ami a visszahúzódó lakók esetében gyakorlat.)

Ha fogta a borítékot, és visszament vele a szobájába, akkor miért nem vette fel a telefonját?

Talán azért, mert mélyen aludt. Még kilenc óra sem volt, a legtöbben ilyenkor még talpon vannak, de honnét tudhattam, Anthea Landau milyen időrend szerint él? Lehet, hogy napközben sokat szunyókált, és csak hajnalban fekszik le aludni. Lehet, hogy kora este ledőlt pár órára, és egész éjjel fenn lesz. Az idős emberek nem alszanak valami mélyen, a telefon csörgése biztosan felébresztette volna. De honnét tudhattam, hogy Ms. Landau nem süket-e egy kicsit? Vagy hogy lefekvés előtt nem kevert-e magának egy vodka-altató koktélt, amitől olyan mély álomba merült, hogy még egy földrengés sem ébreszthette volna fel?

De lehet, hogy a fürdőben volt, és nem tudott időben odaérni a telefonhoz. Vagy tévét nézett, és a Seinfeld közben nem hajlandó felvenni a kagylót.

Talán még egyszer meg kellene csörgetnek. A kagylóért nyúltam, de még időben visszahúztam a kezemet, mielőtt bajba keverhetett volna. Egyszer már felhívtam, és nem vette fel. Miért is nem akartam cselekedni? Mert kifizettem a három éjszakát, és még hátravan kettő? Nem kaphattam semmiféle garanciát arra, hogy Ms. Landau nincs otthon, ahogy arra sem, hogy észrevétlenül be tudok jutni a lakásába. Ha garanciákat akarok, sürgősen új karrier után kell néznem.

Ideje volt munkához látni.

Negyedik fejezet

A Paddingtonban egyetlen lépcsőház van csak, amelynek az ajtaja fölött minden emeleten ott áll a figyelmeztetés: „Az ajtót csak a folyosóról lehet kinyitni.”

Hát persze.

Beléptem a lépcsőházba, és felmentem két emeletet. Az ötödik emelet fordulójánál a falba süllyesztve lógott a tűzoltócső. A legjobb helyre tették, mert a lépcsőforduló bűzlött a cigarettafüsttől. A jelek szerint a hotel pár alkalmazottja ide járt bagózni, és ugyan semmi nem volt ott, ami lángra kaphatott volna, a tűzoltócső látványa megnyugtatóan hatott rám.

A hatodik emeleten az ajtóhoz nyomtam a fülemet, és amikor a saját szívverésemen kívül semmi mást nem hallottam, elővettem a szerszámaimat, és munkához láttam. Semmiség volt az egész. Egy kis acéllap tartotta a helyén a zár nyelvét, kipöccintettem, és már ott is voltam a folyosón. Minden mozdulatomból önbizalom áradt, így aztán majdnem fellöktem a nőt, aki a liftre várt.

– Jó estét – mondta.

– Jó estét – válaszoltam.

Nos, addig a pillanatig egészen jó volt az estém. Normális körülmények között a nő jelenléte semmilyen hatással nem lett volna rám. Magas volt és vékony, bőrének színe akár a jól megcukrozott és tejszínezett kávéé. Homloka magas volt, ahogyan járomcsontja is, orra vékony, álla hegyes, haját feltűzte, ami kevés nőnek áll jól, de neki jól állt. Bolerót viselt, szoknyát és blúzt. A boleró színe skarlát volt, a blúzé kanárisárga, a szoknyáé tengerészkék. Tudom, hogy ez így leírva borzalmasan hangzik, de a nőn valahogy nem volt az. Ráadásul a színösszeállítás még ismerős is volt, de hogy honnét, azt meg nem tudtam volna mondani.

– Azt hiszem, még nem találkoztunk – mondta. – A nevem Isis Gauthier.

– Peter Jeffries.

Rosseb, gondoltam. Már másodszor rontom el a nevemet. Jeffrey Peters voltam, nem Peter Jeffries. Miért nem voltam képes legalább a saját álnevemet megjegyezni?

– Meg mernék rá esküdni – folytatta a nő –, hogy a tűzlépcső felől láttam jönni magát.

– Igen?

– Igen – felelte. Már délután is láttam a nőt az előtérben, csak nem figyeltem fel rá. Nem emlékeztem, mit viselt, de biztos vagyok abban, hogy nem azt a színösszeállítást, mint most. A szemét sem vettem észre, pedig égkék volt, ami vagy kontaktlencsét jelentett, vagy valamiféle genetikai anomáliát. Mindenesetre a hatás lenyűgöző volt. Nála lélegzetelállítóbb nőt évek óta nem láttam, és mindennél jobban akartam, hogy végre megérkezzék a lift, és magával vigye.

– És azok az ajtók automatikusan záródnak – mondta a nő. – A folyosóról ki lehet nyitni őket, de a lépcsőházból már nem.

– Gauthier – bólintottam elgondolkodva. – Az francia, ugye?

– Igen.

– Volt egy író, Theophile Gauthier néven. Maupin kisasszony címmel írt egy regényt. Rokonok?

– Mármint mi ketten? Nem – felelte a nő. – Hogyan tudott bejönni a lépcsőház felől, Mr. Jeffries?

– Egy pillanatra kiléptem – magyaráztam –, és egy papírlapot tettem a zár nyelvéhez. Hogy vissza tudjak jönni.

– És a papír még mindig ott van?

– Nem. Kivettem, hogy az ajtó rendeltetésszerűen működhessen.

– Milyen figyelmes magától – mosolygott melegen. A fogai hófehérek voltak, az ajka telt, és... említettem már, hogy a hangja kicsit mély volt, olyan rekedtes? Egy nagyjából tökéletes nő állt előttem, és én alig vártam, hogy végre megszabaduljak tőle.

– Miért akarta a lépcsőt használni, Mr. Peters? – tudakolta.

– Ne legyünk ennyire formálisak – legyintettem. – Hívjon csak Peternek. Maga meg hívjon Isisnek. Ezt kellett volna mondania. De nem tette, ehelyett inkább megismételte a kérdést. De addigra már volt rá válaszom.

– Rá akartam gyújtani – feleltem. – A szobámban nem szabad rágyújtani, és én nem akartam a szabály ellen véteni, ezért kiléptem a lépcsőházba.

– Jó ötlet – mondta. – Egy cigaretta. Meg tud kínálni, Peter?

– Az utolsót szívtam el.

– Milyen kár. Gondolom, ultralightot szív. Hová akar kilyukadni?

– Csak mert egyáltalán nincsen füstszaga. Ó.

– Kétlem, hogy cigarettázni lépett ki a lépcsőházba – jelentette ki a nő, majd beleszagolt a levegőbe. – Ami azt illeti, szerintem évek óta rá sem gyújtott.

– Most lebuktam – mosolyogtam rá lefegyverzően.

Nagyjából annyira könnyen lehetett lefegyverezni, mint egy palesztin fegyveres csoportot.

– Valóban – bólintott a nő. – Pontosan mit csinált a lépcsőházban, Mr. Jeffries?

A rossebbe, gondoltam. Már megint Mr. Jeffries voltam, pedig már majdnem tegeződtünk.

– Meglátogattam valakit.

– Kit?

– Valakit, aki egy másik emeleten lakik. Diszkrét akartam lenni, mert a barátom nem szeretné, ha más is tudomást szerezne a látogatásról.

– És ezért használta a lépcsőt.

– Igen.

– Mert ha lifttel megy...

– Carl megláthat a recepcióspult biztonsági kameráján.

– Kétlem – felelte a nő. – És mi van akkor, ha meglátja?

– Vagy valakivel összetalálkozom a liftben.

– Példának okáért velem.

– Pontosan.

– A folyosón.

– Igen. – A lift a jelek szerint nem működött, mert már réges-régen ott kellett volna lennie.

– Hogy hívják a barátját?

– Azt nem árulhatom el.

– Értem. Maga egy úriember, akiből egyre kevesebb van manapság. Férfi vagy nő az illető?

– Azt hittem, ez elég egyértelmű – válaszoltam. – Éppen most hívott úriembernek, be is mutatkoztam magának, szóval természetesen férfi vagyok... Mármint a barátom? Hogy ő...

– Meglesz ez.

– A barátom magától értetődően nő, de attól tartok, ennél többet nem árulhatok el róla. Nézze csak. Megjött a lift.

– Éppen időben – mondta a nő, de nem mozdult a liftajtó felé. – Néha az örökkévalóságig tart, mire felér. A barátja itt lakik, vagy csak átutazóban van?

– Ehhez meg magának mi köze van?

– Állandó lakónak kell lennie – bólintott lassan a nő –, különben egy szobában aludnának. És feltehetően egyedül él, különben a maga szobájában találkoznának, nem pedig az övében.

– Hadd kérdezzek valamit – szólaltam meg.

– Már kérdezett. Nevezetesen azt, mi közöm van ahhoz, hogy a barátja állandó lakó-e, vagy csak átutazó. Azt hiszem, nincs hozzá közöm, és nem is nagyon számít.

– Akkor van egy újabb kérdésem – néztem rá. – Mivel foglalkozik? Mert ha akarná, kivételesen jó magánnyomozó válhatna magából.

– Erre még soha nem gondoltam – felelte. – Érdekes ötlet. Jó éjszakát, Peter. – Azzal belépett a liftbe, és az ajtó becsukódott mögötte.

A kérdésemre nem válaszolt, ezért nem tudtam, mi a foglalkozása. Egészen pontosan a nevén kívül semmit sem tudtam róla. De legalább nem Mr. Jeffries voltam.

A 602-es szoba ajtaja alól nem szűrődött ki fény.

Ez mindössze azt jelentette, hogy nem ég a villany, amit akkor is meg tudtam volna állapítani, ha benézek a kulcslyukon. Benéztem. Nem égett a villany, a telefon viszont kicsöngött. Mit jelentett mindez? Vagy azt, hogy Ms. Landau nem volt otthon, vagy azt, hogy mélyen aludt. Vagy éppen a kádban volt, amikor hívtam, és most egyedül ül a sötétben, és felidézi magában, milyen szerzőket fedezett fel eddig, és milyen szerkesztőknek járt túl az eszén.

Azonnal menj vissza a szobádba, sürgetett egy belső hang. Nyeld le a veszteséget, és tűnj el. Húzd fel a horgonyt, bontsd ki a vitorlákat, és hajózz el, amíg még megteheted.

Sok igazság volt abban, amit a belső hang mondott. Akkor meg miért is nem hallgattam rá?

Miért is nem? Anthea Landau nem megy sehová. Ahogyan az összegyűjtött levelezése sem. Miért ne mehetnék vissza a szobámba?

Miért ne?, szólalt meg egy másik hang. Megmondom én neked, miért nem. Mert mindig így kezdődik. Azzal kezdődik, hogy eltolod egy egyszerű betörés időpontját. Aztán arra leszel figyelmes, hogy egy napos reggelen nem nyitod ki a boltot, mert nem akarsz egy újabb napot elvesztegetni. Vagy esik az eső, és nem akarsz kimozdulni otthonról. A szöszmörgés az idő legnagyobb tolvaja, veszélyes szokás, ahogyan önmagad elkényeztetése is az, és ha csak egy picit engedsz bármelyiknek, legközelebb arra kapod fel a fejed, hogy akkor is iszol, amikor dolgozol, hirtelen jött ötlettől vezérelve törsz be mindenhová, hogy a végén egy olyan hotelban köss ki öttől tizenöt évig terjedően, ahol nemhogy szobaszerviz nincs, de még egy nyamvadt plüssmackó sem.

Nos? Igen. Ez a lelkiismeretem volt. Sajátos arányérzékkel és sajátos világnézettel. Kicsit merev lelkiismeret, a hangja rondán rikácsol, és félek odaszólni neki, hogy fogja be.

Nem túl hangosan kopogtam Anthea Landau ajtaján. Amikor nem érkezett válasz, ismét kopogtam, és amikor erre sem kaptam választ, gyorsan körbepillantottam. Hál’ istennek sem Isist, sem mást nem láttam a folyosón.

Megpróbálhattam volna használni a szobakulcsomat is, elvégre egy ezerszobás hotelban nincs ezer különböző zár, de egyszerűbb volt a szerszámaimra hagyatkoznom. Olyan gyorsan nyitottam ki velük az ajtót, mintha kulccsal tettem volna.

Az ajtó hangtalanul tárult ki. A lakásban sötét és csend fogadott. Beléptem, becsuktam magam mögött az ajtót, és megálltam, hogy a szemem megszokja a sötétet. Hogy megszokta-e, nem tudom, mert pár perc elteltével sem láttam semmit. A jelek szerint a függöny az a fajta lehetett, amelyik minden fényt kizár, és a jelek szerint Ms. Landau behúzta jeles függönyöket, amelyeket a jelek szerint nem rágtak szét a molyok. Egyetlen vékony fénycsíkot láttam csupán, méghozzá a bejárati ajtó alatt.

Elővettem a ceruzazseblámpámat, és körbefuttattam fényét a szobában, kezdve az ajtónál, amelyen beléptem. Biztonsági lánc lógott rajta, amit örömmel konstatáltam, hiszen ez is azt a feltételezésemet erősítette, hogy egyedül voltam a lakásban. Ha Ms. Landau otthon lett volna, akkor ráakasztja a biztonsági láncot, én pedig már rég a szobámban dödörgök Paddingtonnal az élet nehézségeiről. (Nem mintha a lánc olyan nagy akadályt jelentett volna, elvégre egy felkészült betörő vagy kitépi határozott mozdulattal az ajtókeretből, vagy hidegvágóval elnyesi, az igazán leleményes pedig kicsavarozza a keretből, mert így még nyomot sem hagy maga után.)

Mielőtt bármihez hozzányúltam volna, elővettem a zsebemből egy pár vékony gumikesztyűt, aztán ráfordítottam a zárat, helyére raktam a biztonsági láncot, és alaposan körbenéztem, már amennyire ezt a zseblámpa fénye engedte. Egy iroda és nappali funkcióját egyszerre ellátó helyiségben álltam, két falát könyvespolc borította, a harmadikat meg iratszekrények takarták. A könyvespolcok a plafonig értek, az iratszekrények tetején pár tucat bekeretezett fotót és levelet láttam.

Szóval itt dolgozott Anthea Landau. Az íróasztalán a kávésbögréje mellett álló hamutartóból kicsordultak a csikkek. Szinte láttam magam előtt mint Anna királynőt a trónján, ahogyan lábát a lábtartón pihentetve egy olvasólámpa fényénél kéziratokat lapozgat. Köztük feltehetően Gulliver Fairborn korai munkáit, kezdve első regényével {Senki gyermeke címmel), és befejezve utolsóval {A tehetséges önfeláldozó címmel).

Mondok valamit. Beleborzongtam, ahogyan ott álltam. Igaz, mindig megborzongok, valahányszor idegenek otthonában járok: végül is túljutottam jó pár kütyün, amelyeknek éppen bejutásomat kellett volna meggátolniuk. A betörésből fedezem a számláimat, és mindig kerül száraz kaja Raffles tálkájába is, de több volt nekem ez egyszerű munkánál. A szakmám, a hivatásom. Soha nem felejtem azt az izgalmat, amikor tinédzserként először törtem be a szomszédhoz, ez az izgalom mindig visszatér, valahányszor bejutok egy zárt ajtón. Betörőnek születtem, és imádok az lenni. Mindig is imádtam, és attól tartok, mindig is imádni fogom.

De ez a szoba akkor is különleges izgalmat okozott volna, ha éppenséggel nem betörök, hanem mondjuk a bérlő engedélyével lépek be. Mint minden titkolózásra hajlamos, félig olvasott amerikai, én is teljesen beleszerettem a Senki gyermekébe, és úgy éreztem, hogy a regény meggyötört sorsú főszereplője, Archer Manwaring a barátom, és ugyan soha nem találkoztunk, gyakorlatilag a fülembe suttogva mesélte el nekem történetét.

Itt, ebben a szobában egy sokkal fiatalabb Anthea Landau olvasta először a Senki gyermekét, és azonnal tudta, hogy a kortárs amerikai irodalom egyik meghatározó hangja szólalt meg benne. Egy ültő helyében elolvasta a regényt, mindössze a felénél tartott pár perc szünetet, hogy felhívja a kiadót, mondván, olyasvalamire bukkant, amit feltétlenül ki kell adniuk.

A többi már történelem, és itt kezdődött, ebben a szobában.

Ebben a füstös szobában. Egyre többen szoknak le a dohányzásról körülöttem, a legtöbb nyilvános és nem nyilvános helyen tiltják is, így eléggé elszoktam már a cigarettafüsttől. Anthea Landau viszont azonnal rágyújtott, amint kivette a lakást, és azóta szívja a cigarettát. Soha nem lopózott ki a lépcsőfordulóra elszívni egyet. Itthon maradt, és füstölt, akár egy gyárkémény.

Ha ismét belefutok ebbe a Gauthier-be – amitől isten mentsen –, igazán nem mondhatja, hogy nem érzi rajtam a füstszagot. Nem tudom, mennyire vette be magát ruhámba az áporodott bagószag, de valamennyire biztosan.

A cigarettaszag mellett azonban volt még valami a levegőben. Valami más, ami ugyanakkor hasonlított is a cigarettafüstre. Felismertem, mégsem tudtam hová tenni.

De miért is álltam ott tágra nyílt orrlyukkal szimatolva, akár egy kutya a hentesnél? A betörés izgalmas, de csak akkor, ha nem kapják el az embert.

Egyenesen az egyik iratszekrényhez léptem, amelyen ez állt: F-G. Nem volt bezárva. Egyik kezemben a zseblámpámmal átpörgettem az irattartókat. J. Ewing, Oliver Exley, aztán Gordon P. Fadiman, majd Julián Faffner. Ha ezek írók, gondoltam, akkor nem lehetnek valami sikeresek, mert még sohasem hallottam róluk. Aztán jött Róbert Crane Farmer, róla már hallottam, az egyik könyve ott is volt a leértékelt asztalomon. Hacsak valaki meg nem vette vagy el nem lopta.

Folytattam a keresést, hátha Gulliver Fairborn aktája csak rossz helyre került, de nem, és ez egyáltalán nem lepett meg. Kevés dolog olyan könnyű, mint amilyennek elsőre látszik.

Sokkal alaposabb keresésre volt szükség ahhoz, hogy megtaláljam Gully Fairborn aktáját. Körbenéztem, majd azt tettem, amivel az egészet kezdenem kellett volna: megnéztem a hálószobát, hogy tényleg egyedül vagyok-e.

A háló ajtaja résnyire nyitva állt. Beljebb löktem, majd beléptem. A függönyt itt is elhúzták, és mivel még nem kapcsoltam fel a zseblámpámat, semmit sem láttam a sötétben. Csak azt éreztem, hogy bűzlik a cigarettafüsttől.

A dohányfüst szaga csaknem elnyomta a többi szagot: az alvásét, a púderét és a kölniét. És még valamiét, amit még mindig nem tudtam azonosítani.

Lehet, hogy a Fairborne-akta az éjjeliszekrényen hever. Bárcsak így lett volna – mert gyorsan magamhoz akartam venni, és eltűnni –, de kevés esélyt láttam rá. Ms. Landau ezt olvasgatná lefekvés előtt? Fogja a meleg kakaóját, és a legnagyszerűbb ügyfeleinek leveleit bogarássza elalvás előtt? Felidézi a szép emlékeket, miközben azon elmélkedik, hogy mennyi pénzt kap majd a levelekért?

Biztos voltam abban, hogy a lakosztály üres. A sajátomén kívül nem hallottam sehonnan lélegzetvételt, nem is érzékeltem másvalaki jelenlétét, ennek ellenére a kezemet a zseblámpám elé tettem, amikor felkapcsoltam.

Aztán gyorsan lekapcsoltam, mert egy ősz fejet pillantottam meg a párnán.

Nem mozdultam, nem vettem levegőt, csak füleltem, de semmit sem hallottam, ezért szépen kihátráltam a hálószobából, apró kis lépésekkel, lábujjhegyen, óvatosan, nehogy zajt csapjak. Ha az akta ott is volt az éjjeliszekrényén – márpedig nem láttam, sőt még éjjeliszekrényt sem láttam –, akkor tőlem ott is maradhatott. Nem voltam hajlandó megkockáztatni, hogy felébresztem Ms. Landaut. Ha kinyitja a szemét és meglát, akár még halálra is rémülhet. És ha sikít, akkor talán én rémülök halálra.

A nappaliban az asztalhoz mentem, és elkezdtem átkutatni a fiókokat. Összesen hét volt belőlük, mindegyik oldalon három, plusz egy középen. Kihúztam, majd visszatoltam őket, amíg el nem érkeztem ahhoz, amelyik be volt zárva. Rendszerint csak azokat a fiókokat zárják be, amelyekben valami értékes dolog rejlik.

A fiókok zárjai ritkán jelentenek kihívást nekem. Sötétben és gumikesztyűben kicsit trükkös a dolog, pláne úgy, hogy még zajt sem csaphatok, de azért könnyen ment.

Nagyon reméltem, hogy nem fegyvert találok benne. Ha valakinek fegyvere van, akkor a legtöbbször a fiókjában tartja. Így ha a lakástulajdonos hirtelen elő akarja kapni, csak azt kell felidéznie, hogy hová tette a kulcsot, és már lövöldözhet is.

Én soha nem szerettem a fegyvereket, azokat meg különösen nem, amelyeket fiókokban rejtegetnek. Egyetlen célja van csak az ilyen fegyvereknek: betörőkre lőni velük, és ezt én mélyen, mélységesen elítélem.

Kinyitottam a fiókot, és bár fegyvert nem találtam benne, a Fairborn-aktát sem. Becsuktam hát a fiókot, és ha időm lett volna, talán még be is zárom, de nagyon szerettem volna már kívül lenni. Gyorsan kihúztam még a maradék fiókokat, sebtiben belepillantva mindegyikbe, de nem találtam sehol Gully Fairborn leveleit, ahogyan fegyvert sem, így...

Puskapor.

Ennek a szagát éreztem. Puskaporét vagy lőporét, mindegy, minek nevezzük. Azt a szagot, amely fegyverből leadott lövés után marad a levegőben. A hálóban erősebben érződött, légzés hangját viszont nem hallottam, pedig tudván, hogy Ms. Landau mennyit dohányzik, azt várná az ember, hogy minimum nehezen szedi a levegőt.

Visszamentem a hálóba. Most már nem vigyáztam arra, hogy halkan mozogjak, sokkal fontosabb volt a gyorsaság. Az ágyhoz léptem, és megfogtam a homlokát.

Halott volt. Hőmérséklete már alatta volt a 36,6-nak, de még nem hűlt ki teljesen. Nem lehetett régóta halott, amit már azelőtt sejtettem, hogy megérintettem volna a homlokát. Ellenkező esetben nemcsak lőpor és cigarettafüst szagát éreztem volna a hálóban.

Nem megmondtam?, szólalt meg a belső hang. Nem megmondtam, hogy hagyd a francba az egészet? Nem megmondtam, hogy húzd fel a horgonyt meg a vitorlát? Hallgattál rám? Nem, nem hallgattál rám, mert soha a büdös életben még nem hallgattál rám.

Most viszont hallgattam, csak éppen nem a belső hangra. Hanem a folyosóról beszűrődő hangokra. Léptek visszhangoztak, nem is egy, hanem több pár lábé. Hangokat is hallottam, ajtókon kopogtattak. Mondtak is valamit, de hogy mit, azt nem hallottam, és volt egy olyan érzésem, hogy nem örültem volna neki, ha hallom. Aztán valaki Ms. Landau ajtaján is dörömbölt.

– Rendőrség! Kinyitni. – Tudtam, hogy a rendőrök azok, ajtót nyitni azonban eszem ágában sem volt.

Elhúztam a függönyt, és kinéztem az ablakon. Tűzlépcsőnek se híre, se hamva, az utca meg igencsak mélyen húzódott alattam.

Kulcszörgést hallottam, nyilván Carl kulcsáét, amely minden zárat nyitott a hotelban. Mire az ajtó kinyílt, én már a hálóban voltam, és miközben a biztonsági lánccal birkóztak, gyorsan az ablakhoz léptem, kinyitottam, és hála istennek – meg persze Szent Dismasnek – ott volt a tűzlépcső.

Kimásztam, és már az ablakot húztam be magam mögött, amikor hallottam, hogy benyomják az ajtót, és kiszakad a biztonsági lánc.

Ötödik fejezet

A tűzlépcsőn nem haboztam, elindultam lefelé. Az ötödiken és a negyediken kivilágított ablakok előtt mentem el. Egy kivilágított szobában nem feltétlenül tartózkodnak, de erről inkább nem akartam meggyőződni. Addig mentem, amíg egy sötét szobára nem bukkantam. Az ablak be volt csukva, de szerencsére nem zárták be, így hát kinyitottam, beléptem, és becsuktam magam mögött.

Behúztam a függönyt is, és vettem egy mély levegőt. A szobának volt lakója, vagy egy nő, vagy egy transzvesztita, mivel rengeteg szépítőszer állt az öltözőszekrényen. Engem azonban csak egy dolog érdekelt: elment otthonról. És hacsak nem tört rá hirtelen és ellenállhatatlanul a honvágy, hogy hazarepüljön, akkor előbb vagy utóbb vissza is fog jönni. Sokáig tehát nem maradhattam, de egy ideig legalább biztonságban voltam.

Tökéletes biztonságban másvalaki szobájában. Ilyenkor szinte automatikusan körbenézek, találok-e valamit, amit el lehet lopni. Illegálisan léptem be a szobába. Ahol semmi keresnivalóm nem volt. Ha már így történt, miért is nem lopok el valamit? Mondjuk egy nyakláncot meg a hozzá tartozó fülbevalókat. Mégis mit kellett volna tennem? Otthagynom? Nem tehettem, elvégre csak az nem látta meg az ékszereket, aki nem akarta. Felhívás volt keringőre. Úgy értem, ott hevertek mindenki szeme láttára az öltözőszekrény fiókjában egy ékszeres dobozban a bugyik és a melltartók között. Jó, nem mindenki szeme láttára, de akkor is...

Mindegyik fülbevalóban egy nagyjából egykarátos rubin csillogott, apró gyémántokkal kirakott foglalatban. A nyaklánc rubinja nagyobb volt, legalább három- vagy négykarátos. Sok a hamis rubin, és a lupémat sem hoztam magammal, de amennyire szabad szemmel láttam, ezek bizony igaziak voltak. A foglalat tizennyolc, de inkább huszonkét karátos aranyból készült.

A hamis ékszerek rendszerint nagyobbak. És kérdezem, ki az, aki huszonkét karátos aranyfoglalatba hamis rubint tetet? Szóval igazinak lát szottak, és értek annyit, hogy az estém ne legyen veszteséges.

Elvégre egy befektetést kellett fedeznem. Erős hatszáz dollárt fizettem ki a szobáért. Gully Fairborn levelei meg eltűntek. Valaki megelőzött, és megölte Ms. Landaut, hogy megkaparintsa őket. Rossz estém volt, és még korántsem ért véget, akkor meg miért ne ragadjak meg egy ilyen nyilvánvaló lehetőséget a profitszerzésre?

A hotel előtere és emeleti folyosói viszont perceken belül hemzsegni fognak a zsaruktól. A hotel lakójaként azonban senki semmi gyanúsat nem találhat abban, ha odamegyek a recepcióhoz, leadom a kulcsomat, és távozom. A dolgaim ugyan a 415-ösben maradnak, de a szobaasszony majd összeszedi őket, és vagy kidobják, vagy nem. Gondolom, maradt utánam pár ujjlenyomat is a gatyáimon meg a zoknijaimon kívül. És akkor? Senki sem fog egy üres szobában ujjlenyomatot keresni. Ismerve a Paddington sajátos elképzeléseit a takarításról, könnyen lehet, hogy nem csak az én ujjlenyomataimat találják meg, hanem Mark Twainét is.

Akkor most mit tegyek? Rakjam vissza a rubinokat oda, ahol találtam őket? Hagyjam a fenébe az ékszereket?

Vetettem rájuk egy utolsó pillantást, aztán sóhajtottam, és becsuktam a kis ékszeres doboz fedelét. A kis ékszeres doboz viszont pont akkora volt, amekkorát az ember könnyedén el tudott süllyeszteni a zsebében. Azért ez minimum egy jel, nem igaz?

Szerintem is.

Kiléptem azt ajtón a meglepően üres folyosóra, majd a lift mellett elsétálva a lépcső felé indultam. Az utolsó lépcsőfordulónál kinyitottam az ajtót, és beléptem az emberektől nyüzsgő előtérbe. Jó részük kék uniformist viselt. A többiek vendégek és lakók voltak, akik azt próbálták megtudni, mi folyik itt, és ebben természetesen a kék egyenruhások megakadályozták őket, mondván, mindenki menjen a maga dolgára. Szívemből beszéltek. Engem nem is kellett különösebben noszogatni, annyira el akartam már menni a dolgomra.

Határozottan és céltudatosan megindultam a recepció felé szobakulccsal a kezemben, amikor...

– Ő az!

Amikor utoljára ezt a hangot hallottam, mély volt és kissé rekedtes, egyszerre csalogató és irritáló. Mostanra azonban jelentősen hangossá vált, tónusában pedig sürgető lett. A hang tulajdonosa alig pár méterre állt tőlem színpompás ruhájában, és mutatóujját felém irányította.

– Ezt az embert láttam – folytatta. – A hatodik emeleten settenkedett, a belülről bezárt lépcsőház ajtaján lépett ki, és nem tudta megmondani, mit keres ott. Folyamatosan csak hazudozott.

Te meg, cicám, ma délután sétáltál be a hotelba, gondoltam, egy olyan férfi karján, aki bőven az apád lehetne, bár jó okom van azt feltételezni, hogy nem az ő lánya vagy. Na de szóltam én bármit is?

Kék szeme megvillant.

– A neve Peter Jeffries – mondta. – Legalábbis nekem ezt mondta. Kétlem, hogy ez lenne a valódi neve.

– Majdnem – szólalt meg Carl Pillsbury. Egészen finom déli akcentussal beszélt, amit eddig még nem tapasztaltam nála, majd rájöttem, hogy az alkalom kedvéért használja, mint aki éppen szerepet játszik. –Az úr a hotel lakója – folytatta meggyőző, ám túlzásba egyáltalán nem vitt akcentusával. – A 415-ös szobában lakik, a neve Jeffrey Peters.

Te meg festeted a hajad, gondoltam, vak, aki nem látja. De szóltam én egy szót is?

– Mindketten tévednek – közölte egy újabb ismerős hang. – Az úr valaki egészen más, és ha a hotel lakója, az már önmagában is gyanús, ugyanis van neki egy remek kis lakása a West End sugárúton. Az úr nem más, mint Mrs. Rhodenbarr kicsi fia, Bernard. Neked meg mi bajod van, Bernie? Nem is köszönöl már?

– Hello, Ray.

– „Hello, Ray.” Nem érzem őszintének az örömöd.

– Pedig az.

– Ezen nem fogunk összeveszni. Megértem, hogy nem örülsz, amiért találkoztunk, de inkább én, mint valaki más, akit nem ismerel, ugye? Most szépen leballagunk a kapitányságra, és ujjlenyomatot veszek tőled, aztán felhívhatod Wally Hemphillt, hogy letegye érted az óvadékot, aztán majd csak megoldódik a dolog. Mert mindig megoldjuk, ugye?

– Ray – mondtam neki. – Semmi okod nincs arra, hogy bevigyél a kapitányságra.

– Te most ugratol engem, Bernie?

– Miss Gauthier azt állítja, hogy nem közöltem vele, mit csináltam a folyosón – feleltem. – Semmilyen törvény nem mondja ki, hogy válaszolnom kellett volna neki. Én sem kérdeztem tőle, hogy mit keres a hatodikon, akkor neki milyen joga volt hozzá?

– Én itt élek – felelte Isis.

Volt valami különös a ruhája színösszeállításában, túl azon, hogy nem olyan régen közelről is láthattam a hatodik emelet folyosóján. De csak akkor jöttem rá, mi az, amikor rápillantottam Horvath festményére a kandalló fölött. Szoknyája kék volt, mint Paddington kalapja, bolerója piros, mint Paddington kabátja, blúza pedig élénksárga, mint Paddington csizmája. Egészen hihetetlen látványt nyújtott. A bőrszíne is majdnem olyan volt, mint a mackó szőrének a színe. Megráztam a fejem.

– Csak a múltbéli események miatt – magyaráztam Raynek –, valamint azért, mert soha nem hitted el, hogy megjavultam...

– Mert nem javultál meg – szakított félbe Ray. – Soha, egyetlen percre sem.

– ...azt hiszed, azért vagyok itt, mert el akarok lopni valamit. Tegyük fel, hogy tényleg erre gondoltam. Senkit sem zárhatsz börtönbe vagy akaszthatsz fel azért, amit gondol. Nem loptam el semmit, nincsen nálam betörőszerszám. De ezt sem kell elhinned. Tessék, motozz meg.

– Meg is fogunk – bólintott –, majd a kapitányságon. Ebben biztos lehetsz, Bernie.

– Csak hogy tudd – néztem rá –, semmit sem fogtok találni, legalábbis semmit, amire számítasz. Akkor meg miért is akarsz bevinni? Egy hotelban vagyok, ahol szobát vettem ki. Mióta bűn ez?

– Hamis néven vettél ki szobát.

– És? Ez csak abban az esetben számít bűncselekménynek, ha azzal a szándékkal teszem, hogy megkárosítsam a tulajdonost. Előre fizettem készpénzzel, Ray. Ha az ember meg akar lógni egy hotelból, akkor rendszerint nem fizeti ki előre a számláját. Semmi rosszat nem tettem.

– Tudod, Bernie, nagyon tudod te csűrni meg csavarni a szavakat. Átkozott tehetséged van rá. Ha csak arról lenne szó, hogy valaki egy gyanús egyedről tett bejelentést, és tényleg nincsenek nálad betörőszerszámok, akár még el is engednélek. De egy halott nő van a hatodikon, és a jelek szerint nem magától halt meg, téged meg pont a hatodikon láttak. Ez milyen?

– Tiszta véletlen – feleltem. – Akármi is történt, nekem semmi közöm hozzá. Most pedig haza akarok menni. Nem tarthatsz itt, tisztában vagyok a jogaimmal.

– Hogyne lennél – bólintott Ray. – És ezzel is. Mert elégszer hallottad már. De hátha kicsit rozsdás a memóriád, ezért felfrissítem. Jogodban áll hallgatni. Értesz?

– Ray, én...

– Jaja, megértetted. Jogod van ügyvédhez. Ezt is megértetted, ugye?

Hatodik fejezet

Gondolom, nem ártana az elején kezdenem. Egy héttel korábban kezdődött az egész, egy tökéletes őszi délutánon. New York mögött gyötrelmesen forró nyár állt, brutális hőhullámokkal, és mostanra ért ide a hideg levegő Kanadából, ahol a jelek szerint ebből sok van.

Az antikváriumom természetesen légkondicionált, így egy pokolian forró napon nem olyan rossz ott lenni. De a hőség a legtöbb emberben eltompítja és lelohasztja a késztetést, hogy könyveket böngésszen, így ugyan a boltban kellemes volt a klíma, vásárlót nem sokat láttam.

A hideg idő azonban visszahozta a vásárlókat is. Abban a pillanatban belépett az első, hogy kinyitottam, és egész nap járkált valaki a polcok között. Még egy-két könyvet is eladtam. Örültem, hogy vásároltak, de azt sem nagyon vettem volna észre, ha nem, ugyanis bizonyos értelemben nem voltam ott. Hanem ezer és ezer mérföldre délre, a venezuelai dzsungelben jártam-keltem a rettenthetetlen Redmond O’Hanlon társaságában.

Egészen pontosan a candiruról olvastam, a fogpiszkálóhalról, egy parányi, alig 2-3 centiméteres halacskáról, amely nagyobb testű halak kopoltyújában és kloákájában él. Korábban olvastam már O’Hanlontól a Borneó szívében című könyvet is, és amikor egy nagyobb dobozban megtaláltam a Megint bajbant, félretettem, hogy alkalomadtán majd elolvassam.

Ezzel foglalatoskodtam hát csendes kis antikváriumomban, amikor valaki a karomra tette a kezét. Megnéztem a kézhez tartozó arcot. Egy nő volt az. Vékony, sötét hajú, a húszas évei közepén járt, és ovális arca maga volt az aggodalom.

– Ne haragudjon – mondta –, nem akartam megzavarni, de... jól van?

– Igen – feleltem. A nő nem nagyon hitt nekem, és én értettem, hogy miért. Még nekem is feltűnt, hogy a hangomból hiányzik a meggyőződés.

– Olyan... feszültnek látszik – mondta. – Ideges?

– Miből gondolja?

– Mert olyan hangokat hallat.

– Hangokat hallatok? Nem vettem észre. Mintha álmomban beszéltem volna? Különös, mert nem aludtam.

– Nem, csak...

– Elmerültem egy könyvben, és az néha olyan, mint az alvás. Miféle hangokat adtam ki?

A nő oldalra döntötte a fejét. Ekkor láttam meg, hogy milyen csinos, ugyan pár évvel idősebb, mint gondoltam. Szűk farmert viselt, fehér férfiinget, barna haját lófarokba fogta, ettől látszott fiatalabbnak.

– Gondterhelt hangokat – felelte.

– Gondterhelt hangokat?

– Nem tudom máshogyan leírni. „Grrr.” Ezt mondta.

– Grrr?

– Igen, de közben fenyegető is volt. Így: „Grrr!!!” Mintha ez lenne az utolsó szava, mielőtt valaki megfojtja magát.

– Ó.

– Kétszer vagy háromszor is mondta. Egyszer meg azt, hogy: „Édes istenem!” Nagyon félhetett.

– Nos – mondtam –, arra emlékszem, hogy mindkettőt gondoltam. A grrrt és az édes istenemet is. De nem akartam hangosan kimondani.

– Értem.

Láttam rajta, hogy nem érti. Még mindig egyfajta klinikai érdeklődéssel nézett rám, és annál sokkal vonzóbb volt, semmint abban a tévhitben hagyjam, hogy valami bajom van.

– Tessék – dugtam az orra alá O’Hanlon könyvét. – Tessék. Ezt olvassa el – mutattam.

– Olvassam el?

– Kérem.

– Rendben. – Megköszörülte a torkát. – „Ha az ember túl sokat iszik, és mondjuk úszás közben az Amazonasba vizel, egy hajléktalan candiru...” Candiru?

Bólintottam. Jobb szerettem volna, ha magában olvassa el az egész bekezdést, nem pedig hangosan, de nem találtam meg a módját annak, hogyan kérjem meg erre kedvesen és udvariasan. A többi vevő is hallotta a hangokat, amiket kiadtam, ahogyan fültanúi voltak beszélgetésünknek is, vagyis most már mindenki ránk figyelt.

– „...egy hajléktalan candiru”, remélem, helyesen ejtem ki a nevét, „megérzi a vizelet szagát, és nagy halnak nézi az embert. Izgatottan felúszik a vizeleten, és úgy hatol be a húgycsövön, akár egy giliszta a földbe. Ilyenkor semmit sem lehet tenni. Beszámolók szerint a fájdalom kivételes. Azonnal kórházba kell menni, nehogy az ember hólyagja felrobbanjon. A sebésznek először el kell távolítania a péniszt...”

A nőt láthatóan felkavarták az olvasottak, mert gyorsan becsukta a könyvet, és lerakta a pultra. A vevők lassan kiszivárogtak a boltból. Az egyik férfi öntudatlanul is az ágyéka elé kapta a kezét. A többieket ennyire nem érintették mélyen a hallottak, de minél távolabb akartak kerülni már a gondolattól is.

– Ez borzalmas – mondta a nő.

– Nem hozza meg az ember kedvét az Amazonashoz.

– Semmilyen folyóhoz nem hozza meg – rázta a fejét hitetlenkedve. –De még a kádhoz sem.

– El tudja venni az ember kedvét a víztől egy életre – bólintottam. –Lehet, hogy inni sem iszom többet.

– Megértem. És nem lehet kihúzni?

– Nem. A hátúszóján a szálkák képtelenek visszahajolni, így csak előre tud menni. Vagyis úszni.

– Nem kellemes dolog belegondolni.

– Nem.

– Most megint olyan grrrül néz.

– Tényleg? Nem csoda, mert ez az egész olyan grrr.

– Azt meghiszem. Gondolom, minden férfi retteg a gondolattól. Vajon milyen lehet a lányoknak?

– A lányoknak?

– Rosszat szóltam? Inkább mondjam azt, hogy nőknek?

– Ha engem kérdez, mindenkinek egyformán rossz lehet – mondtam. – Ezért nem akarok soha candiruval találkozni. Ugyanakkor, amennyire tudom, a lányoknak vagy nőknek nem kell tartaniuk a candirutól.

– Nekem biztosan nem – mutatott magára –, mert nekem eszem ágában sincs akár csak a kontinensre is betenni a lábam. De a lányok is úsznak, akárcsak a férfiak. És remélem, nem omlik össze magában egy világ, de néha mi is belepisilünk a vízbe.

– Nem mondja? – kaptam a szám elé a kezemet.

– Nos, most már látja, milyen világban élünk, Mr... Nem tudom még a nevét. Mr. Barnegat?

– Rhodenbarr. Bernie Rhodenbarr.

– A Bernie akkor a Barnegat becézése?

– A Bernardé – feleltem. – Barnegat Light egy kisváros neve Jersey partjainál, Mr. Litzauer nyaralt ott rendszeresen, amikor megnyitotta antikváriumát, innen a név.

– Akkor ez az ő boltja?

– Többé már nem. Évekkel ezelőtt eladta nekem.

– A maga neve akkor Bernie Rhodenbarr, az enyém meg Alice Cottrell. Hol is tartottunk?

– Ott, hogy megmutatta nekem, micsoda világban élünk, és elárulta, hogy bele szokott pisilni a medencébe.

– Soha többé – fogadta. – Még csak bele se dugom a lábam az úszómedencébe, hátha van benne egy candiru. Az egy hal, ugye?

– A fogpiszkálóhal. O’Hanlon szerint egy harcsaféle.

– Az emberek állandóan hoznak magukkal mindenféle halakat Dél-Amerikából – mondta. – Trópusi halakat. Hogy aztán betegyék őket az antikváriumukba.

– Az akváriumukba – jegyeztem meg.

– Mit mondtam?

– Antikváriumukba. Hogy oda teszik az emberek a trópusi halakat.

– Tudja, hogy mire gondolok – legyintett. – Szóval könnyen lehet, hogy egy nagyobb adag fekete tetrával meg kék gurámival együtt behoznak pár candirut is.

– A gurámik ázsiában honosak.

– Akkor fekete tetrákat. Biztos benne, hogy a gurámik ázsiában honosak?

– Magának vannak trópusi halai? – Megráztam a fejem. – Akkor meg honnét tud ilyen obskúrus dolgokról?

– Van egy antikváriumom, könyveket árulok, amiket néha el is olvasok, és mindenféle dolgok megragadnak a fejemben.

– Ahogy egy candiru az ember húgycsövében – mondta. – Szóval csak pár candiru kerüljön be az országba egy szállítmánnyal, és csak egy-kettőt engedjenek szabadon. Gondolom, a víz errefelé hideg nekik, de Floridában?

– Meg vagyok győzve – bólintottam. – Nemhogy úszni nem fogok többet, még Florida közelébe sem megyek. Ugyanakkor nem igazán látom, miért is veszélyes a nőknek az Amazonasban úszni. Tudom, hogy pisilnek, néha a vízbe is, de amennyire én tudom, ehhez le kell ülni...

– Akkor nem, amikor úszunk.

– De maguknak nincs péniszük. Akkor mi a gond?

– Azt akarja mondani, hogy a sebésznek nincs mit levágnia.

– Azt.

– Látnia kellene az arcát. Még a sebészről sem akar beszélni, igaz?

– Nem különösebben.

– Ugyan nincs péniszünk – magyarázta –, de húgycsövünk nekünk is van. Amibe beleúszhat a fogpiszkálóhal, és akkor mit csinál az ember lánya? Sebészhez nem rohanhatunk, hogy ugyan már, vágja le, mielőtt szétrobban a hólyagunk. Mert a sebész azt felelné, hogy bocs, de nincs mit levágni.

– Ó.

– Érti, hogy mire akarok kilyukadni?

– Ajánlok én magának valamit – mondtam. – Soha ne menjünk sebészhez!

– Rendben.

– És strandra se.

– Rendben.

– És többet ne beszéljünk erről.

– Rendben.

Mosoly bujkált az ajka körül, barna szemében huncut fény villant. Az ember nem számíthat arra, hogy egy olyan borzalmas témával kezdődő beszélgetés, mint a candiru, végül flörtöléssel végződjön, pedig a mi esetünkben ez történt. Maguk a szavak nem feltétlenül bizonyították a kölcsönös szimpátiát, ám pillantásaink, felhúzott szemöldökünk, időnként elnyújtott magánhangzóink és testbeszédünk mégis ezt támasztották alá. Egyszóval flörtöltünk, és nem akartam, hogy véget érjen.

– Akkor beszéljünk másról – folytattam. – Felejtsük el a könyvemet. Maga mit olvas?

– Még nem olvasom, mert még nem vettem meg.

– Ne aggódjon, valahogyan csak ráveszem magam, hogy megváljak tőle. A nő lerakta a könyvet a pultra, és azonnal felismertem. Gulliver Fairborn Senki gyermeke című regényének kemény fedeles példánya volt.

– Egy hónapja vettem – mondtam. – Nem is tudom, mennyire áraztam. Harminc dollárra?

– Harmincötre.

– Ha nagyon akarja, akkor megpróbálhat rábeszélni, hogy adjam oda magának harmincért.

– Keményen meg kell dolgoznom érte?

– Meglátjuk.

– Nem első kiadás, ugye?

– Harminc dollárért? Illetve harmincötért? – húztam fel a szemöldökömet. – Nem.

– Akkor viszont sokat kér érte, ha nem első kiadás. Lehet, hogy megveszem inkább puha kötésben. Azt lehet még kapni könyvesboltban?

– Tucatjával. Folyamatosan kapható, amióta kiadták.

– Milyen jó Mr. Fairbornnak.

– Nem tudom, hány példányt adnak el belőle évente – feleltem – vagy hogy miféle jogdíjat kap, de egyetértek, jó neki. Ugyanakkor maga sem vitatja, hogy megérdemli, ugye? Csodálatos könyv.

– Megváltoztatta az életemet.

– Sokan vannak így vele. Én tizenhét éves koromban olvastam először, és akkor meg mertem volna esküdni rá, hogy megváltoztatta az életemet. És tudja mit? Lehet, hogy meg is változtatta.

– Az enyémet biztosan – közölte fakó hangon Alice, majd mutatóujjával dobolni kezdett a könyv fedelén. – Nincsen védőborítója.

– Nincs.

– Ennek ellenére harmincöt dollárt fizetnek érte az emberek?

– Nos, csak remélni tudom, hogy fognak – feleltem. – Ha meglett volna a védőborítója, akkor azonnal leszedem róla, és megvárom, amíg felbukkan egy első kiadás védőborító nélkül. Vagy csak a védőborítót adom el. A védőborító legalább kétszáz dollárt ér, ha nem többet. Ez az árkülönbség egy olyan első kiadás között, aminek van védőborítója, és aminek nincs.

– Ilyen sok?

– Több is lehetne – válaszoltam –, ha a későbbi kiadásokat, mint ezt is itt, nem ugyanazzal a védőborítóval adták volna ki. Az első tíz utánnyomás alatt semmit sem változtattak rajta. Aztán megjelentek a hátsó borítón részletek a kritikákból. De ha tudni akarja, miért kerül ennyibe, elmondom. Azért, mert ez itt az első kiadás egyik utánnyomása, és ezért gyűjteményben a helye. Főleg azok veszik, aki nem tudnak megengedni maguknak egy eredeti első kiadást. A különbség e között meg egy első kiadás között az impresszumban található. Az első kiadásban az áll ott, hogy „Első kiadás”. Ebben meg az áll, hogy „Harmadik utánnyomás”.

– Ötödik.

Odalapoztam az impresszumhoz.

– Akkor ötödik. Ha csak el akarja olvasni a könyvet, akkor pár sarokra innét a Broadwayn megtalálja a Shakespeare and Companyt, ahol öt dollár kilencvenötért megveheti a puha kötésű kiadást. De ha szeretne egy szép és értékes könyvet, és nem akar kisebb vagyont fizetni érte...

– Kisebb vagyont? Az mennyi?

– A Senki gyermeke első kiadásáért? Nem sokkal azután bukkant fel nálam egy példány, hogy megvettem a boltot. Egy nagy rakás könyvvel együtt vettem, és áldottam a szerencsémet, amikor megláttam, micsoda kincs van a kezemben. Kétszáz dollárra áraztam be, ami már akkor is nagyon alacsony volt, és egy héten belül megvette valaki. Remek üzletet csinált.

– Nem válaszolt a kérdésemre.

– Nem. Valóban nem. Mennyibe kerül Gulliver Fairborn első regényének első kiadása? Természetesen sokban függ az állapotától, a védőborító meglététől, annak állapotától és...

– Egy kivételes állapotú példány. Kivételes állapotú védőborítóval.

– Az utolsó katalógusár, amit láttam, ezerötszáz dollár volt – feleltem. – És ez nagyjából fedi is a valóságot. Egy igazán szép példányért igazán szép védőborítóval.

– És ha dedikált?

– A szerző által? Mert ha ez van beleírva a könyvbe, hogy „Timmynek tizenhetedik születésnapjára, szeretettel Nedra nénitől”, akkor nemhogy értékesebb lenne a könyv, hanem gyakorlatilag értéktelenné válik.

– Megmondom Nedra néninek, hogy tartsa meg magának a jókívánságait.

– Vagy beleírhat a könyvbe, de nagyon puha ceruzával – mondtam. –Gulliver Fairborn dedikálása nagyon ritka, pedig manapság mindenki ölszámra dedikálja a könyvét. Vele az a helyzet, hogy őt senki sem látta, még én sem ismerném fel, ha bejönne a boltba. Soha nem adott interjút, soha nem engedte, hogy lefotózzák. Senki sem tudja, hol él, hogyan néz ki, és jó pár éve az a pletyka kapott szárnyra, hogy egy ideje már nem is ő írja a könyveit, hanem valaki más, mert meghalt.

– Tényleg?

– Egy újságíró kitalált valami számítógépes módszert, ami elemzi a szöveget, és ez alapján meg lehet állapítani, hogy ki a szerzője egy adott könyvnek. Emlékszik a Nemzet színe-java című regényre? Az újságíró ezzel a programmal bizonyította be, hogy Joe Klein írta. Szóval a fickó fogta Fairborn könyveit, kielemezte őket, majd megállapította, hogy mindegyiket ő írta. De soha nem dedikált közülük egyet sem.

– Tegyük fel.

– Hogyan lehetünk biztosak abban, hogy tényleg ő dedikálta? Semmibe sem kerül valakinek odafirkálnia az első oldalra, hogy „Gulliver Fairborn”, pláne akkor, ha nincsen másik aláírás, amivel össze lehetne hasonlítani.

– Tegyük fel, hogy ő dedikálta – mondta a nő. – És tegyük fel, hogy személyre szólóan dedikálta.

– Timmy és a szülinapja?

– Valami ilyesmi szöveggel: „Kicsi Alice-nek. A zab többre képes, mint Milton vagy a maláta / Mert így tudjuk, hogy valaki más hibája. Örök szeretettel, Gully.”

– Gully – néztem Alice-re.

– Igen.

– És gondolom, maga lenne ez a kicsi Alice.

– Vág az esze.

– Mindenki ezt mondja. Szóval akkor a kérdése nem hipotetikus. A könyv a magáé, és tudja, hogy a dedikálás valódi.

– Igen.

– Mondja csak el megint, hogy mit írt bele. – Elmondta, én pedig bólintottam. – Housemant parafrazeálja, ugye? „A maláta többre képes Miltonnál, hogy az ember isten útját kövesse.” Egy barátom idézte mindig, mielőtt megitta a negyedik sörét. Sajnos az ötödik és a tizenkettedik sör között mindegyiknél elmondta, így egy idő után meguntam. „A zab többre képes, mint Milton vagy a maláta.” Miért pont a zab?

– Mert zabsört iszik.

– Micsodát?

– Belga zabsört. És rozswhiskyt. Értetlenül néztem Alice-re.

– Belga zabsört. És rozswhiskyt.

– Azt.

– Erre költi a jogdíjat? Azt a rengeteg pénzt? Mikor is jelent meg a Senki gyermeke?

Alice megelőzött. Még oda sem lapoztam az impresszumhoz, amikor közölte:

– Negyven éve. A húszas évei közepén írta. Most a hatvanas évei elején jár.

– Ha hinni lehet a számítógépes elemzésnek, akkor még él.

– Él.

– És maga ismeri.

– Ismertem.

– És dedikált magának egy példányt. Nos, ami az értékét illeti, csak találgatni tudok. Ha itt lenne a könyv a kezemben, akkor konzultálnék pár specialistával, és írásszakértővel is megvizsgáltatnám a dedikálást. Aztán valószínűleg átadnám a könyvet egy aukciósháznak, mert így a piac árazza majd be. Minimum kétezer dollár, de akár ötezer is lehet az értéke. Attól függ, ki akarja megszerezni magának, és mennyire.

– Ha, mondjuk, többen akarnák megszerezni...

– Akkor kúszik felfelé az ár. És az sem ártana, ha maga, mondjuk, híres lenne. Alice Walker vagy Alice Hoffman, vagy akár Alice Roosevelt Longworth. Ebben az esetben még nagyobb értéket képviselne egy gyűjtő számára.

– Értem.

– Ugyanakkor a dedikálás maga is érdekes. Hogyan dedikálta? És egyáltalán, hogyan találkoztak? És...

– Igen?

– Nos, lehet, hogy ostoba a kérdés, de biztos benne, hogy Gulliver Fairborn dedikálta? Mert nincsen róla fotó, senki sem tudja, hol él, hogyan néz ki...

Alice sokatmondóan elmosolyodott.

– Gully volt az, nem vitás.

– Hogyan lehet biztos benne?

– Nos, nem egy könyvesboltban futottunk össze – felelte. – Három évig vele éltem.

– Maga vele élt?

– Három évig. Akkor most híres vagyok?

– Mikor történt ez?

– Évekkel ezelőtt – válaszolta. – Huszonhárom éve költöztem be, és...

– De akkor maga még gyerek volt. Örökbe fogadta magát?

– Tizennégy éves voltam.

– Akkor most harminchét? Megesküdtem volna, hogy alig harminc.

– Maga milyen édes – mosolygott. – Most harminchét éves vagyok, tizennégy éves koromban találkoztam Gully Fairbornnal, és tizenhét voltam, amikor elváltak az útjaink.

– És maguk...

– Igen.

– Nem mondja – sóhajtottam. – Hogyan találkoztak?

– Levelet írt nekem.

– Maga levelet írt neki, és ő válaszolt? Ez hihetetlen. Közel negyven éve minden amerikai tizenhét éves elolvasta a Senki gyermekét. Minden második levelet írt Fairbornnak, aki soha senkinek nem válaszolt. Híres arról, hogy egyetlen levélre sem válaszol.

– Tudom.

– De magának válaszolt. Nem akármilyen levél lehetett.

– Nem akármilyen leveleket írok. De ő írt nekem először.

– Hogyan?

– Eléggé korán értem.

– Azt elhiszem – bólintottam. – De honnét szerzett tudomást Gulliver Fairborn arról, hogy maga korán érik? Egyáltalán honnét tudott magáról? És mi vette rá arra, hogy levelet írjon magának?

– Olvasott valamit, amit írtam. És az nem levél volt.

– Ó.

– Olvastam a Senki gyermekét – mondta –, de nem tizenhét évesen. Hanem tizenhárom évesen.

– Nos, már mondta, hogy korán ért.

– A könyv komoly hatást gyakorol az emberekre, különösen akkor, amikor még nyitottak a világra. Rám nagyon nagy hatást gyakorolt. Egyszer azt gondoltam, hogy Gulliver Fairborn rólam írta ezt a regényt. Aztán eszembe jutott, hogy írok neki, de végül nem tettem. Ehelyett pár hónappal később írtam egy cikket. Leadtam az irodalomtanáromnak, aki odáig volt, annyira tetszett neki. Nem volt nehéz megérteni a lelkesedését. A többiek három, maximum négy oldalt adtak le „Mivel töltöttem a nyaramat” címmel, borzalmas helyesírással és fogalmazással, én meg egy hétezer szavas esszét, tele sületlen filozófiai okfejtésekkel és fiatalos lélekelemzéssel.

– És a tanára elküldte Fairbornnak?

– Biztos vagyok benne, hogy eszébe sem jutott. Ennél sokkal hajmeresztőbb dolgot művelt. Elküldte a The New Yorkernek.

– Ne mondja.

– Attól tartok, el kell mondanom. A magazin elfogadta az írásomat, aminek én a „Mivel nem töltöttem a nyaramat” címet adtam, ami ugyan ironikus, de csak a szöveg ismeretében. Ezért új címet adtak neki: „Hogyan látja a világot egy kilencedikes.”

– Istenem – mondtam. – Maga Alice Cottrell.

Az esszé hatalmas botrányt kavart, és nagy hírnevet hozott a szerzőjének. Megkapta a maga tizenöt perc hírnevét (ami Edger Lee Horvath számára nagyjából akkor ért véget), és minden napilap vele foglalkozott. Aztán amikor a vihar elült, kapott egy levelet lila borítékban.

Ugyanolyan színű papírra gépelték, három oldal hosszú volt, egyes sorközzel. Az esszéjére írott válaszként kezdődött, majd a középkorú szerző eltért a tárgytól, és egyfajta válaszesszéként az életen meg a világmindenségen kezdett el tűnődni.

Alice már az első mondatnál tudta, hogy ki írta a levelet, de az aláírás láttán mégis elakadt a lélegzete. Gulliver Fairborn, állt ott gyönyörű kézírással, alatta meg a címe: egy földút neve az új-mexikói Tesuque mellett. Alice elővette a térképet, és kiderült, hogy Santa Fe közelében van.

Válaszolt neki, és igyekezett nem nagyon lelkendezni. Fairborn lila borítékja postafordultával megérkezett. Azt írta, hogy éppen egy háromszobás házban él Tesuque mellett, ami egy kis indián falu. A háza egy sebtében felhúzott téglaépület, de nagyon kényelmes, írta Fairborn, és hát nem azok a legjobb dolgok, amelyek maguktól, mindenféle tervezés nélkül történnek? A Senki gyermekét mindenféle történetváz nélkül írta, elképzelése sem nagyon volt, hogy mire fog kilyukadni, a végeredmény pedig sokkal jobb lett, mint amilyet valaha is tervezni tudott volna.

A levél véget ért meghívás nélkül, de azért az is ott bujkált a sorok közt. Alice azonnal válaszolt, és közölve vele, hogy milyen elbűvölő lehet a háza. Ha egyszer megnézhetné, írta, biztosan ismerős lenne neki, mintha csak ott élte volna le egyik előző életét.

Fairborn válasza egy kicsit váratott magára. A levél maga alig volt egyoldalas, és egy szóval sem utalt arra, amiről eddig írtak egymásnak. Ehelyett a szomszédja korcs kutyáiról számolt be részletesen, hogy menynyire elválaszthatatlanok egymástól, pedig a temperamentumuk nagyon is különböző, mivel az egyikük mindig ég a kalandvágytól. Amikor Alice végzett a levéllel, abban sem volt biztos, hogy a kutyák léteznek, vagy Fairborn csak erre az alkalomra találta ki őket, azt ugyan nem tudni, mi célból. A levelet, ahogyan a többit is, lila levélpapírra gépelte, és lila borítékban adta fel. És mellé tett egy repülőjegyet New Yorkból Albuquerque-be.

Alice négy nap múlva a repülőn ült. Fairborn már várta. Egyikük sem látott fotót a másikról, de abban a pillanatban megismerték egymást, ahogyan egymás szemébe néztek. Fairborn magas volt, vékony, jóképű. Együtt várták meg, amíg Alice bőröndje megjelent a futószalagon. A lány rámutatott, a férfi megfogta, és kivitte a kocsihoz.

Tesuque felé Fairborn elmondta neki, hogy már akkor tudta, hogy ez fog történni, amikor elolvasta az esszéjét. – Tudtam, hogy látni akarlak – közölte. – És azt is tudtam, hogy te is látni akarsz.

A ház egy patakra nézett, és pont olyan volt, amilyennek Alice elképzelte, és pont olyan kényelmes, amilyennek Fairborn megírta. Ott éltek az elkövetkező három évben.

– Csak azt nem értem – néztem rá –, hogy Fairbornnak honnét volt bátorsága írni magának, és magának honnét volt bátorsága elfogadni ezt a meghívást. Tudta, hogy maga még csak tizennégy éves ?

– Azt tudta, hogy kilencedikes vagyok. Ha több lettem volna tizennégynél, akkor eléggé retardáltnak kellett volna lennem.

– Az nem jutott Fairborn eszébe, hogy a szülei megpróbálják majd megkeresni magát? És akár le is tartóztathatják?

– Szerintem ez soha nem jutott az eszébe – felelte. – Gully nem felelőtlen, de kétlem, hogy túl sok időt töltene cselekedetei következményeinek mérlegelésével. Még abban sem nagyon hisz, hogy a tetteknek következményei vannak. Maga is olvasta a Senki gyermekét.

– Igen.

– Akkor tudja, hogy mit mond a történések véletlenszerű egybeeséséről. Különben is, tudta, hogy nem lesz gond. Ahogyan azt is tudta, hogy elrepülök hozzá.

– És a szülei mit szóltak ehhez?

– Öreg hippik voltak – felelte. – Apám Katmanduban fetrengett belőve, mi meg anyámmal a connecticutbeli Greenwichben éltünk, anyám szüleinek az örökségéből, aki heti három napot önkéntesként dolgozott egy szervezetnek, amely a marihuána legalizálásán fáradozott.

– Neki sem volt kifogása a dolog ellen?

– Ő vitt ki a reptérre. Gullynak ugyan nem volt telefonja, de pár nap múlva egy út menti fülkéből felhívtam az anyámat, hogy megmondjam neki, maradok még egy kicsit. Nagyon helyes, felelte.

– Maga csak tizennégy éves volt.

– Azt szoktam mondani, hogy a lelkem öregebb nálam. Nem tudom, hogy még ma is hiszek-e benne, de az igaz, hogy nem voltam egy átlagos tizennégy éves. És soha nem éreztem úgy, hogy helytelenül cselekszem. Pont ott voltam, ahol lennem kellett.

Mindezt az antikváriumban mesélte el nekem, miközben Raffles az ölében dorombolt, és senki sem nyitotta ránk az ajtót, mintha megérezték volna, hogy csak zavarnának. Aztán a University Place-en található Cedar Tavernben folytatta, ahová zárás után mentünk, és a pincértől belga zabsört kért. A pincér felvonta a szemöldökét, távozott, majd visszajött, és közölte, hogy csak német búzasörük van. Alice rendelt egy üveggel, és én is. Megkérdeztem, rendeljünk-e mellé rozswhiskyt. Azt felelte, hogy csak akkor, ha szükségét érzem. Nem éreztem. Megittunk egy-egy üveggel, majd átmentünk egy olasz étterembe, amely ugyan kívülről nem sok jót ígért, de belülről elfogadható volt – olyan konyhával, aminek párját sem nagyon lehet találni. Osso bucót rendeltünk, megittunk egy üveg Valpolicellát, a pincér pedig Stregát hozott az eszpresszónk mellé. Lehet, hogy egy firenzei trattoriában jobban főznek, de őszintén szólva, el nem tudtam képzelni, miként lenne ez lehetséges.

Vacsora közben Alice még sokat mesélt magáról, aztán az étterem előtt, miközben a bor melege átjárta testünket, egymás szemébe néztünk, ahogyan egykoron egymás szemébe néztek ők is Fairbornnal az albuquerque-i reptéren. Aztán fel sem kellett tennem a kérdésemet, már válaszolt is rá.

– Hozzád – mondta.

Amint felemeltem a kezemet, megjelent egy taxi. Ez egy ilyen éjszaka volt.

Hetedik fejezet

– Szóval ilyen az íze a zabsörnek – mondta Carolyn. – Kicsit édes ez nekem, Bernie.

– Tudom.

– De nem rossz. És piszkosul erős. Megkockáztatom, hogy majdnem olyan erős, mint az a sör, amit a múltkor a Glen Drumnadrochit után ittunk.

A Glen Drumnadrochit egy ritka, malátából készült skót whisky, amit utoljára egy távoli hotel bárjában ittunk, és semmihez sem lehetett hasonlítani. Kivéve talán azt az italt, amit Bacchus tölthetett a kemény piásoknak az Olümposzon.

– Azt hittem, zabból nem is lehet sört főzni – folytatta Carolyn. – A zabot a lovak eszik.

– Meg még egy rakás más állat.

– Akkor meg miért kellett belőle sört főzni?

– Kérdezd meg a belgákat.

Maxine a pult mellől figyelte, ahogy ízlelgetjük a sört, amit magammal hoztam, mert náluk nem lehetett kapni. Ami azt illeti, szinte sehol sem lehetett kapni, én is egy eldugott kis boltban bukkantam rá a Huszonhatodik utcában, egy pincelejáró mellett.

– Azok csinálják a pralinét, ugye?

– Azok – bólintottam.

– Inkább nem kérdem. Még a végén megsértődnek, és nem csinálnak több pralinét.

Igen, a Bum Rapben ültünk. Előző este felhívtam Carolynt, hogy lemondjam a szokásos, munka utáni találkozónkat, délelőtt meg ő telefonált, hogy lemondja a közös ebédünket, így volt mit bepótolnunk.

– Azt kell mondanom – emelte fel az üveget –, hogy ez egyre jobb lesz.

– Az.

– És Gulliver Fairborn ezt issza.

– Ezt. És rozswhiskyt.

– Mondd, hogy nem keveri össze őket – kapta fel a fejét Carolyn. Széttártam a karom: – Nem tudhatom.

– És Alice Cottrell? Ő is csak ezt issza?

– Tegnap este vacsora közben megittunk egy üveg bort, utána meg egy-egy pohár Stregát. Otthon nem tartok zabsört, csak klasszikus amerikait, de azt nem kért. Inkább whiskyt. Ez is a Fairbornnal töltött évek hatása: csak zabsört iszik. És maximum rozswhiskyt.

– Mi történik, ha kitudódik? Mindenki zabsört akar majd inni?

– Budweiser helyett? Te viccelsz?

– Pedig jobb.

– Ne mondd el senkinek – súgtam neki. – Titok.

– Micsoda? – hajolt az asztalra Carolyn.

– Az – feleltem –, hogy a zabnak idegnyugtató hatása van.

– A belgák ezért nem idegesek?

– Te az lennél, ha zabsört főznél és pralinét gyártanál?

– Csak akkor, ha a kettő összekeveredik – felelte Carolyn. – De akkor nagyon.

– Ne is mondd.

– És mikor van idegnyugtató hatása? – kérdezte Carolyn. – Ha eszed, vagy ha hegyezed?

– Hegyezni állítólag csak akkor tudod jól, ha előtte pár korsóval már megittál.

– Mert annyira lenyugtat idegileg.

– Annyira – bólintottam. – Idegileg.

– Rád milyen hatással volt? – nézett rám Carolyn.

– Milyen értelemben?

– Alice értelmében. Lesütöttem a szemem.

– Bernie?

– Egy úriember soha nem beszéli ki a hölgyeit.

– Tudom, éppen ez az oka, hogy nem barátkozom Fülöp herceggel. Szóval? Mi történt?

Amikor egy nő meghívatja magát az ember lakására, akkor hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy a nyúl már a zsákban van. De én nem kötöttem még be a zsák száját. Az este első részét azzal töltöttük, hogy egy másik férfival folytatott viszonyáról mesélt nekem, aki egyben legendás és titokzatos író is. Miféle előjáték ez egy egyszerű zsákkötözéshez?

Szóval amikor zenét választottam, a Mel Tormé-lemezemet a polcon hagytam, bár egészen elképesztő, hányszor értem már el sikert vele. Ebben az esetben azonban úgy éreztem, hogy nem ez lesz a megfelelő választás.

Miközben Coltrane fújt nekünk, Alice még tovább mesélt Gulliver Fairbornról. Hogy miképpen találja ki magát újra és újra, hogyan talál ki új nevet vagy új életstílust magának az ország másik felében. Egyszerű volt rejtőzködnie, mivel senki sem tudta, hogyan néz ki, így senki sem ismerhette fel a benzinkútnál vagy a piacon. A legtöbbször készpénzzel fizetett, ám ha mégis csekket kellett kiállítania, akkor az éppen aktuális nevén tette, amelyhez legalább féltucatnyi személyazonosságot igazoló irat passzolt.

Nem járt emberek közé, nem barátkozott senkivel.

– Visszavonultan éltünk – mesélte Alice. – Könnyű volt, elvégre vidéken voltunk. Gully még napfelkelte előtt kiszállt az ágyból, és reggeliig folyamatosan írt. A reggelit mindig ő készítette, aztán csak elvoltunk. Nagyokat sétáltunk, autóztunk, sok indián pueblóba ellátogattunk. Nagyon megtetszett neki a San Ildefonsó-i kerámia, és megkereste a falu legjobb keramikusát. Több órát töltöttünk a nővel, a végén Gully vett egy kis tálat, amit még a nő anyja készített. Hazavittük magunkkal Tesuque-be, Gully meg letette az asztalra a tálat, és elmondta Wallace Stevens versét arról, hogy hogyan tett le egy bögrét egy hegy tetejére Tennesseeben. Ismered a verset?

Bólintottam.

– Igen, de nem vagyok biztos abban, hogy mit jelent.

– Én sem, de akkor úgy éreztem, hogy értem. És a bögre vagy tál, vagy minek hívják, még mindig megvan.

– Neked vette?

– Nekem hagyta ott. Amikor beköltöztem hozzá, azt mondta, addig maradok, ameddig akarok, meg azt is, hogy reméli, soha nem hagyom el. Mert majd ő fog elhagyni engem.

– Ezt így elmondta neked?

– Tényként közölte. Az ég kék, a szinusz párja a koszinusz, és eljön a reggel, amikor felkelsz, és én nem fekszem melletted, mert elmentem.

– Ez olyan, akár egy countrynóta – mondtam. – Ezt a szinuszos meg koszinuszos dolgot kivéve, amit Garth Brooks nem nagyon tudná hihetően elénekelni.

– Aztán egy reggel felébredtem – mesélte Alice –, és Gully nem volt ott.

– Csak így? Még csak nem is sejtetted?

– Talán sejtenem kellett volna, de nem sejtettem. Sőt, eleinte még azt sem tudtam, hogy elment. Mindent otthagyott, a kocsit, a bútorokat, sőt még a ruháit is. A regénye kéziratát pár héttel korábban küldte el a kiadójának. Azt hittem, elment sétálni. Reggeli előtt sokszor elment sétálni. Aztán megtaláltam a levelet.

– „Jó móka volt, de tudod, hogy van ez.”

– Nos, majdnem. Swinburne-től idézett: „Az egyik szerelem szürkébe fordul, a másik zöldbe. Nincs már szava tegnapnak, ahogy a jövőnek se.”

– Ez sokkal egyértelműbb, mint Wallace Stevens.

– És nem hagyott bennem kétséget. Volt még utóirat is, amit fejből tudtam, de túltettem magam rajta. Azt írta, hogy addig maradok, ameddig akarok. A bérletet június végéig kifizette, azaz volt még hat hetem. Az egyik fiókban hagyott némi készpénzt meg egy repülőjegyet New Yorkba. Azt csinálhattam a házzal és a berendezéssel, amit csak akartam. A kocsit a nevemre íratta, így azzal is elmehettem volna. Csinálhattam vele, amit csak akartam.

– Tudtál vezetni? Tizennégy évesen?

– Akkor már tizenhét voltam, de nem jutottam el oda, hogy megtanuljak vezetni. Meg akartam kérni az egyik szomszédot, hogy vigye el a kocsit egy kereskedőhöz, és adja el neki, de végül mindent otthagytam. Belepakoltam a bőröndömbe, amit még Greenwichből hoztam magammal, a San Ildefonsó-i tálat a ruháimba csavartam, nehogy eltörjön. Nem törött el, még mindig megvan.

– És visszarepültél New Yorkba?

– Majdnem. Busszal kimentem a reptérre, és becsekkoltam a járatra, di amikor fel lehetett szállni, én nem tettem. Fogtam a táskámat, és kist táltam a reptérről. Biztosan vissza lehetett volna váltani a jegyet, de olyan macerásnak tűnt. Volt annyi pénzem, hogy busszal elmenjek San Franciscóba.

– A ruháiddal meg a táladdal.

– A Tenderloinban szálltam meg. A ruháimat a szekrénybe tettem, a tálat az öltözőszekrényre.

– Tizenhét éves voltál.

– Tizenhét. Publikáltam már a The New Yorkerben, és három évig együtt éltem egy híres íróval, aki mindennap írásra tanított. Azóta egyetlen szót sem írtam, hogy eljöttem Connecticutból. És még mindig szűz voltam.

Coltran abbahagyta, helyette Chet Baker fújt tovább.

– Szűz – mondtam. – Képletesen, vagy...

– Ténylegesen. Virga intacta, vagy hogy van latinul.

– Nem... ? Gullyt nem érdekelte a... ?

– Ó, dehogyisnem érdekelte. Minden nap szexeltünk. Ezen eltűnődtem.

– Biztosan járt az Amazonason – mondtam –, és meztelenül fürdött egyet a folyóban, és összetalálkozott egy candiruval...

Alice megrázta a fejét.

– Nem volt semmiféle problémája – felelte csak a dugót nem az üveg szájába dugta. Bárhová, csak oda nem. Szinte mindent kipróbáltunk, ennek ellenére a lány, aki San Franciscóba utazott, technikai értelemben még mindig szűz volt.

– Miért?

– Soha nem mondta. Gully nem nagyon magyarázta saját magát. Lehet, hogy a korom miatt, lehet, hogy azért, mert szűz voltam. De az is lehet, hogy más nőkkel is ezt csinálta. Vagy morbid félelem töltötte el attól, hogy véletlenül apa lesz. Vagy csak kísérletezni akart. Megpróbáltam kerülni azokat a kérdéseket, amelyekről úgy éreztem, hogy nem akarna rájuk válaszolni. Ilyenkor mindig csalódott képet vágott, és soha nem válaszolt. Hamar megtanultam, mit kérdezzek, és mit ne.

– És erről soha nem beszéltetek.

– Erről sem. Ugyanakkor rengeteg más dologról beszéltünk. És szó sem volt arról, hogy a szexuális nevelésem elmaradt volna, mert sok mindent csináltunk.

És mesélni kezdett. Kicsit közelebb húzódott hozzám a szófán, fejét a vállamra hajtotta, és olyasmikről beszélt, amiket húsz éve csinált egy férfival, aki akár az apja is lehetett volna.

– Bernie? Hová mész?

– Mindjárt jövök – feleltem. – Csak fel akarok tenni egy lemezt. Remélem, szereted Mel Tormét.

– Nos – mondtam egy kicsivel később. – Most már nem vagy szűz.

– Ne butáskodj. Alig egy hete voltam San Franciscóban, amikor elvesztettem a szüzességemet. És csak azért ilyen későn, mert minden jóképű pasiról kiderült, hogy meleg.

– Nos. San Francisco – tártam szét a kezem.

Friscóban maradt másfél évig, mert ennyi idő alatt írta meg első regényét. Amikor végzett, egy hétre félretette. Aztán elolvasta, és úgy döntött, hogy borzalmas. Ha lett volna kandallója, elégeti, de nem volt. Ehelyett széttépte az összes papírlapot apró fecnikre, és kivágta a szemetesbe.

Egy kávézóban dolgozott pincérnőként, de megunta az állást, és megunta San Franciscót is. Fogta a San Ildefonsó-i tálját meg a ruháit, és először Portlandbe ment, majd Seattle-be. A Pioneer téren kivett egy szobát, talált munkát egy könyvesboltban, és írt egy novellát, amelyet elküldött a The New Yorkernek. Miután a novellát visszaküldték, feladta Anthea Landaunak, mert rajta kívül más ügynököt nem ismert. Fairborn néha írt Landaunak, aki néha válaszolt neki.

– Azt írta – mesélte Alice –, hogy ugyan van stílusérzékem, de a sztori erőtlen és hiteltelen. Azt is megírta, hogy többé már nem képviseli Gulliver Fairbornt, amiből sejtettem, hogy nem kellett volna Gullyra hivatkoznom.

Újra elolvasta a novellát, és úgy döntött, hogy Ms. Landaunak igaza volt. Összetépte, másnap pedig egy halom romantikus szerelmes regénnyel a táskájában jött haza a könyvesboltból. Aznap éjjel elolvasott egyet, másnap éjjel még egyet, a hétvégén pedig még ötöt. Aztán leült az írógép elé, és egy hónap múlva készen is volt a regényével. Közvetlenül az egyik kiadónak küldte el. Hamarosan kapott egy csekket és egy szerződést.

Melissa Manwaring álnéven írt. A Manwaring természetesen a Senki gyermekéből jött, a Melissa meg passzolt hozzá. Amikor a második regénye felénél járt, felmondott a könyvesboltban. Később Virginia Furlong néven egy másik kiadónak kezdett el történelmi szerelmes regényeket írni korhű párbeszédekkel és szörnyeteg férfi szereplőkkel. Két-három évente költözött, barátokat és szeretőket még ennél is gyakrabban cserélt, és elég sokat írt ahhoz, hogy ne legyenek pénzügyi gondjai, de olyan sokat azért mégsem, hogy a kiégés miatt aggódnia kellett volna.

Nagy ritkán, húsz év alatt összesen nyolcszor vagy tízszer lila borítékban levelet kapott Gulliver Fairborntól az éppen aktuális címére.

– Nem kellett magándetektívet fogadnia – mondta Alice. – Én nem bujkáltam a világ elől, ahogyan ő tette. Valahányszor elköltöztem, mindig meghagytam az új címemet. És soha nem fizettem azért, hogy titkos legyen a telefonszámom. Ennek ellenére dolgoznia kellett azon, hogy megtaláljon.

Az első levelet pár hónappal Melissa Manwaring első regényének megjelenése után kapta. Talán az álnéven akadt meg Fairborn szeme. A stílusa alapján azonnal felismerte Alice-t, elolvasta a regényt, és kommentálta is. Ez hízelgő volt. Fairborn a címét is megírta: Joplin, Missouri, Főposta, Poste Restante és persze egy hamis név. Alice írt neki egy hosszú levelet, de összetépte, majd írt egy rövidet, azt meg elküldte, és legközelebb két év múlva a Maine állambeli Augustából érkezett az újabb lila boríték.

És így tovább. Nem sokkal a férjhezmenetele után ismét kapott egy levelet, majd két év múlva még egyet, nem sokkal a válása után. Mindketten összevissza mozogtak az államokban, néha még külföldön is. Útjaik sohasem keresztezték egymást, de Fairborn legalább kétévente hírt adott magáról. A lila borítékok mindig meglepték Alice-t, és izgalommal vegyes rettegéssel nyitotta ki őket. Kár lett volna tagadnia: Fairborn maradt a legfontosabb férfi az életében. Néha átkozta érte, de ez sem változtatott a lényegen.

És most, majdnem három év szünet után ismét hallatott magáról.

– Itt, New Yorkban?

Nem. Alice a virginiai Charlottesville-ben élt, a Virginiai Egyetem campusa mellett bérelt lakást. Az épület három másik lakójával egy rózsakerten osztozott, ahol a levelet is felbontotta, egy meleg nyári délutánon, az illatozó virágok közt.

Fairborn nagyon izgatott volt, pedig korábbi levelei mind nagyon nyugodtak és kedélyesek voltak. Azt akarta tudni, mit csinált Alice a leveleivel. Elégette őket? Ha nem, akkor megtenné, hogy most azonnal elégeti őket? Vagy ha nem akarja, akkor küldje vissza neki mindet.

Alice azt válaszolta, hogy kezdettől fogva megőrzött minden levelet. Rendszerint kevés csomaggal utazott, még a könyveit sem vitte magával, de a neki dedikált Senki gyermekét és a leveleket soha nem hagyta volna ott sehol. Éppen ezért meg is akarta tartani mindet. Miért akarja hát, hogy megsemmisítse őket?

A férfi postafordultával (!) válaszolt neki, és mellékelte egy cikk másolatát a New York Timesból, mely szerint Anthea Landau, régi ügynöke megállapodott a Sotheby’s aukciósházzal, hogy Fairborn összes levelét elárverezik.

Fairborn felhívta a volt ügynökét, és magából kikelve beszélt, elkövetve azt a hibát, hogy a „vérszívó” és a „pénzéhes vámpír” kifejezéseket használta az asszonyra. Landau rávágta a kagylót, és nem vette fel, amikor Fairborn visszahívta, aki erre levelet írt neki, ezúttal már sokkal diplomatikusabban fogalmazva. Hangsúlyozta, hogy a leveleket csak és kizárólag neki írta, és nagyon fontos lenne, hogy visszakapja őket. Felajánlotta, hogy fizet értük, ha kell, csak mondja meg Ms. Landau, hogy mennyit kér. Így nem kellene árverési jutalékot fizetnie, az adóhivatalnak az egészről tudnia sem kellene, ráadásul morálisan kifogástalanul cselekedne.

Ms. Landau nem válaszolt. Fairborn ekkor írt egy második levelet, és alig adta fel a postán, amikor rájött, hogy ez a levél is az árverésen fogja végezni, ahogyan a többi. Az dolog mérhetetlenül bosszantotta, és többet nem írt az asszonynak.

– Semmit sem tehet – mondtam Carolynnak. – A törvény tisztán és világosan rendelkezik: a levelek a címzett tulajdonát képezik. Ha küldök neked egy levelet, akkor az a tied. Megtarthatod, széttépheted, vagy eladhatod valaki másnak.

– Először találni kell valakit, aki meg akarja venni.

– Nos, ha én lennék Gully Fairborn, akkor könnyen találnál vevőt. Fontos író, és annyira titokzatos, hogy sokan kisebb vagyont is hajlandóak fizetni a leveleiért. Szóval ha akarod, van kinek eladnod. Egy dolgot nem tehetsz csak: nem publikálhatod őket.

– Miért nem, ha egyszer az enyémek?

– Mert a levelek a címzett fizikai tulajdonát képezik, de a szerzői jog továbbra is a feladóé.

– Várj egy percet Bernie. Tudom, hogy Fairborn buggyant egy alak, de ne mondd nekem, hogy a leveleit elküldte a Kongresszusi Könyvtárnak, hogy így védesse le őket.

– Erre semmi szükség nincsen. Akármit írsz, automatikusan szerzői jog védi, akár nyilvántartásba veteted Washingtonban, akár nem. Fairborn leveleinek szerzői joga őt magát illeti, és bárkit megakadályozhat abban, hogy kiadja őket. Sőt, pár éve már meg is tette.

– Anthea Landau ki akarta adni a leveleit?

– Nem, de volt egy fickó, aki Fairborn engedélye nélkül akart írni róla életrajzot, és az évek során többen is voltak, akik lila borítékban kaptak levelet Fairborntól. Páran hozzá is járultak ahhoz, hogy ez a pali elolvassa őket. Hosszasan akart idézni belőlük, de Fairborn bírósághoz fordult, és megakadályozta.

– A fickó még csak nem is idézhetett belőlük?

– A bíróság döntése értelmében összefoglalhatta, hogy mi áll a levelekben, de Fairborn szerzői jogának csorbítása nélkül nem idézhetett belőlük. Egy bizonyos határig át is fogalmazhatta a leveleket, de az így megírt könyv már nem az lett volna, amit tervezett. Amit viszont megírhatott volna, az keveseket érdekelt.

Carolyn elgondolkodott ezen.

– Ha senki sem jelentetheti meg a leveleit – mondta végül –, akkor mit érdekli Fairbornt, hogy kinek a tulajdonában vannak? Mit számít neki, hogy Anthea Landau dossziéjában vannak, vagy egy gyűjtő könyvtárában? Ha egyszer úgysem lehet kiadni őket...

– De ki lehet. Mondjuk.

– Most mondtad, hogy nem lehet.

– Tudom, hogy mit mondtam. Azt, hogy nem idézhetik a leveleit könyvekben, és még át sem nagyon írhatják őket. De egy aukciós katalógusban már lehet idézni belőlük, és részletesen le is lehet írni a tartalmukat.

– Miért?

– Mert az aukciósházaknak joguk van a lehető legrészletesebben leírniuk azt, amit árverésre bocsátanak. És joguk van a tényleges árverési tételt megmutatniuk az érdeklődőknek, így aki akarja, az árverés előtt akár egy álló héten át is olvasgathatja Fairborn leveleit. A sajtó pedig beszámolhat a levelek tartalmáról.

– A sajtó? Őket meg mit érdekli ez az egész?

– Szerinted a sajtót hidegen hagyja Amerika egyik leghíresebb és legrejtőzködőbb írójának levelezése? Kétlem. Azt biztos, hogy minimum az árverésről meg a leütési árról beszámolnak.

– Még több publicitás Fairbornnak.

– Az egyetlen amerikai írónak, aki pont ebből nem kér. Hozzá képest B. Traven egy médialotyó volt. Gondold csak el, éppen a magánlevelezésének egy részét akarják eladni a legmagasabb árat kínálónak. Ráadásul hamarosan teljes egészében megjelentetik.

– És mikor jár le a szerzői jog védelme?

– A szerző halálakor. Persze a szerzői jog továbbra is védi a leveleket, csakhogy az az örököseire száll, és az a nagy kérdés, hogy akarnak-e ők bíróságra járni ezért. De még ha rá is szánják magukat, a bíróság nem fog teljes mellszélességgel kiállni egy halott magánélethez való joga mellett. Fairborn csak úgy akadályozhatja meg a levelek nyilvánosságra hozatalát, ha megszerzi őket.

– Miért nem megy el az árverésre, és veszi meg a leveleket?

– Még soha nem mutatkozott a nyilvánosság előtt.

– De ha egyszer senki sem tudja, hogyan néz ki? Nem is kell személyesen megjelennie. Megbízhat valakit, hogy a nevében licitáljon. Mondjuk, egy ügyvédet.

– Megteheti – bólintottam. – Már ha meg tudja engedni magának.

– Mennyi pénzről beszélünk, Bernie? Vállat vontam.

– Még azt sem tudtam megmondani Alice-nek, hogy mennyit kaphat a Senki gyermeke dedikált példányáért. Még nagyságrendileg sem vagyok képes belőni, hogy mennyit hozhat száz levél.

– Száz levél?

– Nos, Ms. Landau volt Fairborn ügynöke az első négy vagy öt könyv kiadása idején. Gondolom, jó pár levél csak gyakorlati kérdésekkel foglalkozik: „Itt a kézirat, hol a pénz?”, de lennie kell olyanoknak is, amik Fairborn alkotói folyamatába engednek bepillantást, és megmutatják, milyen lehet az ember a regények mögött.

– Nagyságrendileg mennyi, Bernie?

– Nem tudom megmondani – ismételtem. – Nem láttam a leveleket, nem tudom, mennyire árulkodóak. És azt sem tudom megjósolni, hogy ki fog elmenni az árverésre. Ha a gyűjtők megjelennek, és a zsebük elég mély, akkor az ár akár a csillagos égig is felfuthat. És ne kérdezd, hány dollár a csillagos ég, mert nem tudom. Nem hiszem, hogy tízezernél kevesebbet vagy egymilliónál többet hoznának, de ezzel nem vagyunk beljebb.

– És Fairborn nem gazdag?

– Annyira nem, amennyire gondolod. A Senki gyermekével ugyan sok pénzt keresett és keres még ma is a jogdíjakból, de a többi könyve közül egy sem ért el ekkora sikert. Állandóan új dolgokkal próbálkozik, soha nem írta meg kétszer ugyanazt a könyvet, sőt, még ugyanolyan stílusú vagy zsánerű könyvet sem írt soha. Persze minden könyvét kiadják, elvégre ki ne adná ki Gulliver Fairbornt? De az utóbbi pár könyvével sem ő, sem a kiadója nem keresett valami sokat.

– És jók az új könyvei?

– Párat olvastam – feleltem –, de nem mindet. Nem rosszak, sőt, szerintem van, amelyik jobb a Senki gyermekénél. Érett munkák, de nem ragadnak meg benned annyira, mint az első könyve. Alice szerint Fairbornt nem érdekli, hogy mennyire sikeresek a könyvei, hogy mennyit adnak el belőlük. Csak az érdekli, hogy reggelente felkelhessen, és azt írhassa, amit akar.

– De tudna pénzt keresni, ha akarna, nem?

– Hogyne. Megírhatná a Senki csecsemőjét vagy a Senki tinédzserét. Országjáró turnéra indulhatna, felolvasóesteket tarthatna. Vagy eladhatná a Senki gyermekének megfilmesítési jogait. Sok mindent tehetne, csak éppen békében és visszavonultan akar élni.

– Szóval nem vásárolhatja vissza a leveleit.

– Megpróbálta, emlékszel? Landau még csak nem is válaszolt a levelére. És kétlem, hogy meg tudná fizetni az árat, amennyiért leütik a leveleit az árverésen.

– Értem – bólintott Carolyn. – És itt lépsz be te a képbe, Bernie.

– Azért ez így nincs rendben – mondtam Alice-nek. – Az ember azt hinné, hogy egy jó ügyvéd majd megoldja. De a jelek szerint csak abban reménykedhet, hogy aki megveszi a leveleket, az meg is tartja magának őket.

– Még mindig ott van az árverési katalógus.

– Igaz.

– És az újságcikkek.

– Végül úgyis lecsendesednek a kedélyek – mondtam szomorú arccal –, mint egy tornádó után, csakhogy semmi sem lesz már a régi.

– Van még egy megoldás.

– Igen?

– Ha valaki, mondjuk, egy betörő – kezdte Alice, és nem nézett rám – bejutna Ms. Landau lakásába, és elhozná a leveleket, akkor azok nem kerülnének a Sotheby’shez, de még a katalógusokba sem. Ez pont az a feladat, ami egy leleményes és rátermett betörőnek meg se kottyan, nem igaz?

– Gondolom, nem kellett volna különösebben meglepődnöm – magyaráztam Carolynnak. – Azért vettem meg az antikváriumot, mert úgy gondoltam, hogy ott biztosan jó csajokkal fogok találkozni, és tényleg.

Emberek jönnek be a boltba, néhányan nők, és közülük egy-kettő még csinos is. Természetes, hogy szóba elegyedünk, ha másról nem, hát könyvekről, és néha a beszélgetést vacsora mellett folytatjuk.

– És néha még Mel Tormé is dalra fakad.

– Néha – bólintottam. – Nagy néha. De akkor is látnom kellett volna, hogy miről van szó. El kell ismernem, hogy aznap délután nem voltam valami ellenállhatatlan. Egyfolytában csak a candiruról beszéltem. Nem az a csajozós duma.

– Nos, az biztos, hogy nem hétköznapi téma.

– Virginiában él, amikor Fairborn felől hall – folytattam. – Pár hét múlva meg besétál a boltomba, leveszi a polcról a Senki gyermekének ötödik utánnyomását, és megkérdi tőlem, hogy mennyit érhet egy dedikált első kiadás. Húsz éve kapta a könyvet. Ennyi idő alatt csak kideríthette, hogy mennyit ér.

– De könnyen el tudta kezdeni a beszélgetést. És mindenképpen jobb téma a candirunál. Véletlen, hogy pont egy betörőre volt szüksége, és te az vagy. Az a helyzet a véletlenekkel, hogy előfordulnak. Nézd csak meg Ericát.

– Én akkor sem hiszek a véletlenekben.

– Ugyan már, Bernie! – csattant fel Carolyn. – Erica pont akkor jelent meg az életemben, amikor kedvem támadt egy románchoz, és nyitott voltam a kapcsolatra. Szerinted ez nem véletlen?

– Nem igazán.

– Nem? És miért nem?

– Mert te mindig románcos kedvedben vagy – feleltem –, és amint meglátsz egy csinos nőt, már készen is állsz arra, hogy függönyt válasszatok a közös lakásba.

– Egy zsúfolt teremben találkozott össze a pillantásunk. Milyen gyakran fordul ez elő?

– Igazad van – bólintottam. – Elképesztő véletlen, és azt jelenti, hogy titeket egymásnak teremtett az Isten. De Alice-szel semmi sem történt véletlenül. Valahonnan megtudta, hogy ki vagyok, és lehet, hogy ez nem is olyan nehéz, mint gondolom. Ülj le egy számítógép elé, üsd be a keresőbe, hogy könyvek és betörő. Szerinted kinek a neve áll az első helyen?

– Igaz, a neved párszor benne volt már a lapokban.

– Ez a baj azzal, ha letartóztatják az embert – mondtam. – A publicitás. Ha Fairborn meg akarja tudni, milyen az, amikor betörnek az ember magánéletébe, raboljon csak ki egy italboltot. „Kérem, ne fényképezzenek le. Soha nem engedtem, hogy lefényképezzenek.” Sok sikert, Gully.

– Gondolom, ezzel arra akarsz utalni, hogy rühelled a publicitást.

– Akkor is látnom kellett volna – ismételtem rögeszmésen. – És talán láttam volna, ha Mel Tormé nem duruzsol úgy a fülünkbe.

– Értem, Bernie. De megcsinálod, ugye? Ellopod azokat a leveleket.

– Hülye lennék – feleltem. – Nincs benne pénz. Könnyen lehet, hogy azok a levelek egy kisebb vagyont érnek, de én a szerzőjüknek adnám vissza őket, akinek üres a zsebe. Ms. Landau ráadásul egy hotelban él, és az mindig trükkös. A Paddington nem a Fort Knox, de akkor is rizikós, és a végén nem vár egy halom készpénz az éjjeliszekrényen. Nem lennék eszemnél, ha elvállalnám.

– Mit mondtál neki, Bernie?

– Azt, hogy elvállalom – válaszoltam, és felvettem a poharamat az asztalról. – Nem voltam eszemnél.

Nyolcadik fejezet

Gulliver Fairborn utálta volna.

Bilincsbe verve vittek be a kapitányságra, ami önmagában megalázó volt, aztán ujjlenyomatot vettek tőlem, majd lefényképeztek szemből és oldalról is. Ennél jobban nehezen lehet belegázolni valakinek a magánéletébe, de ki akarja ezt elmagyarázni két egyenruhás rendőrnek a szolgálat végén? Végül megmotoztak, és bevágtak egy cellába, ahol az egész éjszakát töltöttem.

Otthon jobban aludtam volna, vagy a boltomban, vagy a Paddington 415-ös szobájában. És akkor finoman fogalmaztam, mert alig aludtam valamit. Morcos voltam, és goromba, amikor Wally Hemphill reggel megjelent, és letette értem az óvadékot.

– Közöltem velük, hogy semmiféle bizonyítékuk nincs ellened – mondta. – Egy hotelban tartózkodtál, ahol egy nő meghalt. Mióta bűncselekmény ez? Azt mondják, hogy egy szemtanú azon az emeleten látott, ahol a gyilkosságot elkövették. Hozzátették, hogy álnéven vettél ki szobát, és se szeri, se száma a letartóztatásaidnak.

– De csak egyszer ítéltek el – mutattam rá.

– Felhívtam a figyelmüket arra – folytatta Wally –, hogy saját üzleted van, és eszed ágába se jutna megszökni. Megpróbáltam, hogy saját felelősségedre engedjenek el, de a lapok tele vannak a bíró történetével, aki óvadék nélkül engedett szabadlábra egy gyilkost, és...

– Nem vagyok gyilkos, Wally.

– Tudom – bólintott –, és nincs is jelentősége, mert sikerült lealkudnom az óvadékot csekély ötezerre.

– Csekély?

– Szabad vagy, nem? Akár meg is köszönhetnéd, mert miattad ma reggel kevesebbet tudtam futni. – Wally ugyanis a New York-i maratonra edzett, és a verseny közeledtével napi egy mérfölddel futott többet.

Szakmája a jog volt, de szenvedélye a futás. – És megköszönhetnéd Marty Gilmartin barátodnak is – tette hozzá –, mert ő adta a pénzt.

– Marty Gilmartin?

– Most meg mit ráncolod a homlokod? Emlékszel rá, nem? Hogyne emlékeztem volna rá. Akkor találkoztam először Martin Gilmartinnal, amikor letartóztattak, amiért elloptam a baseballkártyáit. Természetesen nem én tettem, de az alibimet az jelentette volna, hogy nevezett időpontban éppen a város túlsó végén törtem be egy lakásba, ezért inkább úgy gondoltam, hogy hallgatok. Végül minden rendeződött, és Martyval megállapodtunk egy kölcsönösen előnyös megoldásban, amelynek értelmében én betörtem azokhoz a barátaihoz, akiknek biztosítási pénzre volt szükségük. Mire végeztünk, mindkettőnk készpénzállománya jelentősen gyarapodott. Az enyém annyival, hogy meg tudtam venni azt az épületet, amely otthont adott az antikváriumomnak. Így végre nem kellett aggódnom a türelmetlen főbérlő miatt, hiszen én magam lettem az. Sokan mondják, hogy a bűn nem kifizetődő. Nem tudják, miről beszélnek.

– Emlékszem rá – feleltem. – Mintha csak tegnap lett volna, hogy utoljára találkoztunk. És csak azért ráncoltam a homlokomat, mert meg akartalak kérni rá, hogy hívd fel. De te már magadtól megtetted.

– Nem – ingatta a fejét Wally. – Nem én hívtam fel őt. Hanem ő engem.

– Ő hívott fel téged.

– Pontosan. Azt mondta, hallotta, hogy bajban vagy, és megkérdezte, mennyibe kerülne megoldani a problémát. Azt feleltem, hogy Isten minden csodája kevés lenne ahhoz, hogy többé ne kerülj bajba, de jelen esetben az óvadék tíz százaléka is elég ahhoz, hogy kihozzalak. Ami ötezer. Szóval megérkezett egy futár egy borítékkal, benne ötven darab százdollárossal, ami miatt mindenképpen meg kell majd hívnod őt a karácsonyi partidra. És tessék, megint itt vagy.

– Itt ám.

– Gyilkossággal vádolnak – folytatta Wally –, de szerintem ők sem gondolják komolyan. A vád nevetséges, ugyanakkor mindenkinek sokkal egyszerűbb lenne az élete, ha megtalálnánk a valódi gyilkost.

– Ha tudnám, hogy ki az – feleltem –, boldogan elmondanám nekik. De most megyek, mert ki kell nyitnom a boltot. Van egy macskám, aki marha ideges lesz, ha kimarad egy étkezése.

– Tudom, milyen érzés, Bernie. De előtte azért kanyarodj haza, és állj be a zuhany alá.

– Cigarettafüst – magyaráztam. – Egy olyan szobában voltam, ahol minimum húsz évig dohányoztak.

– Akárhogy is – mutatott rám Wally –, menj haza, zuhanyozz le, és vegyél fel tiszta ruhát. Van szemétégetőtök?

– Ahol lakom? Wally bólintott.

– Nincs.

– Akkor is, szemétbe a ruháiddal.

Nem nagyon értem. Több alkalommal ajánlották már, hogy égessem el a ruháimat. Én a magam részéről inkább maradnék a sarki mosodánál.

A lakásom a West End sugárút és a Hetvenegyedik utca sarkán van. A Tizenharmadik körzet előtt, a keleti Huszonegyedik utcában leintettem egy taxit, majd zuhanyozás, borotválkozás és átöltözés után megint taxit fogtam, és elmentem vele a boltomba. Rendszerint metróval járok, mert az gyorsabb, több helye van a lábamnak, és nem kell meghallgatnom egy irritáló hangfelvételt arról, hogy kapcsoljam be a biztonsági övet. De egy cellában töltött éjszaka után az ember hajlamos jobban értékelni az élet apró örömeit, még akkor is, ha az az öröm valóban apró.

Tizenegyre járt, amikor a boltba értem, és Raffles nem fogta vissza magát, hogy tudomásomra hozza: örül nekem. Annyira dörgölőzött a lábamhoz, hogy alig bírtam belépni az ajtón. Örülök, hogy itt vagy, de még jobban fogok örülni, ha végre enni is adsz. Adtam neki, mire tényleg jobban örült, aztán annak rendje és módja szerint kinyitottam a boltot, és előkerestem Marty Gilmartin telefonszámát.

– Meg akartam köszönni.

– Semmi az egész.

– Nem mondanád ezt, ha tudnád, milyen egy cellában éjszakázni.

– Igazad lehet. Akkor hadd mondjak csak annyit, hogy szívesen, és örülök, hogy segíthettem. Régen beszéltünk, Bernard.

– Igen – feleltem. – Évek óta nem láttalak, bár itt-ott azért felbukkantál egy-egy pillanatra.

– Bizony. Ebédre már van programom, de nem tudnál esetleg délután beugrani a klubomba? Mondjuk, olyan fél három körül?

Ami azt jelentette, hogy korán kell majd zárnom, de az ő segítsége nélkül ki sem tudtam volna nyitni. A fél három remek, feleltem, aztán letettem a kagylót, és vártam, hogy történjen valami. Először egy harmincas éveiben járó férfi jött be a boltba tengerészkék nadrágban és félregombolt sportingben. Vékony volt, csontos csuklóval és jelentős ádámcsutkával, szénaszínű haja meg úgy nézett ki, mintha egy kevéssé ígéretes fodrásziskola kevéssé ígéretes tanulóinak egyike vágta volna le. Keret nélküli szemüvegén keresztül méregette Rafflest, aki éppen befalta a reggelijét, és indult vissza a kirakatba, kedvenc napozóhelyére. Amikor lefeküdt, anélkül hogy háromszor körbefordult volna, a férfi megnyugodott, hogy Raffles mégsem kutya, és rám emelte kék tekintetét.

– Nincsen neki farka – mondta.

– Magának sincs – feleltem –, mégsem akartam szóba hozni. Ez egy manx.

– Hallottam róluk. Nincs farkuk, ugye?

– Egyszerűen kinőtték, ahogyan maga is, meg én is. Ha jól belegondol, minek egy macskának farok a mai időkben?

Egyszerűen csak a feszültségét akartam oldani, de a pasi komolyan vett. Összeráncolta a homlokát.

– Nem is tudom. Nem azért van, hogy az állat egyensúlyozzon vele?

– Azt akarja mondani, hogy nem lesz belőle kötéltáncos? Ajaj. Cicmic, gyere ide... Mi lesz most velünk?

Hagytam a férfit, hadd spekuláljon, milyen szerepe van a macska farkának az egyensúlyozásban, valamint az Isle of Manről származó macskák evolúciós előnyein. Én magam nem nagyon vettem részt a beszélgetésben pár bólintást és néhány nehezen értelmezhető morgást leszámítva, mert nem akartam rápazarolni a szellemességem, amit a jelek szerint egyáltalán nem értékelt. Raffles eredetébe pedig eszem ágában sem volt belemenni.

Mert ha őszinte akarok lenni, soha nem voltam maradéktalanul meggyőzve arról, hogy Raffles egy manx. Nem úgy néz ki, ahogyan a többi állítólagos fajtársa, akiket fotókon láttam, és nem rendelkezik a manxokra jellemző járással sem. Valójában úgy néz ki, mint egy házi macska, aki valami obskúrus oknál fogva elveszítette a farkát, és megtanult nélküle élni.

És nemcsak a farka nélkül tanult meg élni, hanem a karmai nélkül is, ugyanis a végzet (Carolyn Kaiser közbenjárásával) sebészileg eltávolíttatta őket, még mielőtt a macsek megjelent volna az életemben. Ha másért nem is, ezért külön elismerés illeti. Mármint Rafflest, mert bár temperamentumában és kiállásában is kivételesen maszkulin kandúr, férfiassága egymás mellett lógó két jelét szintén kinyeste a sebész.

Mivel az utódok kérdése így már a múlté, ezért a vérvonalával se nagyon érdemes foglalkozni. Szóval Raffles szerintem egy manx, fajtája kivételes példánya. Ahhoz pedig semmi közöm, hogy miként lett belőle manx.

– ...Gulliver Fairborn – mondta ekkor a férfi.

Erre már felkaptam a fejem. Ott állt, és várakozásteljes tekintettel nézett rám, hogy megválaszoljam kérdését, amelynek én csak az utolsó két szavát hallottam. Megpróbáltam értetlenül nézni, és nem kevés büszkeséggel jelentem, hogy sikerrel jártam.

– Hadd magyarázzam el – mondta.

– Tegye azt.

– Nekem csak fénymásolatokra van szükségem – magyarázta. – Azt tesz az eredetikkel, amit csak akar. Nem feltétlenül maguk a levelek érdekelnek, hanem a tartalmuk.

Megmondhattam volna neki, hogy a leveleket megtalálni körülbelül ugyanolyan nehéz feladat, mint felkutatni Raffles farkát, de ráértem még ezzel.

– Mit mondott, mi is a neve? – kérdeztem. – Az enyém...

– Rhodenbarr – mondta a férfi. – Jól ejtettem ki?

Nem mindenkinek sikerül elsőre, pedig nem olyan nehéz. A legtöbben az első magánhangzónál követik el a hibát, mert az egy hosszú „ó”. A szénahajú férfi így is mondta, ezért bólintottam.

– Igen. Vagy maga tudja jól, vagy a szüleim hazudtak nekem. És maga...

– Lester Eddington.

Vártam, hogy valami bekattanjon az agyamban. Ha az embernek antikváriuma van, akkor sok ezer szerző nevével találkozik. Ez munkánk egyik legfontosabb része. Lehet, hogy semmit sem tudok a szerzőről, lehet, hogy egy sort sem olvastam tőle, de azt tudom, hogy milyen könyveket írt, és melyik polcra kell tennem őket.

Azt is tudtam valahonnan, hogy ez a figura itt előttem író, de a nevét soha nem hallottam. Aztán kiderült, hogy miért nem. Elmagyarázta, hogy még nem jelent meg könyve, csak cikkei mindenféle akadémiai közleményekben, amelyekről szerencsémre lemaradtam. De ez nem jelentette azt, hogy a figura nem dolgozott. Dehogyisnem. Lassan húsz éve írta a könyvét valakiről, akivel – képletesen szólva persze – tizenhét évesen találkozott először. Micsoda meglepetés.

– Gulliver Fairborn – mondta. – Olvastam a Senki gyermekét, ami megváltoztatta az életemet.

– Mindenki ezt mondja.

– De az én esetemben valóban ez történt.

– Ez meg a másik dolog, amit mindenki mond.

– A főiskolán írtam egy tanulmányt Gulliver Fairbornról. Meg lenne lepve, ha tudná, hány kurzusba belefér ez a regény. „A faji kérdéssel kapcsolatos szemléletváltás Amerikában Gulliver Fairborn munkái alapján.” Az elsőéves szociológusok kötelező olvasmánya. Irodalomtörténeti kurzuson legtöbbször a regények viszonyát vizsgálják az absztrakt expresszionizmushoz. Azt hiszem, a reáltárgyaknak még nem sikerült fogást találniuk rajta.

A diplomamunkáját természetesen Fairbornból írta, majd ugyanezt folytatta doktori disszertációjában is. Azóta főiskolákon tanít, de mivel állományba még sehol nem vették, ezért vándorol. Akárhová is ment, mindig elsősöknek tanított irodalmat és nyelvtant. Valamint szemináriumot tartott a Guess Whoról.

– Senkit sem érdekelt Fairborn többi regénye – mesélte. – Csak ülni akartak, és arról beszélgetni, hogy milyen nagyszerű a Senki gyermeke, és hogy mennyire megváltoztatta az életüket. Meg arról, hogy Fairborn milyen laza fickó lehet, és mennyire jó lenne, ha felhívhatnák, hogy Archer Manwaringről beszélgessenek, de ugye nem lehet, mert senki sem tudja, hogy néz ki és hol lakik. Tudja, hogy azóta hány könyvet írt? Bólintottam.

– Párat közülük a polcokon is megtalál.

– Persze, maga tudja, mert magának ez a szakmája. De mások nem tudják, holott háromévente jelenik meg új könyve, folyamatosan új kihívásokat választ magának, miközben egyre jobb és jobb író lesz. A srácokat viszont nem érdekli, ők nem akarják az új regényeit olvasni, csak a Senki gyermekét, pedig dolgozataik alapján szerintem sokan végig sem olvasták.

– De maga mindet olvasta.

– Mindet – bólintott. – És mindent, amit róla írtak. Ő életem munkája, Mr. Rhodenbarr. Ha végzek, mindenki elolvashatja a Gulliver Fairborn életéről és műveiről írt legfontosabb könyvet.

– És ezért akar fénymásolatokat a levelekről.

– Természetesen. Anthea Landau volt az első ügynöke, az egyetlen, akivel szoros kapcsolatot alakított ki.

– Nem túl szorosát – feleltem. – Ha jól tudom, soha nem találkoztak.

– Ez minden bizonnyal igaz, bár a levelek ennek az ellenkezőjére is utalhatnak. Találkoztak? Több volt a kapcsolat köztük, mint szerző és ügynöke közt? – Sóhajtott. – A válasz mindkét kérdésre feltehetően ugyanaz: nem. Ms. Landau ennek ellenére igenis közel állt hozzá. Miről vallott Fairborn a neki írott levelekben? Mit írt a könyvekről, amiken dolgozott? Milyen gondolatai és érzései voltak közben? Milyen volt az élete? Gondolom, érti, Mr. Rhodenbarr, hogy miért kellenek nekem azok a levelek.

– Értem – feleltem. – Azt azonban nem nagyon látom, hogy mihez kezdene velük. Fairborn egyszer már bírósághoz fordult, és megakadályozta, hogy a leveleiből idézzenek. Miért gondolja, hogy még egyszer nem teszi meg?

– Biztos vagyok abban, hogy megteszi. De várok, ameddig kell. Majdnem harminc évvel idősebb nálam. Nem iszom és nem dohányzom.

– Jó magának. És mi a helyzet a káromkodással?

– Nem vagyok azért annyira jó fiú – felelte, legalább olyan meggyőző erővel, mint az az elnök, amelyik tagadta, hogy gazember lett volna, vagy a másik, aki esküdött, hogy soha nem tüdőzte le. – De olyan szenvedélyek rabja vagyok, amelyek nem veszélyeztetik az egészségemet. Nem tudom, hogy Fairborn dohányzik-e, de azt kiváló forrásból tudom, hogy iszik.

– Zabsört.

– Ezt mondják. És nem is keveset. Valamint rozswhiskyt. Higgye el, Mr. Rhodenbarr, nagyon remélem, hogy Fairborn még sokáig él. És remélem, hogy sok könyvet ír még, mert én mind elolvasom. De mindenki halandó, még akkor is, ha néhányan halhatatlant alkottak. És lehet, hogy Fairborn még harminc évig él, engem meg ma délután elütnek...

– Sanszos, hogy maga fogja túlélni őt.

– Pontosan ezt mondaná minden biztosítási szakember. Még csak meg sem próbálom kiadni a könyvet, amíg él. Higgye el, sokkal könnyebben és szabadabban írok akkor, ha nem kell amiatt aggódnom, vajon mit gondol rólam. Ha már nincs benne a képben, bátran kiadhatom a könyvet úgy, ahogy nekem tetszik. Most azonban csak azzal törődöm, hogy a lehető legpontosabb és legátfogóbb könyvet írjam meg. – Mosolya olyan volt, akár egy SS-tiszté egy negyvenes évekbeli filmben. – És itt lép be maga a képbe – fejezte be.

– Én nem lépek be semmibe.

– Hogyan?

– Nincsenek nálam a levelek.

– Nincsenek?

– Még egy árva levlap sincs. Igaz, hogy a múltban többször megvádoltak betöréssel, és az is igaz, hogy tegnap este letartóztattak Anthea Landau hoteljában. De nem loptam el a leveleit.

– Nem? –Nem.

– Gondoltam, hogy ezt fogja mondani.

– Ahogy Pinocchio is, hacsak nem akarná, hogy megnőjön az orra.

– Ha nincsenek magánál a levelek, akkor kinél vannak?

Ez egy jó kérdés volt, és én magam is szerettem volna tudni rá a választ. Ezt meg is mondtam neki, mire Eddington arcára ravasz kifejezés ült ki.

– Tegyük fel, hogy mégis a birtokába kerülnek. Ott keringenek valahol a levegőben, és lehet, hogy a szél hirtelen magához sodorja őket.

– Igen?

– Át kellene gondolnia, hogy mi a legjobb megoldás a maga számára. Gondolom, mivel védeni akarja az érdekeit, ezért fénymásolatot készít a levelekről, nem igaz?

– Minden betörő ezt csinálja.

– Komolyan.

– Hogyne. Mindent lefénymásolunk: bundákat, érméket, ékszereket... Lassan bólintott.

– Csak egyetlen sorozatot kérek – nézett rám komoran. – Nincs pénzem, ez szerintem egyértelmű. De ha kell, akkor össze tudok szedni pár dollárt a költségekre.

– A költségekre?

– A fénymásolásra.

– Azaz oldalanként fizet nekem tíz centet.

– Talán egy kicsivel többet is. De ennél sokkal jobbat ajánlok magának: segít egy tudósnak élete főművének megírásában. És persze a neve is belekerül a könyvbe.

– Na, ez már valami – bólintottam. – Milyen gyakran van egy szerény betörőnek része ilyen elismerésben? „Köszönet Bemard Rhodenbarrnak.” Maga szerint lenne hely a középső nevemnek is?

– Nem látom be, miért ne lenne.

– „Bemard Grimes Rhodenbarrnak, amiért megosztotta velem a néhai Anthea Landautól ellopott dokumentumokat.” Milyen büszke lenne rám...

– Ms. Landau?

– Az anyám. Amiért a fia ilyen elismerésben részesül. Persze lehet, hogy a rendőrség máshogyan gondolná, de talán nem kell ennyire részletekbe menően fogalmazni, nem igaz? És ki tudja? Lehet, hogy a betörés elévül, mire kiadja a könyvet.

Elismerte, hogy ez lehetséges, aztán adott egy névjegykártyát Lester Eddington nevével, alatta meg egy pennsylvaniai kisváros főiskolájának a nevével. Egyikről sem hallottam még soha, és ezt a hírt meg is osztottam vele, mire közölte, hogy a város az állam nyugati részében található, az ohiói határ mellett.

– Akkor biztosan nagyon fáradt – mondtam. – Egész nap vezetett. Kiderült, hogy már napok óta Manhattanben volt, és egy hotelban szállt meg. Véletlenül nem a Paddingtonban? Korántsem ilyen jó helyen, biztosított, majd megnevezett egy szállodát a Harmadik sugárúton, amely valóban nem volt egy kategóriában a Paddingtonnal. Azért jött, hogy beszéljen a Sotheby’s embereivel, hátha rá tudja venni őket, hogy lemásolhassa a leveleket. Azt is remélte, hogy találkozhat Anthea Landauval, és megnézheti a leveleket, vagy ha nem, legalább interjút készíthet vele, bár erre a kérésre eddig mindig nemet mondott. És volt még más dolga is.

– Nos – egyenesedett fel –, éppen elég idejét raboltam el. Ha mégis magához kerülnek a levelek...

– Észben tartom magát.

Ennél azért határozottabb választ várt, de amennyire láttam rajta, már megszokta a csalódást. Kurtán bólintott, aztán odatolta elém a kezét, ráadásul olyan fura módon, hogy egy ideig azon tűnődtem, mit is kellene tennem vele.

Végül kezet fogtunk. Úgy láttam, ez volt a célja.

Alig csukódott be mögötte az ajtó, megszólalt a telefon. Carolyn volt az, és felajánlotta, hogy megveszi az ebédünket, amelyet az antikváriumban költünk majd el.

– Tudom, hogy ma rajtad a sor – mondta –, de azt is tudom, hogy nemrég nyitottál csak ki, ezért arra gondoltam, hogy leveszem a terhet a válladról. Hacsak nem reggeliztél későn, és ki akarod hagyni az ebédet.

– Semmit sem reggeliztem – feleltem. – Csak Rafflesnek adtam enni. Nyomorult kis állatja itt éhezett. Ahogy éhezem most én is, ezért semmi esetre sem akarom kihagyni az ebédet.

– Az a disznó.

– Melyik disznóról beszélsz?

– A macskádról, Bernie. Megette a reggelijét?

– Minden morzsáját.

– Ez azt jelenti, hogy kétszer többször evett, mint te. Negyed tíz felé etettem meg, mielőtt kinyitottam. Lefogadom, hogy egy szót sem szólt róla, ugye?

– Májogott. Ez számít?

– Az a macska egy svindler, Bernie, mondom neked. Figyelj, hamarosan ott vagyok nálad. Mit szólsz egy pastramis szendvicshez meg egy üdítőhöz?

– Májogjak?

– Tudod mit? Májogj. – Májogtam.

– Ez rendes volt Martytól – mondta Carolyn. – Azért ez milyen? Azzal kezdődik a kapcsolatotok, hogy ellopod a baseballkártyáit, a végén meg ő hoz ki a börtönből.

– Nem loptam el a kártyáit.

– De ő azt hitte, nem? Arra akarok csak kilyukadni, hogy elég fura körülmények között kezdődött a kapcsolatotok, és nézd meg, hol vagytok most.

– Nemsokára találkozom vele. A klubjában.

– Régen találkoztatok utoljára.

– Elég régen. – Az órámra pillantottam. – Nagyjából huszonkét órája. –Hol?

– A Paddingtonban – feleltem. – Nem tegnap este, hanem tegnapelőtt. Éppen kimentem a hotelból, amikor ő bejött.

– Mit csinált ott?

– Nem mondta, mert nem beszéltünk. De ha tippelnem kellene, akkor azt mondanám, hogy éppen csalta a feleségét.

– Ez egy olyan hotel, Bernie?

– Olyan, amilyenben házasságtöréseket szoktak elkövetni? Miért, van másféle hotel is?

– Ugy értem, hogy hemzsegnek benne az örömlányok? Mert ezt azért nem gondoltam volna a Paddingtonról.

– Nem hemzsegnek benne az örömlányok, de házasságtörést nem csak velük lehet elkövetni. Elég hozzá egy partner, aki nem a házastársad.

– És neki olyan partnere volt?

– A karján viselte. Alaposan megnéztem magamnak, és nem bántam meg. De szerintem ő nem nézett meg magának alaposan, mert nem ismert meg.

– Ismered? –Nem.

Carolyn megrázta a fejét.

– Akkor nem értem.

– Mit nem értesz?

– Azt hittem, Alice Cottrell az a nő, akivel Marty a feleségét csalja.

–Nem.

– Akkor meg miért kellett volna megismernie téged?

– Nem akkor – feleltem. – Hanem később. –Később?

– Amikor találkoztam vele a hatodik emeleti folyosón. Én emlékeztem rá, mert nem lehetett nem megjegyezni, és nem azért, mert úgy öltözött, mint Paddington mackó. Később az előtérben viszont már felismert. „O az!”, dalolta a kis aranyos.

– Őt láttad Martyval?

– De őt ám – bólintottam. – És el kell ismernem, Marty ízlése hibátlan. A nőt Isis Gauthier-nek hívják, és a hotelban lakik.

– És ő dobott fel a zsaruknak. Marty meg kihozott a rács mögül.

– Pontosan.

– És mi köze ennek az egésznek a levelekhez?

– Nem tudom.

– Vagy a gyilkosságnak. Mindennek köze van mindenhez?

– Jó kérdés.

– Azért ez a pastramis szendvics rendben van, mi, Bernie?

– Rendben ám.

– És a vaníliás üdítő. Csak az passzol hozzá.

– Csak az.

– Bernie? – nézett rám Carolyn. – Mi történt tegnap éjjel?

– Bárcsak tudnám – válaszoltam. – Mert ott voltam, amikor történt, és fennakadtam a hálóban, szóval én is sokkal nyugodtabb lennék, ha tudnám, mi folyik itt.

Elmeséltem Carolynnak mindent az elejétől kezdve. Kezdtem ott, hogy megérkeztem a Paddingtonba, és befejeztem ott, hogy megbilincselve elvittek, miközben Ray szeme csillogott az izgalomtól.

– Az anyám mindig azt mondta, hogy reggelente vegyek tiszta alsónadrágot – mondtam. – Hátha elüt egy autó.

– Az enyém is ugyanezt mondta, csak éppen nem indokolta. Aztán rájöttem, hogy a rendes emberek ezt csinálják. Mert legyünk őszinték, ha elütnek, akkor majd pont az alsónadrágod ússza meg?

– Erre még nem gondoltam – ismertem el. – De megfogadtam a tanácsát. Minden reggel tiszta alsóneműt veszek, és még egyszer sem ütöttek el.

– Nem baj.

– De az anyámnak inkább azt kellett volna mondania – folytattam –, hogy azért vegyek fel tiszta alsónadrágot, mert megmotozhatnak a rendőrök. Alaposan.

– Mert ennek sokkal nagyobb az esélye, mint annak, hogy elcsap egy Toyota?

– Nos, erre én vagyok az élő példa. Elmerengtem.

– Kellemetlen volt? – kérdezte Carolyn.

– Az, hogy megmotoztak? Megmondom őszintén, akkor sokkal kellemetlenebb lett volna, ha találnak is valamit. És nem az alsógatyámra gondolok.

– Helyes, mert éppen eleget beszéltünk már róla, és egy ideig hallani sem akarok alsónadrágokról. Semmit sem találtak, Bernie?

– Semmit az égadta egy világon. Nem találták meg a szerszámaimat, és nem találták meg Gulliver Fairborn leveleit sem, ami nem csoda, mert azokat én sem találtam meg. És nem találták meg még...

Kinyílt az ajtó.

– ...azt sem, hogy ki a felelős a Mets tegnap esti vereségéért – folytattam ártatlanul. – Az a fiatal dobó, akit Sarasotából igazoltak, kissé ügyetlen volt, de nem csak ő volt ott a pályán.

Carolyn úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem, vagy legalábbis félreállt volna a sarokba. Aztán az ajtóra pillantott, és akkor megértette.

Ray Kirschmann lépett be a boltba sötétkék öltönyben, vörös-kék csíkos nyakkendőben, és minden valószínűség szerint tiszta alsóneműben, amelyről csak remélni tudtam, hogy jobban passzol rá, mint az öltönye. Rám nézett, és megrázta a fejét, aztán Carolynra nézett, és ismét megrázta a fejét, végül odajött a pulthoz, és rátámaszkodott.

– Hallottam, hogy kiengedtek – mondta. – Sajnálom, amiért letartóztattalak, de nem az én döntésem volt.

– Hát persze – feleltem. – Gondoltam is.

– Akkor okésak vagyunk, Bernie?

– Okésak, Ray.

– Örömmel hallom. Őszinte leszek, Bernie, szerintem egy kicsit már öreg vagy ahhoz, hogy hotelokban settenkedjél. Nem vagy már kölök. A férfikor küszöbén állok.

– Ha ott állok, akkor még nem léptem át a küszöbét. De azért majd szólok, ha sikerült.

– Elárulhatnád, hogy mit kerestél az idős hölgy szobájában. Mert ott voltál, ugye?

– Ezt meg miből gondolod?

Arcára ravasznak szánt arckifejezés ült ki.

– Semmiből se – felelte.

– Semmiből?

– Semmiből se, Bernie. Nem voltak nálad a szerszámaid, nem volt nálad vastag köteg készpénz, se érmegyűjtemény, se ékszerek. Mit is mond az angol arról a kutyáról, amelyik soha nem ugat?

Mit is mond? Most, hogy megint elgondolkodtam a mondaton, arra lyukadtam ki, hogy a szóban forgó fickó Sherlock Holmes lehetett, a kutya azonban nem a híres baskerville-i kopó, hanem az Ezüstcsillagban szereplő kutya, amelyik körülbelül annyi hangot ad ki, amennyit egy basenji. Az ugyanis nem tud ugatni. Ám akkor, amikor Ray ott állt velem szemben, egyetlen angol fickó sem jutott az eszembe, csak Redmond O’Hanlon, aki utolsó találkozásunkkor éppen jaguárokkal, skorpiókkal és harcias legyekkel volt elfoglalva, nem is beszélve közös barátunkról, a fogpiszkálóhalról. Mit törődött ő a kutyákkal?

– Nem tudom, Ray – feleltem. – Mit mondott a kutyáról?

– Azt, hogy harap. Nem stimmel nekem a sztorid a hotelszobáról, amit állítólag azért vettél ki, hogy egy nővel találkozz. A hozzád hasonló fickók csak azért vesznek ki hotelszobát, hogy valami gazságot kövessenek el. A gazság alatt bűncselekményt értek. Mint például a betörést meg a lopást. Mert azért voltál ott.

– Talán.

– Bernie...

– Carolyn – nézett rá Ray. – Nem mondták neked, hogy nem szép dolog másokat félbeszakítani?

– Nem is értem, miről beszélsz – felelte Carolyn, majd felém fordult. – Bernie, Ray tegnap letartóztatott téged. Emlékszel? Szóval figyelj arra, hogy mit mondasz, mert felhasználhatja ellened. Odaáll a bíróság elé, és megesküszik, hogy ezt mondtad.

– Ezt anélkül is megtehetem, hogy Bernie bármit mondana – közölte Ray. – Aki nem hajlandó rugalmasan kezelni az igazságot a tanúk padján, az ne legyen rendőr. De most nem a bíróságról beszélünk. Hanem arról, hogy mit csináljunk, hogy mindketten jól járjunk. Szóval mi legyen? Dumáljak tovább, vagy inkább húzzak el?

– Én nem szavazhatok?

Ray Carolynra nézett, én meg megittam az üdítőm maradékát.

– Dumálj tovább – mondtam.

– Ott voltál a hotelban, és nem valami románc miatt mentél oda. Jártál a hatodikon, mert ott futottál bele Gót írbe.

– Gót ír?

– Már el is felejtkeztél róla? A fekete lány, aki nekiállt rikoltozni, amikor meglátott a hotel előterében.

– Isis Gauthier.

– Ezt mondom én is. Gót ír.

– A folyosón találkoztam vele – feleltem –, és azt hittem, egész jól alakulunk.

– Maradjunk annyiban, hogy nem felejtett el téged. Azonnal a recepcióshoz ment, közölte vele, hogy cipőpucolás helyett hívja inkább a rendőrséget, mert egy gyanús alak settenkedik a hatodikon.

– Nem tudom, miért mondta ezt – jelentettem ki megbántva. – Teljesen nyílt és őszinte voltam vele. És nem is settenkedtem.

– Tudod mit, Bernie? Nem akarom hallani, hogy milyen voltál. Kétlem, hogy az anyádon kívül bárki hinne még neked. – A papírtányéromra nézett, és meglátta az uborkámat. – Kéred még? – Megráztam a fejem, mire felkapta az uborkát, és egy mozdulattal eltüntette a szájában. – Kösz – mondta –, ez jólesett. Szóval, szerintem te hallottál az öregcsajról meg a leveleiről. És elmentél, hogy ellopd őket, mire csak a hulláját találtad a hálóban.

– Azt akarod mondani, hogy nem én öltem meg.

– Persze hogy nem te ölted meg. Nem vagy te gyilkos. Te betörő vagy, az egyik legjobb, de ha erőszakról van szó, akkor Gandhi vagy. Maga az Inda Gandhi.

– Indira.

– Hogyan? – nézett rám Ray.

– Szerintem Mahatma Gandhira gondoltál, csak éppen a lánya nevét mondtad, akit Indirának hívtak.

Ray gyanakodva mért végig, majd folytatta.

– Szóval ott volt az a Landau nevű öregcsaj, meghalva. Mire te távoztál, és szokás szerint bezártad magad mögött az ajtót. Még a biztonsági láncot is visszaakasztottad a helyére, ahogyan szoktad.

– Természetemnél fogva rendszerető vagyok, de...

– Hadd fejezzem be. Beengedted magad, megtaláltad az öregcsajt, kijöttél, és belefutottál egy másik csajba, aki fiatal volt, és még élt.

– Isis Gauthier-be.

– Abba a feketébe – bólintott – a francia névvel. Éppen elment otthonról. Miért nem mentél le vele lifttel? Akkor szépen otthon horpaszthattál volna, mire a zsaruk megszállják a hotelt.

– Biztos vagyok abban, hogy te tudod a választ, Ray.

– Hogyne tudnám – válaszolta. – A kutya.

– Melyik?

– A csendes. Megmotoztunk téged, Bernie. A fejed tetejére állítottunk, és átkutattuk a szobádat a negyediken. És tudod, mit találtunk?

– Zoknit meg alsóneműt. Meg egy mackót, hacsak valamelyik zsaru el nem lopta.

– Nem mondom, szép véleményed van a rendőrségről, Bernie. Senki sem lopta el a mackódat, ami eleve nem is a tied. Hanem a hotelé. Szóval megmondom, mit találtunk. Semmit sem. Még a szerszámaidat sem.

– És?

– Hol vannak?

– Motozz meg.

– Már megtettük, emlékszel?

– Élénken.

– És otthon sem hagytad, mert akkor hogyan nyitottad volna ki az öregcsaj ajtaját? És hogyan zártad volna be magad után? Mindig magadnál hordod őket. De számítottál arra, hogy megmotozunk, ezért eldugtad őket valahova.

– És ha tudnánk, hogy hol vannak, akkor betörhetnénk velük a Pentagonba, hogy kormánytitkokat lopjunk el.

– Ha tudnánk, hogy hol vannak – mondta Ray –, akkor a szerszámok mellett más egyebet is találnánk. És nehogy megkérdezd, hogy miféle leveleket, Bernie. Ha eddig nem tudtad volna, akkor a ma reggeli lapokban olvashattál róla. Egy híres író leveleiről van szó, akiről még soha nem is hallottam. Akkor mennyire lehet híres? Ja, és a tévében sem látni soha. Akkor meg honnét a fenéből tudják, hogy kicsoda?

– Olvasd el az egyik könyvét, Ray – javasoltam.

– Ha olvasni akarok, akkor maradok Caunitznál meg McBainnél. Ezek legalább tudják, hogy miről írnak, nem úgy, mint az a marha, aki lila papíron levelezik. A levelek eltűntek, Bernie. Átkutattuk a nő szobáját, de egy darab lila levelet nem találtunk.

– És betörőszerszámot sem.

– Azt sem.

– Kutyát sem? – kérdeztem tőle. – Ray, emlékszel? Nem én öltem meg.

– Élénken.

– Gyilkosság áldozata lett, ugye? Vagy természetes halállal halt meg?

– Valaki fejbe verte, aztán egy kést döfött a szívébe, amitől természetesen meghalt. A gyilkos magával vitte a kést. Gondolom, ott is hagyhatta volna, hogy aztán te fogjad, és odatedd a betörőszerszámaid meg a levelek mellé, de miért hagyta volna ott, és te miért vitted volna magaddal? Ennek semmi értelme sincs.

– Kevés dolognak van – jegyeztem meg. – Azt hittem, lelőtték.

– Miből gondolod?

Mert lőpor szagát éreztem.

– Nem tudom – feleltem. – Valahol ezt hallottam.

– Nos, rosszul hallottad. De még ha le is lőtték volna az öregcsajt, akkor sem te tetted, mivel tegnap paraffintesztet is végeztünk, és nem buktál meg rajta. Lőpornak nyoma sem volt a kezeden. – Megrángatta az alsó ajkát. – Viszont viselhettél kesztyűt is. Emlékszel? Régebben mindig vastag gumikesztyűt viseltél, aminek a tenyerét kivágtad, hogy ne izzadjon a tenyered. Ez is az egyik védjegyed volt.

– Ismerem Bernie-t – szólalt meg Carolyn. – Én mondom neked, Ray, Bernie nem lopott el semmit.

Ray némán végigmérte Carolynt.

– Az a gumikesztyű nem sok védelmet nyújtott volna a paraffinteszt ellen, mert találtunk volna a tenyereden nitrátrészecskéket. De manapság már eldobható gumikesztyűt viselsz. – Lassan elmosolyodott. – Csakhogy akkor éjjel nem volt rajtad kesztyű. Igaz?

– Ezt meg miért mondod?

– Mert hagytál ujjlenyomatot.

Hogyan? Tisztán emlékszem, ahogy felhúztam a kezemre a kesztyűt, mielőtt ráfordítottam a zárat Anthea Landau lakásában. Aztán kesztyűs kézzel mindent letöröltem, amit csak megérinthettem: az ajtót, a kilincset, az ajtófélfát. A kesztyű végig rajtam volt a lakásban, és csak akkor vettem le, amikor kiléptem a tűzlépcsőre.

– Nem kérdezed meg, hogy hol, Bernie?

– Megkérdezném én – feleltem –, de van egy olyan érzésem, hogy magadtól is elmondod.

– Az egyik borítékon.

– Ó – bólintottam, és összeráncoltam a homlokomat. – Miféle borítékon?

– Sejtettem – ingatta Ray a fejét.

– Mit sejtettél?

– Hogy nem is tudtad, hogy ujjlenyomatot hagytál magad után. Két lila boríték, mindkettő Anthea Landaunak címezve. Miféle név ez a Landau?

– Női – felelte Carolyn.

– Ahogy a Carolyn is, mégsem jelent semmit. Mindkét borítékról ujjlenyomatot vettünk, ahogy minden másról a helyszínen, és az egyik tele volt ujjnyomokkal. Volt, ami elkenődött, volt, ami az öregcsajhoz tartozik, de az egyik gyönyörűen megmaradt. Mit gondolsz, kié?

– Valami azt súgja, hogy az enyém.

– Nem törődtél azzal, hogy megfogod, mert eleve magaddal akartad vinni – magyarázta Ray. – A többi levéllel együtt. Biztosan elejtetted. Ne nézz már olyan bánatosan, Bernie. Az ujjlenyomat bizonyítja, hogy a helyszínen jártál, de ezt már eddig is tudtuk.

– Ha te mondod.

– Nálad voltak a levelek. Gondolom, egy nagyobb borítékban vagy irattartóban. Milyen vastag lehetett? Három centi? Öt? Gót ír nem említette, hogy bármi is lett volna a kezedben, ami nem meglepő, mert mindent az inged alá dugtál.

– Az ingem alá?

– Az inged alá. Oda dugtad a leveleket. Gót ír amatőr, és nem tudta, hogy mit keressen, de te tisztában voltál azzal, hogy egy tapasztaltabb megfigyelőnek már feltűnhet, ezért eldugtad a szajrét, mielőtt az előtérbe jutottál volna vele. Tudtad ugyanis, hogy valakit megöltek, és nem akartál kockáztatni.

– Tapasztaltabb megfigyelőt mondtál?

– Vagy valakit, aki ismer, hiszen javíthatatlan betörő vagy.

– Javíthatatlan.

– Te mondtad. De a szajrét nem a szobádban rejtetted el, és nálad sem találtuk meg, amikor elfogtunk. Mi marad ezután?

– Mivel eleve nem hittél nekem... – Joggal, Bernie, joggal.

– ...ezért valahol a hotelban kellett elrejtenem.

– Bezony. Gondolom, egy másik szobában, és ha forrófejű kezdő lennék, akkor az összes szobát átkutatnám.

– De most már bölcsebb vagy ennél.

– Erted te ezt, Bernie. Miért kavarjak hullámokat, ha egyszer magamnak is tehetek egy szívességet? Szóval csak meg kell mondanod, hogy hová tetted a szajrét, én elhozom, aztán meglátjuk.

– Mit látunk meg?

– Hogy hogyan tegyük pénzzé. Mert trükkös lesz. Amennyire én tudom, senki sem sejti, hogy mennyit érhetnek a levelek, de szerintem nem sokat. Mert vegyünk egy ritka könyvet, amit ellopsz, vagy egy érmét, egy festményt, mindegy. A gyűjtők egymás sarkát tapossák, hogy melyikük fizessen érte többet, pedig tudják, hogy maximum a legközelebbi barátaiknak mutathatják meg. Az ilyesmit viszont, mint ennek a Gullivernek a levelezése, főiskolai meg egyetemi könyvtárak szokták megvenni, és azok csak akkor fizetnek sokat, ha el is dicsekedhetnek vele.

– Nyilvánosságot akarnak.

– Mint a vén trotli, akinek fiatal barátnője van. Az a legjobb móka, hogy felvághat vele a haverjai előtt, és lássuk be, mást már nem nagyon tud csinálni. Szóval ha engem kérdezel, ez az az eset, amikor a biztosítónak kell eladni a leveleket.

– Nos, ebben az esetben...

– Csakhogy a levelek nincsenek biztosítva. Landau nem kötött rájuk külön biztosítást, a Sotheby’s biztosítása pedig nem vonatkozik rájuk, mert még nem voltak a cég birtokában. Landau már nem tud mit kezdeni velük, hiszen meghalt, és hacsak nincs új végrendelete, akkor mindent az írók Szövetségére hagyott, és itt van a remény, hogy azok talán eladják, hogy etethessék azt a sok, tehetségtelen írót.

– Ilyen a mi társadalmunk, Ray. Egyszerűen nem értékeljük megfelelően a művészetet.

– Szégyellnünk is kellene magunkat. Az a helyzet, Bernie, hogy valaki biztos felajánl majd valami jutalmat, vagy ha nem, akkor is megtaláljuk a módját annak, hogy eladjuk a leveleket. És akkor majd risztelünk.

– Ötven-ötven.

– Csak így lehetünk biztosak abban, hogy a másiknak nem lesz rossz a szájíze. Fele nekem, fele neked. Risztelünk.

– Korrektül hangzik.

– Ugye? Akkor megállapodtunk?

– Gondolom – feleltem. – De a levelekért nekem kell elmennem.

– Hogyan? A lapok tele vannak a fényképeddel, Bernie. Már a recepción megállítanának. Majd én elhozom őket. Engem beengednek, ne félj te attól.

– Csak add kölcsön a jelvényedet – mondtam –, és engem is beengednek mindenhová.

– Marha vicces.

– A levelek biztonságban vannak – közöltem –, senki sem találhatja meg őket. A lehető leghamarabb értük megyek, de nem kell kapkodni. Te akkor sem tudnád elhozni őket, ha tudnád, hogy hol vannak, Ray.

– Nem értem, Bernie.

– Ray, mindent elmondhatnék neked azokról a levelekről, akkor sem tudnád megtalálni őket. Higgy nekem.

– Hiszek neked. Legalább olyan jól tudol dolgokat eldugni, mint megtalálni. Csak azt remélem, hogy nem az öregcsaj lakosztályában dugtad el őket.

– Hogyan dughattam volna el ott? Az egészet átkutattátok.

– Át – bólintott Ray. – És a te szobádat is. Medvéstül.

– A mackót is? A Paddington mackót?

– A szobádban. A kandallópárkányon.

– Te azt hitted, hogy abba dugtam el a leveleket? Becsúsztattam a kis piros kabátja alá őket?

Ray megrázta a fejét.

– Nem a leveleket kerestük benne, hanem a szerszámaidat meg a fegyvert. Egy kicsikét.

– Ray – szólalt meg Carolyn –, ti felvágtátok a mackó hasát? Mert ha igen, akkor minden alapja megvan arra, hogy bepereljen.

– És nyerne is – bólintott Ray –, csakhogy megröntgeneztük, szóval megnyugodhatol. Mindent összevetve nagyon alaposan átkutattuk az öregcsaj lakosztályát meg a te szobádat is, Bernie, de sajnos nem kábszert kerestünk, mert akkor kutyákat is hozhattunk volna. Persze hol van az a kutya, amelyik leveleket képes kiszagolni...

– Szagmintát vehetett volna Gulliver Fairborn kézírásáról.

– Vagy egy lila borítékról. Mivel tudom, milyen kraftos vagy, ezért szóltam az embereimnek, hogy az összes dossziét nézzék át, és szóljanak, ha valami lila. Ennél jobb rejtekhelyet nem találhat az ember.

– És mit találtak az embereid?

– Semmit. De az íróasztalt nem bontottuk szét, sem a hűtő ajtaját, szóval lehet, hogy fogtad magad, visszamentél az öregcsaj lakosztályába, és ott dugtad el a leveleket. Most csak az a gond, hogy az ajtó le van pecsételve, így nem mehetsz be.

– Nem is kell bemennem.

– Helyes. Akkor máshol van, ahol hozzá tudol férni.

– Azt is lehet mondani.

– Én meg nem.

– Anélkül legalábbis, hogy felhívnád magadra a figyelmet.

– Arra meg kinek van szüksége? – vont vállat Ray. – Rendben van, Bernie. Akkor most úgy játszuk, ahogy te akarod. Nem kell sietned, de azért ne sokat tökölj. Elvégre kinyírtak egy öregcsajt, akiről azt mondják, hogy fontos volt, vagy mi, bár én soha nem hallottam róla. Véletlenül nem tudod, hogy ki tette el láb alól?

– Ha ilyen trükkösen akarsz csapdába...

– Ugyan – legyintett. – Tudom, hogy nem ölted meg. De jártál előttünk a helyszínen, szóval lehet, hogy láttál valamit, amit mi nem. De ha mégsem, akkor is képes vagy megoldani az ilyen ügyeket. Az egyik pillanatban még le vagy tartóztatva, a másikban meg összecsődítesz egy rakás embert, és megmondod nekik, hogy ki a gyilkos.

– Akkor örülök, hogy ilyen kevesen vagyunk – jegyeztem meg –, mert jól felsülnék.

– Bernie?

Felhúztam a szemöldököm.

– Komolyan. Nem tudom, ki a gyilkos.

– De ki tudod találni – mondta. – Nem ez lenne az első alkalom. És ne feledd, kit kell felhívnod.

– Tudom Ray. Partnerek vagyunk.

– Azok ám, Bernie. Jók vagyunk együtt. És van egy olyan érzésem, hogy ebből is nagyon jól fogunk kijönni. – Megállt az ajtónál. – Örülök, hogy láttalak, Carolyn. Nem is meséltél magadról.

– Nem volt rá esélyem.

– Ez lehet az oka. Kevésbé vagy idegesítő, ha nem nyitod ki a szádat. –Jé – felelte Carolyn. – Nem lehet, hogy veled is ugyanez a helyzet?

– Látod? Kinyitottad a szádat, és megint olyan idegesítő vagy, mint régen. De ha befogod, akkor megint okés. Tudod mi van még? Valahogy másképp nézel ki.

– Mi van?

– Másképp nézel ki. A legtöbbször olyan vagy, mint egy kutya, amelyik meg akar harapni.

– Most meg olyan vagyok, mint egy pudli, amit frissen fürösztöttek?

– Inkább olyan, mint egy bozontos cocker spániel – felelte Ray. – Puhább és nyugodtabb. – Kinyitotta az ajtót. – Akármit is csinálsz, ne hagyd abba. Ezt tanácsolom neked.

– Akármit is csinálsz – morogta Carolyn ne hagyd abba. Életviteli tanács a sármos Ray Kirschmanntől, a kifinomult ízlés nagykövetétől.

– Ismered Rayt.

– Ismerem – felelte. – És nem múlik el nap, hogy ne bánnám. Ugyanakkor bajban vagyok.

– Bajban? Nálad vannak a levelek?

– Marha vicces, Bernie. Ray észrevett rajtam valamit. Nem tudja, hogy mit, de valamit észrevett.

– A hajadat.

– Az csak egy dolog. De nézd csak meg ezt a blúzt.

– Mi van vele?

– Te felvennéd?

– Nos – léptem hátra –, nem. De én pasi vagyok, Carolyn.

– Túl nőies, ugye?

– Igen.

– Te jó ég, Bernie! Lassan átváltozom. Nőies leszek. Nézd csak meg a körmeimet.

– Mi a baj velük?

– Csak nézd meg őket. –És?

– Nem látsz valami változást?

– Rövidre vannak vágva – feleltem. – Nincsenek kifestve, vagy legalábbis én nem látom, hogy ki lennének. Hacsak nem valami színtelen lakkot használsz. – Megrázta a fejét. – Akkor amennyire én látom, ugyanolyanok, mint régen.

– Pontosan.

– Akkor meg mi a baj ?

– A baj bennem van – jelentette ki. – A körmeim ugyanolyanok, mint eddig, de most először nem tetszenek. Mert rövidek.

– Azok. Mint mindig.

– De eddig nem zavart, hogy rövidek. Most meg rájuk nézek, és azt látom, hogy túl rövidek. És ezt egyáltalán nem találom vonzónak.

– Ó.

– Mivelhogy hosszabbnak kellene lenniük.

– Ó.

– Mint a hajamnak.

– Ó.

– Látod, hogy mi történik, Bernie?

– Azt hiszem, igen.

– Erica miatt van – mondta Carolyn. – Miatta válok Barbie babává. Vajon mi lesz a következő? Kifestett lábujjkörmök? Fülbevaló? Hálóing? Rosseb.

– Nos, legalább még mindig káromkodsz.

– Még igen. De aztán arra leszel figyelmes, hogy azt mondom: a teringettét.

– Értelek. Ne mondd, jó?

– Sőt, azt is mondom majd, hogy jujj.

– Bármit, csak azt ne.

Carolyn bólintott, aztán rám nézett.

– Bernie? Azt hittem, nem loptad el a borítékokat.

– Nem is loptam el.

– Akkor meg hogyan került az ujjlenyomatod a borítékra?

– Így tudtam kideríteni, hogy melyik szobában lakik Landau. Emlékszel? A recepció előtt úgy tettem, mintha találtam volna a földön egy borítékot, rajta a nevével.

– A recepciós meg a fachjába tette. Véletlenül választottál lila borítékot?

– Feltűnőt akartam, és tudtam, hogy Fairborn lila borítékot használ, szóval...

– Mi volt a borítékban?

– Csak egy üres papírlap.

– Lila?

– Mi más?

– Mi volt a terved? Azt akartad, hogy szívinfarktust kapjon? Meglátja a borítékot, azt hiszi, Fairborn küldte, erre tessék, egy üres lap van benne. A helyében én azt hittem volna, hogy halálos fenyegetés.

– Úgy gondoltam, hogy a borítékot csak akkor nyitja ki, amikor én már megléptem a levelekkel. Akkor az üres lapot értelmezhette volna egyfajta csúfondáros fricskaként is.

– Így gondoltad?

– Mondjuk.

– És csak Perrier-t ittál? Biztosan?

– Carolyn...

– Szóval tényleg nem tudod, hogy hol vannak a levelek?

– Gőzöm sincs róla.

– Beszéltél a nővel, aki miatt ez az egész elkezdődött?

– Alice Cottrell-lel? – A telefon felé nyúltam. – Korábban már kerestem, de nem vette fel.

– Meglep, hogy nem keresett.

– Most, hogy mondod, én is. Később megpróbálom.

– És az üzleti kapcsolatod Rayjel?

– Fifti-fifti – feleltem. – De még semmit sem tudunk eladni, és az eddigi legjobb ajánlat a fénymásolás költségeinek megtérítésére vonatkozik. Szóval lehet, hogy nem lesz mit elfeleznünk. Hacsak...

– Hacsak?

– Hacsak nem tévedek. Meglátjuk. Kíváncsi vagyok, mit akar tőlem Marty. Még akkor is ezen gondolkodtam, amikor Carolyn visszament a Pudliművekbe, de nem tudtam igazán elmerülni benne, mert egyre csak jöttek a vevők. Elsőként Mary Mason lépett be, aki csak azért vesz tőlem könyvet, hogy Rafflest láthassa. Szokás szerint babusgatta és becézgette, Raffles pedig úgy fogadta mindezt, mint akinek jár. Aztán felugrott az egyik polcra, és leheveredett Thomas Love Peacock összegyűjtött levelei mellé, amelyek addig ott fognak állni, amíg a bolt az enyém. Eladtam Miss Masonnak pár puha kötésű detektívregényt – valamennyi gyenge Agatha Christie-utánzat –, és miközben a pénztárgépbe ütöttem be a beütnivalókat, megjelent egy mankós férfi, és megkérdezte, hogy hol találja a Kegyelet templomát.

A templom a Broadway sarkán van, mondtam, majd megmutattam neki, merre kell mennie. Alig tűnt el a sarkon, amikor megjelent hosszú arcú barátom őszes szakállal, ajkán bölcs mosollyal, és enyhe whisky-szag lengte körül. Odament a verseskönyvekhez, és elmerült a keresgélésben.

Egy fiatal nő kertésznadrágban azt akarta megtudni, hogy mennyi az idő. Közöltem vele, majd egy lehetetlenül magas szenegáli férfi Rolexeket és Prada retikülöket akart eladni nekem. Biztosított arról, hogy mindegyik eredeti hamisítvány, és részletesen elmagyarázta, milyen remek üzleti lehetőséget kínál nekem. Kezemmel körbemutatva rávilágítottam, hogy antikváriumom van, szinte kizárólag nyomtatott lapokkal kereskedem, mire a férfi fejét csóválva távozott, mert nem értette, hogyan lehet valaki ennyire híján az üzleti érzéknek. Én is megcsóváltam a fejem, de hogy min, arra már nem emlékeszem, és tárcsáztam Alice Cottrell telefonszámát. Most sem vette fel.

Ismét tárcsáztam, ezúttal viszont Mauglit hívtam. Maugli egykor a Columbia Egyetemre járt, de otthagyta, aztán drogozott egy ideig, végül leszokott, és maradék agysejtjeit a könyvvadászat szolgálatába állította. Sok könyvet vettem már tőle, ahogyan ő is tőlem. Ha nincs más dolga, beáll helyettem a pult mögé, és nagyon reméltem, hogy ma is beáll, amíg én Marty Gilmartinnal találkozom. De Maugli sem vette fel a telefont.

Folytattam Redmond O’Hanlon kalandjainak olvasását, azt remélve, hogy megint olyan dzsungelekről olvashatok, amelyek rosszabbak annál, mint amilyenben én élek. Egy kövér férfi zavart meg az olvasásban. Hatalmas állkapcsa volt, és bongyor barna haja. Úgy nézett ki, mint egy buldog, amelyik megállás nélkül be van rágva.

– Rhodenbarr – mondta, és odadugott elém egy névjegykártyát. Hilliard Moffett, Gyűjtő. Alatta meg egy postafiók címe a washingtoni Bellinghamben, plusz egy telefon- és egy faxszám, valamint egy e-mail cím.

A gyűjtőknél őrjítőbb társaság nincsen. Mindegyik buggyant egy kicsit, ám nélkülük az antikvárumok lehúzhatnák a rolót, mert mindenkinél több könyvet vesznek. Olyan könyveket is vesznek, amiket már olvastak, és olyanokat is, amiket soha nem akarnak elolvasni. Különben sincs sok idejük olvasni. Túl sok időt töltenek azzal, hogy katalógusokat böngésznek, külvárosi antikváriumok polcain keresgélnek, és bizony a belvárosban is portyáznak, ma például nálam.

– Fairborn – szólalt meg ismét. Micsoda véletlen.

– Én komplettista vagyok – közölte aztán, egyszerre büszkén és megadóan, mintha azt vallotta volna be, hogy királyi vér folyik az ereiben, miközben vérzékenységben szenved. – Nekem minden kell.

– Nos, nekem nincs sok – feleltem. – Az a pár kötet, ami van, alfabetikus sorrendben várakozik a polcokon. Megvan a Senki gyermeke, de csak az ötödik utánnyomás.

– Nekem megvan az első.

– Ebben biztos voltam.

– És egy tizedik is – tette hozzá – az új borító miatt. És van tizennégy puha kötésű kiadásom is.

– Hogy tudjon adni a barátainak?

Döbbenten nézett rám. Nem tudom, melyik feltételezés borította ki jobban: az, hogy barátai vannak, vagy az, hogy könyveket adjon nekik. Feltehetően mindkettő.

– Tizennégy – bólintottam. – Minden utánnyomásból egy?

– Ugyan. Több mint hatvanszor utánnyomták. Ki az a hülye, aki mindet össze akarná gyűjteni? Engem csak a borítók érdekelnek. A hatvan-akárhány utánnyomás tizennégy különböző borítóval jelent meg.

– És az mind megvan magának.

– Mind, egyet kivéve. A huszonegyedik utánnyomásnál új borítót kapott a regény, és nekem csak a huszonkettedik van meg. Még nem sikerült megtalálnom a huszonegyediket. Nem ritka, nem is értékes, mégis nagyon nehéz megtalálni.

– Nos – feleltem –, bárcsak tudnék segíteni, de csak akkor látok puha kötésű könyveket, ha teljes hagyatékokat vagy könyvtárakat veszek, azokat viszont rögtön tovább is adom.

– A megfelelő helyeken ott van a listám, hogy mit keresek – legyintett. – Nem is ezért jöttem.

– Ó.

– Csak azt akartam, hogy lássa, mennyire alapos a gyűjteményem.

– Maga egy igazi komplettista. – Bólintott.

– A külföldi kiadások is megvannak. Mindegyik. Ott áll a polcon a Senki gyermeke macedónul. Nem a szerb-horvát, mert abból annyi van, mint a szemét, hanem a macedón. Hivatalosan még csak nem is létezik. Egyetlen bibliográfiában sem említik, és ha engem kérdez, szerintem engedély nélkül adták ki. Kalózkiadás. Könnyen lehet, hogy Szkopjétól nyugatra nálam van az egyetlen példány. Tudomásomra jutott, hogy létezik, és megszereztem.

– Le vagyok nyűgözve.

– Ha én gyűjtök valakit, Rhodenbarr, akkor nem állok meg addig, amíg teljes nem lesz a kollekcióm.

– Azt látom.

– Én nemcsak a könyveket gyűjtöm, hanem a szerzőt is. Elképzeltem, amint kezében egy hatalmas lepkehálóval rohan a mezőn a megrettent Gulliver Fairbornt üldözve.

– Megvan a középiskolai évkönyvének egy példánya – mondta. –Nyolcvanan végeztek. Maga szerint hány évkönyvet nyomtattak? És maga szerint hány maradt fenn? Nem volt könnyű találni egy osztálytársat, aki megőrizte, és még ennél is nehezebb volt meggyőzni arról, hogy adja el.

– De magának sikerült.

– Igen, és biztosíthatom, hogy nem vagyok hajlandó eladni, még az ár hússzorosáért sem. Ő volt az egyetlen végzős, aki nem adott fényképet magáról. Mindenkinek a fotója alatt fel vannak sorolva az eredményei és a kedvenc időtöltései. Tudta, hogy tagja volt a Latin Klubnak? Hogy pozanon játszott az iskolai zenekarban?

– Én csak azt tudom, mi Dél-Dakota fővárosa.

– Már akkor is kerülte a nyilvánosságot – folytatta. – Az egyetlen végzős, akiről nem jelent meg fotó. Az évkönyvet viszont dedikálta. A fotó helyére ezt írta: „Amikor öreg vagy / És magányosan ülsz / Emlékezz arra / Aki szálkásan írt.”

– Szálkásan – bólintottam.

– És aláírta a teljes nevét: Gulliver Fairborn.

– Egy aláírt fotó – mondtam – fotó nélkül.

– Az évkönyvben azért benne van a képe. Az egyik csoportfelvételen. A zenekarról készült. Fairborn azonban az arca elé tartja a pozanját. Biztos vagyok benne, hogy szándékosan.

– Milyen vicces volt már fiatalon is.

– Tagja volt a Latin Klubnak is, amint már említettem, és ők nem engedték, hogy Caesarnak a polgárháborúról írott elmélkedése mögé bújjon. Az utolsó sorban ül, balról a második. Egy diák félig eltakarja, és az arca is árnyékban van, ezért nem nagyon látni, de akkor is. Ez az egyetlen eredeti fotó Gulliver Fairbornról.

– És magának megvan.

– Az évkönyv igen. De nekem a fotó eredetije kellett volna. Aki viszont készítette, sajnos már régen halott, a hagyatékát évekkel ezelőtt széthordták. Van egy eredeti fotóm Fairborn gyerekkori otthonáról. A házat húsz éve lebontották. Lecsúsztam róla.

– Meg akarta nézni?

– Meg akartam venni. Az állam az autópálya-építés miatt kisajátította, pedig meg tudtam volna venni, és el tudtam volna szállíttatni egy másik telekre. Gondolja csak el, a világ leghíresebb Gulliver Fairborn-gyűjteménye, ami abban a házban kerül kiállításra, ahol felnőtt. – Mélyet sóhajtott. – Több mint húsz éve. Még ha tudtam volna róla, akkor sem biztos, hogy meg is tudom engedni magamnak. De biztosan megoldottam volna.

– Mert maga eltökélt.

– Máshogy nem megy. Most viszont nemcsak eltökélt vagyok, hanem pénzem is van. Akarom azokat a leveleket.

– Mennyit fizetne, ha nálam lennének?

– Mondja meg, hogy mennyit kérne.

– Nagyon magas árat mondanék.

– Mondja csak, Rhodenbarr.

– Az a helyzet, hogy nem csak maga akarja azokat a leveleket.

– De én akarom őket a legjobban. Hallgassa meg a többi ajánlatot is, csak adjon nekem lehetőséget arra, hogy ráígérjek a legmagasabb árra. Vagy mondjon maga egy árat – hajolt felém, és szemében az őrült gyűjtők tüze égett.

– A levelek – mondtam lassan és óvatosan – jelenleg nincsenek nálam.

– Ez érthető.

– De ez nem jelenti azt, hogy nem lesznek.

– És akkor...

– Felveszem magával a kapcsolatot. Viszont maga a... – pillantottam a névjegykártyára – washingtoni Bellinghamben él. Ez közel van Seattle-höz?

– Igen, de én most New Yorkban vagyok.

– Azt látom.

– Tegnapelőtt érkeztem. Arra gondoltam, hogy beszélek Ms. Landauval, hátha hajlandó meghallgatni egy ajánlatot még az aukció előtt. Miért várjon a pénzére? Miért fizessen jutalékot?

– És sikerült?

– Nem, nem tudtam beszélni vele. Elmentem a Sotheby’shez, ahol megtudtam, hogy aláírtak egy megállapodást. Előleget adtak neki, a nő pedig kötelezte magát, hogy egy hónapon belül átadja nekik a leveleket, hogy bekerülhessen a januári katalógusba. Megpróbáltam meggyőzni őket, hogy egyben bocsássák is árverésre a leveleket. Biztos vagyok abban, hogy a Texasi Egyetem is ezt preferálja, ahogyan a többi intézményi érdeklődő.

– És belementek?

– Még nem döntötték el, hiszen nem is látták a leveleket. Én azonban úgy sejtem, hogy egyenként akarják árverésre vinni a leveleket. Ha kell, licitálok én darabonként is, de sokkal egyszerűbb kiállítanom egyetlen csekket egy nagyobb összegről.

A csekk gondot okozhat, mutattam rá, de nem a Sotheby’snél, válaszolta, ám amennyiben a leveleket magáneladótól veszi meg, természetesen készpénzzel fizet. Közölte még, hogy a Central Park Westen a Mayflower Hotelban szállt meg, és még egy hétig marad. Több kereskedőhöz el akar még menni, de az is lehet, hogy megnéz pár kiállítást vagy show-t is. Mert bár Gulliver Fairborn a legnagyobb szenvedélye, nem ő érdekli egyedül.

Kezet fogtunk. Nyirkos tenyérre számítottam, de száraz volt, kézfogása pedig határozott. Egyáltalán nem volt kellemetlen társaság. Egy épeszű gyűjtő. Már amennyire egy gyűjtő épeszű lehet.

Megint tárcsáztam Alice Cottrell számát, majd Maugliét is, de egyikük sem vette fel. Úgy döntöttem, biztosan együtt ebédelnek és rólam beszélnek. Letettem a kagylót, és O’Hanlon könyvéért nyúltam, de alig jutottam a bekezdés végére, amikor valaki megköszörülte a torkát. Hosszú arcú és őszes szakállú barátom volt az.

– Nem tehetek róla, fültanúja voltam a beszélgetésnek.

– Semmi baj.

– Az úriember komolyan beszélt?

– Gyűjtő – feleltem. – Ezek ilyenek. Komolyan beszélnek.

– Nyilván nem mindegyik.

– Nyilván.

– Úgy hangzott – kezdte –, mintha ezt az írót, ezt a Gulliver Fairbornt a gyűjtő birtokolni akarná. Kitömni, és kitenni a falra, mint egy trófeát.

Bólintottam.

– Kellőképpen tartósítva – mondtam. – Tökéletes helyre akasztva. Szenvedély vagy mánia. Vagy mindkettő. Maga is hallhatta, hogyan kezdődött. Elolvasott egy könyvet, és megtetszett neki. Nos, én is olvastam.

– És én is.

– Gondolom, mondhatom úgy, hogy megváltoztatta az életemet.

– Néhány könyv az én életemet is megváltoztatta – simított végig őszes szakállán. – De ideje volt továbblépni és új életet kezdeni. Egyetlen könyvet sem tettem le úgy, hogy még a szerző levágott körmeit is meg akarom szerezni magamnak.

Aztán lassan olyan beszélgetésbe kezdtünk, amilyet mindig is elképzeltem magamban, mielőtt megvettem volna az antikváriumot. Bemutatkoztam neki, mire azt felelte, hogy hallotta már a nevemet, aztán adott egy névjegykártyát, amelyen az állt, hogy Henry Waldennek hívják, és az indianai Peruban lakik.

– De már nem ott lakom – magyarázta. – Volt egy kis gyáram, családi vállalkozás húsz alkalmazottal. Modellgipszet gyártottunk, amíg meg nem jelent a színen egy nagy játékgyár. – Sóhajtott. – Szerettem a gipszüzletben dolgozni, de olyan ajánlatot tettek, amit a bátyám és a húgom nem tudott visszautasítani.

Leszavazták, ő meg elfogadta a helyzetet, fogta a pénzt, és lelépett, mert nem akart többé a két testvére mellett élni, akiket már nem szeretett, és nem akart a húsz-egynéhány gipszgyári munkás közelségében maradni, akik meg őt nem szerették. New Yorkot viszont mindig is szerette, ezért most egy hotelban lakott, miközben lakást keresett, és azon gondolkozott, mit csináljon élete hátralévő részében.

– Ne nevessen ki, de még az is eszembe jutott, hogy könyvesboltot nyitok.

– Én lennék a legutolsó, aki kinevetné, mert szerintem ez egy remek ötlet. Csak mindig tartsa szem előtt, hogy kisebbfajta vagyonra lehet szert tenni, ha rögtön antikváriumot nyit.

– Hogyan?

– Nagyobbfajta vagyonnal kezdje – feleltem. – És ha már itt tartunk, nem akar egy kis tapasztalatot szerezni? Segíthetne behozni az olcsókönyves asztalomat.

– Bezár?

– Sajnos megbeszélésem van, és ugyan nagyon élveztem a beszélgetésünket, de mennem kell. Akkor segít nekem?

– Ha akarja, vigyázok a boltra – ajánlotta. – Semmi dolgom nincs. Gondolom, azt nem akarja, hogy be is zárjak, de pár órát szívesen ellennék itt.

Tíz másodpercembe telt dönteni. Azonnal láttam rajta, hogy becsületes, de sokan ugyanezt gondolják rólam is. Gyorsan elmagyaráztam neki, mit tegyen, és hogyan.

– Ha bármi más kérdés felmerül, tegyük fel, valaki könyvet akar eladni, vagy alkudni akar az árból – mondtam –, akkor mondja meg nekik, hogy várjanak meg engem. Ha valamit kihagytam, kérdezze meg tőle – mutattam Rafflesre, aki erre felemelte a fejét, majd ásított egyet, és aludt tovább.

Kilencedik fejezet

– Kessler Marylandi Rozswhiskyje – jelentette be Martin Gilmartin, és a poharát a fény felé tartotta. – A polgárháború alatt ihattak ilyesmit, nem? – Belekóstolt, élvezte az ízét. – Édes, de nem émelyítően. Ennek ellenére kétlem, hogy otthagynám érte a skót whiskyt.

– Jogos.

– Íze akkor is sajátos. Testes és határozott. – Megint belekortyolt. –Nagyon amerikai, nem? Ugyanakkor senkit sem ismerek, aki ilyet inna, legyen amerikai, vagy sem. Viszont mégis isszák, mert az üveg nem volt poros.

Amikor megérkeztem, megkérdeztem a pincértől, hogy van-e tiszta rozswhiskyjük, mire a férfi a Kessler’st szolgálta fel nekünk. Úgy bámultam az üveget, mint valami borszakértő, aki ránézésre meg tudja állapítani, hogy a nedű félédes vagy félszáraz. Közöltem, hogy megfelelőnek találom az italt, mire elvitte az üveget, és visszahozott két pohárral, mi pedig megittuk.

– Tényleg nem rossz – bólintott Marty.

– Azt hallottam, hogy van, aki zabsört iszik hozzá – jegyeztem meg.

– Zabsört? –Azt.

– Elképzelem, hogyan rendelné meg az italt John Wayne – mondta Marty. – Persze csak filmen. Berúgja az italmérés ajtaját. Mindenki elhallgat. Odamegy a pulthoz. „Rozswhiskyt zabsörrel”, mondja azzal a sajátos hanglejtéssel, amivel nem lehet vitába szállni. – Megrázta a fejét, és kortyolt egyet. – Az ember nemcsak megszokja, hanem meg is szereti – tette hozzá. – De a zabsörről így látatlanban nem vagyok meggyőzve.

A klubjában ültünk, a Gramercy Parkban. Mindketten kék zakót viseltünk és csíkos nyakkendőt, ám Martyn sokkal jobban állt, mint rajtam. Rajta mindig minden jobban állt, mint rajtam. Marty magas, vékony, haja deres, ő a tökéletes ősz úriember, aki tökéletesen festett The Pretenders nevű klubjában, amelynek falát régi, híres színészek arcképei ékesítik: Drew Barrymore és Booth. Egyszerre voltak döglesztően jóképűek és tiszteletre méltóak. Akárcsak vendéglátóm.

Marty viszont üzletember és befektető, nem pedig színész, azt a szerepet leszámítva persze, amit az élet drámájában alakít. A The Pretenders tagjai közt vannak azonban jó páran, akik még ebben az értelemben sem színészek, mégis felvették őket a klubba, mert megfeleltek a két kritériumnak: volt pulzusuk és csekkfüzetük, utóbbira fedezet is. A tagnyilvántartásban Martyt színházi darabok támogatójaként jegyzik, ami rendszerint azt jelenti, hogy a klubtag néha elmegy színházba is. Ám Marty kapcsolata a színházzal azért ennél mélyebb. Többször volt már off-Broadway-darabok producere, és tehetséges színésznők karrierjének egyengetője.

– Azt írja a mai Daily News, hogy színésznő – mondtam, és felemeltem a poharamat. – Gondolom, ezt azért sejthettem volna.

– Isisről beszélsz, ugye?

– Isis Gauthier-ről. Gyönyörű nő, Marty, ez egy percig sem vitás.

– Nem arról van szó, amire gondolsz – mondta, majd megrázta a fejét. – El sem hiszem, hogy ezt mondtam. „Nem arról van szó, amire gondolsz.” Dehogyisnem, pontosan arról van szó, ezért hadd fogalmazzam át. Nem csak arról van szó, amire gondolsz.

– Rendben.

Felemelte a poharát, és amikor látta, hogy üres, intett a pincérnek. Miután mindkettőnk poharába whisky került, Marty belekortyolt, és felsóhajtott.

– Találkoztál már valaha John Considine nevű barátommal?

– Nem hiszem.

– Ami nem is csoda. John tőzsdei alkusz, vitorlázik meg golfozik.

– Szintén tag?

– Nem, bár felajánlottam neki, hogy beajánlom. Bizonyos értelemben a színház támogatója.

– Bizonyos értelemben.

– Abban. John boldog házasságban él, apa és nagyapa, de a vitorlázás meg a golfozás mellett az évek során Johnnak számos vonzó és fiatal nő volt a barátja.

– Színésznők.

– A legtöbben. Alig egy éve John és a felesége egy fogadásra mentek. Éjfél után értek haza otthonukba Sands Pointban, és azt látták, hogy távollétükben hívatlan látogatójuk akadt.

– Betörők.

– Igen. Amíg a Considine házaspár távol volt, betörők hatoltak be, és távoztak is.

– Ez nagy szerencse minden érintett számára – mondtam. – Vannak betörők, akik akár még az erőszaktól sem riadnak vissza, ha rajtakapják őket.

– John az egyetemen a birkózócsapat tagja volt – közölte Marty. –Persze, az már régen történt. Azóta elfogyasztott pár kiváló vacsorát, és érszűkülettel műtötték. Szóval tényleg szerencse, hogy nem találkozott össze a hívatlan vendégekkel, mert így a betörésben sokkal inkább lehetőséget látott, mint bajt.

Levontam a következtetést.

– Biztosítást.

– Nagyon gyors vagy, ahogyan John is az volt. Azonnal látta, hogy betörtek hozzá. A betörők ráadásul elég nagy felfordulást hagytak maguk után: felborított székeket, kihúzott fiókokat. Bernie, látom, hogy ez érzékenyen érint téged.

– Nem csoda.

– Cynthiát is érzékenyen érintette.

– Mrs. Considine-t. Marty bólintott.

– John kikísérte a feleségét a házból, és leültette egy székbe, amíg ő felmérte a kárt, és értesítette a rendőrséget.

– Azt hitte, hogy a betörők még mindig a házban vannak?

– Vagy nem volt tisztában a veszéllyel, vagy nem érdekelte. Felrohant az emeleti hálószobájukba, ahol szintén romboltak a behatolók. Az éjjeliszekrényeket felfordították, a fiókok tartalmát a földre borították.

– Barbárok.

– John nem habozott. Tárcsázta a rendőrséget, majd lesietett a feleségéhez. „A széf nyitva áll”, mondta neki. „Kipucolták. Mindent elvittek.”

– Pedig nem?

– Ez egy faliszéf volt – felelte Marty. – Egy reprodukció mögött, a hálószobában. Maga a reprodukció is ért pár dollárt, de a betörők vagy nem vették észre, vagy nem foglalkoztak vele. Ha el akarták volna vinni, akkor a széfet is megtalálják. És talán ki is nyitják.

– Ha nem volt annyi eszük, hogy megtalálják, akkor ahhoz sem lett volna elég eszük, hogy kinyissák. Hacsak a barátod oda nem írta a reprodukció hátára a kombinációt. Pár éve találkoztam ilyennel.

– Viccelsz.

– Gondolom, nem akart bíbelődni azzal, hogy megjegyezze. És úgy gondolta, úgysem veszi észre senki sem. Én is csak akkor láttam meg, amikor a képet vissza akartam akasztani a falra. A széfet már korábban kinyitottam a szerszámaimmal, de nyilván sokkal gyorsabban boldogultam volna a kombinációval. – Megcsóváltam a fejem. – Mindegy. Szóval John Considine kipucolta a saját széfjét.

– Volt némi készpénze, amire nyilván nem vonatkozott a biztosítás, és amiről az adóhivatalnak sem kellett tudnia. John eldugta. Néhány papírt is tartott a széfben, a ház adásvételi szerződését, kötvényeket, részvényeket, jelzálogszerződéseket. Ezeket odadobta a földön heverő többi holmi közé, mintha a betörők ezeket nem tartották volna elég értékesnek ahhoz, hogy magukkal vigyék.

– A készpénz bezzeg kellett nekik. A macerásabb szajré már nem. –John mindenesetre így rendezte el. Ja igen, a betörők az ékszereket is elvitték. Egyszerűen magukkal vitték Cynthia ékszeres dobozát. A legértékesebb tíz-tizenkét darabot azonban a széfben tartották. Ezek annyira értékesek és fontosak voltak, hogy John külön felsorolta őket a biztosításban. Miközben az ékszerek a zsebét nyomták, azon siránkozott, hogy soha nem látják már viszont őket.

– Van, aki szerint a barátod leleményes – jegyeztem meg –, mások szerint azonban biztosítási csaló.

– A lehetőség adta magát – magyarázta Marty –, John csak megragadta. Bizonyos értelemben viszont mégiscsak elszalasztottá a lehetőséget.

Megjöttek a rendőrök, nyomoztak, majd közölték vele, hogy a betörést valószínűleg ugyanaz a banda követte el, amelyik a környéken dolgozott, és eddig még semmit sem sikerült megtalálniuk a lopott holmik közül. Johnnak sem kellene erre számítania. John persze benyújtotta a kárigényét mindenre, beleértve az ékszereket is, amiket ő maga lopott el. A biztosító pedig fizetett. Ocsmány egy banda a biztosítóké, de most kénytelenek voltak fizetni. Kétely nem férhetett ahhoz, hogy John biztosította az eltűnt vagyontárgyakat, ahogy ahhoz sem, hogy betörtek hozzájuk. A biztosító nem tudott mit tenni, kiállították a csekket.

– Mintha azt mondtad volna, hogy John mégis elmulasztotta a lehetőséget.

– Bizony, el. – Felvette a poharát. – Ez a rozswhisky igencsak finom. Szerinted van időnk még egyre?

– Az idővel semmi gond, de nekem nem szabadna többet innom.

– Akkor nem – bólintott, és letette a poharát. – Vissza John Considine-hez. A biztosító fizetett, de John alig váltotta be a csekket, Cynthia azonnal bevásárló körútra indult. Mindent pótolnia kellett, amit elloptak, és ki ítéli el azért, mert egy kicsivel jobbat akart az ellopottnál? Mire végzett, az összes pénzt elköltötte, amit a biztosító fizetett, plusz még pár ezer dollárt.

– Szóval John megragadta a lehetőséget, élt is vele, de azonnal kicsúszott a kezéből, amint a felesége elment vásárolni – bólintottam. –Ugyanakkor mégis beljebb volt, nem igaz? Pár ezer dollárt elköltött ugyan a felesége, de azért ott vannak az ékszerek.

– És mihez kezd velük?

– Ó.

– Pontosan. Az már más kérdés, ha a feleségét is bevonta volna a biztosítási csalásba, ám John nem akart ebbe az utcába belemenni. Bérelt hát egy széfet egy bankban, és oda tette az ékszereket.

– És ott is vannak.

– Nem mind.

Felvontam a szemöldökömet.

– A betörés idején John közeli barátságba került egy fiatal nővel, akit... Nem érdekes, hogy mi volt a neve, mivel többé már nem barátok. Akkor azonban John nagyon lelkes volt, és adott a lánynak egy karkötőt a széfből. Nem volt valami különleges, a legjobb esetben is pár ezret ért csak. Komoly ajándék, de annyira azért nem kiemelkedő. Amikor néhány hónappal később búcsút vettek egymástól, a lány nem adta vissza a karkötőt, John pedig nem érezte úgy, hogy joga lenne visszakérni.

– És a lány most ismét előkerült.

– Nem.

– Akkor egy másik nő.

Bólintott.

– Nem sokkal a szakításuk után, vagy talán egy kicsivel még előtte is, találkozott John egy másik fiatal nővel.

– Egy színésznővel.

– Ami azt illeti, azzal.

– Gondolom, nem a Paddington Hotelban lakott.

– De igen – felelte –, ami azt jelentette, hogy Johnnak minden egyes alkalommal el kellett mennie a recepció előtt, és ezt nem nagyon szerette. Ugyanakkor a szállodának legendás a híre, sok művész lakta, sok románc szövődött a falai közt. John pedig odavolt ezért a lányért.

– Olyannyira, hogy adott neki egy...

– Ő kölcsönnek nevezte.

– Kölcsönnek?

– John azt állítja, hogy pontosan megmondta neki, miről van szó, amikor a lány szerepet kapott egy off-Broadway-darabban, a Liliomban. A kosztümjéhez járt egy nyaklánc is, de ahogy sejtheted, ócskaság volt. A lánynak nem tetszett, ki nem állhatta. Hozzáteszem, afrikai-amerikai volt, aki egy hagyományosan fehér szerepet kapott, és talán ezért sem akart valami ócskaságot a nyakába tenni. John pedig, akit elkapott a szenvedély, elárulta a lánynak, hogy neki bizony van egy pont ehhez a szerephez és ehhez a kosztümhöz illő nyaklánca.

– Egy rubinköves nyaklánca.

– A hozzávaló fülbevalóval – bólintott Marty. – Az ösztöne nem tévedett, legalábbis rövid távon nem. A lány ugyanis imádta a nyakláncot, ami nem csoda. Mutass nekem egy nőt, akinek nem tetszik egy burmai rubinokkal kirakott, huszonkét karátos arany nyaklánc. Annyira szerette, hogy nem csak a színpadon hordta. A kosztümhöz kizárólag a nyakláncot vette fel, de amikor előadás után találkozott Johnnal, a fülbevalókat is a fülébe akasztotta.

– És John mondta neki, hogy csak kölcsönbe adja.

– John ezt állítja. A lány azonban másként emlékszik.

– Játsszák még a darabot?

– Pár hónapja már nem.

– Gondolom, az ékszert nem adta vissza, ugye?

– Nem, és John nem akarta visszakérni. Minek zavarja meg ilyen aprósággal nagyszerű idilljüket?

– Ha a dolgok annyira jól alakultak – mondtam –, akkor akár oda is adhatta volna a lánynak az ékszert. Hacsak nem volt nagyon drága az a nyaklánc.

– A három darabból álló szettet, azaz a nyakláncot és a két fülbevalót John hatvanötezer dollárra biztosította. Ennyiért vette, ennyire biztosította, és a biztosító ennyit is fizetett ki neki.

– Nem csodálom, hogy vissza akarta kapni.

– Pontosan.

– De nem erőltette.

– Nem. Aztán Cynthia elkezdett az ékszerekről kérdezni.

– Általánosságban az összesről, vagy csak bizonyos darabokról?

– A rubin nyakláncról és a fülbevalóról. A betörés után természetesen vett magának új ékszereket, de nem tudta mindet pótolni. A rubinszett volt a kedvence. John akkor vette neki, amikor egy különösen jó üzletet kötött, és ez is az ünneplés része volt. Szóval az ékszer nemcsak drága volt, hanem érzelmileg is kötődtek hozzá mindketten. John már megbánta, hogy azokat is zsebre vágta a többi ékszerrel együtt, de mégsem találhatta meg őket csak úgy, nem igaz? Ezért aztán kitalált egy magándetektívet.

– „Kitalált?” Úgy érted, hogy...

– Egyszerűen kitalálta. „Beszéltem egy szakértővel”, mondta a feleségének. „Egy sötét előéletű alakkal, akinek jó kapcsolatai vannak az alvilággal.” Ennek a magándetektívnek az volt a feladata, hogy megtalálja és visszavásárolja a rubinszettet.

– Lefogadom, hogy Mrs. Considine le volt nyűgözve.

– John szerint Cynthia alig jutott szóhoz, és John ekkor jött rá, hogy a felesége milyen fontos neki, és milyen aljas dolog volt zsebre rakni az ékszereit. „A színésznőcskék csak jönnek és mennek”, mondta, „de a feleséged örökké melletted marad.” Szóval elment a Paddingtonba visszakérni az ékszereket.

– Csakhogy nem kapta vissza őket.

– „Az enyém”, közölte vele Isis. „Nekem adtad őket”, folytatta. A helyzet diplomáciai megoldást igényelt, nem pedig érzelmit, ám John a vita hevében mégis az utóbbit alkalmazta, és sajnálatos kijelentést tett a lány színésznői képességeiről, mire Isis hasonlóan sajnálatos kijelentéssel válaszolt John ágyban tanúsított képességeiről. Mire elült a por, az afférnak vége lett. A nyaklánc és a fülbevaló azonban a lánynál maradtak. – Marty sóhajtott. – John ekkor hívott fel engem. Itt találkoztam vele is, együtt ebédeltünk, és mindent elmondott, amit neked most elmondtam.

– Azaz téged bérelt fel – vontam fel ismét a szemöldökömet – magándetektívnek.

– Szerinted én egy sötét előéletű alak lennék? Kiterjedt kapcsolatokkal az alvilágban? Te vagy az egyetlen, akit a bűnözői társadalomból ismerek. – Itt felszisszentem, és ellenkezni akartam, de aztán legyintettem. – Ráadásul John nem is tud rólad. Nem. Mindössze arról volt szó, hogy John el akarta mondani valakinek, hogy mi történt, valakinek, aki a történet összes szereplőjét ismeri. Gyakran összejárunk, Edna kifejezetten kedveli Cynthiát, és együtt láttuk Isist a színpadon. Meg kell mondanom, John heves megjegyzése teljességgel alaptalan, Isis ragyogó színésznő, a jelenléte szinte életre kelti a díszleteket.

– Mikor találkoztál Johnnal?

– Pénteken.

– És mikor veszett össze Isisszel?

– Pár nappal azelőtt. Mondtam Johnnak, hogy meglátom, mit tehetek. Mivel egyáltalán nem barátságos körülmények között váltak el, ezért nem is beszéltek egymással, John mégis úgy gondolta, hogy egy közvetítő azért még képviselhetné az érdekeit. Például ajánlhatnék a nevében Isisnek egy bizonyos összeget. O ötezer dollárra gondolt, ami a szett értékének kevesebb, mint a tizede, ugyanakkor nem jelentéktelen összeg.

Ráadásul azzal, hogy nevesítette is az összeget, úgy nézett ki, mintha utólag tett volna árcédulát a kapcsolatukra, és ez megbocsáthatatlan sértés. Viszont ha azt nézem, hogy egy csalódott és kétségbeesett barát fordult hozzám, akkor egészen más a helyzet.

– Így aztán elmentél a hotelba, és... Megrázta a fejét.

– Isist hétfőn hívtam fel – mondta –, és megállapodtunk, hogy szerdán együtt ebédelünk. A Le Chien Bizarre-ban találkoztunk a keleti Harminckilencedik utcában. Te is találkoztál vele. Gondolom, észrevetted a kék szemeit.

– Nehéz lett volna nem észrevennem őket.

– Ha Isis történetesen szőke és svéd lenne – mondta Marty –, akkor a kék szeme senkinek sem tűnne fel. De így... – Csücsörített, és hangtalanul fütyült. – Salátát ettünk meg omlettet, és megittunk egy üveg egészen jó bort.

– Majd visszamentetek a Paddingtonba.

– Éppen akkor léptünk be – felelte –, amikor te jöttél kifelé.

– Gondolom, beleegyezett abba, hogy visszaadja az ékszereket.

– Nem egészen. További megbeszélésekre volt szükség.

– A szobájában – bólintottam. – Mennyi időt töltöttél ott?

– Pár órát.

– És a helyzetet vitattátok meg.

– Azt – válaszolta Marty, aki úgy nézett ki, mint egy macska, ami nagyon ronda dolgot művelt a kanárival.

– Gondolom, sok mindent kellett tisztázni.

– Többet, mint gondolnád. Ráadásul Johnnal szemben az ő pártját kellett fognom, annyira mérges volt rá.

– Mert John megsértette?

– Még ha csak megsértette volna. De magával vitte a rubinszettet.

– Még szerencse, hogy nem rendeltünk még egy rundot – mondtam –, mert akkor itt és most vesztettem volna el a fonalat. Ha Johnnál voltak az ékszerek, akkor miért kért meg téged, hogy szerezd vissza őket?

– Nem voltak nála. És Isisnél sem. Fel akarta venni őket az ebédhez, csak éppen sehol sem találta őket.

Felhúztam a szemöldökömet. Aznap már harmadszorra.

– Nem hiszel neki?

Egy szavát sem hiszem el. Ha az ékszerek délben tűntek el, amikor Martyval ebédelt, akkor valami egészen kivételes csodának kellett történnie, hogy este újból ott legyenek a szobájában. De csak annyit feleltem, hogy ez a véletlenek egészen szokatlan összjátéka lehet.

– Szerintem is – jegyezte meg halkan Marty. – Ugyanakkor az az érzésem, hogy Isis nem hazudik.

– Te magad mondtad, hogy jó színésznő.

– Ez nekem is eszembe jutott, nem tagadom. Mégis úgy éreztem, hogy akár igazat is mondhat. – Mondat közben a semmibe révedt a tekintete. – Isis vonzó és közvetlen. Nagyon élveztük a közösen elköltött ebédet, a bort meg egymás társaságát. Hogy eszembe jutott-e, hogy hazudik az ékszerek eltűnéséről? Hát hogyne. Lehet, hogy ott voltak a fiókjában vagy Paddingtonja csizmájának szárában. Nem lehettem biztos benne, bár azt is el kell ismernem, hogy annyira azért nem érdekelt.

– Miért is érdekelt volna? Nem a te ékszereidről volt szó.

– De John a barátom, aki megbízott valamivel. Attól még ugyanúgy felelősséggel tartoztam a küldetésért, hogy lefeküdtem a barátnőjével, így aztán a lehető legóvatosabban közöltem Isisszel, hogy amennyiben az ékszerek valami csoda folytán mégis előkerülnének, tízezer dollárral lehetne gazdagabb.

– Nem ötezret mondtál az előbb?

– John annyit akart fizetni, de megállapodtunk, hogy akár tízezerig is elmehetek, ha a helyzet úgy hozza. A kisebb összeget szóba se nagyon hoztam, rögtön a magasabbal kezdtem. Miért alkudozzam egy nővel, akivel éppen most feküdtem le, különösen akkor, ha nem is az én pénzemről volt szó? – Sóhajtott. – De Isist nem hatotta meg az összeg. Sejtettem, hogy felbecsültette az ékszereket, vagy valahonnan kiderítette, mennyit érhetnek. Az álláspontja változatlan volt: nem tudja visszaadni az ékszereket, mert nincsenek nála. Ellopták őket, és azért nem tett csak feljelentést, mert tudta, hogy John áll a dolog mögött.

– Az ékszerek nem képezték a tulajdonát, ezért nem is jelenthette az eltűnésüket a rendőrségnek – jegyeztem meg.

– Pontosan. Amikor megláttalak a Paddingtonban, sem John, sem Isis, sem az ékszerek nem jutottak az eszembe, mert nem is tudtam, hogy eltűntek. Csak később ugrott be, hogy találkoztunk az előtérben.

– De Isis már az ebédhez sem tudta felvenni az ékszereit, és mi ebéd után futottunk össze az előtérben.

– Ki tudja, mikor érkeztél, vagy hogy hányszor voltál a Paddingtonban? De talán nem is te loptad el az ékszereket. Lehet, hogy John másvalakit bérelt fel a visszaszerzésükre. Felhívtam, mire vérig sértődött a feltételezésen. Tagadta, hogy bármi köze lett volna az ékszerek eltűnéséhez, közölte, hogy Isis hazudik, és nem nézte volna ki belőle, hogy ilyen kétszínű egy lotyó. A reakciója annyira őszintének hatott, hogy azonnal elmúlt a lelkifurdalásom, amiért lefeküdtem a lánnyal. Nem a barátom tulajdonát használtam, hiszen a kapcsolatuknak egyértelműen vége volt.

– Szóval mindkettejüknek hittél. Valaki elvitte a rubin ékszereket, de nem John.

– Pontosan. És ekkor megint eszembe jutottál, és fel is akartalak hívni. De valamiért rácsörögtem Isisre tegnap éjjel, és elújságolta nekem, mi történt a Paddingtonban. Hogy találkozott egy gyanús alakkal a folyosón, akiről később kiderült, hogy nemcsak betörő, hanem gyilkos is.

– Betörő talán, de...

– Nekem nem kell mondanod, Bernie. Tudom, hogy a nő haláláért nem te vagy a felelős.

– A jelek szerint mindenki tisztában van vele, hogy nem vagyok képes kioltani emberi életeket – jegyeztem meg –, ennek ellenére folyamatosan ezért tartóztatnak le. Nagy szívességet tettél nekem azzal, hogy letetted az óvadékot.

– Sajnálom, hogy egy cellában kellett töltened az éjszakát. De ha szeretnéd viszonozni a szívességet...

– Igen?

– A rubinok.

– Ó, a rubinok – bólintottam. – Eldöntötted már, hogy kinek adod őket? Az öreg haverodnak vagy az új barátnődnek?

– Ez egy kérdés a sok közül. Hogyan szereztél egyáltalán tudomást a rubinokról? Vagy véletlenül akadtál rájuk? Esetleg John mégis felbérelt egy kétes jellemű magándetektívet, hogy...

– Én nem ismerek egyetlen magándetektívet sem – szakítottam félbe. – Sem kétes, sem makulátlan jelleműt. És soha nem hallottam John Considine-ről, és biztosan lemaradtam arról is, hogy Molnár Ferenc megint népszerű, mert Isis Gauthier-ről sem hallottam. Nem a rubinokért mentem a Paddingtonba, hanem Gulliver Fairborn leveleiért.

– A nő, akit megöltek...

– Fairborn ügynöke volt, a leveleket neki írta a szerző, és igen, azért mentem, hogy ellopjam őket. De valaki még előttem megtalálta őket, és megölte Anthea Landaut, aztán arra lettem figyelmes, hogy bilincs csattan a csuklómon, és a jogaimat olvassák fel.

– Nem tudtál a rubinokról.

– Nem.

Rám nézett, aztán el a távolba, majd le a kezeire.

– Én iszom még egyet – mondta, és intett a pincérnek. – Neked egy Perrier-t?

– Nem. A whisky is megteszi.

– Azt hittem, nem akarsz többet inni.

– Kit érdekel, hogy nem lesz tiszta a fejem? Különben is, ez a józanság túl van értékelve. Tegnap este józan voltam, tiszta fejjel tettem a dolgom, és tessék, mi lett a vége.

A pincér meghozta az italunkat, és azt tettük velük, amit az italokkal tenni kell. Marty szólalt meg először.

– Nehéz dolog, de akkor sem tudom megkerülni. Mondtál valamit a rubinokról, és mi sem áll távolabb tőlem, mint hogy hazugnak nevezzelek, de...

– Úgy gondolod, hogy hazudok.

– Bernie? Honnét a fenéből tudtad, hogy az ékszerek rubinok?

– Te mondtad.

– Nem.

– Dehogyisnem. Burmai rubinok huszonkét karátos foglalatban. Emlékszel?

Megrázta a fejét.

– Először a nyakláncról meséltem neked, amit a Liliomban viselt, és csak ekkor említettem John ajánlatát egy másik nyakláncról. „Egy rubin nyakláncról”, mondtad, és én csak akkor írtam le neked, hogy hogyan néz ki a nyaklánc meg a fülbevaló.

– Mondhatnám, hogy a világ tele van rejtélyekkel.

– Mondhatnád.

– De nem fogom – bólintottam, és belekortyoltam a rozswhiskybe, remélve, hogy így majd könnyebb lesz. – Hazudtam, ugyanakkor igazat is mondtam.

– Igen?

– Soha nem hallottam Considine-ről, Isisről vagy a rubinokról. Én csak leveleket kerestem, de egy holttestet találtam. És egyszerűen el akartam tűnni onnan.

– És?

– A tűzlépcsőn lefelé bemásztam egy szobába, és soha ki nem találod, mit találtam ott.

– Az nem lehet.

– De igen. Nem kerestem én sem rubint, sem ékszereket. Te is jól tudod, hogy a készpénzt kedvelem, de ehelyett rubinokat találtam, amik igencsak értékesnek látszottak. Így hát elhoztam őket.

– Elvégre te ezt csinálod. Elhozol dolgokat.

– Olybá tűnik. De nem azt mondta neked Isis, hogy aznap délelőtt kereste a rubinokat, és nem találta?

– De.

– Akkor még nem is jártam a hotelban. Éppen akkor mentem bejelentkezni, amikor veletek összefutottam. – Sóhajtottam. – Isis szerintem nem mondott igazat. Hacsak nem a rossz fiókban kereste az ékszereket, és komolyan azt hitte, hogy ellopták őket.

Marty ezt alaposan átgondolta.

– Nem tudom. Ez egy kicsit meredeken hangzik, nem? Te el tudod képzelni, hogy nem nézte át az összes fiókot?

– Talán, de...

– Akár hazudhatott is – mondta. – Bár nem nagyon értem, hogy miért tette volna. Ennek ellenére az eszembe jutott.

– Ezt nekem is említetted. Azt mondtad, hogy talán Paddington csizmájába dugta az ékszereket.

– A medve csizmájába. Tényleg.

– Én még csak nem is láttam medvét a szobájában.

– Pedig van. Az ágyon tartja. De átkerült a... a székbe.

– Biztosan ránéztem az ágyra – mondtam –, de ha volt is rajta mackó, nem vettem észre. – A homlokomat ráncoltam. – De székre sem emlékszem, csak egy hatalmas fotelra.

– Nos, fotelra meg én nem emlékszem, de az is igaz, hogy nem a bútorzatra figyeltem. A kis székre emlékszem, mert arra tette a medvét, de másra nem. Egyetlen dolog maradt meg bennem, az a rettenetes festmény.

– Miféle festmény?

– Elvis valami fekete bársonyon. Gondolom, kiülhetett az arcomra az undor, mert Isis csak ennyit mondott: „Ez fekete dolog. Úgysem értenéd.” Biztos vagyok abban, hogy csak ironizált, de...

– Elvis fekete bársonyon.

– Te is láttál már ilyet biztosan. Olyan kép, mint a pókerező kutyák. Mindig gondolkodtam rajta, vajon miféle emberek vesznek ilyen szörnyűséget, és most már tudom.

– Nem is értem, hogyan kerülhette el a figyelmemet – feleltem. – Siettem, mert nagyon mehetnékem volt már, de egy kicsit mindig körülnézek. Akkor lenne nagy baj, ha nem tenném. De alig pár perce találtam egy holttestet, és hajszál híján elkaptak, nem tudom, talán ez zavart meg. Annyira örültem a tűzlépcsőnek, hogy nem is nagyon figyeltem arra, hol vagyok.

– De azért az ékszereket megláttad.

– Álljunk csak meg – kaptam fel a fejem. – Most jutott eszembe valami. Isisszel Anthea Landau szobája előtt futottam össze.

– És?

– Mi a fenét keresett ott?

– Nem azt mondtad, hogy a liftre várt?

– Ezt mondta, és amikor végre megjött, be is szállt. De most ne a lifttel foglalkozzunk. Mit keresett a hatodikon?

– Nem értelek.

– Lehet, hogy nem emlékszem Elvisre fekete bársonyon – feleltem – de a tűzlépcsőre igen. Kiléptem Landau ablakán, és addig mentem lefelé a rozsdás és nyikorgó lépcsőn, amíg nem találtam egy üres szobát a harmadikon, ahol Isis is lakik...

– Nem.

– Nem?

– Határozottam emlékszem – közölte Marty –, hogy Isis szobája a hatodikon van. Akkor pedig egyértelmű, hogy a hatodikon is várta a liftet. De ha Isis a hatodikon lakik, és te a harmadikon törtél be...

Egymásra néztünk.

Tizedik fejezet

– A macska használja a vécét – mondta Henry Walden. – De ezt bizonyára tudja. Nyilván maga tanította meg neki.

– Én csak azt tanítottam meg neki, hogy hogyan kell elkapni papírgalacsinokat – feleltem, azzal összegyűrtem egy papírlapot, és a gombócot Raffles felé dobtam. Még a levegőben elkapta, majd pofozni kezdte. –Tessék – mutattam. – Nem tudom, mennyi ebből az én érdemem. Már az elején nagyon élvezte. De dobni például nem tanítottam meg, és arra sem, hogy hogyan gyűrje össze a papírlapot.

– Odament a vécé ajtajához – mesélte Walden –, amit én becsuktam, mert nem tudtam, hogy maga neki hagyta nyitva. Kaparni kezdte, mire kinyitottam, ő meg azonnal bement, felugrott az ülőkére, és azt tette, amit ilyenkor tenni kell.

– És lehúzta maga után?

– Nem.

– Soha nem húzza le – sóhajtottam. – Szerintem van egy bizonyos határ, ameddig a macskáknak meg lehet tanítani dolgokat. Soha nem fogja összegyűrni a papírt, és soha nem fogja lehúzni maga után a vécét. Mégis úgy gondolom, járhattam volna rosszabbul is.

A téma lezárása után tovább dobáltam Rafflesnek a papírgalacsinokat. Azért találtam ki annak idején ezt a játékot, hogy fejlesszem Raffles egérfogási technikáját, bár mint később kiderült, már a macska puszta jelenléte elkergeti a rágcsálókat. Semmit sem kellett tennie. Én azért csak folytattam a papírgalacsinok dobálását, hogy ne jöjjön ki a gyakorlatból. És nagy megnyugvással tapasztaltam, hogy a magam részéről három rozswhisky sem tompított semmit galacsindobálási képességemen.

Voltak páran a boltban, mesélte Henry, eladott pár könyvet, és még az áfát sem felejtette el hozzáadni az árakhoz. Nyugtát is állított ki minden vásárlónak, amiről én néha bizony elfelejtkezem.

Egyszer egy nő jött be szatyornyi eladó könyvvel, és Henrynek sikerült meggyőznie, hogy hagyja csak itt, a tulaj később alaposan át fogja nézni őket. Odapillantva megláttam Mark Schorer könyvét Sinclair Lewisról, James T. Farrell Gas-House McGinty című regényének első kiadását, valamint jó pár díszdobozos kiadványt a Heritage Presstől, amelyek ugyan nem különösebben ritkák, viszont könnyű őket eladni.

– Ezek jók – mondtam neki. – Bár Farrellből ez az első, amit látok. Nála már csak olyasvalakit nehezebb találni, aki a könyveit gyűjti, de ha a nyakamon marad, legfeljebb elolvasom.

– Én is úgy láttam, hogy jó könyvek – válaszolta Henry. – Nem tehettem neki ajánlatot, de azt sem akartam, hogy másnak adja el őket.

Megnyugtattam, hogy a lehető legjobb megoldást választotta. Odaadott még néhány cetlit, mert többen kerestek telefonon, és üzenetet is hagytak. Carolyn szólt, hogy este nem tudunk találkozni a Bum Rapben, mert valami közbejött. Egy Harkness nevű férfi keresett a Sotheby’stől, és meghagyta a számát. És egy nő is keresett többször, de sem a nevét nem volt hajlandó elárulni, sem üzenetet nem akart hagyni.

– Ugyanaz a nő? Alice-nek hívták?

– Nem mondta meg a nevét.

– Hm. És maga szerint lehetséges, hogy Alice-nek hívták?

Ez a kérdés összezavarta Henryt. Nem csodáltam. Volt egy olyan gyanúm, hogy a kérdést én sem tettem volna fel, ha nem iszom meg azt a harmadik whiskyt Marty klubjában. Három whisky éhgyomorra – már ha nem számoljuk a szalámis szendvicset, amely viszont a rettenetes üdítőt volt hivatott semlegesíteni.

Már régen be kellett volna zárnom. Henry segített behozni az asztalt, és becsukta a kirakat rácsait, miközben én friss vizet adtam Rafflesnek, és tettem, amit záráskor tenni szoktam. Rafflesnek ez nem volt újdonság, de Henry csak állt és figyelt, mintha minden mozdulatommal az antikvár könyvkereskedelem egy újabb titkát osztanám meg vele.

Akartam adni neki pár dollárt, de visszautasította. Nincs szüksége pénzre, mondta, és ki tudja, mire lesz még jó ez a kis eladói tapasztalat. Valahol el kell töltenie az életét, és egy könyvesbolt nem is olyan rossz választás.

– Úgy lehet egy szakmát eltanulni – mondta –, ha az ember olyan szakembernek dolgozik, aki egy ideje már ezt csinálja. Maga is így tanulta, nem? Hogy valaki másnak segített a boltjában.

– Nem. Én csak fejest ugrottam – feleltem. Elindultam, Henry mellém lépett, és együtt ballagtunk. – Sok könyvet vettem Mr. Litzauertől, aki állandóan arról beszélt, hogy gondolkodás nélkül elköltözne Floridába, ha valaki csak egy kicsit is tisztességes ajánlatot tenne az antikváriumára. Erre megkérdeztem, hogy mennyit jelent dollárban és centben a kicsit tisztességes ajánlat. Vonakodott egy darabig, de végül mondott egy árat, amire én azt feleltem, hogy akkor megveszem a boltot.

– Csak így.

– Volt egy kis pénzem, ezért úgy gondoltam, miért ne? Csak elvertem volna ételre meg lakbérre. Semmit sem tudtam a könyvbizniszről, de ha tudtam volna, akkor nem is biztos, hogy belevágok.

– De láthatóan imádja csinálni – jegyezte meg.

– Tényleg? Igen. Azt hiszem, imádom csinálni. – Ballagtunk egymás mellett, könyvekről és könyvkereskedőkről beszélgettünk, majd hirtelen arra lettem figyelmes, hogy a lábam magától elvitt valahová. Igen, a Bum Rapbe.

A legkevesebb az, ha meghívom Henryt egy italra. Bementünk, leültem a törzshelyünkre, Henry Carolyn helyére telepedett le, és amikor megjelent Maxine, megkérdeztem Henryt, hogy mit akar inni. Azt, amit én, felelte. Aznap rozswhiskyt ittam, ezért úgy döntöttem, nem keverem, Henry pedig bólintott, hogy jól hangzik.

Nem nagyon akartam inni, de akkora nagy baj nem lehetett egyetlen pohár whiskyből. Aztán Henry erősködött, hogy a következő rundot ő fizeti. Megsérteni sem akartam, így ő fizette a másodikat. A harmadikat... Nos, a harmadikat megint én fizettem, és ha épeszű magyarázatot kellene adnom arra, hogy miért kellett rendelni még egy rundot, hát nem tudnék mit mondani.

Az sokat segített volna, ha eszem valamit, de a Bum Rapben maximum folyékony kenyeret rendelhettem volna. Volt egy pillanat, amikor Henry burritót akart rendelni, de lebeszéltem róla, aztán már csak arra emlékszem, hogy állok a zenegép előtt, és nyomom bele a negyeddollárosokat. Az mindig rossz jel, ha a zenegép elé állok. Mindig ugyanazokat a számokat választom ugyanis: Bunny Berigantől az „I Can’t Get Started”-ot, illetve Patsy Cline-tól a „Faded Love”-ot, és egyik nótával sincs baj, mindössze azt jelzik, hogy részeg vagyok.

Sok bár- és kocsmatulajdonos kifejezetten goromba a piás vendégekkel, mintha nem azért árulna alkoholt, hogy az ember megigya. Mit képzelnek, hogy csak úgy idejönnek, mindenféle italokat rendelnek, aztán meg hagyják, hogy hasson magukra? De tényleg. Szégyen és gyalázat, lehet távozni, és máshol folytatni ezt a tűrhetetlen viselkedést.

A Bum Rap azonban nem ilyen hely. Itt elfogadják, hogy az ember iszik, tudomásul veszik, hogy néha bizony sokat, és addig nem is csinálnak semmit, amíg az ember el nem kezdi zavarni a többi részeget. És én nem zavartam őket. Igaz, egyszer felszólítottam mindenkit, hogy énekeljünk együtt, de ezt senki sem vette rossz néven, még a józanok sem, pedig igencsak hamisan daloltunk, viszont nagyon élveztük.

Arra már nem nagyon emlékszem, hogy hogyan jöttem el onnan, de hirtelen az utcán találtuk magunkat: én és a legújabb legjobb barátom. Odasiettem a járdaszegélyhez, és mindent leintettem, ami arra jött: teherkocsit, szolgálaton kívüli taxit, sőt még egy buszt is. Egyik sem állt meg, amit nem is értettem, de végül odagördült egy taxi, és beletuszkoltam Henryt.

– Én majd a következővel megyek haza – mondtam neki. – Jó éjt. – A taxi elhajtott, én meg kicsi híján leintettem egy rendőrkocsit.

A karomat ugyan sikerült a testem mellett tartanom, mégis úgy éreztem, hogy a két zsaru alaposan végigmért.

– Bernie – mondtam magamnak hangosan, és megpróbáltam tisztán artikulálni. – Bernie, öregfiú, ennél jobban lehet még berúgni, de nem nagyon érdemes. Menj szépen haza, mielőtt bajba kerülsz. Várj, amíg meglátsz egy sárga kocsit, a tetején egy kis lámpával. Azt intsd le. Csak és kizárólag azt.

Lehet, hogy a kelleténél óvatosabb voltam, mert két taxi is elhúzott előttem, mire fel bírtam emelni a karomat. Mindent összevetve biztosan sikerült leintenem egyet, mert egyszer csak arra lettem figyelmes, hogy egy taxiban ülök. Annyira fáradt voltam, hogy alig bírtam nyitva tartani a szememet.

Csak egy pillanatra csuktam be. Aztán úgy maradhatott, mert arra ébredtem, hogy egy idegen hang kúszik be a tudatalattimba.

– Ember, nana, ember – szólt a hang, ami kizárásos alapon a taxisofőré lehetett. Erőteljesen nógatott a hang, és ugyan mind nyelvtanában, mind kiejtésében távol állt az angoltól, megértettem az üzenetet. – Ember, nana, nem itt alszik. Szobában alszik, nem taxiban.

Fel nem foghattam, miért nem hagy aludni. De sóhajtottam, és kinyitottam a szememet. Előredőltem, hogy megnézzem a taxiórát, és azt hittem, rosszul látok, mert az óra mindösszesen három dollár hatvanat mutatott, engem pedig rendszerint tíz dollárért visz haza egy taxi, ezért is szoktam inkább metróval járni.

Ami ma este rossz választás lett volna.

Kiszálltam, nekidőltem a kocsinak, előszedtem a tárcámat, és kihalásztam belőle egy tízest meg két egydollárost.

– Rossz a taxiórája – mondtam. – Meg kellene csináltatnia.

A férfi elvette a pénzt, bámulta a bankókat, majd rám nézett. Megkérdeztem, mi a baj. Keveset adtam? Többet akar?

– Elég pénz – felelte. – Ember, haza, ágy.

– Oké – bólintottam, és körbenéztem. – Hol vagyunk?

– Ahol mondta.

– Ahol mondom?

– Ahol mondta menni. Itt vagyunk. Haza, ágy.

– Oké – bólintottam, majd egy pillanatra elengedtem a taxit, és amikor megint neki akartam támaszkodni, már nem volt sehol. Sikerült megtartani az egyensúlyomat, ami nem volt egyszerű, aztán ránéztem a házra, amelyikben lakom, és az a helyzet, hogy a ház egyáltalán nem úgy nézett ki, mint amelyikben lakom.

Nos, ez megmagyarázza az alacsony viteldíjat. A sofőr nyilván nem bírta, hogy egy részeg alszik a hátsó ülésen, és kirakott az első adandó alkalommal. Én meg azt hittem, hogy már az Upper West Side-on járunk, és szinte ráerőszakoltam a pénzt.

De hol a fenében voltam akkor?

Kihúztam magamat, az előttem álló épületre koncentráltam, és vagy az lengett ki, vagy én. Logikai következtetés útján arra jutottam, hogy inkább én lengek ki. Valami felirat is volt a bejárat fölött, de nem tudtam elolvasni, annyira kilengtem.

Egy baráthoz jöttem volna? Nem Carolyn háza előtt álltam az Arbor Courton, az biztos, bár egy taxi nagyjából ennyiért vitt volna el hozzá. Akkor talán egy másik barátnőhöz készültem volna? Azt ugyan nem tudtam, hogy Alice Cottrell hol lakik, mert csak az én lakásomon jártunk, de nincs kizárva, hogy a sofőrnek – pusztán megszokásból – egy másik exbarátnő címét adtam meg. Mindössze a megszokással volt a baj, mert megszokásból egyetlen exbarátnőmhöz sem szoktam beugrani.

A bejárathoz ballagtam, és még ekkor is ismerős volt valahonnan. Kinyitottam az ajtót, beléptem. Az előtér is ismerős volt. Fotelok, kanapék, kandalló. A kandalló fölött megpillantottam egy szőrös kis fickót, hetyke tengerészkék kalapban, élénkpiros kabátban és sárga csizmában.

Ó.

Kiegyenesedtem, és határozottan, nem kilengve odamentem a recepcióhoz, ahol egy férfi ült csalódott arckifejezéssel, és Patrick O’Brien egyik regényét olvasta a napóleoni háborúk egyik tengeri csatájáról.

– Jeffrey Peters – közöltem. – 415-ös szoba. A kulcsomat kérem.

Nyolc óra múlva kipihenten ébredtem. Örültem, hogy élek, és olyan érzésem volt, hogy minden rendben van a világban, szívemben dalok gyúltak lángra, az ablakon meleg napsugár kúszott be, kint madarak csicse...

Remélem, ezt senki sem hitte el, ám ha mégis, ismerek pár kedves fickót, akik mindig keresnek új partnereket pókerpartijukhoz. Szóval két okból ébredtem fel. Az egyik nagyjából a homlokom közepe mögött lehetett két centivel, a másik meg a gyomromban. Lüktető fejfájásom arra figyelmeztetett, hogy minden mozdulatnak azonnali halál lehet a vége, a gyomrom pedig arra hívta fel a figyelmemet, hogy hamarosan mindentől meg kell szabadulnia, amit ostoba módon az elmúlt órák során beletöltöttem.

Maradtam, ahol voltam, a szememet becsukva tartottam, és azt szerettem volna, ha már reggel van. Nem tudtam, hol vagyok, mert hogy az ágy nem az enyém, az biztos. És attól a borzasztó érzéstől sem bírtam megszabadulni, hogy nem vagyok benne egyedül.

Ahogy nagy nehezen kinyitottam a szememet, egy szempárba bámultam bele, alig pár centire az orromtól. Kicsi gombszemek meredtek rám. Hát persze hogy Paddington volt az, és szép lassan beugrott minden, kezdve onnan, hogy odamasíroztam a recepcióhoz, és elkértem a szobám kulcsát. Semmi különös nem történt, ezt azért meg kell jegyeznem, elvégre a szobámban feküdtem, az ágyamban.

Felkeltem, lezuhanyoztam és megborotválkoztam. A fejem mégsem repedt ketté, és a gyomrom is összeszedte magát. A borotvám mellett a neszesszerben aszpirint is találtam, amiért külön dicséretet érdemlek. Tiszta zoknit és tiszta alsóneműt húztam – hátha elcsapnak, vagy megmotoznak, vagy mindkettő –, majd belebújtam az előző nap viselt ingbe, nadrágba és zakóba.

Örömmel láttam, hogy az inget és a nadrágot akasztóra tettem, a zakót meg egy szék hátára terítettem. Úgy véltem, hogy ez mind Nagyon Jó Jel. Ha ilyen rendben hagytam a ruháimat, akkor olyan nagy szörnyűséget nem művelhettem, nem igaz?

Ezek azok a kis hazugságok, amikkel etetjük magunkat. Az önbecsülés tolvaja, az emlékezet azonban biztosított arról, hogy bizony szörnyen viselkedtem. Csak azért, mert rendesen raktam le a ruháimat, még nem jelenti azt, hogy józan is voltam.

Először is, egy józan ember nem vitette volna magát a Paddingtonba, de még egy pityókás sem. Nekem viszont dolgom volt a hotelban, ki kellett találnom, hogyan tudom visszaszerezni a szerszámaimat és a kesztyűmet, mielőtt a rendőrség lefoglalja őket bizonyítékként, és biztonságba kellett helyeznem Cynthia Considine rubinjait is, mielőtt másvalaki találja meg őket.

De hogyan? Amikor utoljára a Paddingtonban jártam, csuklómon bilincs volt, szememben egy ázott és kivert kutya tekintete. Ha vissza akarok térni a bűntett helyszínére, nem szabad ajtóstul rontanom a házba. Hanem, mondjuk, a pinceajtón keresztül. Vagy a tetőn át. mégsem sétálhatok be csak úgy a hotelba, mintha az enyém lenne az egész kóceráj.

Várjunk csak. Előző éjjel nem pontosan ezt tettem? Besétáltam, no nem úgy, mint a hotel tulajdonosa, csak úgy, mint az egyik lakója. Miért ne tehettem volna meg? Előre kifizettem a szobát, ahonnan még nem jelentkeztem ki, és a pénzemet sem kaptam vissza. Ha a recepcióban Carl Pillsbury állt volna, vagy a szófán Isis Gauthier feküdt volna, maga alá húzott lábbal, természetesen, akkor nem lett volna ilyen könnyű dolgom. De mit tudott a rövidlátó recepciós Peter Jeffriesről vagy Jeffrey Petersről? Lazán lecsapta elém a pultra a szobakulcsot, és kész. Rám se nézett.

Talán a rozswhisky volt, amely megszabadította agyamat a szokványos gondolkodás gúzsától, és megoldotta helyettem az egész helyzetet: közölte a hotel címét a taxisofőrrel. Elgondolkodtam rajta, majd megráztam a fejemet. (Nem kellett volna, akár vettem be aszpirint, akár nem. Mindenre volt a fejemnek szüksége, csak rázásra nem.)

Nem az történt, hogy fineszesen kitaláltam, hogyan jussak be feltűnés nélkül a Paddingtonba. Határozott – és részeg – voltam, és nem utolsósorban szerencsés.

Felvettem Paddingtont az ágyról, és úgy láttam rajta, hogy nem viselték meg az események. A zsaruk vagy visszahozták a röntgenezés után, vagy a hotel szobalánya egy másikat tett az ágyamra. Ezt valahogy furcsának találtam, de legyintettem. A mackó itt volt, meg én is, és ő maradt, de nekem dolgom volt.

Felvettem a karórámat, és amikor megláttam rajta, hogy mennyi az idő, a fülemhez tartottam, vajon jár-e. Kvarcóra lévén nem vártam, hogy tiktakoljon, viszont a másodpercmutató járt, így kénytelen voltam elhinni neki, hogy mennyi az idő: hajnali 3 óra 37 perc volt.

Az ágy csábítóan hívogatott. Vettem egy mély levegőt, és kiléptem az ajtón.

A lépcsőház bejárata fölött a tábla figyelmeztetett, hogy az ajtót a folyosó felől nem lehet kinyitni. A figyelmeztetés bárkit eltérített volna, de nem engem. És mi van akkor, ha a szerszámaim nincsenek ott, ahol hagytam őket? Akkor bizony megint le kell sétálnom az előtérbe, pedig amikor utoljára ezt tettem, nem sült el valami jól. Végigtapogattam a zsebeimet, és az egyikben találtam egy fogpiszkálót, azt szépen bedugtam a kilincs nyelve mellé, így az ajtó becsukódott, de be már nem záródott, ami senkinek sem tűnhetett fel.

A lépcsőház még mindig bűzlött a füsttől. Szerencsére csak a cigarettafüsttől, így a tűzoltócső még mindig a falon lógott, feltekerve. Letekertem a végéről a hatalmas rézcsatlakozót, benyúltam a csőbe, és kivettem belőle a gumikesztyűkbe csavart szerszámaimat és a kis zseblámpámat. Aztán kicsivel beljebb nyúltam, és előhúztam az ékszerdobozt, benne a nyaklánccal és a fülbevalóval. A tárgyakat igazságosan elosztottam a zsebeimben, végül visszacsavartam a helyére a csatlakozót.

A negyediken kiléptem a folyosóra, és éppen a zár nyelve mellől piszkáltam ki a fogpiszkálót, amikor meggondoltam magam. Visszaléptem a lépcsőházba, leültem a lépcsőre, és nekiálltam összeszedni mindazt, amit nem tudtam. Nyilván nem írtam listát, de ha írtam volna, így nézett volna ki:

DOLGOK, AMIKET TUDNOM KELLENE, DE NEM TUDOK

1. Ki ölte meg Anthea Landaut?

2. Honnét került oda a kés, és mi történt vele?

3. Miért nem hallottam semmit Alice Cottrell felől?

4. Ha már Alice-nél tartunk, miért nem tudom utolérni őt?

5. Hogyan kerültek az ékszerek abba a szobába a harmadik emeleten?

6. Hol vannak Gulliver Fairborn levelei?

7. Mi köze volt Isis Gauthier-nek Anthea Landauhoz?

8. Hogyan mászom ki ebből a csávából?

Lejjebb ballagtam egy emeletet, és mi sem mutatja jobban, mennyire lassan működött az agyam, mint hogy az ajtóhoz érvén újabb fogpiszkálót kerestem, de végül leesett, hogy belül nincs is kilincs, így előszedtem a szerszámaimat, és kinyitottam az ajtót.

A harmadik emeleti folyosóra már egy rubin nyaklánc és két fülbevaló büszke birtokosaként – és jogtalan tulajdonosaként – léptem ki, és azon tűnődtem, vajon melyik szobában találtam rá az ékszerekre. A szobaszámot nyilván nem jegyeztem meg, mert álmomban nem gondoltam volna, hogy egyszer még vissza kell jönnöm ide. A szobában alig időztem, és már elloptam, amit érdemes volt ellopni. Akkor meg miért kellett volna megjegyeznem a számát?

Ennek ellenére nem volt olyan nehéz leszűkíteni a lehetőségeket. Anthea Landau szobájából léptem ki a tűzlépcsőre, és három emelettel lejjebb léptem be egy másik szobába, ami ha nem is volt közvetlenül Ms. Landau szobája alatt, annyira messze azért nem lehetett tőle. Ms. Landau a 602-ben lakott, így a 302-vel kellett kezdenem, ám ha mégsem az a szoba lesz az, amit keresek, akkor valamelyik a két szomszédos szoba közül.

A 302-es szoba – minden fantáziától mentesen, ám mégis roppant kézenfekvő módon – a 301-es és a 303-as között helyezkedett el. Az ajtó alól nem szűrődött ki fény, de hajnali négy felé járt, így a hotel szinte összes szobájáról elmondható volt ugyanez, sőt, a város hálószobáinak túlnyomó többségéről is. New York ugyan híres arról, hogy soha nem alszik, de ebben az időszakban lakóinak jó része bizony lehunyva tartja a szemét.

Szerettem volna csatlakozni hozzájuk. A fejem megint fájt, és alig bírtam mozogni a fáradtságtól. Úgy bámultam a három ajtóra, mint egy tévés vetélkedő egyszerűbb gondolkodású játékosa. Melyik ajtót válasszam? És mihez kezdek azzal, amit mögötte találok? És mit találok mögötte? A szabadságomat? A jövőmet?

Odaléptem a 302-eshez, minden különösebb meggyőződés nélkül az ajtóra tapasztottam a fülemet, majd elővettem a szerszámaimat, és kinyitottam a zárat. Beléptem az ajtón, és gyorsan becsuktam magam mögött.

Teljesen mozdulatlanul vártam, amíg a szemem megszokta a sötétséget. A függönyök be voltak húzva, de korántsem voltak annyira hatékonyak, mint Anthea Landaunál, így nemsokára láttam már annyit, hogy a bútorok körvonala is kirajzolódott előttem.

Ahhoz pedig eleget hallottam, hogy meg ne mozduljak.

Lélegzést hallottam ugyanis, mély és egyenletes légzést. Egy alvó légzését. Különös módon megnyugtató volt hallgatni, mert így tudtam, hogy a szoba lakója él. Ha már feltétlenül olyan szobába kell betörnöm, amelynek a lakója otthon tartózkodik, akkor legalább lélegezzen.

Húzz el, mondtam magamnak. Valaki itthon van, és nem tudja, hogy te itt vagy, ezért ha gyorsan és halkan elhúzol, akkor soha nem is fogja megtudni. Mire vársz?

De ha elmentem volna, soha nem tudom meg, hogy a megfelelő szobában jártam-e. Csak annyit tudnék, hogy valaki aludt az ágyban, és ezzel adott esetben nem sokra megyek.

Elővettem a zseblámpámat, és hüvelykujjamat a kis izzó elé tartottam. Nem volt szükségem sok fényre. Csak annyira, hogy meglássam Elvist a fekete bársonyon. Ha ott van, akkor jó helyen járok. Ha nem, akkor azonnal elhúzok.

Felkapcsoltam a zseblámpát, és a fal felé irányítottam. Hüvelykujjamat óvatosan elhúztam egy kicsit, aztán megint az izzó elé tettem. Ezzel a módszerrel pillanatok alatt sikerült megállapítanom, hogy rossz szobában jártam. A falon nem volt Elvis fekete bársonyon, nem volt szomorú bohóc, de még pókerező buldogok sem voltak.

Megfogtam a kilincset, gyengéden elfordítottam, résnyire kinyitottam az ajtót, aztán amikor nem láttam és hallottam semmit a folyosón, kiléptem az ajtón. Eljátszadoztam magamban, hogy ec-pec-kimehetsz, melyik lesz az én ajtóm, melyik mögött lesz Elvis a fekete bársonyon. Aztán azon is tűnődtem egy kicsit, hogy Elvisnek vajon melyik korszakában készült a kép? Fiatal rajta, vagy már idősebb? Vékony és sármos, vagy kövér és puffadt a sok mogyoróvajas-banános szendvicstől? Tekintete tiszta és nyílt, vagy ködös a sok gyógyszertől? Természetesen nem tudhattam a választ, mivel a festményről Marty mesélt nekem, aki Isis Gauthier szobájának falán látta a hatodikon. Akkor meg miért kerestem itt, a harmadikon?

Brutálisan másnapos voltam, és ez sok mindenre magyarázatot adott, ha nem is mindenre. Még mindig részeg lettem volna? Lehetséges ez?

Eszembe jutott, hogy talán nem ártana visszafeküdnöm, és aludni egy nagyot. De ott álltam egy lehetőség meg egy ajtó előtt. Akkor az a minimum, hogy kinyitom, és élek vele, nem?

A 302-es ajtaját már egyszer kinyitottam, így másodjára sem okozott gondot. Most nem léptem be a szobába. Csak álltam az ajtóban, a már kidolgozott módszerrel körbenéztem a szobában, ismerős pontot keresve.

Amin megakadt a szemem, nem volt ugyan ismerős, de nem is bántam. Amikor beléptem a tűzlépcsőről, és a folyosóra nyíló ajtó felé igyekeztem, az öltözőszekrény a jobbomon volt, az ágy meg a balomon. Ez a szoba pont az ellenkezője volt. Lassan bólintottam. Nem ebben a szobában találtam a rubinokat.

Megint becsuktam az ajtót. Eszembe jutott, hogy megteszem azt, amit a szoba lakója elmulasztott, azaz beakasztom a biztonsági láncot. Ha az embernek megfelelő szerszámai vannak hozzá, akkor nem nehéz dolog, és nálam ott is voltak a szerszámok, ám részegen és/vagy másnaposan nem szerencsés egy ilyen műveletbe belekezdeni.

Következett a 301-es. Pár centire tudtam csak kinyitni az ajtót, mert a biztonsági lánc nem engedte. Ki tudtam volna akasztani – elvégre egyszerűbb, mint visszaakasztani, és több értelme is van –, de tudtam, hogy a szobában vannak, akkor meg miért menjek be, ha nem szükséges?

A résen keresztül mindent láttam, amit látnom kellett. A szobában egy franciaágy terpeszkedett. Abban a szobában, amelyikbe a tűzlépcsőről léptem be, nem franciaágy volt.

Így nem maradt más, mint a 303-as szoba. Ennek a zárja megizzasztott. Nem tudom, miért. Ugyanolyan átlagos zár volt, mint a másik két szobáé, ezért ugyanolyan könnyen fel is kellett volna tudnom törni. De nem tudtam. Miközben csak kínlódtam, egyre több érvet sorakoztattam fel a részeg-másnapos állapot mellett.

Kifejezetten szégyelltem volna, ha valaki meglát, amint ott töketlenkedem a zárral, és ennek a lehetősége minden egyes perccel egyre csak nőtt. Az éjszaka közepén jártunk, mégis úgy éreztem, hogy borotvaélen táncolok.

A zár öreg volt, kopott és fáradt, és a legtöbb ilyen zár már attól kinyílik, ha az ember szigorúan ránéz. De nem itt, és nem ez a zár. Ez nem akart kinyílni. Olyannyira nem, hogy kínomban megpróbáltam még a szobakulcsomat is. Kevés esély volt arra, hogy nyitja, de azért meg kellett próbálnom, nem igaz?

Megpróbáltam.

Aztán visszatettem a kulcsot a zsebembe, és folytattam tovább a zárfeltörést. Ezúttal több sikerrel jártam. Résnyire kinyitottam az ajtót, bevilágítottam a zseblámpámmal, és bizony az ágy ott állt, ahol állnia kellett, és senki sem feküdt benne. Becsusszantam, becsuktam az ajtót magam mögött, és belerogytam egy székbe.

Ismét felkapcsoltam a zseblámpámat, de most már nem kapkodtam annyira. Tudtam, hogy ebben a szobában jártam előző éjjel. Mivel nem figyeltem meg alaposan, ezért csak a tudatalattimban raktározódott el, hogy milyen volt a szoba. A tudatalattim pedig bőszen bólogatott. Ismerős volt neki az öltözőszekrény. Kihúztam a fiókokat. Most már egészen bizonyos voltam abban, hogy jó helyen járok. A második fiók tele volt női fehérneművel, de ékszert nem találtam köztük.

Visszatehettem volna a rubinokat oda, ahol találtam őket. Ha a szoba lakója nem vette észre az eltűnésüket, akkor azt sem fogja észrevenni, ha visszakerülnek. Ha viszont már észrevette, akkor meg fogja kérdőjelezni saját épelméjűségét.

Na de mi volt a helyzet a saját épelméjűségemmel? Mi a fenéért akartam volna visszatenni az ékszereket? Azt sem tudtam, van-e jogos tulajdonosa a rubinoknak. Ki lett volna az? Cynthia Considine? A férje, John? Isis Ga-uthier? Úgy gondoltam, hogy egyik sem követelheti jogosan a magáénak az ékszereket. Ennyi erővel a 303-as lakójának is joga volt a magáénak kiáltani a rubinokat. Ahogyan nekem is jogom volt, ha már itt tartunk.

Mivel utóbbi mellett döntöttem, a rubinok maradtak a helyükön, a zsebemben.

De még egy kérdés válaszra várt. Egészen pontosan mit kerestem ott?

Ezen alaposan el kellett gondolkodnom. Engedtem a késztetésnek, hogy bejöjjek a szobába, noha nem tudtam megmondani, hogy miért. Annyira el voltam foglalva a zárak feltörésével, hogy idáig már nem jutottam el.

Pedig logikus: megtaláltam a szobát, benne is voltam, most már csak meg kellett tudnom, ki lakja. És akkor megtudom végre, hogy ki lopta el Isis Gauthier rubinjait, és akkor...

És akkor mi van?

Valószínűleg megtudnám Isis egyik ismerősének a nevét, akinek megtetszettek a rubinok, és amikor lehetősége nyílt rá, egyszerűen ellopta őket. Ezzel az információval nem sokra megyek, hacsak nem akarom megosztani Isisszel, amiben egyáltalán nem voltam biztos.

Közelebb kerülnék Gulliver Fairborn leveleihez? Megtudnám, hogy ki ölte meg Anthea Landaut? Nyolc kérdés szerepelt képzeletbeli listámon, és ezek közül a legjobb esetben is csak arra kapnék választ, hogy hogyan kerültek az ékszerek a harmadik emeleti szobába.

Ennek ellenére nem tudtam kiverni a fejemből a gondolatot, hogy minden mindennel összefügg. Ellenkező esetben a véletlen a szokottnál nagyobb szerepet játszana, amiben nem hiszek. Ha minden mindennel összefügg, akkor bármi, amit megtudok, hasznos lehet még.

Felhúztam a kesztyűmet. Amikor először itt jártam, nem hagytam ujjlenyomatot, és meg akartam őrizni ezt a jó szokásomat. Az asztalon egy rézlámpa állt, zöld burával. Beugrott, hogy a múltkor is itt állt. Felkapcsoltam, és körbejártam a szobát, megnéztem mindent, és igyekeztem kideríteni a szoba lakójának személyazonosságát.

Sokkal könnyebb lett volna, ha zsaru vagyok. A ruhákon lévő márka- és mosodai jelzés alapján ki lehetett volna deríteni tulajdonosukat. Sőt, ha zsaru lettem volna, akkor elég lett volna meglengetnem a recepción a jelvényemet, és megkérdezni, ki lakik a 303-asban. Ugyan ez sem biztos megoldás, elvégre nem csak én adhatok meg álnevet egy hotelban, de talán egy kicsivel beljebb lennék.

A gardrób előtt álltam, és a ruháit nézegettem abban a reményben, hátha az édesanyja belevarrta a nevét valamelyikbe, de nem jártam sikerrel. Mosodai jelzést sem találtam. Kinyitottam a kis bőröndjét, aminek nyele és két kereke volt. Pár éve csak a légiutas-kísérőknek volt ilyen bőröndjük, manapság meg lassan sehol nem lehet klasszikus bőröndöt venni. Nem volt benne semmi, ezért becsuktam, és már éppen indulni akartam, amikor valami bevillant. Láttam valamit. De mit?

Egy poggyászcímkét.

Nem meglepetés. A legtöbben szépen felcímkézik a poggyászukat, ráírják a nevüket, címüket és telefonszámukat, hogy amennyiben elveszne a reptéren, és megtalálnák, a repülőtársaság fel tudja velük venni a kapcsolatot. Amire ismereteim szerint még soha nem volt példa, bár pletykálják, hogy egy philadelphiai férfit egyszer felhívtak, de végül nem az ő bőröndjét találták meg. A címkézés akkor is hasznos, ha ellopják az ember bőröndjét, mert ha a tolvajnak tetszik a tartalma, akkor tudja, hol talál még sok értékes holmit. A tolvaj dolgát megkönnyítendő, ajánlom a lakáskulcs elcsomagolását is ugyanebbe a bőröndbe.

Megpördültem, és odapillantottam a címkére, ám nyilván nem volt elég fény ahhoz, hogy jól lássam. Kiegyenesedtem, majd felkapcsoltam a villanyt a gardróbban, aztán ugyanazzal a lendülettel le is kapcsoltam.

Mert hallottam, amint valaki kulcsot dug a zárba.

Istenem. Most mi legyen?

Maradjak a gardróbban? Nem, nem tehettem, az asztalon ég a lámpa. Gyorsan odaléptem, és lekapcsoltam, miközben a kulcs lassan forgott a fáradt és öreg zárban, amellyel a jelek szerint a kulcs sem nagyon tudott megbirkózni. Ami pár perce még bosszantott, most kifejezetten nagy örömet okozott. Szóval. Vissza a gardróbba? Nem, a fürdő közelebb van. Még át sem gondoltam, mit teszek, már a fürdőben álltam a csukott ajtó mögött.

És éppen időben, mert hallottam, ahogy az ajtó kinyílik, és egy másodperc múlva be is csukódik. A villanykapcsoló hangját nem hallottam, de azt láttam, amint a fürdő ajtaja alatt megjelent a fénycsík.

Tiszta szerencse, hogy nem a gardróbba rejtőztem el. Elég sok időt töltöttem már mindenféle szekrényekben és gardróbokban, amikor a lakók váratlanul hazatértek, és mindig sikerült észrevétlenül meglógnom, de most elég kevés esélyt láttam erre. Hűvös volt az éjszaka, a nő biztosan blézert vagy kabátot viselt, amelyet minden valószínűség szerint le is vesz, és a gardróbba akaszt. Amelyben ezúttal nem voltam benne.

Na és utána hová megy?

Nyilván a fürdőbe. Mihez kezdek majd? Azt nem mondhatom, hogy túlterhelt vízvezeték-szerelő vagyok, aki csak most jutott ahhoz, hogy megjavítsa a csöpögő csapot. Eleve nem öltöztem úgy, és egy árva svédfogó sem volt nálam.

Akkor zárjam be az ajtót?

Azt azonnal meghallaná. Hacsak nem húzom le a vécét, hogy elnyomja a zárban forduló kulcs hangját. Ha mondjuk nem is hallja meg, akkor is sanszos, hogy előbb-utóbb vécére akar majd menni. És nem tudja kinyitni az ajtót. Akkor aztán szépen letelefonálna a recepcióra, és pár perc múlva megjelenne valaki, én meg csak arra lennék figyelmes, hogy megint a jogaimat olvassák fel. Fontos jogok, nem vitás, de van egy határ, ahányszor hallani akarja őket az ember.

A fürdő ablaka tejüvegből volt, így nem láttam ki rajta, hogy a tűzlépcsőre nyílik-e. Azt viszont jól láttam, hogy azóta nem nyitották ki, hogy lefestették, márpedig annak minimum két évtizede lehetett. De ha mégis sikerülne kinyitnom, akkor is zajt csapnék vele, arról nem is beszélve, hogy az ablak kicsi, és csak akkor férnék át rajta, ha...

A kilincs elfordult. Az ajtó kinyílt.

Addigra én már a kádban álltam a zuhanyfüggöny mögé bújva, és körülbelül annyira éreztem magam biztonságban, mint amennyire Janet Leigh érezhette magát a Psychóban.

Amikor a nő belépett a fürdőbe, felkapcsolta a villanyt, ami nem lepett meg, de különösebben nem is örültem neki. A zuhanyfüggöny nem volt átlátszó, de teljesen sötét sem volt. Ha erősen dolgoztam rajta, akkor a függönyön keresztül ki tudtam venni a formákat a fürdőben. Minél világosabb volt, annál jobban láttam.

De még így sem láttam túl sokat a látogatómból. A körvonalai alapján annyit meg tudtam állapítani, hogy nem volt túl magas, ahogyan túl alacsony sem, nem túl kövér, de nem is sovány. Ezt azonban már a ruháiból is meg tudtam állapítani.

Es azt is megtudtam róla, hogy alapos, és igencsak védelmezi a magánszféráját.

Ugyanis miután felkapcsolta a villanyt, az első dolga az volt, hogy becsukta az ajtót. Bevallom őszintén és férfiasan, amikor egyedül vagyok otthon, nem szoktam becsukni a fürdő ajtaját. Nem mindenki ilyen, ezt is tudom. Az a nő sem volt ilyen, akivel a fürdőn osztoztam, és aki most a fajansz szolgáltatásait vette igénybe.

Tisztán hallottam mindent, és ez akár még provokatív vagy akár izgalmas is lehetett volna, ha csak egy kicsivel vagyok pajkosabb az átlagnál, de jelen körülmények között zavarónak találtam. Nem azért, mert zavart, hanem mert irigy voltam. A csurgás hangja eszembe juttatta, hogy nekem is van hólyagom, amelyet sürgősen üríteni kellene.

Nem fogok belemenni a részletekbe, de ez a pár mondat álljon itt tanulságul – vagy éppen figyelmeztetésül – azoknak, akik bűnözésre akarják adni a fejüket. A bűnözés nem csak a sok pénzről, a csillogásról és a csajokról szól. Hanem arról is, hogy az ember nem kevés időt tölt el azon elmélkedve, hogy de jó lenne már zavartalanul vécéközeibe jutni.

Vendéglátóm végzett azzal, amiről én csak álmodhattam, felállt, lehúzta a vécét, kezet mosott, és ez a minimum olyasvalakitől, aki egy hotelszobában becsukja a fürdőajtót.

Aztán kinyitotta a szóban forgó ajtót, kiment, és megfagyott a vér az ereimben, mert kedélyesen odaszólt valakinek: – Te jössz.

Nem mintha bajom lett volna azzal, hogy én jövök, sőt. Ugyan még nem toporogtam kínomban, de nem jártam messze tőle. De mikor látott meg? Hogyan tudta ilyen ügyesen leplezni a meglepetését? Te jössz, hangzott a mondat. Na persze, aztán miközben én jövök, ő szépen odamegy a telefonhoz, és értesíti a rendőrséget.

Az ajtót nyitva hagyta.

Alá kell húznom, hogy ez az egész nagyon gyorsan történt, és időm sem volt gondolkozni rajta. De ha lett is volna időm, akkor se nagyon ment volna, hiszen vagy részeg voltam, vagy másnapos, vagy mindkettő, így mire egy elfogadhatóan értelmes gondolat életre kelt az agyamban, a függönyön keresztül megláttam egy magasabb sziluettet, amint becsukja maga mögött az ajtót. Férfiasan odaballagott a vécéhez, felemelte az ülőkét, és tette, amit én is szerettem volna.

Kezet mosott, megtörölte a kezét, és kifelé menet lekapcsolta a villanyt. Az ajtót azonban nem csukta be.

Így aztán végighallgatta, ahogyan szeretkeznek.

Evekkel ezelőtt, amikor még tinédzserként ismerkedtem a betörőszakmával, az egész törvénytelen behatolósdi – pironkodva ismerem be – valahogy tele volt szexuális energiával. Nyilván serdült korom volt érte a felelős, hiszen akkoriban szinte mindennel kapcsolatban azt éreztem, hogy tele van szexuális energiával.

Gondolom, egy freudi lélekbúvár azonnal rámutatna az alapvető okra, amiért a betörést választottam hivatásomul: arra, hogy a szüleimet akartam rajtakapni szeretkezés közben. Az isten se tudja, mi settenkedik a tudatalattinkban, de azt azért el kell mondanom, hogy szinte bármit akartam volna látni, csak azt nem. És különben is, ha a szüleimet akartam volna látni szeretkezni, akkor nem török be mások házába, hanem szépen otthon maradok.

Ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy elkapom a fejem, ha másvalakit látok meg a fent említett aktus gyakorlása közben. Nem keresem az alkalmat, sőt, mindig arra törekedtem, hogy senki se legyen otthon, amikor beugrom hozzá. Ám néha mégis felkavar, amit találok. Egyetlen vetetlen ágytól meglódul a fantáziám, egy ledobott melltartótól vagy harisnyától meg még jobban.

Egyszer régen talán izgalmasnak találtam volna egy szeretkező pár közelségét, akik nem tudnak a jelenlétemről. Ha valahogyan sikerülne kapcsolatba lépnem a bennem lakozó tinédzserrel, talán izgatónak találnám a helyzetet, de a bennem lakozó tinédzser – már ha volt ilyen egyáltalán – mélyen horpasztott. Őszinte legyek? Aludjon csak. Nem kívánom vissza azt az időszakot.

Amennyire élvezem a sportot aktív résztvevőként, annyira hagy hidegen a nézői szerep. Az évek során láttam pár felnőtteknek szóló filmet, és ugyan nem tartom magam prűdnek, de teljes életet élek nélkülük.

Szóval csak álltam ott, és hallgattam, ahogyan szeretkeznek, és közben azt kívántam, bárcsak máshol lennék és másvalamit csinálnék. Tévét néznék, kártyáznék vagy pizzát ennék. A szememet nem kellett becsuknom – elvégre ők a szobában voltak, én meg a kádban álltam a zuhanyfüggöny mögött –, de a fülemet szívesen befogtam volna.

Amit meg is tettem, de nem sokáig, ugyanis szükségem volt minden információra. Annyit tudtam róluk, hogy ők egy férfi meg egy nő, akik hancúroznak az ágyban. A férfi eddig egy szót sem szólt, a nő pedig csak ennyit mondott, hogy „Te jössz”, ez pedig kevés volt ahhoz, hogy felismerjem.

Majd ha beszélgetnek. Talán mondanak valamit, amiből kitalálom, hogy kicsodák, vagy esetleg választ ad kérdéseim egyikére. Így tehát hallgatóztam. Olyan hangokat adtak ki, amilyeneket párok szoktak hasonló tevékenység közben. Nyögés, morgás, motyogás, szapora légzés, elhaló sóhaj.

A vége felé a nő kifejezetten izgatott lett. Lehet, hogy a férfi is, de ő inkább férfias módon megtartotta magának. A nőből azonban szavak törtek fel, finoman szólva is hangosan, én meg hallgattam, és egyszer csak beugrott.

Már tudtam, hogy ki a nő.

Nem tudom, mi a „lehangoló” szó szótári definíciója. Ha nagyon akarnám, megnézhetném, de nem kell, mert tudom. Lehangoló: egy fürdőkádban állni egy zuhanyfüggöny mögött, szétrobbanni készülő hólyaggal, miközben a másik szobában egy pár éppen most fejezte be a szeretkezést.

Hogyan tovább?

Néma csend volt a szobában. Vajon mit jelent ez? Talán csak annyit, hogy egymás mellett fekszenek békében és csendben, vagy erőt gyűjtenek a következő menethez, vagy éppen lassan elszenderednek. Akárhogy is, én benne voltam nyakig a pácban.

Maradtam, ahol voltam, és Redmond O’Hanlonon gondolkodtam, meg a candirun. Tegyük fel, hogy az Amazonasban úszom, és ugyanazt a szorító érzést érzem, amit most, miközben tudom, hogy amennyiben könnyítek magamon, a környék összes candiruját felhívom egy keringőre. Meddig bírom még visszatartani?

Ezen járt az agyam, amikor a szobából beszűrődő zajok és hangok félbeszakítottak. Nem aludtak, és nem is kezdtek új menetbe. Mintha valamelyikük felkelt volna az ágyból, és beszélgettek is, de hogy mit, azt már nem tudtam kivenni.

Léptek közeledtek, felgyulladt a villany. Édes istenem, csak nem zuhanyozni akarnak? Nem szokatlan egy ilyen gyors menet után, de...

A nő volt az, és örömmel konstatáltam, hogy most már nem volt annyira alapos. Megnedvesített egy törülközőt a csapban, megtörölte magát, majd egy tiszta törülközővel megtörülközött. Kiment, jött a férfi, és mit csinált? Igen, megint a vécé elé állt, és azt tette, amiről lassan álmodni sem mertem. Aztán lehúzta a vécét, megmosta a kezét, lekapcsolta a villanyt, és távozott.

Mozgás, mindenféle hangok, aztán a sötétség. Nem a fürdőben, hanem a szobában. Végül a hang, amelyet mindennél csodálatosabbnak találtam: csukódott az ajtó és fordult a kulcs a zárban.

Vártam egy percet, hogy egészen biztos lehessek abban, valóban azt hallottam, amit. Még egy fél percet ráhúztam, hogy ha kell, visszajöhessenek azért, amit esetleg itt felejtettek. Megvártam volna én azt is, hogy leérnek az utcára, de nem tehettem.

Elhúztam a zuhanyfüggönyt, és kiléptem a kádból. Nem kellett felemelnem a vécéülőkét, mert a férfi botrányos módon úgy hagyta.

De nem én. Én érzékeny férfi vagyok. Az új idők gyermeke. Miután végeztem, lehajtottam az ülőkét.

Nem kell mondanom, hogy mennyire mehetnékem volt, de még meg akartam nézni a gardróbot. A bőrönd a helyén volt. A gardrób ajtaját talán ki sem nyitották, annyira el voltak foglalva azzal, hogy egymást váltsák a fürdőben.

Alaposan megnéztem a címkét a bőröndön. A tulajdonost Karen Kassenmeiernek hívták, és Kansas Cityben élt. Eszembe jutott, hogy leírom a nevet meg a címet, de minek? A vége felé olyan hangokat adott ki a nő, amelyeket egyértelműen felismertem. Mert én is hallottam ezeket a hangokat, és a nő, aki kiadta őket, nem Karen Kassenmeierként mutatkozott be nekem.

De ki lehetett az a férfi, aki ezt a hangot előcsalta belőle? Talán el kellett volna húznom a függönyt, hogy megnézhessem magamnak. De akkor is csak a hátát láttam volna, ahogyan a vécénél áll, és ezzel nem lettem volna beljebb.

Észrevettem, hogy bevetették az ágyat. Az ágyneműt azonban nem húzták le, ami azt jelenti, hogy hagytak maguk után némi DNS-mintát. Amivel én egyáltalán nem akartam foglalkozni.

Fura, hogy bevetették maguk után.

Ekkor jobban megnéztem magamnak az ágyat, és legendás megfigyelőképességemmel kiderítettem, hogy eleve nem is bontották meg. Az ágytakaró gyűrődései mindent elárultak arról, hogy pontosan mit is csináltak rajta. Ám ezen túl megláttam még valamit, amire egyáltalán nem számítottam. Egy feketés foltot, nagyjából akkorát, mint egy felnőtt tenyere, az egyik párna fölött.

Nem tudtam, mi lehet az. Megérinteni nem akartam, de közelről megnéztem. Alulról üthetett át valami az ágytakarón? Ha igen, akkor nem akartam látni, hogy mi az. Ennek ellenére felemeltem az ágytakaró sarkát, de csak egy hétköznapi fehér párnát láttam alatta, mindenféle folt nélkül.

Ezt a foltot akartam bámulni akkor is, amikor a nő meg a férfi visszajönnek? Vagy csak a nő?

Nem. Ismétlem: nem. A saját szobámban akartam lenni, és a szemhéjamat bámulni belülről. Hajnali öt felé járt, és tudtam, hogy csak felhívnám magamra a figyelmet, ha most távoznék. És különben is, miért kellett volna hazamennem, ha egyszer a szobám már ki volt fizetve, és még a boltomhoz is sokkal közelebb voltam? Maradtam hát.

Az aszpirines dobozon az áll, hogy négyóránként szabad bevenni belőle. Csakhogy aki írta a szöveget, nem tudta, milyen állapotban vagyok. Bekaptam kettőt, és az ágyon fekve vártam, hogy hatni kezdjenek.

Paddington mellettem feküdt. Én levetkőztem, ő nem. Még a csizmáját is magán hagyta. Igyekeztem a mackóra meg a kalandjaira gondolni a Legsötétebb Peruban, de a gondolataim minduntalan visszakanyarodtak a 303-as szobához. És ahhoz, amit ott tapasztaltam, amit hallottam és láttam.

Nos, nem sokat láttam. Viszont annál többet hallottam, nevezetesen a szenvedély hangjait, melyeket nem lehet mással összetéveszteni, a szenvedély hangjait, melyek nem is olyan régen még az én lakásom falai közt visszhangoztak.

A bőrönd tulajdonosa a címke szerint Karen Kassenmeier volt. Ugyan már. A címke tévedett. A bőrönd tulajdonosát Alice Cottrellnek hívták.

Hihetetlen módon, tíz után pár perccel már a boltomban ültem. Raffles az ajtóban várt, és a bokámhoz dörgölőzött, így tudatván, hogy az éhenhalás szélén jár. Meggyőző volt az alakítása, de abban már nem tudott megakadályozni, hogy felhívjam Carolynt a Pudliművekben.

– Nem etettem meg – közölte Carolyn. – Én is csak most nyitottam. Hosszú éjszakám volt.

– Nekem is.

– Tudom – felelte –, mert hívtalak, de nem vetted fel. Késő éjjel is hívtalak, hiába. Hol voltál?

Egy vevő jelent meg az ajtóban.

– Ebéd közben majd elmesélem. Mit vigyek?

– Nem is tudom. Csak ne nehezet, jó? Ma reggel képtelen voltam enni. Nem is mondok többet. Ne hozzál nehezet, jó?

Nem tudom, Rafflesnek milyen volt az éjszakája, de neki jó étvágya volt. Sőt. Az első vevőm mellé szinte azonnal csatlakozott a második, és miközben eltűntek a polcok között, magam elé vettem a táskát azokkal a könyvekkel, amelyeket tulajdonosuk Henry Walden közbenjárására hagyott ott, és elkezdtem felbecsülni az értéküket. Már előző délután is jól mutattak a sarokban, de az alapos átvizsgálás még jobbat tett nekik. Nem volt köztük értékes ritkaság, igaz, arra sem számítottam, hogy az alján ott heverjen a Tamerlane és egyéb költemények első kiadása, de jó könyvek voltak, könnyen eladhatók, olyanok, amelyek jól néznek ki a polcon, és szerencsére nem sokáig maradnak ott.

Jegyzeteltem, összegeket írtam le, igyekezvén kiszámolni azt a biztonságos maximumot, amelyet a könyvekért adhatok, és éppen végeztem, amikor Henry Walden jelent meg a boltban, és nem úgy nézett ki, mint aki az este jelentős részét kocsmában töltötte. Hanem úgy, mint aki egy zen templomban meditált. Most egy másik sportzakót viselt, tiszta inget, szeme csillogott, frissen borotválkozott, őszes szakállát és bajuszát szépen megnyírta, svájcisapkája hetykén ült a feje tetején.

– Jó reggelt – üdvözölt. – Nagyon élveztem a tegnap estét.

– Én is – feleltem. – Legalábbis amire emlékszem belőle. Az ital eléggé fejbe vágott.

– Tényleg? Nem látszott rajtad.

Ezt jó volt hallani, de azért nem vettem készpénznek. Az emberek mindig ezt mondják. „Tényleg? A kutya és az anyósod is? Ez különös, mert egyáltalán nem látszott rajtad, hogy ittál.”

Kicsit csevegtünk, aztán talált pár könyvet, melyeket meg akart nézni, én meg nekiláttam telefonálni. Marty Gilmartint az irodájában találtam meg, és közöltem vele, hogy megvannak a könyvek, amelyeket annyira keresett (eszem ágában sem volt rubinokról beszélni), és biztonságos helyre vittem őket. Azt már nem tettem hozzá, hogy a biztonságos hely egy száraz macskakajával teli zacskó alja volt.

– De ne mondj semmit egyiküknek sem – figyelmeztettem.

– Sem Johnnak, sem Isisnek – válaszolta készségesen. – Addig legalábbis, amíg ki nem találjuk, hogy mihez kezdjünk velük. Mármint a könyvekkel.

Letettem, és Alice Cottrell számát tárcsáztam. Mármint azt a számot, amelyet megadott, mert szinte biztos voltam abban, hogy nem az a száma. Nem vette fel senki, és nem mondhatnám, hogy meg voltam lepve.

A nő, aki otthagyta a könyveket, délig sem került elő. Kiakasztottam a papírórát az ajtóra, amely azt mutatta, hogy egyre visszajövök, és megkérdeztem Henryt, segítene-e behozni az olcsókönyves asztalt a járdáról. Az lett a vége, hogy az asztal maradt a járdán, a papírórát meg bevettem az ajtóból.

– Van egy boltcsőszöm – magyaráztam Carolynnak. – Egy vevő, akinek sok a szabadideje. Nem tudok neki fizetni, de úgy látom, nem is bánja. Szeret ott lenni, és azt mondja, el akarja sajátítani az antikváriusszakmát.

– Nekem is volt egy. Keithnek hívták – bólintott Carolyn. – Emlékszel rá? A segédem akart lenni. Boldogan megcsinálta a legvacakabb melót is, csak tanítsam meg neki a kutyafürösztés titkait. Nem lett volna rossz üzlet, de ki nem állhattam, hogy állandóan a nyakamba liheg. Az idegeimre ment.

– Henry nem megy az idegeimre – mondtam. – Pedig ma reggel sem voltam valami remek formában.

– Az idegeid? Bólintottam.

– Kemény éjszaka.

– Mindkettőnknek.

– Azt hittem, Ericával voltál.

– Vele is voltam.

– Azt hittem, csak esernyős italokat meg ásványvizet iszol, amikor vele vagy.

– Én is – sóhajtott. – Mi van ebédre, Bernie? Nem bírtam reggelizni, ezért most már farkaséhes vagyok.

– Én is. De nem tudom, mi van ebédre.

– Megvetted az ebédet, és nem tudod, hogy mi az?

– Az üzbég kifőzdébe mentem.

– A Taskenti Két Fickóhoz?

– Oda. Tudod, milyen a hely. Az étlap ki van függesztve, de ki tudja elolvasni? Csak rámutattam erre meg arra, adtam nekik pénzt, mire az egyik fickó odaadta az ételt, a másik meg a visszajárót.

– Ez valóban két fickó. – Kinyitotta az egyik dobozt, és beleszagolt. –Valamiért úgy hiszem – mondta –, hogy ez nem lesz könnyű ebéd.

– A pokolba. Elfelejtettem.

Bekapott egy villányit, majd elkerekedett a szeme.

– Fényévekre a könnyűtől – jelentette ki.

– Hagyd csak. Majd hozok valami mást.

– Dehogyis. Maradj csak. Lehet, hogy valójában erre van szükségem. Kímélőt akarok enni, de talán éppen a nehéz kaja lesz a megoldás.

– Nos, ez nehéz és fűszeres. Szerintem még a rozsdát is képes lenne lemarni a vasról.

– De finom – bólogatott tele szájjal. – Lefogadom, hogy perceken belül rendbe hoz.

– Remélem.

– Ha meg nem, és rosszabbul érzem magam, hazamegyek. Az sem a világ vége. Szerinted ez mi lehet, Bernie?

– Elképzelésem sincs.

– Talán jobb is, hogy nem tudjuk. Gyomorfekéllyel nem is lenne szabad ilyet ennem.

– Neked nincs fekélyed – emlékeztettem.

– De lesz, ha üzbég kaját eszem – felelte. – Neked meg miért volt kemény az éjszakád?

– Ittam egy kicsit Martyval, aztán egy kicsit Henryvel.

– Henryvel, a boltcsősszel.

– Vele. Martyval rozswhiskyt ittunk.

– És Henryvel?

– Várj csak... Henryvel is rozswhiskyt.

– Rákaptál.

– Miért is ne? Kellemes ital, jól csúszik. Viszont randán eláztam tőle. Mondjuk, amennyit ittam, minden mástól eláztam volna.

Azzal elmeséltem neki, mi lett az este vége, hogy aztán hajnali fél négykor munkához lássak, és csak ötkor feküdjek le.

– Jézusom – nézett rám. – És én még azt hittem, hogy nekem volt vad éjszakám.

– Mi történt?

– Erica egy üzleti győzelmet akart megünnepelni, ezért elvitt a Lorelei Roomba.

– A hatvanadik emeletre? A puccosnál is puccosabb étterembe? Aminek olyan kilátása van, amilyen a világon nincs? Abba a Lorelei Roomba?

– Abba. Azt a ruhát viseltem, amit miatta vettem, és tök furán éreztem magam benne, de ő csak egyre duruzsolta, hogy milyen csinos vagyok, és a második Rob Roy felénél kezdtem hinni neki.

– A Rob Royok honnan kerültek oda?

– Képzeld, a pincér hozta őket. Ja – kapta fel a fejét –, hogy miért Rob Roy, és miért nem Campari? Mert ünnepeltünk. Különleges alkalom volt, ezért kirúgtunk a hámból.

– A hámból.

– Kirúgtunk. A kilátás egyébként tényleg elképesztő. Láttuk Jersey-t, még Queenst is. Bár nem nagyon értem, miért olyan nagy szó látni azokat a helyeket, ahová a világ minden kincséért el nem mennék. –Megvonta a vállát. – Szóval puccos este volt. Több ezer kilométerre öreg spánielek fürösztésétől.

– Ez a szép New Yorkban. Itt minden megvan.

– Hogyne. Büdös spánielek, a Lorelei Room, meg a Két Taskenti Fickó. – Vett egy sült húsgombócot, a szájába dobta, majd a jeges teáért nyúlt. – Akik nem laknak New Yorkban – mondta két rágás közt –, egy életet leélnek anélkül, hogy megkóstolnák az üzbég konyhát. Nem tudják, miről maradnak le.

– Nyomorultak.

– Mi ugyanakkor nem tudjuk, hogy mit eszünk. Hol is tartottam, Bernie?

– Hatvan emelet magasságban Rob Royok társaságában.

– Ezt csináltuk. Hatvan emelet magasban Rob Royokat ittunk. De valamit el kell még mesélnem. Két fickó odajött hozzánk, és ki akart kezdeni velünk.

– Ó.

–,,Ó?” Ennyi?

– Mi mást is mondhatnék? Két csinos nő egy asztalnál, nem olyan nehéz elhinni, hogy ki akartak kezdeni veletek.

– Bernie? Velem még soha nem kezdett ki férfi.

– Soha?

– Kétévente egy részeg a Cubby Hole-ban vagy a Henrietta Hudsonban, mert nem veszi észre, hogy leszbi bárban van, és ha elé állok, ő meg elég részeg, akkor kikezd velem. De ezt leszámítva férfi még soha nem kezdett ki velem. Szerintem elég egyértelmű, hogy meleg vagyok.

– Nos, tegnap éjjel nem a Cubby Hole-ban voltál.

– Nem, és nem bő farmert meg kockás inget viseltem, viszont a hajam hosszabb, mint gyerekkoromban volt, és ki is voltam rúzsozva. Sőt – sütötte le a tekintetét –, még a szemem is ki volt festve.

– Viccelsz! Kifestetted a szemedet?

– Nem én, hanem Erica. A lakásán voltunk, és úgy viselkedtünk, akár a tini lányok. Kisminkeltük egymást. Mármint ő kisminkelt engem, mert én nem tudom, hogyan kell csinálni.

– Ki volt festve a szemed – ingattam a fejem. – Szóval kikezdték veletek, ti meg közöltétek velük, hogy kopjanak le...

– Nem. –Nem?

– Én éppen mondani akartam nekik, de Erica megrúgott az asztal alatt. Aztán rájuk nézett nagy őzikeszemekkel, és azt felelte, hogy „hogyne, nagyon szeretnénk, ha meghívnátok minket egy italra”. Erre leültek az asztalunkhoz, mi gyorsan ledöntöttük a Rob Royunkat, hogy legyen hely a következő rundnak, amit már ők fizettek.

– Ez nagyon furcsa. Mi volt Erica terve?

– Én is ezen gondolkodtam. Először azt hittem, hogy a fejébe szállt az ital. Tudod, vannak olyanok, aki mindig csak keveset isznak, és te nagyon szeretnéd tudni, hogy miért.

– Aztán egyik este sokat isznak, és kiderül.

– Pontosan. Azt hittem, Ericával is ez a helyzet, és már azon kezdtem el gondolkodni, hogyan viszem ki onnan. De elindult a mosdó felé, és intett, hogy menjek vele. – Megcsóválta a fejét. – A férfiak ezt nem csinálják, ugye? Nálatok nem társasági esemény kimenni a mosdóba?

– Nem. Legalábbis azokkal a pasasokkal nem, akikkel én iszom együtt.

– Nektek van igazatok, Bernie. Valami oknál fogva nincs szükségem társaságra, amikor klotyóra kell mennem. Végzem a dolgom, és kész. Csakhogy Ericának még klotyóra sem kellett mennie. Csak beszélni akart egy kicsit egy férfimentes helyen.

– És?

– Nekem semmi bajom nem volt vele, mert én is éppen kérdezni akartam tőle valamit. Mégpedig azt, hogy mi a fenét csinálunk azzal a két bohóccal? Azt felelte, hogy egy kicsit szórakozunk, aztán lelécelünk.

– Leléceltek?

– Ne tőlem kérdezd, Bernie. Én megpróbáltam lebeszélni, de nem sikerült. „Ünnepelünk”, emlékeztetett, és még azt is mondta, hogy mivel a két pasi fizeti az ünneplésünket, ezért ezt is meg kell ünnepelni.

– Szóval visszamentetek a két délceg legényhez...

– Meteorológusok voltak. Két meteorológus a Közép-Nyugatról, akik valami meteorológuskonferenciára jöttek.

– Nem is tudtam, hogy van olyan.

– Mi sem, és most megkíméllek az időjárásos viccektől, pedig ők nem kíméltek meg minket. Meghívtak pár italra, aztán vacsorára is.

– A Lorelei Roomban? Az egy kisebbfajta...

– Vagyonba került. Kerekítve. De mit érdekelte őket? A cégük állta a cechet, és nem is fogták vissza magukat, mert melyik lány nem értékelné azt, ha egy férfi több száz dollárt költ arra, hogy jóllakassa?

– Biztos nagyon izgultál, hogy hogyan fogsz megszabadulni tőlük.

– Azon izgultam, hogy hogyan fogom túlélni a következő öt percet. Ott ültem, hülyén éreztem magam, és nagyjából ez is volt a dolgom. Miközben Erica meg úgy flörtölt velük, mint egy kurtizán.

– Két időjóssal.

– Nem kell ahhoz időjós, hogy tudjam, merről fúj a szél – felelte. –Amúgy rendes pasik voltak.

– Lefogadom, hogy a feleségük másként gondolja.

– Az az ő dolguk. Szóval ott volt ez a két kanos pasi, akik azt hitték, hogy aznap szerencsések lesznek. Én is hasonlóan éreztem, csak éppen nem velük akartam megcsinálni a szerencsémet.

– Ezalatt Erica végig flörtölt?

– Megállás nélkül. Odahajolt Edhez, hogy a pasas belásson a dekoltázsába, és biztos vagyok abban, hogy Ed keze a combján volt. Közben Phil az én combomra tette a kezét, de én a legszívesebben egy villát vágtam volna bele.

– És mit tettél? Belevágtad?

– Inkább ittam még. Bort. Rádöntöttem a Rob Royokra meg a kávéra, amit vacsora után ittunk.

– A bor sokkal nőiesebb ital.

– De nem elég erős. – Megrázta a fejét. – Végig az volt az érzésem, hogy felmegyünk a hotelszobájukba, vagy Ericához, vagy valami.

– És?

– Nem ez lett volna az első alkalom – sóhajtott. – Mert nem ő lett volna az első nő, aki esküszik arra, hogy leszbikus, aztán kiderül, hogy biszex. Mielőtt a két pasi kikezdett velünk, én éppen miattad aggódtam.

– Hogy kiderül rólam, biszex vagyok, pedig az elején megesküdtem, hogy leszbikus vagyok?

– Erica megállás nélkül rólad kérdezett – felelte Carolyn. – Attól kezdve, hogy hogyan ismerkedtünk meg, odáig, hogy hol élsz, és mit reggelizel. Szóval éppen aggódni kezdtem miattad, meg magamért is, amikor megjelent a két pasi...

– És te attól féltél, hogy a végén hazamentek velük.

– Attól. Meg attól, hogy másnap reggel felébredünk, és Erica így szól: „Jajistenem, annyira berúgtunk tegnap este, hogy semmire sem emlékszem.” Mire én úgy teszek, mint aki szintén nem emlékszik semmire, pedig ez nem igaz. Végül úgy döntöttem, hogy a pokolba az egésszel, majd csak kitalálok valamit, amivel megakadályozom, hogy ez történjen. De nem kellett semmit sem kitalálnom. A pasik kifizették a számlát, liftbe szálltunk, lementünk velük az utcára, aztán arra lettem figyelmes, hogy Ericával egy taxiban ülünk, Phil és Ed meg a járdán állnak, és nézik, ahogy eltűnünk az életükből.

– Isten hozta őket New Yorkban – mondtam.

– A változatosság kedvéért hozzám mentünk – folytatta Carolyn. –Erica nagyon izgatott volt. „Csinálj úgy, mintha férfi lennék”, kérte, és én belementem. Nem kellett volna. Olyan fura volt az egész.

– Azt elhiszem.

– Aztán rajta volt a sor. „Most te csinálj úgy, mintha férfi lennél”, mondta, és ez még furább lett. Beszélni sem szeretek erről, Bernie.

– Én sem. Soha nem voltam oda az ilyen témákért.

– Nos, nem tudtuk folytatni, mert én egyszerűen elaludtam. Aztán korán felébredtem, de addigra már elment, így egyedül voltam a másnaposságommal.

– Szerinted mi lesz a vége?

– A másnaposságomnak? Azt hiszem, hamarosan nyoma sem lesz, köszönhetően a Két Taskenti Fickónak. – Összeráncolta a homlokát. – De te nem ezt kérdezted. Úgy érted, mi lesz velem meg Ericával? Nem tudom. Majd meglátjuk. És mi van veled meg Alice-szel?

– Szerintem annak már vége.

– És mi van Gulliver Fairborn leveleivel? A rubinokkal? Kiderítetted már, hogy ki ölte meg Anthea Landaut?

– Nem tudom – feleltem. – Amikor rájöttem, hogy Alice sikolt szenvedélyesen a szobában, azt hittem, hogy a véletlen műve az egész. Pedig nem volt véletlen. Ez legalábbis.

– Miért? Volt másik véletlen is? Bólintottam.

– Az ékszerek. John Considine ellopta őket saját magától, és Isisnek adta.

– Kölcsönbe.

– John legalábbis ezt állítja. Végül is mindegy, mert az ékszerek Isisnél vannak. Illetve csak voltak, mert valahogy Alice Cottrell szobájában kötöttek ki. Mi ez, ha nem véletlen?

– A zsebedben kötöttek ki – javított ki Carolyn. – Az pedig minden, csak nem véletlen. Alice szobájába sem a véletlen, hanem lopás folytán kerültek.

– Azt mondod, hogy Alice ékszertolvaj ?

– Miért ne?

– És mivel ő maga annyira ügyes tolvaj, engem heccel bele abba, hogy ellopjak egy rakás levelet, amiket aztán visszaadhat Gulliver Fairbornnak?

– Lehet, hogy mégsem ékszertolvaj, Bernie.

– Akkor micsoda? És hogyan kerültek hozzá az ékszerek? És, és, és...

– És mi, Bernie?

– Nem tudom – feleltem. – De ez az egész egyre bonyolultabb.

Amíg távol voltam, Henry eladott pár könyvet, és megállapodott a nővel, aki a szatyornyi könyvet hozta. Készpénzzel fizetett, amit a kasszából vett ki, aláíratott vele egy átvételi elismervényt, és még spórolt is. Huszonöt dollárral kevesebbet ajánlott neki, mint amennyit én terveztem, és a nő habozás nélkül elfogadta.

Mr. Harkness keresett megint a Sotheby’stől. Nem volt kedvem visszahívni, és értelmét sem nagyon láttam. Alice Cottrell számát sem tárcsáztam, elvégre majdnem biztos, hogy nem a saját számát adta meg. Ehelyett könyvekről beszélgettem békésen Henryvel, aki rákönyökölt a pultra, és úgy mesélte el, mekkora hatást gyakorolt rá Thomas Wolfe, amikor olvasta.

– A Nézz vissza, angyalt csodálatos könyvnek tartottam – mondta. –Aztán pár éve megint megpróbáltam, és semmire sem jutottam vele.

– Nos, vissza talán lehet többször, de hazamenni biztosan csak egyszer lehet.

– Talán igazad van, bár vannak könyvek, amiket újra és újra el tudok olvasni. De szerintem Wolfe-ot csak fiatalon lehet olvasni.

– Ahogy Dr. Seusst is.

– Nem is tudom. Most jobban szeretem a Macska a kalapbant, mint gyerekkoromban. Meg a másikat, ami arról a gyerekről szól azzal a rengeteg kalappal.

– Bartholomew Cubbins – bólintottam. – Nem lehet, hogy szimplán a kalapos könyveket szereted? Valahol megvan az egyik polcon A zöld kalap Michael Arlentől. Évek óta megvan már, és ha elolvasod, legalább meg tudod mondani, hogy jó-e. És mi van a Senki gyermekével? Ha tizenhét éves korodban olvastad, akkor azt mondod mindjárt, hogy megváltoztatta az életed.

– Jóval elmúltam tizenhét, amikor megjelent.

– De olvastad?

– Amikor megjelent. És azóta is többször belelapoztam.

– De nem változtatta meg az életed, ugye?

– Minden megváltoztatja az ember életét – felelte elgondolkodva. –Még a reggeli újság meg a rejtvény a müzlis doboz hátoldalán is. Az ember megváltozik, miután elolvassa az újságot.

Ez remek felütés volt egy filozófiai töltetű beszélgetéshez. Egykoron pont az ilyen beszélgetések reményében vettem meg az antikváriumot, és most minden percét kiélveztem. Aztán mondat közben elhallgattam, és az ajtó felé pillantottam. Egy nő állt ott. Ismerős volt, de nem tudtam honnan. Ekkor megszólalt.

– Hello! Te meg mit keresel itt?

Isis Gauthier volt az, és addig nem ismertem meg, amíg meg nem szólalt, mert annyira másképp nézett ki, mint amikor utoljára láttam. Most nem úgy öltözött, mint Paddington mackó, de remekül állt rajta a farmer és a rózsaszínű ing. Haja vállig ért, és piros csíkok voltak benne. Amilyen okos gyerek vagyok, azonnal felismertem, hogy parókát visel. És azt is rögvest levettem, hogy hirtelen tegeződni kezdtünk.

– Én állandóan idejárok – feleltem. – Ez az én boltom. És te mit csinálsz itt?

– Nem te – mondta nekem, majd Henryre nézett, aki kiegyenesedett, és leeresztette a kezét. – Sajnálom, összetévesztettem valakivel – emelte fel a kezét védekezőn Isis. – Tudom, hogy ez a te boltod – fordult újra hozzám. – És azt is tudom, hogy mit csinálsz, amikor nem itt vagy. És azt hiszem, beszélnünk kellene. – Megfordult, és megint Henryre nézett.

– Én akkor most elmegyek ebédelni – közölte Henry diplomatikusan.

Isis egy szót sem szólt addig, amíg be nem csukódott derék boltcsőszöm mögött az ajtó, aztán tudatta velem, hogy beszélt Martyval, aki elárulta neki, hogy beszélt velem.

– Marty szerint nem te ölted meg Miss Landaut, de ezt már az a rendőr is megmondta. Azért mentél oda, hogy ellopj valamit, csak éppen nem találtad.

– Ez rémes – ingattam a fejem. – Úgy hangzik a szádból, mintha gazember lennék, nem mellesleg inkompetens betörő.

Rávillantottam lefegyverző mosolyomat, de semmiféle hatást nem tett rá.

– Betörő vagy – jelentette ki –, és azért jöttél a hotelomba, hogy ellopj valamit. Aztán valaki betört a szobámba, és ellopta a rubinjaimat. Annyira azért nincs messze a kettő egymástól, hogy ne gondolhassak arra, neked is közöd van hozzá.

– Értelek, de...

– Marty szerint nincs hozzá semmi közöd – folytatta Isis –, de valami nem stimmel. Amikor először mondtam neki, hogy eltűntek a rubinok, láttam rajta, hogy nem hisz nekem. Azt gondolta, hogy így akarom megtartani őket.

– És?

– Most meg hisz nekem – felelte. – Beszélgetett veled, és most hisz nekem. Mit gondolsz erről?

– Azt, hogy megjött az esze.

– Szerintem meg azért hisz nekem, mert most már tudja, hogy a rubinok valóban eltűntek, mivel te loptad el őket, és ezt el is ismerted neki. Már korábban ott jártál a hotelban.

– És amikor véletlenül összefutottam veletek az előtérben, az azért volt, mert visszatértem a bűntett helyszínére?

– Láttad, hogy a biztonságra nem sokat adnak a Paddingtonban, és kíváncsi voltál, mit találsz a többi szobában. De én azt akarom tudni, hogyan kerültél az én szobámba. John Considine küldött?

– Soha nem találkoztam vele. És ha, teszem fel, az ő megbízásából loptam is el a rubinokat, miért kérte volna meg Martyt, hogy beszéljen veled róluk?

– Talán nem tudta, hogy sikerrel jártál. Talán úgy döntöttél, hogy nem mondod el neki, abban a reményben, hogy a piacon többet kapsz majd értük, mint amennyit John ajánlott neked.

– Elég sok talánt használtál egy mondatban.

– Két mondatban. És mindegyikben egy talán volt.

– Tényleg? Akkor is soknak tűnt.

– Túlságosan hipotetikus ?

– Nevezd hipotetikusnak.

– Ez nem egy dal címe? – Kezét csípőjére tette, oldalra hajtotta a fejét, majd a „Hívj felelőtlennek” dallamára énekelni kezdett: – „Nevezz hipotetikusnak, és add hozzá a...” Mit adjunk hozzá?

– A teoretikust – feleltem.

– „Add hozzá a teoretikust.” És?

– Ne hagyd ki az alfabetikust.

– „Ne hagyd ki az alfabetikust.”

– Egész jó – jegyeztem meg. – Örülök, hogy hozzájárulhattam ehhez a remek dalhoz. Szerintem ebből nagy siker lesz.

– Szerintem meg hirtelen másról kezdtél el beszélni – közölte Isis fagyosan, bár annyira nem látszott fagyosnak, mint amilyennek hangzott. Ajkán halvány mosoly játszott. Inkább volt bátorító, semmint elutasító.

– Azt hiszed, nálam vannak a rubinjaid – mondtam. Kéretik figyelni a birtokragra: így akartam tudatni vele, hogy az ő oldalán állok. – Tegyük fel, hogy igazad van.

– Tudtam!

– Hohó! – emeltem fel a kezem. – Maradjunk a hipotéziseknél, jó? Nem azt mondtam, hogy igazad van. Hanem azt, hogy tegyük fel. Ha már itt tartunk, tudnod kell, hogy soha semmit nem loptam el tőled.

– És higgyek is neked.

– Igen. Mivel az igazat mondtam.

– Higgyek a szavadnak? Egy betörő szavának?

– Az ékszerek a szobádból tűntek el, ugye? – kérdeztem. – Nos, soha nem jártam a szobádban, Isis. Még azt sem tudom, melyik a szobád.

– Akkor meg honnét tudod, hogy soha nem jártál benne?

– Mert te a hatodikon laksz, és a hatodikon egyedül Anthea Landau szobájában jártam.

– Szegény Anthea – sóhajtott a nő. – A legtöbb lakóval botrányosan viselkedett, de velem mindig nagyon kedves volt. „Ha valaha írsz egy könyvet, kedvesem”, mondta, „csak hozd el nekem, a többit én elintézem.” – Hirtelen felkapta a fejét. – Most ismerted el!

– Mit?

– Azt, hogy jártál a szobájában.

– Ez nem valami nagy beismerés – vontam meg a vállam. – A rendőrség megtalálta az ujjlenyomatomat. Az az igazság, hogy nem voltam a szobádban, és nem láttam Elvist fekete bársonyon.

– Akkor meg honnan... ? Biztosan Marty mondta el neked.

– Le volt nyűgözve tőle. Visszatérhetünk a hipotézisemhez? Tegyük fel, csak a vita kedvéért, hogy nálam vannak a rubinjaid.

– Rendben van, ha akarod, akkor játsszuk így. Nincsenek nálad a rubinok, de tegyük fel, hogy mégis.

– Mitől vagy ilyen ellenséges?

– Attól, hogy eltűntek a rubinjaim. Add vissza az istenverte rubinjaimat, és olyan boldog leszek, hogy kirúgom a boltod oldalát.

– Ez kell a boldogságodhoz? A rubinok?

– Mire akarsz kilyukadni?

– Csak megpróbálom kideríteni, hogy pontosan miről is van szó – válaszoltam. – Pár csinos vörös kőről, vagy arról, hogy mennyit érnek.

– Folytasd.

– Azzal kiegyeznél, amennyit érnek?

Felvillant a szeme. Még mindig kék volt, de annyira már nem nyűgözött le. Kezdtem hozzászokni.

– John Considine is megpróbálkozott ezzel – közölte. – Azt mondta Martynak, ajánljon értük ötezer dollárt. Ötezret!

– Nevetséges összeg.

– És akkor még finoman fogalmaztál. Egy becsüs azt mondta, legalább nyolcvanezret érnek.

– Ez több, mint amennyire John biztosította őket, de könnyen lehet, hogy reális. Figyelj. Felejtsd el az ötezer dollárt.

– Abban a pillanatban elfelejtettem, ahogy meghallottam.

– És felejtsd el a nyolcvanezer dollárt is. Tegyük fel, hogy kapsz érte húszat.

– Húszezer dollárt.

– Kápéban.

– Ennél sokkal többet érnek.

– Feltéve, hogy valódiak, és feltéve, hogy...

– Egy szakértő becsüs szerint valódiak. Eredeti burmai rubinok...

– Érdekes a helyzet ezekkel a rubinokkal – mondtam. – A legjobbak Burmából és Sri Lankáról származnak. Ott bányásszák a legjobb minőségűeket.

– Ezt tudom én is.

– És szerinted hol állítják elő a legtöbb szintetikus rubint? Isis összeráncolta a szemöldökét.

– Azt fogod mondani, hogy Burmában és Sri Lankán. És?

– Majd csak leesik.

– Az autópályán láttam egy hirdetőtáblát. „Ócskaságokat veszünk és antikvitásokat adunk el.” Ezt csinálják Burmában és Sri Lankán is?

– Ha igen – feleltem –, akkor nincs mitől tartaniuk, mert gyakorlatilag képtelenség megkülönböztetni egymástól az igazi és a szintetikus rubinokat, ezért nem igazán ideálisak hosszú távú befektetés céljából.

Megrázta a fejét.

– Nem akartam eladni őket. De ha mégis, húszezernél biztosan többet kapnék. Tudod, színpadon viseltem.

– A Liliomban.

– Láttad a darabot? Engem is láttál benne? – csillant fel a szeme, aztán lassan bólintott. – Dehogy láttad. Marty mondta neked.

– És hallottam, hogy szenzációs voltál.

– Ezt csak úgy mondod, de akkor is jólesik hallani. – Most valódi mosolyt villantott rám. – Imádtam azokat a rubinokat – mondta. – Csodálatos érzés volt viselni őket. Különösen azért, mert Johntól kaptam. John irányába ugyan megszűntek az érzéseim, a rubinok irányában viszont nem.

– És most?

– Húszezer dollár sok pénz. De hiányoznának a rubinjaim. Sőt, már most is hiányoznak. Ennek ellenére a pénznek több hasznát tudnám venni. De te nem ajánlasz nekem pénzt, ugye?

– Hipotetikusak vagyunk. Emlékszel?

– Szóval ez egy játék? – Felhúzta a szemöldökét. – Kérem vissza a rubinjaimat, Mr. Rhodenbarr.

– Bernie.

– Kérem vissza a rubinjaimat, Bernie. Vagy kérem a húszezer dolláromat. Mivel azonban sem a rubinok nincsenek nálad, és pénzed sincs, ezért valóban hipotetikus voltál.

Azzal megfordult, és kiment a boltból. Távozása után mintha kicsit sötétebb lett volna, mert amíg idebent volt, mindent felderített maga körül, még akkor is, ha nem viselte a szivárvány minden színét. Egyedül voltam. Henry nem jött vissza, és azt sem tudtam, visszajön-e egyáltalán.

Fogtam a telefonkagylót, és Alice számát tárcsáztam, illetve a telefonszámot, amelyet Alice adott, de most sem jártam nagyobb sikerrel. Leraktam a kagylót, és szépen átgondoltam az egész helyzetet. És akkor rájöttem valamire.

Egy az egyben meg tudok szabadulni ettől az egésztől.

Azért kerültem bele ebbe az egészbe, mert le akartam nyűgözni egy csajt, és szívességet akartam tenni egy írónak, aki – rendben, elismerem – megváltoztatta az életemet. A Senki gyermeke ugyan nem óvott meg a bűnözői élettől, de a világról alkotott képemet alapvetően változtatta meg, és ez azért nem mondható el a müzlis doboz hátulján olvasható rejtvényről. Így aztán megpróbáltam megszerezni Fairborn leveleit, de valaki megelőzött, ezért most már reményem sem volt megkaparintani a levelezést. Ha az ember tűt keres, akkor legalább azt illene tudnia, hogy melyik szalmakazalban kezdje a kutatást. Én viszont nem tudtam. Bárki ellophatta azokat a leveleket. És bárhová vihette őket.

Szóval Fairborn nem kapja vissza a leveleit, de nem fog hibáztatni engem, mert nem is tudja, hogy létezem. Lehet, hogy Alice Cottrellt hibáztatja majd – vagy nem –, aki cserébe engem hibáztathatott, ha éppen ehhez volt kedve, csakhogy Alice időközben eltűnt az életemből, hiába voltam hozzá olyan közel előző éjjel, amikor más férfinak sikongatott. Egyszerűen nem bírtam meggyőzni magam arról, hogy bármivel is tartozom neki.

Sikerült óvatlanul besétálnom egy gyilkosság helyszínére, le is tartóztattak érte, de nem senyvedtem egy cellában, és a vádat is hamarosan ejteni fogják ellenem. Még akkor sincs ellenem bizonyítékuk, ha soha nem derítik ki, ki ölte meg Anthea Landaut.

Akkor hát mi maradt? A rubinok? Nos. Egy ideje nem néztem meg őket, de egészen biztos voltam abban, hogy ott vannak a macskakajás zacskó alján. Az, hogy John Considine akar-e értük fizetni húszezer dollárt, vagy sem, illetve az, hogy Isis hajlandó-e elfogadni a pénzt, már nem az én gondom volt. Hanem Martyé, aki rögvest neki is állhat tervet kovácsolni, mihelyt odaadom neki az ékszereket.

És én? Nekem mi marad? Jelen pillanatban egy szatyornyi frissen vásárolt könyv, amelyek azonban semmire sem voltak jók pillanatnyi helyükön. Szépen felstószoltam mindet a pultra, és nekiálltam beárazni őket, hogy végre a helyükre kerülhessenek, a polcra. Egyedül a Gas-House McGintyvel akadt gondom, több katalógust is megnéztem, de egyik sem segített a helyes ár megállapításában, így egyelőre ár nélkül hagytam.

Kinyitottam az első oldalon, és elkezdtem olvasni. Már a harmadik oldalon jártam, amikor egy ismerős hang zökkentett ki Farrell elbeszéléséből.

– Bernie, Bernie, Bernie – bömbölte Ray Kirschmann, mire felegyenesedtem, és becsuktam a könyvet. – Úgy nézel ki, mint akit letolt gatyával kaptak rajta, pedig csak egy könyvet olvasol. Rossz a lelkiismereted, vagy mi?

– Ez egy értékes könyv – feleltem. – Nem is lenne szabad olvasnom. És megijesztettél, Ray.

– Ha az embernek van egy boltja, akkor azért csak számít arra, hogy nagy néha rányitják az ajtót, nem? Ez a kiskereskedelem egyik kockázata. Még akkor is, ha a bolt nem is igazi, a tulajdonosa meg egy betörő.

– Ray...

– Előkerültek azok a levelek?

– Nem, és nem is fognak. Kerestem őket, elismerem, de valaki megelőzött.

– És lebökte az öregcsajt.

– Úgy tűnik. Megvakarta a fejét.

– Nekem úgy rémlik, hogy a múltkor azt mondtad, nálad vannak a levelek.

– Nem – válaszoltam. – Te mondtad, hogy nálam vannak, mire én azt feleltem, hogy biztonságban vannak.

– Biztonságbaní? Ki elől?

– Mondjuk, előlem, és megmondom neked őszintén, nem érdekel, ho gy ki vitte el őket, és hogy most hol vannak.

– Mi történt a megállapodásunkkal, Bernie?

– Semmi sem történt vele, de erre a helyzetre nehéz lenne gombot varrni. Nincs min osztoznunk, Ray.

– Akkor ennyi?

– Ennyi.

Mondani akart valamit, de csöngött a telefon, és én felvettem. Hilliard Moffett volt az, a világ legelismertebb Gulliver Fairborn-gyűjtője, és azért hívott, hogy emlékeztessen rá: nagyon érdeklik a levelek. Mondat közben félbeszakítottam.

– Nincsenek nálam a levelek – közöltem vele. – És nem is lesznek. Ha nem haragszik, most nem is tudok tovább beszélgetni.

Letettem.

– Ott tartottál, hogy mostad a kezeidet.

– Mostam ám.

– És nem is mentél vissza a hotelba, abba a medvebarlangba.

– A Paddingtonba? Nem, nem mentem vissza. Meg sem próbáltam, mert kétlem, hogy beengedtek volna.

– Mióta kell téged bárhová is beengedni, Bernie?

Ismét megszólalt a telefon. Megcsóváltam a fejem, és felvettem. Lester Eddington volt az, a vezető Fairborn-szakértő, és azért hívott, hogy ismét elmondja, mennyire fontos megkapnia a levelek másolatát, és most már lehetősége van arra, hogy egy kicsivel többet fizessen a fénymásolás költségeinél. Több ezer dollárt, és...

Szerencsére nem kellett megerőltetnem magam a válasszal.

– Nincsenek nálam a levelek – közöltem vele. – És nem is lesznek. Ha nem haragszik, most nem is tudok tovább beszélgetni.

Letettem.

– Olyan sokat mondod ezt az embereknek – jegyezte meg Ray –, hogy lassan te magad is elhiszed. Árulj el nekem valamit, Bernie. Mit csináltál tegnap éjjel?

– Mit csináltam?

– Aha. Carolynnal voltál?

– Nem, mert randizott.

– Akkor mit csináltál?

– Ittam párat a Bum Rapben – feleltem.

– Egyedül? Tudod, hogy mit mondanak arról, aki egyedül iszik?

– Tudom. De még mindig jobb, mintha egyedül lettem volna, és még csak nem is iszom. Amúgy meg nem voltam egyedül.

– Aztán?

– Hazamentem.

– A lakásodba a West End és a Hetvenegyedik sarkán.

– Ott lakom – bólintottam. – Az az otthonom, így amikor úgy döntök, hogy hazamegyek, akkor oda megyek.

– Mehettetek volna a csajhoz is.

– Férfival ittam.

– Nos – nézett rám Ray –, soha nem gondoltam volna, hogy te is olyan vagy, Bernie, de mi közöm nekem ahhoz, hogy kivel piálsz?

– Egyedül mentem haza – ismételtem. – A saját lakásomba, egyedül, és...

És ekkor ismét megszólalt a telefon. Felvettem, és mérgesen beleugattam a kagylóba. Rövid szünet után Mr. Victor Harkness a Sotheby’stől közölte, hogy már többször keresett, de ezek szerint eddig még nem volt lehetőségem visszahívni őt.

– Nem hivatalosan keresem – folytatta –, ezért mondjuk azt, hogy csak érdeklődöm. Miss Anthea Landau bízott meg minket azzal, hogy a Fairborn-leveleket kezeljük. Miss Landau behozott pár levelet, hogy megnézhessük, de itthagyni már nem volt hajlandó őket. Ugyanakkor adtunk neki előleget, és ő aláírta a megbízási szerződést, ami ezáltal kötelezi az örököseit is.

– Kétlem, hogy én az örököse lennék – feleltem –, és el nem tudom képzelni, miért lennék benne a végrendeletében. Soha nem találkoztam vele.

Hosszú szünet következett, majd Mr. Harkness ismét próbálkozott.

– Arra próbálok meg kilyukadni, Mr. Rhodenbarr, hogy a levelek több szempontból is nagyon érdekelnek minket. Ezek lesznek a januári könyv- és kéziratárverésünk fénypontjai. Így nemcsak arról a jutalékról van szó, amit az eladás után kapnánk, bár a jutalék önmagában is igen jelentős lesz. Hanem arról, hogy ez nekünk presztízskérdés.

– Érdekes, amit mond, de...

– Ennek megfelelően – folytatta – megtalálói díjat fizetnénk. Készpénzben. És nem kérdezünk semmit.

– Ezt megtehetik?

– A levelek Miss Landau tulajdonát képezik – magyarázta –, attól függetlenül, hogy jelenleg kinek a birtokában vannak. A vele kötött megállapodásunk érvényes. Amennyiben sikerrel szerezzük vissza a leveleket, senkinek sem tartozunk elszámolással azt illetően, hogy milyen módon kaptuk vissza őket.

Vettem egy mély levegőt.

– Nincsenek nálam a levelek – közöltem vele. – És nem is lesznek. Ha nem haragszik, most nem is tudok tovább beszélgetni.

Letettem.

– Te csak magadat ismétled – állapította meg Ray. – Olyan vagy, Bernie, mint egy elromlott lemezjátszó.

– Tudod mit, Ray? Olyan vagyok.

– Szóval akkor este egyenesen hazamentél. Mire akart kilyukadni?

– A Bum Rapbe mentem – feleltem. – De ezt már mondtam neked.

– Hogy igyál a buzi barátoddal.

– A neve Henry – közöltem –, és nem meleg, legalábbis szerintem nem az. Mit számít?

– Nekem semmit. Nem én mentem vele haza.

– És nem is én.

– Nem, mert te egyedül mentél haza. Mikor?

– Nem tudom. Nyolc vagy kilenc körül.

– És egyenesen hazamentél.

– Útközben megálltam a boltban, és vettem tejet. Miért?

– Hogy ne marja a kávé a gyomrodat. – Aztán széttárta a karját. – Ja, hogy miért kérdezem? Csak beszélgetek, Bernie. Hazamentél, és jól otthon voltál egész éjjel, ugye?

– Otthon.

– És ma reggel...

– Felkeltem, és eljöttem a boltba.

– Kinyitottál, megetetted a macskát, és csináltad, amit szoktál.

– Csináltam.

– És csak kiléptél az ajtódon, ugye? Semmi különöset nem vettél észre rajta. Istenem. Meg kellett kérdeznem, bár a választ már nem akartam hallani.

– Mit nem vettem észre, Ray?

– A halott lányt – felelte. – Aki ott feküdt a nappalid közepén. Alig lehetett kikerülni, ezért, gondolom, átléphettél rajta. Különös, hogy nem vetted észre.

– Egy halott nő – mondtam.

– Lány, nő, asszony, ahogy akarod, Bernie. Mindegy, hogy minek hívod, mert nem fog tudni ellenkezni. Szegény pára annyira halott, mint a...

– Pára?

Ray vállat vont.

– Nem csak te okosodol.

– Értem – bólintottam. – Egy halott nő a lakásomban.

– Hacsak te nem költöztél ki, és valaki más nem költözött be. Még mindig ott lakol, Bernie?

– Ja.

– Gondolom, nem lehet rossz ott lakni, különben nem laknál ott. És gondolom, nem lehet rossz ott meghalni, mert a lány meg azt csinálta. De nem magától halt meg.

– Megölték?

– Azt kell mondanom. Vannak, akik agyonlövik magukat, meg vannak, akik kést szúrnak magukba, de ritka, hogy valaki egyszerre csinálja mindkettőt.

– Ööö...

– Lelőtték és agyonszúrták – bólogatott Ray. – Meglőtték a vállán, megszúrták a szívén, vagy legalábbis közel hozzá, ami majdnem ugyanolyan jó. A halottkém szerint azonnal meghalt.

– Legalább nem szenvedett, akárki is volt. A késszúrásba halt bele?

– Ahhoz, hogy a lőtt sebbe haljon bele, vérmérgezést kellett volna kapnia. A doki nem akart találgatni, de szerinte minimum huszonnégy órája lőhettek meg. Lássuk csak. A csajt meglövik, bekötözik, mire elmegy hozzád, ott meg agyonszúrják.

– Mikor történt mindez, Ray?

– Úgy látszik, hogy tegnap éjjel. Miközben te otthon aludtál.

– Ki találta meg a holttestet?

– Két egyenruhás.

– Mert véletlenül a lakásomban jártak, és belebotlottak.

– Valaki betelefonált az őrsre.

– Mikor?

– Ma délelőtt tizenegy felé. Az egyik szomszéd azt mondta a portásnak, hogy éjjel furcsa hangokat hallott a lakásodból.

– És reggelig várt vele? Csak reggel szólt a portásnak?

– Pontosan ezt tette. Mrs. Heschnek hívják.

– Kedves hölgy. Velem szemben lakik.

– Hallott valamit az éjszaka közepén, de hogy mikor, azt ne kérdezd. Én megkérdeztem, de nem emlékezett rá. Elaludt, majd felébredt reggel, átment hozzád, kopogott, nem nyitottál ajtót, felhívott, nem vetted fel, mire szólt a portásnak.

– A portás meg felhívott titeket?

– Először felment a lakásodhoz, dörömbölt az ajtón, de nem nyitottál ajtót. Ekkor hívott minket.

– Kijött két egyenruhás, és felfeszítette az ajtómat – ingattam a fejem mérgesen. – A fenébe.

– Nyugi, Bernie.

– Ha tudnád, hányszor kellett már kicserélnem azokat a zárakat.

– Most nem kell kicserélned, mert nem feszítette fel senki az ajtót. A portásnak van kulcsa.

– Kulcsa?

– Amit adtál neki.

– Ha volt kulcsa, akkor miért nem nyitotta ki rögtön az ajtót?

– Talán félt attól, hogy mit talál. Vagy kinyitotta az ajtót, benézett, és meglátta a lányt a földön, aztán gyorsan elhúzott onnan, hadd találják meg inkább az egyenruhások. Mit számít? A lány a nappalid közepén feküdt ma délelőtt, és egy ideje már halott volt.

– Mióta?

– Most csak találgatni tudok, de azt mondom, hogy hat vagy nyolc órája. Valamikor az éjszaka közepén ölhették meg.

– És te mikor kerültél a képbe, Ray?

– Azonnal. A rendőrség számítógépeiben a mi nevünk össze van kötve, Bernie. Ha a te neved előkerül, akkor ott van az enyém is. Azonnal hívtak is.

Az órámra néztem.

– Azért nem kapkodtad el, hogy ide gyere.

– Nem. Miért kellett volna sietnem? Kíváncsi voltam, mit mond a halottkém. És ki akartam deríteni, hogy ki volt a lány, hátha neked nem mondta meg.

Fogadni mertem volna a névre, de meg kellett kérdeznem.

– Ki volt a lány, Ray?

– Mond neked valamit az a név, hogy Karen Kassenmeier?

Hajnali fél ötkor még életben volt, gondoltam. Méghozzá ereje teljében, és ennek hangot is adott a 303-as szobában a Paddingtonban. Aztán a férfi szépen elvitte őt a lakásomba, ahol leszúrta, és hagyta meghalni.

– Bernie?

Hacsak magától nem ment el a lakásomra, és nem találkozott ott valakivel. Nem tudhattam, hogy az a férfi ölte-e meg, akivel a hotelban szeretkezett, vagy valaki más. Amúgy sem sokat számított, hiszen nem tudtam, hogy ki volt a férfi. De miért pont az én lakásomon?

– Bernie?

Talán mert Alice tudta, hogy hol lakom. Talán rájött, hogy veszélyben az élete, és azt hitte, hogy majd én megvédem őt.

– Bernie? Hol vagy?

– Itt vagyok – feleltem. – Csak elgondolkodtam. A lányt nem Karen Kassenmeiernek hívták.

– Dehogyisnem.

– Nem, sőt...

Megszólalt a telefon.

– Vedd csak fel – intett Ray. – És ne mondd már, hogy nem ez volt a neve. Kinyomoztuk ugyanis. Rendesen. Vettünk róla ujjlenyomatot, és lekértük Washingtonból az adatait. Karen Ruth Kassenmeiernek hívták, és...

– Az oklahomai Kansas Cityben lakott – fejeztem be.

– Ha nem ez a neve, akkor honnan tudod, hogy hol lakott? És miért nem veszed már fel azt a nyamvadt telefont, mert megőrülök tőle.

– Mindenki ugyanazt akarja – feleltem. – Nem akarod felvenni helyettem? Rendben, akkor majd felveszem én, és ugyanazt mondom neki, amit az előző kettőnek. Aztán elárulom neked ennek a Karen Kassenmeier nevű nőnek az igazi nevét.

Felvettem a kagylót.

– Nincsenek nálam a levelek – szóltam bele. – És nem is lesznek. Ha nem haragszik, most nem is tudok tovább beszélgetni.

– Bernie? Te vagy az?

– Ja – feleltem.

– Gondolom, rosszkor hívlak – mondta. – Majd később kereslek.

– Várj! – szóltam bele, de addigra letette a kagylót. Én meg csak álltam ott, és néztem a telefont, de mivel ez soha semmire sem vezet, ezért letettem.

– Nos – szólalt meg Ray. – Halljuk.

– Mit?

– A nevet. Mi a halott nő igazi neve?

– Karen Kassenmeier – feleltem.

– Én is ezt mondtam. De szerintem te mást akartál mondani.

– Ki? Én? Én ugyan nem.

– Dehogyisnem. Tudom, hogy én mit mondtam, és azt is tudom, hogy te mit mondtál, és én azt akarom tudni, hogy miért nem mondtad azt, amit akartál mondani.

– Akármi is volt, a telefonhívás miatt elfelejtettem. Ez történik, ha az ember beszélgetés közben felveszi a kagylót.

– Bernie...

– Akármi is volt, nem lehetett annyira fontos, ha egyszer ilyen könnyen elfelejtettem. És ha eszembe jut, te leszel az első, akinek szólni fogok.

A neve Alice Cottrell. Ezt akartam mondani Raynek, ha a telefonhívás félbe nem szakít és össze nem zavar. Ugyanis Alice Cottrell volt a vonal túlsó végén.

– Tessék – mondta Ray. – Nézd csak meg.

– Annyira utálom, Ray.

– Komolyan? Akkor aggódnék érted, ha szeretnéd. Senki sem szeret holttesteket nézegetni. Szerinted miért temetjük el őket?

– Hogy ne kelljen nézegetnünk?

– Többek közt – bólintott. – Nos? Mit gondolsz? Elfordítottam a fejem.

– Sosem láttam – válaszoltam. – Végeztünk?

– Tegnap este nem aludtam otthon – közöltem vele.

– Hú, Bernie, nem mondod.

– Ugyanakkor jó okom volt azt mondani, hogy otthon aludtam.

– Hogyne lenne jó okod. Mégpedig az, hogy hazudok Hazudós vagy, Bernie. Hogy is lehetne elvárni valakitől, aki lop, hogy mindig igazat beszéljen. A kérdések felét azért tettem fel, hogy lássam, milyen sztorit találsz ki.

– Nem is számítottál arra, hogy igazat mondok?

– Ha arra számítottam volna, az azt jelentené, hogy az évek során semmit sem tanultam, mert azóta hazudol nekem, amióta találkoztunk. De nem különösebben zavar, mert azért sok jót is tettünk egymásért, Bernie.

– Igaz.

– Sok dollár került a zsebünkbe. És én még le is tartóztattam pár bűnöst.

– Vagy nem.

– Vagy nem.

– És engem is letartóztattál, Ray.

– De mindig kiszabadultál, nem? Soha nem lett semmi bajod.

– Eddig legalábbis – húztam fel a szemöldököm.

– Ismered ezt a Kassenmeiert?

– Nem – feleltem. – Azt hittem, hogy igen, de aztán láttam, hogy összetévesztettem valakivel.

– Ismerős volt? Megráztam a fejem.

– Nem. Mielőtt láttam volna a hullaházban, azt hittem, hogy a halott nő a lakásomban egy másik nő.

– És mégis kicsoda, Bernie? Nem érdekes, nehogy megfeszülj egy újabb hazugságban. Gyorsan meggondoltad magad még azelőtt, hogy elindultunk a hullaházba. Ha találgatnom kellene, akkor azt mondanám, hogy az a nő hívott.

Ray egy tűzcsap előtt parkolt le, és odasétáltunk a boltomhoz. Henry éppen egy vevőt szolgált ki, amikor beléptünk. Akkor jött vissza az ebédből, amikor Ray nekiállt nyaggatni, hogy menjek el megnézni Karen Kassenmeier holttestét, így volt kire hagynom a boltot.

Mivel akkor elmulasztottam bemutatni őket egymásnak, most bepótoltam.

– Ö Ray Kirschmann – mondtam. – Rendőrtiszt. Ő pedig Henry Walden. Régebben volt egy agyaggyára.

– Nem is tudtam, hogy az agyagot gyárban gyártják – jegyezte meg Ray. – Azt hittem, csak ki kell ásni a földből.

Így van, felelte Henry, de aztán fel kell dolgozni, meg kell uszítani, és olyan anyagokat kell hozzákeverni, amelyek megakadályozzák a kiszáradást. Aztán különböző kiszerelésben csomagolni kell, végül kiküldeni a boltoknak.

– Aztán az emberek odaadják a gyerekeiknek – bólintott Ray –, és azok a kis szörnyetegek beletapossák a szőnyegbe, ahonnét soha nem lehet kiszedni. Bernie-nek dolgozol, Henry?

– Megengedi, hogy itt legyek – magyarázta Henry. – Én meg segítek, ahol tudok. Sokkal érdekesebb, mint agyagot gyártani.

– Már ha szereted a könyveket – vont vállat Ray. Henry azt felelte, hogy igen, nagyon szereti a könyveket, és az embereket is, akikkel könyvesboltban lehet találkozni. Mindenféle emberekkel lehet itt találkozni, jegyezte meg erre Ray. Henry megkérdezte, hogy rám van-e még szükségem. Nincs, mert nemsokára zárok, mondtam. Henry közölte, hogy másnap majdnem biztosan beugrik, majd kifelé menet megsimogatta Rafflest.

– Rendes alak – mondta Ray, amikor Henry becsukta maga mögött az ajtót. – Akkor is itt volt, amikor utoljára itt jártam?

– Nem emlékszem. Sokat van itt.

– Fura – ráncolta a homlokát Ray. – Az arca. Olyan, mintha már láttam volna valahol, de aztán alaposan megnéztem magamnak, és akkor láttam, hogy mégsem.

– Ertem.

– Az ember emlékezne arra a szakállra, nem? Olyan úriemberes, vagy mi. – Sóhajtott. – Ha már az ismerősöknél tartunk, Bernie, térjünk vissza a halott nőre. Tudom, hogy végül nem az volt, akinek hitted, de egy kicsit sem volt ismerős?

– Nem. Halott volt.

– Ehhez nem nagyon férhet kétség.

– Olyan volt, mintha időtlen idők óta halott lenne, Ray. Mintha már holtan született volna, és azóta csak rossz dolgok történtek volna vele.

– Annyit tudunk róla, hogy negyvenhat éves. A legrosszabb dolog meg, ami történt vele, az az, hogy tegnap éjjel leszúrták, de előtte sokszor letartóztatták, és börtönben is ült.

– Miért?

– Lopásért. Tolvaj volt.

– Egy tolvaj a lakásomban.

– Micsoda meglepetés. Biztosan azért ment oda, hogy ellopjon valamit.

– Gondolom.

– Úgy látom, nem különösebben aggódsz. Miért nem?

– Nem lopott el semmit, ugye, Ray?

– Nem, de akárki is ölte meg, nyugodtan elvihette, amit a nő akart ellopni.

– Nem tudom, mit akart ellopni – feleltem. – Mivel semmi értékem nincs.

– És mi van az életeddel?

– Mi van az életemmel?

– A nőnek egy fegyver volt a retiküljében.

– Egy fegyver – ismételtem.

– Egy egészen aprócska. Azóta nem tisztították ki, hogy utoljára használták.

– Talán lelőtte azt, aki leszúrta.

– És visszatette a fegyvert a retiküljébe? – Megrázta a fejét. – Szerintem az lehet, hogy ezzel a fegyverrel lőtték meg pár napja.

– A lövés a vállán.

– Ja. Egyáltalán nem kizárt, mert a kaliber stimmel. A lőtt sebet egy.25-össel ejtették rajta, és mit ad isten, a retiküljében is egy.25-ös volt.

– Ha valaki vállon lőtte, akkor hogyan került a fegyver a retiküljébe?

– Lehet, hogy ugyanaz lőtte le, aki tegnap leszúrta. A nő összeesik, a gyilkos meg úgy szabadul meg a fegyvertől, hogy beledugja a nő retiküljébe.

– Ennek semmi értelme.

– Minek van? – kapta fel a fejét.

– Lehet, hogy saját magát lőtte meg.

– Na, ennek aztán még több értelme van, Bernie. Meg akarja ölni magát, aztán a golyó a vállába fúródik.

– Véletlenül lőtte magát vállon – mutattam rá.

– Már ha tényleg a saját fegyvere volt.

– Miért ne? Ray átgondolta.

– A nőnek elég hosszú a priusza, de soha nem emeltek vádat ellene fegyverbirtoklásért.

– Az emberek változnak.

– Erről már hallottam, de nem sok bizonyítékát láttam. Kétszer rablás miatt emeltek ellene vádat. Aztán el is ejtették. És akkor sem fegyvert használt...

– Hanem kést.

– Ezt meg honnét tudtad, Bernie?

– Onnét, hogy szünetet tartottál. Amúgy meg mi mással rabolt volna, ha nem késsel? Öngyújtóval? Sodrófával?

– Láttam én már ennél cifrábbat is.

– Azt meghiszem, Ray. És szúrt is a nő? –Ja. Két fickót.

– De lefogadom, hogy a retiküljében nem találtatok kést. –Nem.

– És a lakásomban sem.

– Nos, a konyhában az egyik fiókod tele van késekkel. De a helyszínen nem találtuk meg a gyilkos fegyvert. Úgy gondoljuk, hogy a gyilkos magával vitte.

– Ugyanaz a kés volt?

Ray elismerően mosolygott.

– Nem lenne rossz zsaru belőled, ha nem lennél betörő.

– Nem lehetek egyszerre mind a kettő? Ugyanezzel a késsel ölték meg Anthea Landaut?

– Ha meglenne a kés – felelte –, sokkal könnyebben tudnék válaszolni a kérdésre. A laborosok csak annyit mondtak, hogy lehetséges. Mit mondói, Bernie? Nincs ötleted, hogy hol keressük azt a kést? Nincs tipped arra, hogy ki döfte bele Kassenmeierbe?

– Nincs.

– Te tudol valamit erről a Kassenmeierről, Bernie. Azt mondod, soha nem láttad, meg hogy semmit sem tudol róla, de én láttam valamit az arcodon, amikor először említettem. Mintha már hallottad volna ezt a nevet.

– Hallani nem hallottam, de láttam. –Hol?

Elgondolkodtam. Mi okom lehetne titkolózni? Biztosan találnék rá okot, ha akarnék.

– A Paddingtonban lakott.

– Ezt meg honnan tudod? Mert ott voltál tegnap éjjel, mi? – Meg sem várta, hogy válaszoljak. – Hadd telefonáljak – mondta, és a kagyló felé nyúlt, a telefon meg pont ekkor kezdett el csörögni. – Rosseb – ingatta a fejét, és felvette a kagylót. – Bernie Könyvesboltja – szólt bele. – Ki az? Carolyn? Akkor bocs. Pillanat.

Odanyújtotta a kagylót. Alice Cottrell hangját hallottam.

– Bernie? Te vagy az? – Igen, feleltem.

– Ki volt ez? – Egy rendőr, feleltem.

– Akkor nem tudsz beszélni – sóhajtott. – Értem, semmi baj. Csak azt akartam mondani, hogy minden el van intézve. Megkaptam, amit kerestem.

– Hogyan?

– Túl bonyolult ahhoz, hogy elmagyarázzam. De felhívtam Gullyt Oregonban, és rettentően örült. Az egészet ledaráltam egy iratmegsemmisítőben, majd elégettem. Most éppen a reptéren vagyok. Mindjárt indul a gépem Charlottesville-be.

– Ööö...

– Viszlát, Bernie.

Azzal letette. Odanyújtottam Raynek a kagylót.

– Te jössz.

– Tudhattam volna. Se Kassenmeier, se Paddington.

Miközben telefonált, behúztam az olcsókönyves asztalomat a járdáról, és elkezdtem bezárni. Megvárhattam volna Rayt, hogy befejezze a telefonálást, de nem lettem volna beljebb azzal sem. A zsaruk, mint megtanultam az évek során, kifejezetten nem szeretnek nehéz dolgokat emelgetni.

– Talán kijelentkezett – mondtam.

– Tudjuk, hogy kijelentkezett – felelte –, az emberek általában kijelentkeznek, ha kést döfnek a szívükbe. Viszont itt az a furcsa, hogy eleve nem is volt bejelentkezve. Miből gondolod, hogy ott lakott?

– Voltam a szobájában.

– Tegnap éjjel?

– És egyszer azelőtt is.

– De soha nem találkoztál vele. –Nem.

– És nem tudtad, hogy kicsoda. –Nem.

– Akkor meg honnan tudtad, hogy a szobájában vagy?

– A bőröndje benne volt a gardróbban.

– És neked elég ránézni egy bőröndre, és meg tudod mondani, hogy kié?

– Igen, ha van rajta poggyászcímke. Azon meg a tulajdonos neve és címe. De lehet, hogy más néven jelentkezett be.

– És a saját nevét írta a poggyászcímkére? – Megrázta a fejét. – A retiküljében három különböző névre szóló jogosítványt találtunk. Mind a hármat megkérdeztem attól a gyümölcstől a hotelban.

– Gyümölcstől?

– Attól a bárpatkánytól a hollófekete hajával. Carl Pittsburghtől.

– Pillsbury.

– Mindegy. Soha nem hallott a nőről.

– Akkor egy negyedik nevet használt. És nem jelentkezhetett ki a hotelból, mert hajnali négy körül még ott volt a cucca. Lehet, hogy pont; lakásomon volt, de akkor is vissza kellett mennie a Paddingtonba. A böröndje a gardróbban állt, a ruhái a fogason lógtak.

– Akkor ennek utána kell néznem – mondta. – Nem emlékszel a szobaszámra?

Felvettem a telefont és tárcsáztam. Senki sem vette fel, és nem mondhatnám, hogy meg voltam lepve.

– Hogyne emlékeznék – feleltem. – Akarsz cserélni?

Tizenegyedik fejezet

Kilencre járt, mire odaértem a Bum Rapbe. Nem számítottam arra, hogy bárkit is ott találok, kivéve persze azokat, akik amúgy is állandóan ott vannak. De azonnal megláttam Henryt, hosszúkás fején kackiás sapkájával, hosszú ujjai a szakállát simogatták. Előtte egy ital, arcán meg olyan kifejezés, amely azt sugallta, hogy nem ez volt az első.

– Itt volt a barátod – mondta –, Carolyn. Elbűvölő teremtés.

– Camparit ivott?

– Azt ivott volna? Ő Lavorisnak hívta. Egyet rendelt magának, neked meg egy dupla whiskyt.

– Mire megitta a whiskymet, és otthagyta a Lavorist.

– Szóval csinált már ilyet? Rendelt aztán még egy whiskyt, és váltig állította, hogy az is neked lesz, aztán amikor a pincérnő kihozta, megkérte, hogy vigye vissza a Lavorist. „Ma este semmit sem iszom”, mondta neki. „Még szájvizet sem.” Aztán rendelt nekem még egy italt, és közölte, hogy ha túl sokat iszom, akkor üzbég étteremben kell ennem. Mit adnak egy üzbég étteremben?

– Üzbég ételeket.

– Nos, úgy látom, nagyon sokra tartja az üzbég konyhát. Megitta a második italát is, azaz a te második italodat, végül távozott. Azt mondta, találkoznia kell valakivel, akit helyre kell tennie. – Felemelte a fejét. – Itt a pincérnő. Mit iszol?

– Gondolom, maradnom kellene a whiskynél, mivel eddig azt ittam. Vagy nem. Te mit iszol?

– Rozswhisykt – felelte.

– Ó.

– Tegnap este rábeszéltél, hogy próbáljam ki, és ma már majdnem automatikusan azt rendeltem.

– És ma is ízlik?

– Kellemesen csúszik.

– Lehet, hogy ez lesz a kedvenc italod?

– Akár még az is előfordulhat.

Mindkettőnknek rozswhiskyt rendeltem, és amikor Maxine kihozta, felemeltem a poharamat.

– A könyvekre, amelyek megváltoztatják az életünket – mondtam. –Akár jó, akár rossz értelemben. Miért agyaggyár, Henry?

– Micsoda?

– Hogyan indult el az üzlet? Sok agyag van az indianai Peruban?

– Sok volt – felelte. – így kezdődött az egész. Aztán egy idő után elfogyott.

– Értem.

– Így aztán délről hoztunk agyagot – folytatta. – Peruban dolgoztuk fel és csomagoltuk.

– És egész Amerikába szállítottatok.

– Az egész világra. Mindenhová, ahol vannak kisgyerekek és szőnyegek.

Nagyot kortyoltam az italomból. Egy ideig mindketten hallgattunk, majd valaki bedobott egy negyeddollárost a zenegépbe, és Patsy Cline kezdett el énekelni, de nem a „Faded Love”-ot, hanem egy másik dalt, de az is fantasztikus volt. Amíg Patsy énekelt, hallgattunk.

– Colé Porter az indianai Peruban született – törtem meg végül a csendet.

– Bizony.

– És ott nincs agyag. Egy darab sem.

– Persze. Elfogyott, mert...

– Eleve nem volt, így könnyen elfogyott. Régebben voltak nagyobb agyaglelőhelyek Perutól keletre, egy Huntington nevű város mellett.

Henry alaposan átgondolta.

– Látom, sokat tudsz az agyagról – mondta. – Pláne úgy, hogy nem is az agyagbizniszben utazol.

– Elmentem egy könyvesboltba. Nem a sajátomba, hanem a Barnes & Noble-ba az Astor Place-en. Nálam sajnos csak olyan útikönyvek vannak, amik a fogpiszkálóhal veszélyeire figyelmeztetnek.

– Mit csinálnak a fogpiszkálóhalak?

– Felszúrják magukra az olívabogyóhalat, és így úsznak a martinihalban. Ne foglalkozz a fogpiszkálóhallal, rendben?

– Rendben.

– Huntingtonban van egy agyaggyár – folytattam –, és az illetékes útikönyv szerint ingyen körbevezetik az érdeklődőket. Akit érdekel, odamegy a gyárba, és megmutatják neki. Ingyen.

– Huntingtonban is lehet agyagüzem – jegyezte meg Henry. – Miért ne? Alig ötven mérföldre van Perutól.

– A térképen többnek látszott.

– Nos, nincs messzebb. Mindkettő a Wabash folyó partján terül el. Ki van zárva, hogy mindkét városban legyen agyagüzem?

– Nincs kizárva – feleltem –, de agyagüzem csak Huntingtonban van. Peruban viszont ott van Colé Porter szülőháza, a cirkuszmúzeum és a gőzmozdonyemlékmű. De agyagüzem egy sincs.

– Lehet, hogy nincs, de lehetne – mondta Henry. –Jártál már Peruben, Henry?

Bólintott.

– Csinos kisváros. A gőzmozdonyemlékmű lenyűgöző.

– És Huntingtonban?

– Az is szép. Megnéztem az agyagüzemet.

– Ezt sejtettem. Tényleg megveszi egy nagy cég a gyárat?

– Remélem, nem.

– Ezt csak te találtad ki – néztem rá.

– Igen.

– A gyárat meg Huntingtonból Peruba tetted át...

– Mert jobban hangzik. A Huntington olyan semmilyen. Mármint városnévnek. De a Peru, annak jó hangzása van.

– Hangzása.

– Peru egy ország. Az inkák, az Andok, Machu Picchu. Egzotikusan hangzik, és van egy belőle Indianában is. Peru, Indiana. Aztán Colé Porter is ott született, amit kevesen tudnak, de így van, és ettől csak még jobban hangzik a város neve. Ha az embernek agyagüzeme van, akkor miért nem úsztatja le a Wabash folyón Peruba?

– Gondolom, a Senki gyermeke a te életedet jobban megváltoztatta, mint bárki másét.

– Nos...

– Gulliver Fairborn.

– Röhejes név.

– Ugyanakkor ritka. A Henry Walden olyan átlagos. Kíváncsi vagyok, miért ezt a nevet választottad?

Vállat vont.

– Henry Walden – ismételtem. – A Henry honnét jött? Henry David Thoreau-tól? A Walden meg...

Felemelte az italát, és belenézett a poharába.

– Azok a rohadék irodalomtörténészek – ingatta a fejét. – Minden mondatot szétszednek, amit az ember ír, mert valami rejtett mondanivalót keresnek. Ha maguk is írnának, akkor tudnák, hogy ez nem így működik. Éppen elég meló értelmet vinni az írásba. Ki képes foglalkozni a rejtett mondanivalóval? – Sóhajtott. – Miből jöttél rá? Mert hogy nem az agyagüzemből, az biztos.

– Ismerős voltál.

– Igen?

– Igen, de csak nagy vonalakban, és nem gondolkodtam rajta túl sokat. De aztán másoknak is ismerős voltál. Sőt, valaki mintha fel is ismert volna, mert köszönt neked.

– Az a csinos fekete lány.

– Isis Gauthier. A pultra könyököltél, és üdvözölt téged, mire te odafordultál, leengedted a kezedet, és Isis ekkor elnézést kért. Mert amikor meglátta a szakálladat, tudta, hogy tévedett.

– És ezen kezdtél el gondolkodni?

– Nem, ennél azért több kell, hogy érdemben elkezdjem törni a fejemet. De Raynek is hasonló volt a reakciója. Azt hitte, hogy felismert téged, aztán úgy döntött, hogy mégsem. És ekkor kezdtem el tűnődni azon, hogy miért vagy nekem annyira ismerős. Azért, mert akkor láttalak, amikor először bementem a Paddingtonba. Ott ültél, és a GQ-t olvastad. Te voltál az, csak éppen nem volt még szakállad. És sapkád sem. Napszemüveget viseltél, ugye? És mintha hajad is sokkal több lett volna.

– Henry Walden – mosolygott. – Az álcázás nagymestere.

– Gondolom, nem nagy szó elváltoztatnia a külsejét olyasvalakinek, akit még soha senki sem látott, aki a névtelenséget már-már művészi szintre emelte. A szakáll-sapka kombináció tökéletes, mert ez szinte egyenruhája az idősödő úriembereknek, akik szeretnének bohém művésznek látszani. A tökéletesen nyírt őszülő szakáll meg annyira megragadja a tekintetet, hogy aki meglát, csak erre fog emlékezni. Amint megláttam a szakálladat, tudtam, hogy még soha senkin nem láttam ilyen arcszőrzetet, ez pedig azt jelentette, hogy még soha nem találkoztunk. Pedig de.

– Meg akartalak ismerni – mondta. – Különben nem töltöttem volna olyan átkozottul sok időt a boltodban.

– Még könyveket is vettél.

– Nem kerestél rajtam valami sokat.

– Nem azokra gondolok, amiket tőlem vettél – feleltem. – Hanem azokra, amiket a Periklész Könyvesboltban vettél és nekem adtál el. A könyvekre, amikről azt mondtad, hogy egy nő hozta be őket eladni. Éppen a polcra tettem őket, amikor valami miatt fellapoztam az egyiket a 151. oldalon. És mit találtam ott? Stavros Vlachos ceruzával írt árkódját. De nemcsak ebben a könyvben volt benne a kód, hanem a többiben is. Mindet megjelölte.

– Ezt nem tudtam.

– Ezért csinálja, és nem az első szennylapon, ahogy mindenki más. Felhívtam, és emlékezett rád. Készpénzzel fizettél. És nem keveset. Elég sokat buktál az üzleten.

Mosolygott és vállat vont.

– Valójában más célból töltöttem az időt a boltodban, és mivel alig vettem valamit, valahogy kompenzálni akartalak.

– Hogyan találtál meg? Biztosan követted őt.

– Öt – sóhajtott mélyet. – Megláttam a hotel közelében. Ott vettem ki szobát, ezért ültem az előtérben magazint olvasva. Parókában és napszemüvegben érkeztem a városba, és álnéven vettem ki a szobát. Nem Gulliver Fairborn és nem Henry Walden néven. Ott ültem, amikor az az átkozott csitri megjelent.

– Ez vicces – mondtam. – Alicia olyan kedvesen beszélt rólad.

– Tényleg?

– Elmesélte, hogy írtál neki Virginiába, hogy mennyire ideges vagy, amiért Miss Landau el akarja árverezni a leveleidet. Elhatározta, hogy visszaszerzi a leveleket, és visszajuttatja őket neked. És állítja, hogy sikerrel járt.

– Sikerrel járt?

– Legalábbis félig. Éppen akkor hívott, amikor Ray a boltomban volt. Nála vannak a levelek. Aztán felhívott téged Oregonban, és...

– Oregonban?

– Tényleg sokat költözöl, nem vitás. Felhívott téged, és gondolom, valamiféle biztosítékot akartál arra, hogy a levelek valóban megsemmisültek, mert belenyomta az összesét egy iratmegsemmisítőbe, aztán a fecniket elégette. Azon tűnődöm, vajon hol szerezhette.

– Mit?

– Az iratmegsemmisítőt. Magával hozta Charlottesville-ből? Vagy itt vette? Vagy bement egy fénymásolóba? És mennyibe került? Laponként kellett fizetnie, vagy időre?

Sóhajtott.

– Olyan jó lenne a kis Alice-t is beletömni egy iratmegsemmisítőbe. Vagy egy aprítóba. Ha nála vannak a levelek, akkor nem semmisítette meg őket. És csak a jóisten tudja, mikor kapom vissza őket.

– El akarja adni?

– Nem tudom, mihez akar kezdeni velük. Mesélt neked a viszonyunkról? Az évszázad afférjáról, főszerepben Lolitával, akit Alice Cottrell alakít?

– Röviden.

– Lefogadom. Mit mesélt?

Elmondtam neki a rövidített verziót, és ő végig a fejét rázta. Még akkor sem hagyta abba, amikor befejeztem a történetet, és belekortyoltam a whiskybe.

– Valóban írtam neki – mondta. – Volt valami abban az esszében, amit lehozott a The New Yorker, megérintett bennem valamit. Aztán megállás nélkül érkeztek tőle a levelek. Lehetetlen a helyzete, írta. El kellett jönnie otthonról. Az apja napi szinten zaklatta, az anyja egy vállfával verte, ilyenek. Végül megadtam magam. Megírtam neki, hogy eljöhet hozzám egy rövid látogatásra.

– És?

– Aztán arra lettem figyelmes, hogy alig lehet megszabadulni tőle, pont mint a bolháktól.

– Ha jól tudom, három évig maradt.

– Inkább hat hónapig.

– Volt saját ágya, de mindig megvárta, amíg elalszom, és akkor bemászott mellém.

– Nekem azt mondta, szűz volt.

– Lehet. Én semmit sem tettem, hogy változtassak az alapállapotán, bármi legyen is az. Pedig ő mindent megtett, hogy felkeltse az érdeklődésemet. Rengeteg apró trükkje volt, akár egy bostoni ügyvédnek. És akkor mi van? Vékony, csontos gyerek volt, én meg másképp vagyok huzalozva. – Megrázta a fejét. – Szerintem Alicia abban reménykedik, hogy a levelek közt akad egy-kettő, amiben megvallom az ügynökömnek, hogy találkoztam egy csodálatos és izgalmas fiatal lánnyal.

– Mi van azokban a levelekben, Henry? Elmosolyodott.

– „Henry.” Rendben, hívhatsz így is. Hogy mi áll a levelekben? Nem is emlékszem. Anthea az ügynököm volt, és közeli szerző-ügynök kapcsolatot ápoltunk.

– És te vissza akartad kapni a leveleket.

– Azt akartam, hogy nyomtalanul eltűnjenek.

– Miért?

– Mert nem akarom, hogy boldog-boldogtalan olvashassa, és megtudjon rólam apró részleteket. Ugyanezen okból élek úgy, ahogyan.

– Ennek ellenére az emberek megtalálnak mindenben, amit írtál.

– Azt a részemet találhatják csak meg – mondta –, amit hajlandó vagyok megmutatni nekik. – Tekintete a távolba révedt. – Az egész csak fikció – mondta –, és úgy alakítom, ahogy én akarom. Ha úgy tartja kedvem, akkor az agyaggyár nem Huntingtonban van, hanem Peruban. Nem érdekel, hogy ki olvassa a könyveimet, és hogy miért.

– Értem.

– Tényleg érted? – nézett a szemembe. – Tegyük fel, hogy beszélgetsz valakivel. Nem bánod, ha hallja is, amit mondasz, ugye?

– Ha bánnám, akkor nem mondanám.

– Pontosan. De tegyük fel, hogy miközben hallgat téged, a gondolataidban is képes olvasni. Elkapja a kimondatlan gondolatokat, amik ott zümmögnek a fejedben. Ez mennyire tetszene neked?

– Értelek.

– Amit írok, az az én beszélgetésem a világgal. A magánéletem az enyém, egy hangtalan beszélgetés magammal, és nem akarom, hogy mindenféle gondolatolvasók belehallgassanak.

– Szóval mindegy, kihez kerülnek a levelek – bólintottam. – Egy gyűjtőhöz vagy egy egyetemi könyvtárhoz, vagy akár Alice Cottrellhez. Ugyanúgy belelátnak a magánéletedbe.

– Pontosan.

– Isis Gauthier – mondtam.

– Semmit sem tudok róla, csak annyit, hogy nagyon csinos, és kiválóan fogalmaz.

– Karen Kassenmeier.

– Ó kicsoda?

– Egy halott tolvaj – feleltem. – És mi van a recepciósokkal a hotelban? A bukott színész, aki festi a haját. Carlnak hívják. Meg ott van az a másik, a rövidlátó könyvelő.

– Azt hiszem, őt Owennek hívják. És van még egy recepciós, őt Paulának hívják. Nagy az orra, az állkapcsa akár Dick Tracyé.

Még mindig a Bum Rapben ültünk, és beszélgetőtársam még mindig az amerikai rozswhiskytermelőket és a belga zabsörfőzőket támogatta (ez utóbbiakat egy magával hozott üveg formájában), én időközben azonban Perrier-re váltottam.

– Egyik recepcióssal sem ismerkedtem össze – mondta Henry. – És senki mással sem a hotelban. Azért mentem oda, hogy rábeszéljem Antheát, adja vissza a leveleket, de még azt sem tudtam kitalálni, hogy hogyan kezdjek hozzá. Annyi pénzt nem tudtam ajánlani neki, amennyit az aukción kapna értük, és még csak meg se fenyegethettem. Mit tehettem volna? Beperelem? Mert erkölcstelenül végezte a munkáját?

– Leszúrod – javasoltam. – És erővel veszed el tőle a leveleket.

– Nem az én stílusom. Ami azt illeti, a cselekvés úgy általában nem az én stílusom. A hotelig még eljutottam, és kész. Csak ott ültem az előtérben, parókában és napszemüvegben, és annyi rozswhiskyt ittam, amennyi elegendő erőt adott ahhoz, hogy szembenézzek a világgal.

– Úgy tudom, hogy a zab többre képes, mint Milton vagy a maláta.

– „Mert így tudjuk, hogy valaki más hibája” – fejezte be. – Ezt meg honnét a fenéből szedted? Egyik éjjel elszóltam magam?

– Alice mondta.

– Jézusom. Még mindig emlékszik rá?

– Te írtad bele a könyvbe, amit neki adtál és dedikáltál.

Henry felhorkant.

– Soha nem adtam neki semmit. Már megvolt neki, és megállás nélkül abból idézett. És soha nem dedikáltam neki semmit. Az idézetet azonban nem tagadom. Gyakran használom. – Felhúzta a szemöldökét. – Vissza a Paddingtonhoz. Szóval csak ültem, olvastam és ittam.

– És eljöttél a boltomba.

– Igen. Megláttam Alice-t, és azonnal felismertem, ő viszont nem. Követtem egészen a boltodig. Lebilincselőnek találtam, ami lassanként kiderült rólad. Egy antikvárius, aki egyben valami más is. Betörő.

– Nos.

– És egyre csak jöttek az emberek a boltba, és mindenki a leveleket kereste. Ezért jöttem el mindennap, kíváncsi voltam, mi fog történni. Beleegyeztél, hogy ellopod a leveleket Alice-nek, ugye?

– Hogy Alice visszaadhassa őket neked.

– Ez volt az ő sztorija. Azt is mondta, hogy majd én kifizetlek?

– Azt mondta, hogy nincs sok pénzed.

– És ez így igaz. Abból a kevésből vagyok kénytelen fizetni a Paddingtont, ami megmaradt. Akkor miért vállaltad el? Ha nem pénzért.

– Nos.

– Ne mondd, hogy színtiszta szívjóságból tetted.

– Nos... – köszörültem meg a torkomat. – Úgy gondoltam, tartozom neked. Te írtad a Senki gyermekét, és az a könyv megváltoztatta az életemet.

– Henry – szólaltam meg. – Henry. Van egy ötletem.

– A levelekkel kapcsolatban? Hogy hogyan szerezd vissza őket?

– Igen, arra is vannak ötleteim, de ez most valami más. Arra gondoltam, hogy...

– Anthea gyilkosával kapcsolatban? Vagy a másik gyilkossággal kapcsolatban, amit a lakásodban követtek el?

– Azokkal kapcsolatban is – feleltem –, de most inkább arra gondoltam, hogy...

– A rubinokkal kapcsolatban, amikről meséltél? Még mindig nem értem, hogyan kerülnek a rubinok a képbe.

– Én sem, de erre is van pár ötletem. Ez azonban egy kicsit más. Sokkal inkább azzal kapcsolatos, hogy le vagy égve, meg azzal, hogy az embernek joga van ellenszolgáltatást kapnia az erőfeszítéseiért. De leginkább azzal, hogy egészen pontosan hol húzódnak a magánélet határai.

– A határai...?

– Hadd mondjam el neked, Henry. Aztán meglátjuk, mit gondolsz róla...

Tizenkettedik fejezet

Ray Kirschmann megvakarta a fejét.

– Nemtom – nyögte. – Ezek azok a híres levelek, amikért öltek? Nem valami nagy vasziszt, ha engem kérdel. Buzi ez a Gully?

– Nem hiszem.

– Biztos? Mert miféle férfi írogatja a leveleit lila papírra? Ha engem kérdel, ez buzi levélpapír. – Felvett egyet. – Néha még fél oldalt sem ír, láttad? És borzalmasan gépel. Tele van áthúzásokkal meg javításokkal. Ha egy tisztességes rendőr, mint én, lead egy ilyen jelentést, hát megüti a bokáját.

– Nos – jegyeztem meg.

– Ezt nézd már meg itt, na. Még helyesen írni sem tud, de nem ám. Tessék. Ezt írta: „folyondár”.

– Folyondár – ismételtem. – Mi ezzel a baj, Ray?

– Nem látod? Egybeírta, és ráadásul rövid „o”-val. De komolyan. Hát miféle író az ilyen?

– Úgy lenne helyes, hogy „folyóndár”? Vagy „folyondár”? Csak mert...

– Tudom is én? – szakított félbe Ray. – Még szerencse, hogy nem „j”-vel írta. – Legyintett. – De nem is ez érdekel.

– Hanem mi?

– Az, hogy végre kideríthetnéd, ki a fene követte el a két gyilkosságot, és akkor megoldhatnám végre az ügyet. Csak éppen azt nem tudom, hogy a francba fogod kideríteni.

– Lehet, hogy nem tudom kideríteni.

– Lehet – bólintott –, de többször láttam már, hogy nyulat húztál elő a kalapból. Most is ezt kéne csinálnod. Nyulat húzni elő a kalapból. Ahogyan most is. Adtál nekem egy telefonszámot, én kiderítettem a címet, mire egyszer csak ott van a kezedben egy rakás lila levél. Lefogadom, hogy becsöngettél, elkérted a leveleket, és odaadták, ugye?

– Azt mondtam, hogy főiskolára járok, és szükségem van segítségre. Ha ezt mondja az ember, akkor rendszerint segítenek neki.

– Aha. Mit árultál? Lexikon-előfizetést? – Legyintett. – Akkor is húzkodod elő a nyulakat, és én azt mondom, ne is hagyd abba. – Megütögette a lila levélkupacot. – És amikor végeztünk, akkor mi ketten osztozkodni fogunk, méghozzá testvériesen.

– Fifti-fifti.

– Mint mindig. Ha elkapod a gyilkost, tök jó. Ha nem, akkor is, mert legalább pénzünk lesz. Azzal meg neked sincsen bajod, nem igaz?

– Tessék – mondta Carolyn. – Kész. Mit gondolsz?

– Nekem tetszik – feleltem. – És nem lehetek elég hálás neked.

– Bizony – felelte Carolyn. – Nem lehetsz elég hálás nekem. Bár megmondom őszintén, bizonyos értelemben még élveztem is. „A gyors barna róka átugrik a lusta kutyán.” Mit akar jelenteni ez a mondat?

– Nos...

– Nem nagyon értem ám. Ilyesmi az életben soha nem történik meg, tudod? A rókák rendszerint elfutnak a kutyák elől, amilyen gyorsan csak tudnak. Nem vacakolnak ugrándozással. Hacsak a róka nem veszett.

– „A veszett barna róka átugrott a lusta kutya fölött.”

– Azt hiszem, egyszer így is megcsináltam. Remélem, örülsz.

– Elégedett vagyok – válaszoltam. – Örülni majd akkor fogok, ha vége lesz ennek az egésznek.

Mindez másnap történt, hogy leültem beszélgetni agyaggyáros öreg barátommal. Az antikváriumban voltam, bár nem adtam el és nem vettem semmit. Rafflest idomítottam papírgalacsinokkal. Nem tudom, a macskák meg tudják-e különböztetni a színeket, vagy egyáltalán érdekli-e őket a színek kérdése. Raffles mindenesetre ugyanolyan elánnal vetette rá magát ezekre a galacsinokra, mint a fehérekre.

Éppen az egyikkel birkózott, amikor megszólalt a telefon.

– Barnegat Könyvesbolt – szóltam bele, és egy ismerős hang felelt.

– Bernie.

– Ó. Hello, Alice. Milyen volt az utad Charlottesville-be?

– Eseménytelen – válaszolta. – Bernie? Nagyon kellemetlen hírt kaptam.

– Tényleg?

– A levelezés nem teljes.

– Hiányzik egy levél?

– A levelek fele hiányzik, ha az információm pontos. Azt hittem, az egész nálam van, de sajnos csak a fele.

– Az a fele, amit felaprítottál és elégettél.

– Pontosan. A másik fele... Istenem, ez őrület.

– Nekem mondod?

– Hogyan?

– Nem érdekes – feleltem. – Én is a leveleken gondolkodtam. Tegnap nem volt alkalmam elmondani neked, de...

– De mi?

– Nos, az a helyzet, hogy találtam egy nagy stósz levelet. Lila papírra gépelve.

– Megtaláltad őket?

– Aha. Az van, hogy történt valami a lakásomban pár napja.

– Azt hiszem, olvastam róla.

– A charlottesville-i lapok is megírták?

– Bernie...

– Megöltek egy nőt – folytattam, miközben összegyűrtem egy lila papírlapot. – Amikor először hallottam, mi történt, azt hittem, téged öltek meg.

– Engem?

– De aztán telefonáltál, és el sem hiszed, mennyire megkönnyebbültem, amikor meghallottam a hangodat. Ami azt illeti, most is meg vagyok könnyebbülve.

– Bernie...

– És milyen tisztán hallak – mondtam. – Olyan tisztán, hogy az ember azt hinné, itt vagy New Yorkban.

– Bernie, a levelek, amiket találtál.

– Amikor visszamentem a lakásomba...

– A lakásodban találtad meg őket?

– Nem, mert ha ott lettek volna, akkor a zsaruk azokat is elvitték volna a halott nővel meg a retiküljével együtt. Egyvalamit azonban nem vettek észre. Egy papírcetlit, rajta a címem, női kézírással.

– A címed.

– Az ám. Alatta meg egy másik cím állt, a keleti Hetvenhetedik utcában.

– Ertem.

– Nos, én nem értettem. De elmentem oda, és... Nem akarom hosszúra nyújtani, a lényeg az...

– Hogy megtaláltad a leveleket.

– Meg. Pedig nem is kerestem, mert azt mondtad nekem, hogy megtaláltad és meg is semmisítetted őket. Szóval arra gondoltam, hogy hamisítványok lehetnek, vagy másolatok, amiket szintén meg kell semmisíteni.

A vonal túlsó végén csönd volt. Alice várta, hogy folytassam, én meg hagytam, hadd várjon. Végül megszólalt.

– És... megsemmisítetted őket?

– Még nem.

– Hála istennek.

– Majd csak azután teszem meg, hogy bezártam a boltot. – Megálltam. – Azt mondtad, hogy „hála istennek”?

– Bernie, ne semmisítsd meg a leveleket.

– Ne?

– Szeretném látni őket.

– Miért, Alice?

– Hogy lássam, valódiak-e. Hogy az összes köztük van-e. Szeretném látni őket, és kész.

– Ha nagyon akarod, elvihetem neked Charlottesville-be – mondtam –, de most elég nehéz lenne itthagyni a boltot. A jövő hónap elején azonban...

– Ne gyere Charlottesville-be.

– Ne? Akkor küldjem el őket postán?

– Majd én eljövök értük New Yorkba.

– Nem szeretném, hogy csak ezért idefáradj.

– Bernie, most is New Yorkban vagyok. Tényleg?

– Akkor ezért hallottalak ilyen tisztán. Nos, ez tökéletes, Alice. Akkor te is eljöhetsz a partira.

Alice ismét hallgatott egy sort.

– Milyen partira? – kérdezte végül.

– Az én partimra – feleltem. – Ma este fél nyolckor a Paddingtonban. Tudod, hogy hol van, ugye?

– Bernie...

– Miket beszélek, hát persze hogy tudod. Gyere a 61 l-es szobába.

– A 611-esbe?

– Nem a 602-esbe, ahol Anthea Landau élt, és ne is a 415-ösbe vagy a 303-asba. Nem hiszem, hogy megállítanának a recepción, de ha mégis, csak annyit mondj nekik, hogy Mr. Rhodenbarr partijára jöttél.

Újabb hallgatás, ezúttal még hosszabb.

– Ki jön még erre a partira, Bernie?

– Ó – feleltem. – Az majd csak ott derül ki.

Tizenharmadik fejezet

– Szóval ő Paddington – mondta Carolyn Kaiser. – Csinos mackó, Bernie.

A térdemre tettem a medvét.

– És remek társaság – jegyeztem meg.

– És ez a Paddington. Tetszik a hely, de a szobád elég kicsi.

– Annyira, hogy még az egerek is púposak.

– A másik szoba a hatodikon sokkal szebb. Nagyobb is, ami jó, mert itt alig férnénk el.

– Megérkeztek már?

– Meg – felelte. – Nem tudom, mi történt a divatos késéssel. Hét előtt nem sokkal már mindenki ott volt, de Ray csak hét tízkor engedte fel őket a szobába. Most ott vannak a 611-esben, és bámulják a Királyt.

– Elvist fekete bársonyon – bólintottam.

– A szeme követ, amerre mész. Észrevetted, Bernie?

– Micsoda művészet.

– Még akkor is követnek, amikor kijössz a szobából. A hátamon éreztem a Király tekintetét, miközben beszálltam a liftbe, és lejöttem ide.

– Most is érzed? –Nem.

– Nos, akkor menjünk fel, és nézzük meg, elaludt-e a Király.

Isis Gauthier szobája sokkal szebb volt az enyémnél. Természetesen nemcsak tágasabb volt, és jobban bútorozott, de az ablak is a Madison Square-re nézett. A kandalló fölül Elvis nézett le ránk, maga a kandalló pedig – az enyémmel ellentétben – megúszta, hogy téglával tömjék ki. Sőt, működött is. Magát a tüzet nem lehetett látni a szikrafogó miatt, de a parazsat ki lehetett venni, és a szobát bejárta az égő fa illata.

A szobában tűz nélkül is elég meleg lett volna. Amikor korábban begyújtottam, még hideg volt, de mostanra már átmelegedett. Azt azonban nem tudtam, hogy a tűznek vagy a szobába zsúfolt embereknek köszönhetően-e.

Telt ház volt, nem vitás. Ott volt Isis Gauthier, aki ugyanúgy nézett ki, mint első találkozásunkkor: Paddington színeiben pompázott. Marty Gilmartin visszafogott tweedzakót viselt. Alice Cottrell kosztümöt, és nagyon komolynak látszott, akárcsak a férfi, akit még soha nem láttam: egy nagyon magas és nagyon vékony alak, keskeny orral. Mivel mindenki mást ismertem, ezért kikövetkeztettem, hogy ő nem lehet más, mint Victor Harkness a Sotheby’stől.

Gulliver Fairborn nem jelent meg, sem szakállal, sem anélkül, sem parókában és napszemüvegben, sem anélkül. De a világ vezető Fairborn-szakértője, Lester Eddington jelen volt. A változatosság kedvéért most nem gombolta félre az ingét, bár így is kilométerekről lerítt róla, hogy bölcsész.

Hilliard Moffett, a világ vezető Fairborn-gyűjtője sem maradt távol, tekintélyes testét szürke flanelnadrágba és sportzakóba préselte bele, amely ruhadarabok legalább egy mérettel kisebbek voltak a kelleténél. Székében előredőlve pontosan úgy nézett ki, mint egy buldog. Itt van a csekkfüzetem, gondolhatta, akkor meg mire várunk?

Nem jutott mindenkinek ülőhely. Carl Pillsbury, a színpad, a vászon és a recepció sztárja a falnak dőlve állt, és azt a benyomást keltette, világéletében a falnak dőlt. Fehér inge makulátlan volt, sötét nadrágjának éle olyan vasalt, hogy kenyeret lehetett volna szeletelni vele, ám fekete cipőjére ráfért volna a pucolás. Gondolom, az összes fekete bagarolt a hajára használta el.

Ray Kirschmann is állt, aki szokásos rosszul szabott öltönyét viselte, az ajtónál meg egy másik rendőr támasztotta a falat. Még nem találkoztam vele, a nevét sem tudtam, de nyilvánvalóan zsaru volt. Az egyenruhája árulta el. És persze megjelent Carolyn Kaiser és barátnője, Erica Darby is. Mindketten olyan nőiesek voltak, hogy nem is értettem, miért nem adták át nekik a férfiak a helyüket.

Odaléptem a színpad közepére, azaz a kandallónál álló szikrafogó elé. Hallottam a tűz ropogását. Akkora volt a csönd. Azt hittem, mindenki egymás szavába fog vágni, de senki sem szólt egy szót sem. Mindannyian rám néztek, és azt várták, hogy megszólaljak.

Nem tudtam, hogyan kezdjem. Így aztán elkezdtem, ahogyan mindig.

– Gondolom, mindenki tudni akarja, miért hívtam ide – kezdtem. –Nem is tudom, hol kezdjem, és abban sem vagyok biztos, hogy az elején kell kezdenem. Mindenesetre az egész azzal kezdődött, hogy egy Gulliver Fairborn nevű férfi írt egy könyvet Senki gyermeke címmel. Ha valaki úgy érzi, hogy a könyv megváltoztatta az életét, akkor tudnia kell, hogy nincs egyedül. Sokan vannak így vele, még ebben a hotelszobában is.

– Egy biztos: a könyv megváltoztatta Gulliver Fairborn életét is. Lehetőséget kapott arra, hogy abból éljen, amit a legjobban szeretett csinálni a világon: az írásból. Ugyanakkor nehéz volt olyan visszavonultan és névtelenül élnie, ahogyan szeretett volna. Kerülte a nyilvánosságot, nem válaszolt az olvasói levelekre, nem adott interjút, nem engedte, hogy lefotózzák, és mindig álnéven élt. Ennek ellenére időről időre betörtek a magánéletébe.

– Most is ez fenyegeti, talán minden eddiginél jobban. Anthea Landau irodalmi ügynök, aki régóta a Paddingtonban lakott, évekig képviselte Fairbornt. Az asszony egyszer csak úgy döntött, hogy árverésre bocsátja a szerző neki írt leveleit. Fairborn dedikálása nagyon ritka, de a levelek egyenesen a fehér holló kategóriájába tartoznak.

– Nekem van tőle pár levelem – szólalt meg Hilliard Moffett. – Az egyiket egy ingatlanügynöknek írta az észak-karolinai Hickoryba, és kiadó házakról érdeklődött. De ha irodalmi jellegű levelezésről van szó, akkor nagyon régen írt utoljára ilyesfajta levelet. Amint végez egy kézirattal, elküldi az ügynökének hamis feladói címmel, és kész. Még csak pár sort sem mellékel a kézirathoz. – Sóhajtott. – Nagyon nehéz gyűjteni őt.

– A Landaunak írott levelek ezek szerint igencsak értékesek – mondtam. – Mondhatni, felbecsülhetetlenek.

– Mindennek meg lehet becsülni az értékét – szúrta közbe Harkness a Sotheby’stől. Olyan volt, mintha a cége mottóját idézte volna. – Az azonban csak egy árverésen derül ki, hogy valójában mekkora az értéke. Láttam részleteket a levelekből, és biztos vagyok abban, hogy jelentős összegért ütjük majd le őket. Akár még egy hat számjegyű összeget sem tartok kizártnak.

– A leveleket még nem adták el – folytattam –, így nem tudhatjuk, mennyit érnek. De annyit tudunk, hogy felkeltették néhány igencsak... hm, érdekes ember érdeklődését, akik emiatt jöttek New Yorkba. Néhányan most is itt vannak közöttünk. Hilliard Moffett már elárulta, hogy neki van két levele Gulliver Fairborntól. De a többi levelet is akarja.

– Öt gyűjtöm – jegyezte meg Moffett.

– Ahogy Lester Eddington is, aki rengeteget tud Fairbornról.

– Ő életem főműve – jelentette ki Eddington. – Moffett, nagyon szeretném látni az ingatlanügynöknek küldött levelet. Tudom, hogy két évet töltött a környéken, csak azt nem, hogy pontosan mikor.

– A levél nem eladó – vágta rá Moffett, mire Eddington közölte vele, hogy egy másolat is elegendő, vagy az átirat. Moffett válaszként csak morgott.

– És ott volt Karen Kassenmeier – mondtam.

Körbenéztem, és Rayt meg a másik zsarut leszámítva értetlen arcokat láttam.

– Karen Kassenmeier tolvaj volt – magyaráztam. – Nem volt valami jó, mert párszor elkapták már, sőt, le is csukták, de annyira kutyaütő sem volt, mivel szépen megélt belőle. Drága és értékes dolgokat lopott, és az a hír járta, hogy megrendelésre dolgozott.

– És ő is eljött New Yorkba, Bernie?

– El, méghozzá egyenesen Kansas Cityből – feleltem. – Legalábbis a bőröndje poggyászcímkéje alapján. Ám a légitársaságok egyikénél sem volt nyoma annak, hogy Kassenmeier nevű utas utazott volna Kansas Cityből New Yorkba az elmúlt két hétben.

– Akkor korábban jöhetett – vetette oda Moffett.

– Vagy álnéven utazott – vetette fel Isis Gauthier. – A bűnözők állandóan álnevet használnak, nem? Én is találkoztam valakivel, aki azt állította magáról, hogy Peter Jeffriesnek hívják. Vagy Jeffrey Petersnek. Nem tudom pontosan, de ő sem tudta.

– Repülőn elég macerás álnevet használni – feleltem. – Az embernek fényképes igazolványt kell felmutatnia, és mindenképpen hitelkártyával kell fizetnie, különben azonnal felhívja magára a biztonságiak figyelmét. Ha pedig álnéven utazott volna, akkor nem a saját nevét írja a poggyászcímkére.

– De igen – szólalt meg Erica. – A bűnözők ostobák. Ezt mindenki tudja. Különben soha nem kapnák el őket.

– Néha nincs szerencséjük – védtem egy kicsit a mundér becsületét. –Amúgy meg tudjuk, hogy a saját nevén repült. Három nappal Anthea Landau halála előtt egy bizonyos Karen R. Kassenmeier a United járatával repült Seattle-ből New Yorkba.

– Rajta volt a neve azon a miacsodán – közölte Ray. – Az utaslistán. És lefogadom, ha nagyon akarjuk, megtaláljuk a nevét egy másik utaslistán is, amelyik Kansas Cityből repült Seattle-be.

– Az utaslista repül? – kapta fel a fejét Carolyn.

– Tudod, hogy mit akarok mondani – legyintett Ray. – Inkább azt mondd meg, Bernie, hogy mit lopott el a csaj Seattle-ben? A Starbucks titkát?

– Szerintem semmit sem lopott el, bár semmi nincs kizárva. Valami azt súgja nekem, hogy Karen nem nagyon tudott ellenállni a kísértésnek. Azért ment Seattle-be, mert találkozott ott valakivel, aki nagyon meg akarta szerezni azokat a leveleket. Valaki, aki Seattle-ben él, vagy a környékén. Mondjuk, Bellinghamben.

Hilliard Moffett felcsattant.

– Ez nevetséges! – közölte. – Tiszta véletlen. Bellingham messze van Seattle-től, és egy köpésre a kanadai határtól. És azt mondja, hogy ez a nő, ez a tolvaj Kansas Cityben élt. Honnét ismertem volna akkor?

– Maga gyűjtő – feleltem. – Amikor Landaut megölték, maga azonnal a boltomba jött. Annyit mondott, hogy megvenné a leveleket, még akkor is, ha lopottak. Még akkor is, ha ölnöm kell értük. Volt egy olyan érzésem, hogy nem ez volt az első ilyen jellegű ajánlata.

– Nincsen rá semmiféle bizonyítéka.

– Annyira nem lesz nehéz találni – mondtam. – Kassenmeier feltehetően egy hotelban szállt meg Seattle-ben. Ezt kell csak megkeresni, ami annyira nem nehéz, majd megnézni, hogy telefonált-e a szobájából. Ha kiderül, hogy találkozott egy testes alakkal, akinek szénaboglya a haja, állkapcsa meg egy buldogé...

– Mire nem ragadtatja magát!

– Rendben. Mondjuk, hogy testes úriember – igazítottam ki magam. –Akinek göndör a haja és erőteljes az állkapcsa. Ha Ms. Kassenmeier nyilvános helyen találkozott a fenti kinézetű úrral, akkor arra valaki biztosan fog emlékezni. De miért ellenkezik? – néztem rá. – Senki sem akarja, hogy elismerje a bűncselekményt. Maga csak annyit tett, hogy elmondta a nőnek, mennyire fontosak magának azok a levelek, és valószínűleg hol lehetnek.

– Nincs ebben semmi törvényellenes.

– Természetesen nincs. És talán megelőlegezte a költségeit is. Ezen elgondolkodott.

– Ez már törvénytelennek hangzik – mondta végül. – Éppen ezért biztos, hogy semmi ilyesmit nem tettem. Ha adott neki bárki is előleget, akkor csak készpénzben tette, aminek viszont nincsen nyoma.

– Szóval a nő eljött New Yorkba – folytattam –, és kivett egy szobát a Paddingtonban. De van itt egy érdekes dolog. Miután a rendőrség megtalálta a holttestét, ellenőrizték, hogy bejelentkezett-e a hotelba. És nem jelentkezett be.

– Ebben meg mi az érdekes? – kérdezte Lester Eddington. – Lehet, hogy repülőjegyet venni nehéz álnéven, de hotelszobát kivenni már nem olyan nehéz.

– Nem, egyáltalán nem nehéz – felelte Isis. – Bernie is megtette, még ha nehezére esett is megjegyezni az álnevét.

– Semmiség – mondtam. – Hacsak nincs az embernek álnévre szóló hitelkártyája, különben készpénzzel kell fizetnie. Lehet, hogy Ms. Kassenmeier ezt tette, mert nem akarta, hogy a neve szerepeljen a bűnügy helyszínén, de mi tudjuk, hogy nem így történt.

– Honnét tudjuk?

– Onnét, hogy tudjuk, melyik volt a szobája – válaszoltam. – Ray?

– A kapott információt ellenőrizve – magyarázta a rend őre –, ellenőriztem a szóban forgó szoba foglalásait. A szoba a vendégkönyv szerint az elmúlt héten végig üres volt.

– Várjon egy percet – mondta Isis. – Ha a szoba üres volt a vendégkönyv szerint, akkor honnét tudta, hogy melyiket kell ellenőrizni?

– Kapott információ – felelte Ray.

– Kitől kapta?

– Tőlem – közöltem.

– És honnét sikerült megszerezned ezt az információt?

– Történetesen abban a szobában jártam, és...

– Történetesen abban a szobában jártál.

– Kétszer – feleltem. – Először nem tudtam, kinek a szobája, és nem is érdekelt. Éppen a tűzlépcsőn jöttem le Anthea Landau szobájából, és az előtérbe igyekeztem.

– Nem áztat a nőt ölték meg? – ébredt fel az egyenruhás zsaru. – Maga nála volt?

– Igen, és...

– Miért nincsen ez a börtönben? – fordult Rayhez.

– Óvadék ellenében szabadon engedték.

– Óvadék ellenében, és itten játssza nekünk az agyát? – Ray szigorúan ránézett, és a fejét rázta. – Hé – visszakozott a zsaru. – Csak kérdeztem, nincs abban semmi rossz.

Mindenki elhallgatott, és csak egy kis idő elteltével törtem meg a csendet.

– Volt azonban valami, amit már az első látogatásomkor is észrevettem. Sőt, találtam valamit a szobában, amit, nos, magammal vittem.

– Ray – szólalt meg az egyenruhás zsaru –, felolvastad ennek a palinak a jogait? Csak mert éppen most ismerte be, hogy betört valahova. És még lopott is. – Ray ránézett, kinyitotta a száját, aztán becsukta.

– Egészen pontosan egy ékszert hoztam el onnan – folytattam, és Isisre pillantottam, aki láthatóan elgondolkodott a hallottakon. – Később megtudtam, hogy az ékszer a hotel egyik állandó lakójának a tulajdonát képezte, aki azonban nem abban a szobában lakott, amelyikből elhoztam a fent nevezett ékszert. A jelek szerint valaki ellopta tőle, és abban a szobában rejtette el, amelyikben én később megtaláltam.

– Ez érdekes – jegyezte meg Hilliard Moffett –, még ha nehezen is tudom követni. De mi köze van ennek a két gyilkossághoz és a Fairborn-Landau levelezés eltűnéséhez?

– Arra is mindjárt kitérek.

– Nos, értékelném, ha csipkedné magát – vetette oda enyhén idegesen.

– Kinyitná valaki az ablakot? Sokan vagyunk, és még a tűz is ég. Szakad rólam a víz.

Isisre pillantottam, aki Martyra nézett, aki végül odament az ablakhoz, és kinyitotta.

– Azt tettem, hogy összeadtam a kettőt meg a kettőt – magyaráztam.

– Összeadtam a két szobaszámot, a 602-t és a 603-at. Landau a 602-ben lakott, valaki bement hozzá, megölte, és magával vitte a Fairborn-leveleket. A 303-asban meg Karen Kassenmeier lakott, és ott találtam meg az ellopott ékszereket. Persze akkor még nem tudtam, hogy lopottak, amikor... nos, magamhoz vettem őket, és csak akkor tudtam meg, hogy a szobában Kassenmeier lakik, amikor másodjára visszamentem.

– Visszament oda, mert...

– Meg akartam tudni, hogy ki lakik ott. Úgy gondoltam, valamiféle kapcsolatnak lennie kell a hatodik emeleti betörés, a gyilkosság és az eltűnt ékszer között, ami három emelettel lejjebb került elő. Szóval bementem a szobába, és a gardróbban találtam egy bőröndöt, rajta Karen Kassenmeier poggyászcímkéjével. Lehet, hogy mást is találtam volna, csakhogy valaki kulcsot dugott a zárba.

– Kassenmeier?

– Én is rá gondoltam – feleltem. – Akkor még nem tudtam a nevét, mert nem volt időm elolvasni a poggyászcímkét, de feltételeztem, hogy az dug kulcsot a zárba, aki ott is lakik. Az éjszaka közepén jártunk, ezért kizártam annak lehetőségét, hogy egy barát ugrott volna be hozzá kis csevelyre.

– Akár egy másik betörő is lehetett – találgatott Isis. – Egy kollégád.

– Nem lehetett a kollégám – feleltem némi sértődöttséggel a hangomban –, neki ugyanis kulcsa volt. Így kénytelen voltam elbújni.

– A gardróbba?

Alice-re néztem, mert a kérdést ő tette fel.

– Nem, nem a gardróbba – válaszoltam. – És még szerencse, mert volt egy olyan érzésem, hogy bekukkantottak oda.

– Bekukkantottak? Többen voltak? Bólintottam, és Isisre néztem.

– Ketten. Egy férfi és egy nő. Én a fürdőben bújtam el, a zuhanyfüggöny mögött, ezért egyiküket sem láttam. Maradtam, ahol voltam, ők használták a hálószobát, majd elmentek.

– Használták a hálószobát? – kérdezte Erica. – Hogyan?

– Nos. Nem alvásra.

– Szeretkeztek – jelentette ki Carolyn. – Ugye, Bernie?

– Igen – feleltem. – Majd elmentek.

– Kassenmeier meg egy férfi – szólalt meg Ray, és Carolynra pillantott. – Vagy nem is férfi volt a másik.

– Az volt – jegyeztem meg.

– Hallottad a hangját? Megráztam a fejem.

– Felhajtotta a vécéülőkét.

– A disznó – szaladt ki Isisből.

– A hangját nem hallottam – folytattam –, csak a mormogását, és nem volt ismerős. De a nő hangját felismertem, és nem Kassenmeieré volt.

– Ezt meg honnét tudod? Azt mondtad, soha nem találkoztál Kassenmeierrel.

– Nem is. De ha felismertem a hangját, akkor...

– Akkor tudtad, hogy kicsoda – fejezte be Marty.

– Igen. Az a nő volt, aki először mesélt nekem Anthea Landauról és a levelekről, amiket Gulliver Fairborn írt neki. Szóval ez a nő volt ott abban a szobában az éjszaka közepén, amelyikben megtaláltam az ellopott ékszereket. Aztán elmentek, én meg elolvastam a poggyászcímkét. Karen Kassenmeier neve állt rajta. Az első gondolatom az volt, hogy ez az ő szobája, azaz a nő, akit ismerek, azonos ezzel a Karen Kassenmeierrel, bár nekem más néven mutatkozott be. Az egyik neve álnév volt.

– Talán igazad van – szólalt meg Alice Cottrell színtelen hangon. – Hogyan lehetsz biztos abban, hogy a két név nem ugyanazé a személyé volt?

Úgy, hogy Karen Kassenmeier halott, gondoltam, te meg itt ülsz, és igyekszel ártatlannak látszani. De végül nem ezt mondtam.

– Láttam Karen Kassenmeiert a hullaházban. Soha az életben nem találkoztam vele. Ugyanakkor még a fürdőben állva is volt egy olyan érzésem, hogy a szoba lakója és az ágy átmeneti használója két különböző személy.

– Miért, Bernie? – kérdezte Ray.

– Mert az ágy be volt vetve. – Erre mindenki csodálkozva kapta fel a fejét. – A 303-as szoba két látogatója szeretkezett, aztán távoztak, és amikor megláttam az ágyat, már be volt vetve.

A Sotheby’s embere, Victor Harkness megköszörülte a torkát.

– Ez mindössze csak annyit bizonyít, mennyire rendszeretők – közölte.

– Nem értem, hogyan volt idejük bevetni az ágyat – mondtam. – Mert rendesen volt bevetve, profi módon, ahogyan a szobaasszonyok csinálják. Pontosan úgy nézett ki, mint amikor bejöttek. És ennek jó oka volt. Eleve nem bontották meg az ágyat.

– Azt akarja mondani, hogy...

– Az ágytakarón szeretkeztek – fejezte be a mondatot Victor Harkness. – Ez még annál is rosszabb, mint felhajtva hagyni a vécéülőkét.

– Gondolom, siettek – folytattam. – És nem akarták, hogy a látogatásuknak nyoma maradjon, ami esetleg szemet szúrhat Karen Kassenmeiernek, amikor hazatér. De hagytak némi nyomot, és ez alapján meg tudtam állapítani, hogy ki volt a férfi.

– DNS – morogta az egyenruhás zsaru. – De honnét szerzett másik mintát az összehasonlításhoz? Mikor tudta megcsináltatni a tesztet? Ray, én ebből egy szót sem...

– Csitt – szólt rá Ray. – Csitt.

– Nem kellett nekem DNS – feleltem. – Mert nem olyan jellegű nyomot hagyott maga után. És feltehetően a biztonságos szex hívei voltak mindketten.

– Remélem is – jegyezte meg Isis. – Mindenkinek az ő példájukat kellene követni.

– Ki volt a férfi? – kérdezte Carolyn. – És milyen bizonyíték alapján azonosítottad?

– Egy fekete folt alapján.

– Fekete folt? – nézett fel Victor Harkness. – Miféle fekete folt?

– Egy fekete folt az ágytakarón – magyaráztam. – A tetején, a párna fölött. Pont ott, ahová a férfi a fejét tette volna. – Amíg ezen gondolkoztak, én hozzátettem. – Ne feledjék, mit mondtam korábban arról, hogy hallottam a kulcsot a zárban. Alapvetően ezért gondoltam azt, hogy a szoba lakója jött haza. De nem, hanem valaki más, akinek kulcsa volt. A szobában tartózkodó pár nő tagjáról tudtam, hogy kicsoda, de el nem tudtam képzelni, miért lett volna nála valaki más szobájának a kulcsa. Ám lehet, hogy a férfié volt a kulcs. Egy kulcs a 303-as szobához, vagy egy mesterkulcs, amely a hotel összes szobájának az ajtaját nyitja.

– Kulcs az ajtóhoz – mondta lassan Carolyn –, és egy fekete folt az ágytakarón.

– Lassan összeállt a kép – mondtam. – Egy kép a hotel egyik alkalmazottjáról. Valakiről, aki úgy tud kiadni egy szobát Karen Kassenmeiernek, hogy annak sehol sem marad nyoma. Valakiről, aki pontosan tudta, hogy Karen melyik szobában volt, és minden gond nélkül be tudott menni hozzá. Valakiről, akinek a haja olyan árulkodóan fekete, mint a folt az ágytakarón. És nem magától lett olyan fekete a haja. Carl, maga évek óta a Paddingtonban lakik és dolgozik. Van valaki, akire ráillik ez a hevenyészett személyleírás?

Mindenki Carl Pillsburyre nézett, és el kellett ismernem, a pasi olyan laza és nyugodt volt, mint egy rézuborka. Összeráncolta a homlokát, állát hüvelyk- és mutatóujja közé fogta, összepréselte az ajkát, és nagyon gondolkodott.

– Valaki, aki a Paddingtonban dolgozik, és festi a haját – mondta tagoltan. – Pár éve volt egy alak, aki parókát viselt, de az nem ugyanaz, ugye? Sajnos más nem jut az eszembe, aki festené a haját.

– Akkor sürgősen tükörbe kellene néznie – mondta Ray –, mert olyan fekete a haja, mintha tussal mosta volna be.

– Én? – kapott a szívéhez Carl, és elkerekedett a szeme. – Maga azt hiszi, hogy festem a hajam?

– Mindenki tudja, hogy festi, Carl – jegyezte meg Isis. –Mindenki?

– New Yorkban és a szomszédos két államban mindenki.

– Ennyire nyilvánvaló?

– Attól tartok.

– Nagyjából sejtem, hogy mi történt – szólaltam meg –, bár azért vannak lyukak a történetben. Carl, tudom, hogy maga is a Közép-Nyugatról származik, akárcsak Karen Kassenmeier. Koruk is nagyjából azonos. Szerintem maguk régről ismerték egymást, vagy itt New Yorkban ismerkedtek össze.

– Ez nevetséges.

– Jó, akkor tegyük fel, hogy ismeretlenül környékezte meg magát – tettem szét a kezem –, de ezt nehéz elhinni. Biztos, hogy ismerték egymást.

– Ez megmagyarázna valamit – szúrta közbe Hilliard Moffett. – Én semmiféle törvénytelen dolgot nem javasoltam ennek a nőnek, amikor Seattle-ben találkoztunk. Én...

– Akár javasolt, akár nem – nyugtatta meg Ray –, maga csak kishal itten. Mi a nagyobb halakra utazunk. És akármit is csinált Seattle-ben, azt Seattle-ben csinálta, és nem New Yorkban. És ha körbenézek, egyetlen seattle-i zsarut sem látok. Szóval folytassa csak nyugodtan.

– Rendben – tolta előre Moffett az állkapcsát. – Karen furcsán reagált, amikor megmondtam neki, hogy melyik hotelban lakik. Addig olyan közönyös volt, csak ült, mint egy zsák krumpli, de amikor szóba került a Paddington neve, azonnal felderült. „A Paddington”, mondta. „Vajon ott dolgozik még?” Megkérdeztem, miről beszél, de csak a fejét rázta, és tovább kérdezősködött.

– Ez semmit sem bizonyít – jegyezte meg Carl. – A nő ismert valakit, aki itt lakott vagy dolgozott.

– El sem hiszi, mit ki nem tud deríteni egy alapos nyomozás – nézett rá Ray. – Ha rendesen megnézzük a maguk hátterét, találni fogunk legalább egy időpontot és egy helyszínt, amikor mindketten ugyanott voltak. De akár be is vallhatná, hogy ne kelljen annyit dolgoznunk.

– Az sem bizonyít semmit – felelte Carl –, ha mi régebben esetleg ismertük egymást.

– Szóval, szerintem az történt – folytattam –, hogy Karen megjelent a hotelban, és megkérte magát arra, hogy álnéven adjon ki neki egy szobát. De magának még jobb ötlete támadt. Be sem kell jelentkeznie, ad neki egy szobát, amiről senki sem fog tudni. Legalább százötven dollárt takarít meg naponta.

– Miből gondolja, hogy ezt meg tudom tenni?

– Nem olyan nagy dolog – feleltem. – Nem egy recepciós egészíti ki ilyesmivel a keresetét. Mint a csapos, aki elfelejt pénzt kérni az italokért, a vendég pedig kiadós borravalóval mutatja ki háláját. De Karen Kassenmeier többet ajánlott magának a szokásosnál, nem igaz? Elvégre többet kapott egy szobánál. Hiszen maga Anthea Landau szobájába is be tudta juttatni Karent.

– Miért kellettem volna én ahhoz? Most mondta, hogy a nő profi tolvaj volt.

– A nő profi tolvaj volt – felelte Ray –, de a priuszában semmi sincs arról, hogy olyan ajtót is kinyitott volna, amihez nem volt kulcsa.

– Maga be tudta juttatni Karent – folytattam. – Ez biztosan sokat jelentett neki. Magának meg semmibe sem került előszedni Miss Landau szobájának pótkulcsát, még azt is meg tudta mondani Karennak, hogy mikor megy el otthonról, így Karen könnyedén és mindenféle kockázat nélkül hatolhatott be a szobába.

– Pár éve volt egy ilyen ügyünk – mesélte Ray. – Nagy hotel a belvárosban, és egyre csak kaptuk a bejelentéseket, hogy rendre tűnnek el dolgok a szobákból. Erőszakos behatolásnak nyoma sem volt, majdnem mindig készpénz tűnt el, és volt még valami közös mindegyikben. Az áldozatok szinte kivétel nélkül japán üzletemberek voltak.

– Jó pár belvárosi hotel él a japán üzletemberekből – jegyezte meg Erica.

– Itt is sok volt belőlük – bólintott Ray. – Az is világos volt, hogy ők jelentik a célpontot. Kimentünk, körbenéztünk, és kiderült, hogy a helyzet sokkal rosszabb, ugyanis egy rakás japcsi még csak nem is jelentette, mi történt. Tudtuk, hogy egy belső ember a felelős, végül le is szűkítettük a kört az egyik recepciósra, de nem tudtuk megfogni.

– Miért?

– Volt ez a japcsi, akivel dumáltunk. Neki is tűnt el pénze, és ismert pár vendéget, akihez szintén betörtek. És mi elárultuk neki, persze tök véletlenül, hogy kire gyanakszunk. – Elnézett a távolba, felidézve a pillanatot. – Vicces alak volt az a japcsi – folytatta –, jó pókeres lett volna belőle, mert az arcán semmi sem látszott. Aztán amikor kinyújtotta a karját, látni lehetett a tetoválást a csuklóján, meg a nyakánál is, amikor meglazította a nyakkendőjét. És volt még valami nagyon vicces benne. Ha Amerikában születik, biztosan gyűrűt hord a kisujján. De ez a japcsi még akkor sem tudta volna megtenni, ha akarja.

Valaki megkérdezte, hogy miért nem.

– Mert nem tudta volna hová felhúzni a gyűrűt – felelte Ray. – Egyik kisujja sem volt meg. Vicces, mi?

– Jakuza volt – bólintottam. – Japán gengszter. Mi történt a recepcióssal?

– Nos, szerintem fogta a pénzt, és futott – felelte Ray –, mert eltűnt, soha többé senki sem látta. – Megvonta a vállát. – De én a biztonság kedvéért egy hónapig nem mentem sushibárba.

Carl úgy nézett ki, mint aki hirtelen nagyon sok üzbég ételt evett. Gondolom, nem igazán szerette azokat a történeteket, amikben recepciósok tűnnek el.

– Talán korábban is volt már közös ügye Karennel – mondtam Carlnak –, aki tudta, hogy maga nem éppen egy ministránsfiú. Elmondta a tervét, ami azonnal megtetszett magának. Sőt, még egy ötlete is támadt tőle.

– Nem tudom, miről beszél.

– Az emberek állandóan ezt mondják – feleltem –, és szinte soha sincs igazuk. Pontosan tudja, miről beszélek. Mesélt Karennek egy másik nőről, aki itt él a Paddingtonban, egy színésznőről, aki méregdrága rubin nyakláncot visel hozzávaló fülbevalókkal.

Isisnek leesett az álla, és Carl felé fordult.

– Te mocsokláda – sziszegte. – Azt hittem, barátok vagyunk.

– Ne higgy neki, Isis.

– Azt mondd meg, miért kellene hinnem neked, Carl.

– Az isten szerelmére, ez az ember egy betörő, ő maga közölte velünk.

– Jobb híján – felelte Carolyn. – Nem arról van szó, hogy büszke rá. Sőt, azt hiszem, kicsit talán szégyelli is magát miatta.

– Akkor meg miért nem hagyja abba? – nézett rá Isis.

– Maradjon köztünk – fogta suttogóra Carolyn –, de szerintem ez nála kényszeres. Rászokott a betörésre.

– Akkor meg miért nem megy pszichiáterhez? Vagy miért nem próbál meg valami szervezett tizenkét lépéses programot?

– Úgy látszik, semmi sem használ.

– De amíg élek, remélek – jegyeztem meg. – Carl, maga is, meg Isis is színészek. Maga a recepcióban állt, miközben Isis a színpadon játszott és gyönyörű ékszereket viselt. Lehet, hogy megharagudott rá, vagy csak könnyű pénzkereseti lehetőséget látott benne. Odaadta Karennek Isis szobakulcsát, és megmondta neki, hogy mit kell keresnie. És igen, Karen jó tolvaj volt, mert megtalálta, amit keresett, és úgy ment el, hogy látogatásának nem maradt nyoma.

– Nem is tudtam, hogy járt nálam valaki – mondta Isis. – Azt hittem, a betörők nagy felfordulást csinálnak.

– Csak a harmadosztálynak – emeltem fel az ujjamat.

– Én csak azt tudtam, hogy a nyaklánc és a fülbevalók eltűntek. Kerestem őket, de hiába. Azt hittem, én raktam el őket valahová, aztán eszembe jutott, hogy talán visszavette a barátom, akitől kaptam őket. Végül megtudtam, hogy betörő vagy, és úgy döntöttem, te loptad el őket.

– Nos, én voltam – ismertem be –, de Karen lopta el őket elsőként. Bedugta őket a fiókba, a bugyijai közé. – Megráztam a fejem. – Igaz, hogy mindig a varga gyerekei járnak mezítláb. Még egy olyan profi is, mint Kassenmeier, oda dugja el az ékszereket, ahol egy betörőnek első dolga keresgélni. Gondolom, sietett, hogy elvégezze azt a munkát, ami miatt valójában New Yorkba jött.

Mély levegőt vettem.

– Itt kezd egy kicsit trükkös lenni a dolog – mondtam. – Landaut ugyanazon a napon ölték meg, amikor én kivettem a szobámat a Paddingtonban. Dél körül jelentkeztem be, fogtam a medvémet, és felmentem a szobámba.

– Fogtad a medvéd? – nézett rám Isis. – Azért jöttél, hogy betörj valahová, és úgy érezted, hogy kell egy mackó a szobádba?

– Nem tudom, a kettőnek mi köze van egymáshoz – válaszoltam. – Ez egy aranyos mackó. A lényeg az, hogy miközben bejelentkeztem, felvettem a földről egy borítékot. Azért hevert ott, mert egy pillanattal korábban én magam ejtettem le. Anthea Landau neve állt a borítékon, és így akartam megtudni, melyik szobában lakik. Csak meg kellett figyelnem, hogy Carl melyik fachba teszi.

– Nem tettem sehová – jelentette ki Carl. – Letettem a pultra.

– Egy időre. De mire felmentem a szobámba, addigra már betette Landau fachjába.

– Honnét tudta, hogy hová tette a borítékot? – kérdezte Lester Eddington. – Biztosan rengeteg boríték volt még ott.

– De csak egy lila. Ez.

A hírre felcsillant a szeme, ahogyan Hilliard Moffetté is.

– Mint minden levél borítékja, amit Gulliver Fairborn írt – suttogta Moffett.

– Én valami szembetűnőt akartam – magyaráztam –, amit könnyen felismerek. És nyilván azért gondoltam a lilára, mert tudtam, hogy Fairbornnak ez a kedvenc levelezőszíne. Szóval vettem lila levélpapírt és borítékot. Pont ilyet – húztam elő a zsebemből egy összehajtott lapot. – Az üres papírt a borítékba csúsztattam, és az asztalon hagytam, majd később odakerült Anthea Landau fachjába. Aztán amikor este visszajöttem, a boríték már nem volt ott.

– Mert felvitte a leveleit.

– Én is erre gondoltam. De Miss Landau egyre jobban visszahúzódott az évek során. Alig lépett ki a hotelból.

– Nekem is el kellett mennem hozzá, hogy megnézzem a leveleket – szólalt meg Victor Harkness. – „Eljön szépen a hotelba”, mondta nekem, és megbeszéltük, hogy az előtérben találkozunk. Aztán megérkeztem, és felszóltam neki telefonon. „Fel kell jönnie a szobámba”, közölte.

– Ezért aztán erősen kétlem, hogy lejött volna a postájáért – bólintottam. – Szerintem felvitette valakivel.

Mindenki Carlra nézett.

– És akkor mi van? – kérdezte. – Ennek meg mi köze van bármihez is? Amikor pihentem egy kicsit, felmentem hozzá, és bedugtam a borítékot az ajtaja alatt. Pár vendégnek jár csak ez a szolgáltatás. Miss Landau egyike volt ezeknek.

– Szóval bedugta az ajtó alatt. –Be.

– Tényleg? Mi van, ha azt mondom, hogy valaki látta magát, amint kopog az ajtón?

– A levelet becsúsztattam az ajtó alatt, aztán kopogtam, hogy tudassam vele, felhoztam a postáját.

– És elment még azelőtt, hogy Miss Landau kinyitotta volna az ajtót.

– Igen.

– Mi van, ha azt mondom, hogy valaki látta magát, amint arra vár, hogy Miss Landau kinyissa az ajtót?

– Senki sem látott meg. – Elvörösödött. – És mi van, ha téved, aki meglátott? És összekeveri a napokat? Lehet, hogy Miss Landau ajtót nyitott.

Néha így tett, néha meg csak állt az ajtó túloldalán, és nem csinált semmit. Mit számít ez?

– Most csak találgatok – mondtam –, de szerintem elég közel járok az igazsághoz. Biztos vagyok abban, hogy maga kopogott, és Miss Landau beengedte, majd csinált vele valamit, amitől mély álomba merült. Beletett valamit a teájába?

– Ez nevetséges.

– Lehet, hogy nem is a tea volt – folytattam. – És talán nem is maga előtt itta, akármit is ivott. De maga valahogy belecsempészett valamit a poharába.

– Ha így tett – szólalt meg Ray –, akkor annak nyoma van. Mindenütt. A pohárban, ha nem mosta el, és Miss Landauban is, ha megitta. – Marty megkérdezte, hogy találtak-e erre utaló nyomot. – Nem – felelte Ray. –Mert nem kerestünk. Ha egy nőt fejbe vernek, aztán leszúrnak, akkor nem nagyon végzünk toxikológiai vizsgálatot, hogy nem mérgezte-e meg valaki. De beszólok a laborba, és elvégzik a vizsgálatot.

– Nem méreg volt – közölte Carl. – Isten az égben, én nem lennék képes senkit sem megmérgezni.

– Akkor csak segített neki elaludni.

– Nem aludt valami jól – magyarázta Carl. – Soha nem jött ki a szobájából, és tudtam, hogy Karen sem bír már tovább várni. Akkor akart bemenni Miss Landauhoz, amikor aludt, de ha nem aludt elég mélyen, akkor... Nos. Tartottam is attól, hogy ez fog történni.

– Okkal.

– Istenem – sóhajtott a recepciós. – Lehet, hogy nem kellene többet mondanom. Már így is eleget beszéltem.

– Joga van hallgatni – kezdte Ray, majd elmondta neki az egészet. – És ez vonatkozik minden jelenlévőre – tette hozzá. – Mindenkinek joga van hallgatni és a többi, hallották. De ha érdekli a véleményem, most már nem kellene abbahagynia a beszédet.

– Nem?

– Megszegett pár törvényt – felelte Ray –, és nem kérdés, hogy bűnsegéd volt, de ha segít felgöngyölíteni az ügyet, és rábizonyítani mindent Kasimirra...

– Kassenmeierre – javítottam ki.

– Mindegy. Szóval ne aggódjon, nincs még benne nyakig. A Katzenjammer meg úgyis halott, szóval mit veszíthet?

– Karen ölte meg Miss Landaut – jelentette ki Carl. – De ezt akkor már tudják, nem?

– Miért nem mondja el nekünk, hogy mi történt?

– Nincs sok mondanivalóm ezzel kapcsolatban. Amikor úgy gondoltam, hogy az altató már használt, felhívtam Miss Landaut. Mivel nem vette fel a telefont, ezért feltételeztem, hogy mélyen alszik. Aztán felhívtam Karent a szobájában, és mondtam neki, hogy jöjjön le a recepcióra a kulcsért. Lejött, fogta a kulcsot, aztán arra lettem figyelmes, hogy Miss Landau halott.

– Mi történt?

– Csak annyit tudok, amennyit Karen elmondott nekem. Bement a lakásba, Miss Landau felébredt, mire Karen leszúrta, és sikerült anélkül eltűnnie, hogy bárki meglátta volna.

– Nem hagy ki valamit?

– Nem hiszem.

– Amikor megtalálták Kassenmeiert a lakásomban, a vállán lőtt seb volt, de nem friss, mert a seb ki volt tisztítva és be volt kötözve. Miss Landau lőtte meg, ugye?

– Ja, igen – felelte. – Ezt elfelejtettem.

– Nem csoda, elvégre olyan apró részlet, bármelyikünk megfeledkezett volna róla. Karen felhívta magát, igaz? Miss Landau szobájából telefonált. Elmondta, hogy az asszony vállon lőtte. Maga azt mondta neki, maradjon, ahol van, majd felment a hatodikra, Karent magával vitte a saját szobájába, ahol azóta lakik, hogy beköltözött a Paddingtonba huszonakárhány éve. Ez közelebb volt, mint Karené, és volt benne elsősegélydoboz is. Szépen bekötötte Karen sebét, és otthagyta, hogy pihenjen. Aztán visszament Miss Landauhoz.

– Miért mentem volna?

– Hogy megnézze, mi van vele. Elvégre nem hagyhatta csak úgy ott?

– Persze hogy nem – bólintott. – De nem tudtam semmit sem tenni érte, úgyhogy...

– Hogyne tudott volna...

– Hogy mondta?

– Különös ez a lövés – feleltem. – Amikor ott voltam Miss Landaunál, éreztem a lőpor szagát. Először nem ismertem fel, de aztán igen, és így jöttem rá, hogy nem vagyok egyedül, és a lakó halott. Azt gondoltam, hogy lelőtték, és csak később tudtam meg, hogy fejbe verték és agyonszúrták. Ekkor azonnal egyértelművé vált előttem, hogy Landau lőtt. Tetten érte a betörőt a szobájában, és lelőtte.

Megálltam, és úgy éreztem magam, mint Carl, amikor meghallgatta a történetet az eltűnt recepciósról és a japán jakuzáról. Én sem szeretem a történeteket, amikben lelövik a betörőt.

– Szóval Karen leszúrta az asszonyt – folytattam. – Ha egy kicsit elgondolkodnak rajta, látni fogják, hogy ez egy érdekes momentum a történetben. Valaki fegyvert fog rám, és tüzel. A golyó vállon talál. Nem akarom, hogy megint rám lőjön. Mit teszek? Előhúzom a késemet, és leszúrom.

– Nekem nagyon önvédelemnek hangzik – mondta Ray. – De nem az, mert közben, ugye, ez a Putzendopler bűncselekményt követett el. Gyilkosság, nem vitás.

– Ugyanakkor nagyon valószínűtlen. Valaki rád lő, erre te kést rántasz?

– Karen mindig kést hordott magánál – szúrta közbe Carl. – Többször is hasznát vette már.

– Tudom – feleltem –, de munka közben soha senkit sem szúrt még le. A kést csak a magánéletében használta. Így aztán valószínűtlen, hogy késsel a kezében kutatta volna át Miss Landau lakását. A kés benne volt a retiküljében, amit szerintem azonnal le is tett, amint belépett az ajtón. Már ha magával hozta egyáltalán, amit erősen kétlek. De tegyük fel, hogy mégis nála volt a retikülje, amikor Landau lövöldözni kezdett. Szerinted Karen nekiállt keresgélni a retikülben a kés után?

– És ennek mi a jelentősége? – kérdezte Isis. – Ez a Kassenmeier szúrta le Landaut, nem?

Megráztam a fejem.

– Nem. De nem ám.

– De hát...

– Karen fejbe verte Miss Landaut – magyaráztam. – Felkapott valamit, és fejbe verte az idős asszonyt. Nem kellett olyan nagy erő ahhoz, hogy a földre küldje.

– És akkor leszúrta – jegyezte meg Carl. –Miért?

– Gondolom, biztosra akart menni.

– Biztosra akart menni, hogy gyilkossággal vádolják? Ó csak el akart tűnni onnan, és bekötni a vállát. Landau már a földön feküdt, nem jelentett Karenre semmiféle veszélyt. Csak fognia kellett a Fairborn-dossziét, és távoznia.

– Ki másnak lett volna oka megölni őt?

– Tegyük fel, hogy magához tért, miután Karen elment. Talán felvette a telefont, és leszólt a recepcióra. Vagy csak akkor tért magához, amikor maga belépett a szobába, Carly. Vagy azért, hogy elüntesse a nyomokat, vagy azért, hogy elhozza a Fairborn-aktát, mert Karen elfelejtette magával vinni. Vagy csak meg akarta nézni, mit tudna még ellopni.

– Ez nevetséges.

– Ha átkutatta Karen retiküljét, és magával hozta a kést, akkor előre eltervezte a gyilkosságot – néztem Carl szemébe. – Ha Karen otthagyta a retikült, és maga visszament érte, Miss Landau meg közben magához tért, és maga csak ekkor rántotta elő a kést, akkor felindulásában cselekedett, és ez egész másképp hangzik.

A legjobb hatásszünetet Jack Benny tartotta, amikor egy fegyveres így szólt hozzá: „Pénzt vagy életet!” Carl is majdnem ilyan kifinomult alakítást nyújtott, ahogy ott állt leesett állal.

– Nos – mondtam. – Nem kell sietni. Rengeteg ideje lesz még dolgozni a sztoriján.

– Várjon – szólalt meg. – Semmit sem lenne szabad mondanom. Már az elején be kellett volna fognom a számat, ugye? Szerepeltem a Törvény és rendben. Tudom, hogyan dolgoznak a zsaruk.

– És ettől már maga is majdnem rendőr – bólintott Ray –, ezért adunk lehetőséget arra, hogy elmondja a történteket a saját szemszögéből.

Carl a plafonra nézett.

– Ugyan már, tudom, hogy ez csak trükk, de nem érdekel. Ha elmondom az igazságot, csak azért teszem, hogy rendet tegyek a fejemben. Nem érdekes, mert senki sem fog hinni nekem.

– Valami azt súgja, hogy igaza van – mondtam neki –, de azért halljuk.

– Ugy történt, ahogy maga mondta – mesélte Carl. – Egészen odáig, hogy én a recepción voltam, Karen meg telefonált Miss Landau szobájából. Hisztérikus állapotban volt, és csak annyit értettem a szavaiból, hogy Miss Landau meglőtte. Otthagytam a recepciót, és felrohantam. A lakásban találtam Karent, aki vérzett, és Miss Landaut, aki eszméletlenül feküdt a földön, bár még életben volt. Az arca véres volt, gondolom, Karen ott ütötte meg az aranysárkánnyal.

– Egy aranysárkánnyal ütötte le? Miféle aranysárkánnyal?

– Ne kérdezze – nézett Carl Carolynra –, nem tudom, mire jó. Mindenesetre Karen ezzel ütötte le. Egyszerűen nem tudott mást csinálni, megragadta az első tárgyat, ami a kezébe akadt, és meglódította. Iszonyú nehéz az a sárkány. Kínai, tudja.

– Tudom, miről beszél – szúrta közbe Ray. – Megtaláltuk az asztalán.

– Én tettem oda – közölte Carl –, miközben rendet csináltam. Nem kellett volna visszatennem, tudom. Számít?

– Nekem nem – vonta meg a vállát Ray. – És Kaltenhammernek sem, mert neki már semmi se nem számít. Folytassa.

– Az ágyába tettem Miss Landaut. Tudom, hogy ezt sem lett volna szabad, de idős, törékeny asszony volt, és nem hagyhattam ott feküdni a földön. Alig volt súlya szegénynek.

– Az ágyában is találták meg – mondtam –, csakhogy holtan.

– Tudom – felelte a recepciós. – Akkor már halott volt, amikor másodjára odaértem. Először Karent kísértem a szobámba. Még szerencse, hogy tudott járni. És igaz, hogy van egy elsősegélydoboz a szobámban, így kitisztítottam és bekötöztem a sebét. Pár évvel ezelőtt a Közkórházban forgattam három hétig, szóval van némi tapasztalatom az elsősegélyben. Nem tudom, látta-e valaki a sorozatot, de én voltam az a lupusos beteg, akiről mindenki azt hitte, hogy meg fog halni. Aztán mégsem haltam meg, és mindenkit megleptem.

– Nem utoljára – néztem rá. – Gondolom, Karent is ágyba dugta.

– Hogyne. Aztán lesiettem a recepcióra, hogy megnézzem, mi történt, mert senkit sem tudtam beállítani magam helyett. Semmi sem történt, így visszamentem a hatodikra, Miss Landau szobájába. Be sem mentem a hálószobába, mert tudtam, hogy mentőt kell hívnom, de mielőtt megtettem volna, rendet akartam csinálni. Letöröltem az aranysárkányt, és visszatettem az asztalra. Visszatoltam a helyére a fiókokat, amiket Karen húzott ki. Megtaláltam a fegyvert a földön, és Karen retiküljét is, mert magával vitte, hogy abba tegye majd a leveleket. Nagy retikül volt, bőven elfért benne egy köteg levél.

– Mintha ez lett volna nála akkor is, amikor megölték – jegyezte meg Ray. – Nem volt benne semmiféle levélköteg, csak egy helyre kis fegyver. Lehet, hogy Landau pont ezzel lőtte meg.

– Mindent megcsináltam, ami az eszembe jutott – mondta Carl. –Aztán bementem Miss Landauhoz. Ott találtam az ágyában. A szívében Karen késével.

– Honnét tudja, hogy Karené volt a kés?

– Mert neki is ilyenje volt, gyöngyház nyeles pillangókése tízcentis pengével. És valaki Miss Landau szívébe vágta.

– Én nem láttam semmiféle kést – közöltem. – De lehet, hogy rá volt húzva a takaró.

– Mi sem találtunk benne kést, amikor odaértünk – jegyezte meg Ray.

– Mert magammal vittem – felelte a recepciós. – Tudom, hogy nem lett volna szabad, de...

– Az isten szerelmére! – Fakadt ki az egyenruhás zsaru. – Semmit sem lett volna szabad csinálnia.

– Tudom.

– A kést sem lett volna szabad kihúznia az áldozatból.

– Tudom.

– Folytassa csak – intett a zsaru. – Nem akartam félbeszakítani. Szóval kihúzta a kést.

– És lemostam róla a vért – folytatta Carl –, bár mikroszkopikus részecskék akkor is maradnak rajta, tudom.

– Persze, maga már csak tudja – húzta fel Ray a szemöldökét. – Elvégre szerepelt a Törvény és rendben.

– Úgy gondoltam, szükséges elővigyázatosság.

– Miután elmosta a kést...

– Visszatettem Karen retiküljébe.

– A fegyverrel együtt – mondtam.

– Igen.

– Mi volt még ott?

– A retikülben?

– Igen. Nem volt ott véletlenül egy nagyméretű boríték? – kérdeztem.

– Kerestem a borítékot – felelte –, mert Karen mondta, hogy megtalálta a leveleket, mielőtt Miss Landau meglepte őt. De nem találtam, ezért úgy gondoltam, hogy az vitte el a leveleket, aki leszúrta Miss Landaut. De a retikül nehezebb volt a kelleténél, mire megint megnéztem, és találtam az oldalán egy cipzáros zsebet. Abban volt a levelekkel teli boríték.

– Szóval nem kellett átnéznie a többi irattartót.

– Nem. Olyan gyorsan távoztam, ahogy csak tudtam.

– És mit csinált a levelekkel?

– A retikült visszavittem a szobámba – válaszolta –, ahol Karen pihent. Nem tudtam, mit mondjak neki, mert nem tudtam, mi történt. Ki szúrta le Miss Landaut? Biztos vagyok abban, hogy amikor először bementem a szobájába, még élt, de amikor másodjára, akkorra már valaki leszúrta. És esküszöm az élő istenre, hogy nem én voltam. – Megállt, és összeráncolta a homlokát. – Nem én tettem.

– Én sem – intette le Ray. – Folytassa.

– Visszavitte a retikült a szobájába – néztem rá Carlra.

– Igen.

– A kés még mindig benne volt.

– Igen.

– És persze a fegyver is. Landau fegyvere.

– Igen.

– És a levelek?

– Mi van velük?

– Mit csinált velük? Mert nem adta őket oda Karennek, különben nem maradt volna egy perccel sem tovább a kelleténél. Azonnal indult volna vissza Seattle-be. Hová dugta a leveleket, Carl?

Sóhajtott.

– A másik szobába.

– Melyikbe? A 303-asba?

– Igen. Karen az én szobámban volt, és arra gondoltam... Nos, nem tudom, mire gondoltam. Nem nagyon volt időm gondolkodni.

– Szóval ott dugta el őket, mielőtt visszament volna a szobájába, Karenhez.

– Igen. Ugyan nem esett útba, de...

– Azt hiszem, értem már. Elképesztő. Ha jól látom, éppen akkor dugta el a leveleket a szobában, amikor mi összeismerkedtünk Isisszel a hatodik emeleti folyosón. Pár perccel az előtt hozta ki a leveleket Landau szobájából, hogy én bementem volna, és nem sokkal előttem dugta el őket pont abban a szobában, amelyikbe a tűzlépcsőről beléptem, három emelettel lejjebb. Miért nem tudta a borítékot is betenni a bugyik közé? Annyi fáradságot megspórolt volna nekem.

– Én...

– Hová tette őket?

– A szekrénybe, az egyik polcra.

– Aztán visszament Karenhez, és megmondta neki, hogy hol vannak a levelek.

– Ööö...

– Nem így tett?

– Nem egészen.

– Mit mondott neki?

– Hogy Miss Landau meghalt. A kést nem említettem neki, ezért nyilván azt hitte, hogy ő ölte meg az aranysárkánnyal.

– Pokoli egy halál – jegyezte meg Carolyn.

– Szóval Karen azt hitte, hogy ő ölte meg Miss Landaut.

– Igen, de amikor a híradóban beszámoltak a haláláról, akkor elmondták, hogy Miss Landau szúrt sebtől halt meg.

– Akkor Karen azt hitte, hogy maga ölte meg.

– Mondtam neki, hogy nem én voltam, és hogy ugyanaz szúrta le Miss Landaut, aki a leveleket is megtalálta. Nem tudom, hitt-e nekem.

– Szóval nem mondta el neki, hogy hová rejtette a leveleket.

– Nem. Azt hittem, hogy majd megtalálja őket, amikor visszamegy a szobájába, de nem találta meg. Azt viszont észrevette, hogy a rubinjai eltűntek.

– Az én rubinjaim – szúrta közbe Isis.

– Igen, de akkor Karen már a sajátjának tartotta őket, és eltűntek. Nem tudtam, mire gondoljak, amikor elmondta nekem. Hazudott volna azért, hogy ne kelljen osztoznia velem a pénzen, amit értük kap? És ha nem hazudott, akkor mi történt velük?

– Mindeközben – köszörültem meg a torkomat – engem letartóztattak. És maga megtudta, hogy betörő vagyok.

– De mit csinált a 303-as szobában? Azt hittem, maga szúrta le Miss Landaut.

– Nos, aki egy védtelen idős asszonyba kést döf, valószínűleg nem húzza meg a határt az ékszerlopásnál – jegyeztem meg. – De egy pillanatra maradjunk még Ms. Landaunál, és felejtsük el egy pillanatra a rubinokat. Maga szerint ki tette? Ki ölte meg?

– Ötletem sincs.

– Tudja – néztem rá –, ezt elég nehéz elhinni. Szerintem igenis van ötlete.

Lesütötte a szemét.

– Gondolkodtam rajta – ismerte be.

– Nem mondja.

– De mondom. És tényleg nincs sok elképzelésem róla.

– De van.

– Nincs. Én...

– Az a személy az oka annak, hogy nem vitte vissza a saját szobájába a leveleket – mondtam. – Az a személy az oka annak, hogy nem mondta el a bűntársának, Karen Kassenmeiernek, hogy a levelekkel teli boríték ott van a szobájában a szekrényben. Mert közben maga másvalamin dolgozott.

– Én nem akartam átverni Karent – jelentette ki Carl. – Oda akartam adni neki a leveleket.

– Mikor?

– Egy vagy két nap múltán. Miután...

– Miután lemásoltatta őket – fejeztem be.

– Igen.

– Mert az a bizonyos személy másolatokat akart a levelekről – mondtam. – És olyan ajánlatot tett magának, amit nem utasíthatott vissza.

– Soha nem találkoztam ezzel az emberrel – közölte nyomatékosan Lester Eddington. – Szükségem van Gulliver Fairborn levelezésének másolatára, de nem vagyok abban a helyzetben, hogy pénzt ajánljak értük, és bűncselekményben sem vagyok hajlandó részt venni.

– Nyugi – intettem. – Nem magáról van szó.

– Ki más akarna másolatokat? Moffett gyűjtő. Ő az eredeti leveleket akarja, és különben is, ő bérelte fel Karen Kassenmeiert. A Sotheby’s pedig felvette az árverésére a leveleket. Én meg csak vissza akartam adni őket annak, aki írta. De volt még valaki, valaki, aki könyvet akart írni. Ezért bérelt fel engem, de mivel semmit sem akart a véletlenre bízni, bevont még valakit az ügybe a hátam mögött. Vagy mellettem. Vagy valahol. Nos, Carl? Ez a nő lenne az, akiről úgy gondolja, hogy megölte Anthea Landaut?

Carl hallgatott.

– A cica elvitte a nyelvét. – Megfordultam, és szigorúan ránéztem Alice Cottrellre. – Nos? Te ölted meg?

– Bernie – szólalt meg Alice, olyan sértetten, mintha legalábbis őt szúrták volna szíven, méghozzá olyasvalaki, aki annyira volt kedves hozzá, mint egykoron Brutus Caesarhoz. – Bernie, nem gondolod komolyan, hogy képes vagyok gyilkolni.

– Sok másra is képes vagy – feleltem. – Először is, belekevertél engem ebbe az egészbe, és megetettél velem egy sztorit, aminek köszönhetően csupán kedvességből és szívjóságból elhatároztam, hogy megszerezem neked Gulliver Fairborn leveleit. Mert így egy centet sem kell fizetned értük.

– Ez az igazság – állította Alice. – Ezért akartam őket.

– Mert Fairborn írt neked Charlottesville-be.

– Lehet, hogy néha kicsit füllentettem.

– Füllentettél?

– Elhallgattam dolgokat, vagy kiszíneztem őket. Nem Charlottesvilleben élek, és Gully nem írt nekem. De tudtam, mennyire ideges lehet, ahogy azt is, mennyire örülne annak, ha a levelek megsemmisülnének. Többször is elmentem a könyvesboltod előtt, mivel tudtam, hogy a tulajdonosa mellékesen betörő is, és...

– Nem úgy van az – mordult fel Ray. – Bernie egy betörő, aki mellékesen használt könyvekkel kereskedik.

... úgy gondoltam, rá tudlak venni arra, hogy segíts egy nagyszerű írónak.

– Meg egy középszerűnek is.

– Parancsolsz?

– A boltomba jár a Publishers Weekly – feleltem –, de sajnos alig van időm elolvasni, meg nincs is benne túl sok hasznos információ egy antikváriusnak, de egyik nap végre sikerült belelapoznom a régebbi számokba, és képzeld csak, mire bukkantam. Valakinek igencsak sikerült felhívnia magára a figyelmemet. Megírod a memoárod, igaz? Mindent megírsz az afférodról Gulliver Fairbornnal.

– Nem erről van szó – ingatta a fejét. – Érdekes életet éltem, és az embereket érdekli az ilyesmi.

– De az sem árt, ha egy kicsit besározod közben Fairbornt. Előadtál egy részletet a könyvből, de sajnos sokkal többet árultál el egyik kedvenc írómról, mint amennyit meg akartam róla tudni. És mint kiderült, egy szó sem igaz az egészből.

– Regényeket írok. Természetes, hogy egy kicsit javítok az igazságon.

– Nem akartad visszaadni neki a leveleit, igaz?

– Végül visszaadtam volna. Vagy megsemmisítettem volna őket. Vagy eladtam volna magának, Mr. Moffett, vagy odaadtam volna magának, Mr. Harkness. Sőt, talán még másolatokat is készítettem volna róluk magának, Mr. Eddington. De mit számít, hogy mit csináltam volna? Nincsenek nálam a levelek.

– De nagyon meg akartad szerezni őket. Én még be sem jelentkeztem a Paddingtonba, te már összeismerkedtél Carllal, és ugyanazt az ajánlatot tetted neki, amit nekem is. Csak ahelyett, hogy Carl jóindulatára apelláltál volna, a testi vonzerődet vetetted be.

– Milyen csúnyán hangzik.

– Pénzt nem nagyon tudtál neki ajánlani – folytattam –, de csinos és vonzó nő vagy, Carl meg sebezhető. És azt is elmagyaráztad neki, hogy semmibe se kerül megszereznie a leveleket. Szépen lemásolod őket, visszaadod Carlnak, aki azt csinál velük, amit akar.

– Carl jól nyomja – jegyezte meg elismerően Carolyn. – Lefeküdt Karennel, és nem tudott ellenállni Alice-nek.

– Soha nem voltunk szeretők Karennel – közölte Carl.

– Csak jó barátok – mondta Isis. – Ott aludt az ágyadban, és még csak kísértést sem éreztél?

– Nekem gyanús volt ez a Carl az elejétől fogva – szúrta közbe Ray. –Nem is értem, miért bukott Alice-re.

Carl a plafonra nézett, és mélyet sóhajtott.

– Ha az ember udvarias vagy akár csak egy kicsit is színpadias, azonnal azt gondolják róla, hogy meleg. Én nem vagyok az. Néhány barátom azonban meleg, és Karen közéjük tartozott. Mármint ő is meleg volt.

– Akkor nem érdekelte magát szexuálisan. –Nem.

– Alice viszont igen.

– Alice vonzó nő – felelte –, csábító és nagyon meggyőző. Kétezer dollárt ajánlott nekem, amivel egyébként még mindig tartozik...

– Ne számíts rá – nézett rá Alice.

– ...és arra is utalt, hogy siker esetén olyan ünneplést csapunk, amit nem fogok elfelejteni. Miss Landau halálát követő reggelen aztán felhívott, hogy megtudja, mi történt. Közöltem vele, hogy nálam vannak a levelek.

Alice-hez fordultam.

– Nem is értettem, miért nem hallok felőled – mondtam. – Mindenki más beugrott a boltomba, vagy felhívott, de te eltűntél. Legalább az érdekelhetett volna, hogy nálam vannak-e a levelek. Persze akkor már tudtad, hogy nincsenek.

– Ez mind igaz – felelte Alice. – De nem én öltem meg Landaut. Nem is voltam ott akkor éjjel.

– De ott lehettél – néztem rá. – Nyugodtan elsasszézhattál az üres recepció előtt, miközben Carl sorra szegte a törvényeket és árulta el régi barátait.

– Miért öltem volna meg Anthea Landaut?

– Irodalom ügynök volt – válaszoltam. – Nem azt mondtad, hogy egyszer elutasított? Lehet, hogy haragudtál rá.

– Ezt nem mondhatod komolyan.

– Nem is mondom. Honnét tudtad volna, hogy Karen Kassenmeier retiküljében egy kés van? Különben is, egészen biztos, hogy ugyanaz ölte meg Landaut, aki Kassenmeiert is. A gyilkos feltehetően ugyanazt a kést használta. És már csak azért sem lehetsz te, mert miközben Kassenmeiert meggyilkolták a lakásomban, te éppen lezavartál egy gyors menetet Carllal a 303-as szobában.

– Miközben te a zuhanyfüggöny mögött rejtőzél – mondta, és ajka körül halvány mosoly játszott. – Akárcsak Polonius, csak téged nem szúrt le senki. Felismerted a hangomat, Bernie? Ez olyan édes.

– Kapkodva öltöztél fel – folytattam. – Nem foglalkoztál azzal, hogy lehúzd az ágytakarót, ezért nem is kellett újra bevetned. Carl levette a polcról a leveleket, ahová tette őket, aztán odaadta neked, majd távoztál. Ha nagyon akartad volna, fogsz egy taxit, elsietsz a lakásomra, és ledöföd Karent, de miért tetted volna? A levelek már nálad voltak, nem volt miért ölnöd.

– Pontosan.

– És miért érdekelt volna Karen? És honnan tudhattál volna a késről a retiküljében?

– Talán Carl említette neki a kést – jegyezte meg Erica Darby. – Ki tudja, miről beszéltek szeretkezés után?

– Csakhogy én egy szót sem szóltam neki Karenről – állította a recepciós. – Még csak a nevét sem említettem soha. Karen szobájában... szeretkeztünk, mert ott voltak a levelek. De nem mondtam el Alice-nek, hogy kinek a szobája.

– Azt mondtad, hogy egy állandó lakóé, aki a keleti parton forgat valami vígjátéksorozatot – mondta Alice. – Ezért tetted oda a leveleket, mert tudtad, hogy ott biztonságban lesznek.

– Kanyarodjunk vissza Karen Kassenmeierhez – mondtam. – Mit mondott neki a levelekkel kapcsolatban? – kérdeztem Carltól.

– Semmit. Azt mondta nekem, hogy eltűntek a retiküljéből, mire azt feleltem, hogy valószínűleg ugyanaz vitte el őket, aki megölte Miss Landaut.

– Ezt akkor mondta el neki, amikor Karen megtudta, hogy nem ölte meg Miss Landaut az aranysárkánnyal.

– Igen.

– És mit akart tenni Karen?

– Először semmit, mert nem nagyon tudott volna mit tenni. És ott voltak a rubinok is. Visszament a szobájába, és szólt, hogy eltűntek az ékszerek. Egyszerűen nem értettem. Talán azt hitte, hogy én vettem el őket, mert csak én tudhattam, hogy ott voltak? De azt nem tudtam, hogy hol voltak, ahogy azt sem tudtam, hogy a szobában voltak-e egyáltalán, amikor betettem a leveleket a szekrénybe. De ezt nem árultam el neki, mert ő ugyebár nem tudott a levelekről a szekrényben – közölte Carl.

– Nem.

– Aztán úgy döntött, hogy magánál vannak – nézett rám a recepciós.

– A levelek?

– Nem, a rubinok. Elvégre maga betörő, mondta, és az ékszerek egy bezárt hotelszobából tűntek el, tehát csak maga lehet a betörő. Még hallotta is valakitől, hogy magánál vannak. Nem tudom, ki mondta el neki – tárta szét a karját Carl.

– Nem én voltam – jelentette ki Isis. – Én sohasem találkoztam vele, de ha találkozom is, akkor sem mondok neki semmit.

– És azt is tudta, hogy hol lakik – folytatta Carl. – Azt mondta, megpróbálja visszaszerezni a rubinokat, és ha nem sikerül, akkor az első géppel hazamegy Kansas Citybe. Későre járt már, amikor ezt mind elmondta nekem. Amint elment, azonnal felhívtam Alice-t, és Karen szobája előtt találkoztunk, mivel tudtam, hogy egy ideig úgyis távol lesz.

– De végül soha nem jött vissza – mondtam. – Találkozott valakivel a lakásomban, valakivel, aki eleve odacsábította. Valaki, aki kinyitotta neki az ajtót, mert Karen nem tudta volna megtenni. Kiváló tolvaj volt, de a betöréshez nem értett.

– Ki volt az? – kérdezte Ray. – Elég sok ajtót nyitnak ki és zárnak be ebben a történetben, Bernie, és te vagy az egyetlen, aki ért is hozzá.

– Csakhogy nem kellett betörőnek lennie annak, aki kinyitotta az ajtómat – jelentettem ki.

– Nem?

– Nem.

– Tudod, hogy ki ölte meg a lakásodban Daren Hufnagelt? – kérdezte Ray.

– Igen – feleltem. – Tudom, ki ölte meg Karen Kassenmeiert.

– Nos, akkor gyorsan mondd el nekünk is – szólalt meg Carolyn –, mert én még csak nem is sejtem. Nagyjából tudtam követni mindent, amit mondtál, Bernie, bár elég bonyolult. De nem látom, ki lehet a gyilkos. Lehet, hogy mégis Karen Kassenmeier ölte meg Miss Landaut. Aztán amikor felment hozzád, elkezdte gyötörni a bűntudat, és szíven szúrta magát.

– A kést meg megette?

– Miért? Eltűnt a kés? Akkor valaki még azelőtt járt nálad, hogy megtalálták volna a holttestet. – Megrázta a fejét. – Ennek sincs értelme. Rendben, valaki megölte őt. De mivel senki sem lehetett a jelenlévők közül, szóval...

– Pedig a jelenlévők között van az, aki megölte Karent – feleltem. – És úgy örülnék, ha nem kellene ezt tennem, Carolyn, de nincs más választásom. Az a nő volt, aki melletted ül. Erica.

– Egy régi sérelem – mondtam. – Lehet, hogy szeretők voltak, és rossz véget ért a kapcsolatuk. Talán mindketten ugyanarra a nőre hajtottak. Akármi is volt az oka, Erica Darby utálta Karen Kassenmeiert, és az évek múlásával sem csökkent az utálata.

Erica csak nézett rám. Arcáról semmit sem tudtam leolvasni, és azóta egy szót sem szólt, hogy gyilkosnak neveztem. Talán eszébe jutott, hogy Ray mindenkinek elmondta a jogait, még ha nem is hivatalos formában. Vagy csak nem tudott mit hozzátenni a történethez.

– Erica bosszút akart állni – folytattam –, és a jelek szerint ismeri a régi szicíliai mondást, mely szerint a bosszú hidegen jó, szóval hagyta, hadd üljenek a dolgok, és Karen még csak nem is sejtette, hogy Erica haragszik rá. Felhívta, miután megérkezett New Yorkba, és elmesélte neki, hogy miért jött és hol szállt meg.

– Így Erica pont azon az éjjelen jött el a hotelba, amikor Karen akcióba lendült. Nem tudom, mit és mennyit tervezett meg előre, és mennyit improvizált a helyszínen, de akkor érkezhetett meg a Paddingtonba, amikor a recepció üresen állt. Tudta, hogy Karen melyik szobába akart betörni, így hát leemelte a kulcsot a helyéről, és felment a hatodikra. Amikor felért, Carl éppen a saját szobájában demonstrálta Karennek, hogy mit tanult a Közkórház forgatásán. Erica eközben bement Miss Landauhoz, és meglátta, milyen felfordulást hagytak Karenek maguk után: Miss Landau eszméletlenül feküdt az ágyban, fegyver a földön, Karen retikülje a széken.

– Lehet, hogy az idős asszony magához tért és kiabálni kezdett, ezért Ericának el kellett hallgattatnia. De szerintem Miss Landau nem nyitotta ki a szemét. Szerintem Erica meglátta, és eszébe jutott a kés, amit Karen a retiküljében hordott. Elővette, majd egy zsebkendőt tekert a kezére, hogy csak a volt barátnője ujjlenyomatai legyenek a kés nyelén. Aztán beledöfte Miss Landau mellkasába, és egyszerűen távozott.

– Észrevétlenül kijutott a hotelból, és hívta a rendőrséget. Már úton voltak, amikor Carl is felhívta őket, mert Isis jelentette neki a találkozásunkat a hatodik emeleten. Ezért értek ide ilyen gyorsan. Erica úgy gondolta, ezzel kész is. Karen Kassenmeier, egy jól ismert, priusszal rendelkező betörő a hotelban, pár emelettel feljebb egy idős asszony holtan, mellkasában egy késsel, amely tele van Karen ujjlenyomatával, valamint pár méterre a holttesttől Karen retikülje. A zsaruk úgy repülnek majd rá Karenre, mint a legyek a friss döghúsra, és ha jó ügyvédje van, talán húsz év múlva szabadulhat is. Ha meg rossz ügyvédje van, akkor tényleges életfogytiglant kap, esetleg egy tűt a karjába.

– Arra viszont nem gondoltál – mondtam Ericának –, hogy Carl még a zsaruk előtt visszamegy Miss Landau szobájába. Mire odaértek, már nem volt kés a holttestben, nem volt retikül a széken, semmi sem volt, ami régi barátnődre, Karenre terelte volna a gyanút. Ám Karen sem ült ölbe tett kézzel, hiszen nem szerezte meg a leveleket, amikért New Yorkba jött, és az útközben ellopott rubinoknak is lába kélt.

– Téged meg hajtott a bosszú. Elmondtad neki, hogy Carolyn elszólta magát, és tudod, hogy a rubinok nálam vannak, és talán még a levelek is. És te pontosan tudod, hogy hová rejtettem őket a lakásomban.

– Karent a lakásodhoz rendelted, ott kellett várnia, amíg te Carolynnal vacsorázol. Utána Carolynhoz mentetek, és te azonnal kiosontál a lakásból, ahogy Carolyn elaludt. Aztán felszedted Karent a lakásodnál, és együtt mentetek el a Hetvenegyedik utca és a West End sarkára. Amikor benn voltatok a lakásomban, csak a megfelelő alkalomra vártál. Kivetted a kést a retiküljéből, hogy ugyanúgy használd, ahogyan Miss Landaunál tetted. Csakhogy akkor az áldozatod eszméletlen volt, most meg nem, és ez megnehezítette a dolgodat. Akkora zajt csaptatok, hogy még a szomszédom, Mrs. Hesch is felfigyelt rá, a rendőrséget azonban nem hívta ki. Aztán szépen hazamentél.

– És hogyan mentek be? – kérdezte az egyenruhás zsaru, akin az érdeklődés jelei mutatkoztak. – Azt mondta, hogy Kassenmeier nem volt valami ügyes betörő. Ez a madám itten az?

– Én nem tudok róla, hogy az lenne.

– Akkor meg hogyan mentek be?

– Kulccsal – feleltem. – Carolyn a legjobb barátom. Mindkettőnknek van kulcsa a másik lakásához és üzletéhez.

– És ő adta ennek a madamnak a kulcsot?

– A madamot Erica Darbynak hívják – közöltem –, már ha rendesen le akarja írni a nevét a jelentésben, amelyet a kettős gyilkosság miatt eszközölt letartóztatásról óhajt írni. Szóval Erica elvitte Carolynt mulatni, és most az egyszer nem érdekelte, hogy a barátnője mennyit iszik. Sőt, még bátorította is.

– Mert ünnepeltünk – jegyezte meg Carolyn.

– Erica pedig egy ideje már érthetetlen módon érdeklődött utánam. Tudta, hogy hol lakom, tudta, hogy neked kulcsod van a lakásomhoz, és hagyta, hadd igyál annyit, amennyit csak bírsz, és utána...

– Tette, amit szokott – fejezte be Carolyn –, és én gyakorlatilag elájultam a piától meg a szextől. És utána? Honnét tudta, hogy hol van a kulcs?

– Hol tartod?

– Egy kis szekrényben a bejárati ajtó mögött.

– És mi van a kulcscímkére írva?

– Bernie kulcsai – felelte. – Nem olyan nehéz megtalálni őket.

– És mi van azzal a portással? – vette fel a fonalat a zsaru. – Huszonnégy órás portaszolgálat van ott, ahol lakik.

– Maradjunk inkább a huszonnégy órás szolgálatban – válaszoltam. –Nincsenek ott állandóan, dolguk is akad, meg néha alszanak is egy kicsit. De még ha a helyén is volt a portás, mit látott? Két jól öltözött, csinos fehér nőt. Kiszálltak a taxiból, és olyan határozottan léptek be az épületbe, mintha ott laknának. Felmentek, aztán Erica rázárta az ajtót Karen holttestére, taxival visszament Carolyn lakására, és a helyére akasztotta a kulcsot. Végül hazament, és lefeküdt aludni.

– És kész?

– És kész – feleltem. – Itt a vége. Erica két embert megölt azért, mert az egyik egyszer nagyon régen felbosszantotta. Gondolom, a kerületi ügyész kideríti, mire az ügy a bíróság elé kerül, engem nem igazán érdekel, hogy miért rágott be. Mert talán még értelmetlenebb lesz tőle két ember halála.

– Nem akármilyen egy történet – szólalt meg Erica.

– Büszke vagyok rá – ismertem el. – Hiányzik pár apró részlet, amúgy minden a helyén van.

– Csak annyit mondok – közölte –, hogy semmit sem lehet bizonyítani abból, amit most elmondtál.

– Gondoltam, hogy ezt fogod mondani. Különös, de az ártatlan emberek soha nem a bizonyítékok hiányára hivatkoznak. Csak annyit mondanak, hogy nem ők voltak. A helyzet viszont az, hogy éppen elég bizonyíték van, és még több lesz, amikor a rendőrség is nyomozni kezd. Találnak tanúkat, akik tudnak kettőtök kapcsolatáról Karennel. A taxisofőr is emlékezni fog rátok, aki a lakásomhoz vitt titeket. Találni fognak valakit, aki látott téged a Paddingtonban a gyilkosság estéjén, és nem lennék meglepve, ha a megtalálnák az ujjlenyomataidat is. És persze ott van a kés.

– Miféle kés?

– A kés, amivel két embert megöltél. A tízcentis pengéjű pillangókés. Mennyibe akarsz fogadni, hogy a lakásodon van?

– Az teljesen ki van zárva.

– Valami azt súgja, hogy a rendőrök meg fogják találni – folytattam. –Egy üveg Cloroxban a mosdó alatti szekrényben egy Virginia Slims-katalógus mellett. Gondolom, így lehet a legjobban megszabadulni a vérnyomoktól, de miért akartad megtartani a kést? Csak bele kellett volna dobnod egy esőcsatornába vagy egy kukába. – Ránéztem. – Emléknek tartottad meg? Elismerem, jobb, mint a szuvenírok, amiket Jeffrey Dahmer őrzött meg, de akkor is ostobaság volt megtartani.

– Nincs semmiféle pillangókés a lakásomon.

– Akkor rosszul tudtam. Mit csináltál a késsel?

– Én soha... Honnét tudod, hogy egy Virginia Slims-katalógus van a mosdó alatti szekrényben?

– Biztosan Carolyn említette.

– Te rohadék! Te tetted oda a kést! De...

– De hogyan jutottam be?

– Tudom, hogy hogyan jutottál be. Betörő vagy. Hol szerezted a kést? Mert nem lehet ugyanaz. Nem lehet. Egy másik kést tettél a lakásomba!

– Ha átgondolod – feleltem –, akkor te is rájössz arra, amire mindenki más rájött már. Egyetlen magyarázat lehetséges arra, hogy egy másik kést tettem a lakásodba.

– Joga van hallgatni – szólalt meg Ray Kirschmann. Egyszer már elmondta mindenkinek, de most csak Ericának ismételte el a tudnivalókat, majd az egyenruhás zsaru megbilincselte a nőt. Könnyen ment, mivel időközben odaállt Erica mögé, aki mellől Carolyn is elhúzódott.

Aztán a rend két őre elvezette Ericát, és az ajtó becsukódott mögöttük.

Örültem a friss levegőnek. Isis Gauthier szobája nagyobb volt az enyémnél, ennek ellenére megrekedt benne a levegő, olyan sokan voltunk. A nyitott ablakon ugyan nem sok levegő jött be, ám amikor Ray kinyitotta az ajtót, érezni lehetett a kereszthuzatot.

Mintha mindenki visszafojtott lélegzettel ült volna a helyén, és csak akkor fújta ki a levegőt, amikor az ajtó becsukódott mögöttük. Akkor aztán mindenkibe visszatért az élet.

– Nos – túrt bele szénaboglyahajába Hilliard Moffett. – Örülök, hogy ennek vége.

– Én is – jegyezte meg Lester Eddington.

– Sokáig tartott – mondta Victor Harkness –, de végre vége van, nincs itt az a rettenetes nőszemély, végre foglalkozhatunk azzal, amiért idejöttünk.

– Várjon egy percet – emeltem fel a kezemet. – Egy bonyolult ügyet sikerült megoldani, és lelepleztünk egy gyilkost. És erre azt mondja, végre vége?

– Nem ezért jöttünk ide – közölte Moffett.

– Ezért hívtam ide mindenkit – feleltem. – Már ha valakit érdekel egyáltalán.

– De mi nem ezért jöttünk el – mutatott rá Lester Eddington. – Maga ezért jött ide, és talán az a nő is, mi is a neve...

– Erica – mondta Carolyn.

– Lehet, hogy ez az Erica is ezért jött ide, és nyilván a rendőrség is. De mi a levelek miatt vagyunk itt.

– Ó – bólintottam. – A levelek.

– Amelyeket Gulliver Fairborn írt az ügynökének, Anthea Landaunak.

– Azok a levelek.

– Azt hallottuk – intett Moffett Alice felé –, hogy nála vannak.

– Már nincsenek – mondta Alice.

– És az kinek a hibája? – kérdeztem. – Felhívtál, hogy megsemmisítetted és elégetted a leveleket. Megnyugtattál, hogy minden rendben, és értesítetted Fairbornt is, hogy mi történt velük. Azt is mondtad, hogy Fairborn megkönnyebbült. Aztán repülőre ültél, hogy hazamenj Virginiába. Sőt, még a beszélgetésünket is félbeszakítottad, mert indult a géped. – Alaposan végigmértem. – Újabb füllentés, Alice?

– Már éppen elég baj ért miattam – felelte Alice. – Letartóztattak, az éjszakát egy cellában kellett töltened. Nem akartam, hogy olyasvalamit keress, amit nem tudsz megtalálni. Ezért füllentettem. Nem akartam, hogy megint bajba keveredj.

– Milyen figyelmes tőled. És az az igazság, hogy be is jött. Azóta sem zártak rács mögé.

– De te elloptad tőlem a leveleket – nézett rám. – Ugye?

– Mindössze a telefonszámon tudtam elindulni – válaszoltam –, amely mindig csak kicsöngött. Ray szerzett egy címet a számhoz, én meg fogtam a szerszámaimat, és tettem, amihez a legjobban értek.

– És most magánál vannak a levelek? – kérdezte Moffett.

– Csak nála lehetnek – közölte Alice –, mert nálam nincsenek. – Szomorúan megrázta a fejét. – Bárcsak le tudtam volna másolni őket. Akkor nem érdekelne, hogy mi történt velük. Azon nyomban indulni akartam a fénymásolóhoz, de aztán úgy döntöttem, hogy nincs miért rohannom, és akár el is olvashatom őket. Később lefénymásolom mindet, majd az eredetiket megsemmisítem.

– Isten az égben! – kapott a szívéhez Victor Harkness. – De hát ez... vandalizmus!

– Nem semmisítetted volna meg őket – mondtam. – Megtaláltad volna a módját, hogy eladd a három úriember valamelyikének.

Alice ellenkezni akart, de aztán vállat vont.

– Talán – ismerte be. – De most már nincsenek nálam, így aztán mindegy is, nem?

– Ebből elég – morogta Moffett, aki soha nem látszott még ennyire buldognak, és tudtam, hogy ez a kutya nemcsak ugat, hanem harap is. –Kinél vannak a levelek?

– Nekem csak a másolatok kellenek – jelentette ki Lester Eddington. – Már ha elfogadható áron tudom megvásárolni őket. Engem nem érdekel, hogy a két úr közül melyik kapja az eredeti leveleket.

– Én is így vagyok vele – mondta Alice, és mindenki felé fordult. –Nekem meg kell írnom egy könyvet, el kell mesélnem egy történetet, és bár a levelek nem nélkülözhetetlenek, de mindenképpen hasznukat tudnám venni. És Mr. Eddingtonhoz hasonlóan én is tudnék egy keveset fizetni a másolatokért. Szerintem mindketten nyugodtan kaphatnánk egy-egy másolatot a levelezésből, hiszen a fénymásolás nem tesz kárt az eredetikben, és az értéküket sem csökkenti.

– Ezt a tulajdonos dönti el – közölte Moffett. – Miután megszereztem a leveleket, majd én eldöntöm, hogy ki kaphat belőle másolatot.

– Biztosan lemaradtam valamiről – szúrta közbe Isis. – Mikor kerültek magához a levelek?

– Mihelyt túlesünk a formalitásokon, az enyémek lesznek – felelte a gyűjtő magabiztosan. – Abban a helyzetben vagyok ugyanis, hogy mindenkinél többet tudok ajánlani a levelekért, és ezt is fogom tenni. Szép kis árverést szervezett ide, Mr. Rhodenbarr, mire vár hát, induljanak a licitek.

– Egy pillanat – szólalt meg Victor Harkness. – Lehet, uram, hogy magának mély a zsebe, de a levelekre szerződés szerint egyedül a Sotheby’snak lehet jogos igénye. A tulajdonosuk Miss Anthea Landau volt, halála után pedig az örökösei, és a szerződésünk az örökösökre is kiterjed. Ugyan szívesen fizetünk Mr. Rhodenbarrnak egy jelentősebb összeget, amiért megtalálta a leveleket, de azt nem fogjuk hagyni, hogy jogtalan és törvénytelen módon cseréljen gazdát a Fairborn-Landau levelezés.

– Pereljen be – javasolta Moffett.

– Készen állunk rá.

– Vagy kíméljen meg mindkettőnket a macerától, és egyezzünk meg itt és most. Minden további nélkül kiállíthatok két csekket: az egyiket Mr. Rhodenbarrnak, a másikat meg a Sotheby’snek. De nem kell csekknek lennie, tőlem aztán lehet készpénz is. Többet fizetek, mint amennyit a cége jutalékként kapna, az biztos.

– Ez szabályellenes. Kétlem, hogy a cégnél belemennének.

– Én nem szólok nekik, ha maga sem szól – mondta Moffett. – Ebben az esetben nekem sem kell tudnom, hogy hol köt ki a készpénz.

Harkness igyekezett sértettnek látszani, de láttam rajta, hogy vonzónak tartja az ajánlatot. Érdekes lett volna látni, milyen döntést hoz, de hosszú volt az este. Felemeltem a kezem, mire mindenki rám figyelt.

– Én azt mondom – szólalt meg Marty Gilmartin –, bár én senki sem vagyok ebben a történetben, hogy egy kicsit elragadtatták magukat, uraim.

Valaki megkérdezte, hogy miről beszél.

– Olyan leveleken veszekednek – felelte Marty, – amelyek vagy léteznek, vagy nem, és vagy a barátunknál vannak, vagy nem. Nem kellene először kideríteni, hogy hol vannak a levelek?

– Igaza van – bólintott Moffett. – Ha itt vannak magánál a levelek, Rhodenbarr, akkor most azonnal vegye elő őket.

– Ha meg nincsenek – tette hozzá Harkness –, akkor itt az ideje, hogy idehozza őket.

Benyúltam a belső zsebembe, és elővettem a lila levélpapírt, amit korábban már megmutattam nekik. Most azonban ki is hajtogattam, és átnyújtottam Martynak.

– Hoztam magammal egy mintát – mondtam. – Olvasd el, kérlek. Marty feltette az olvasószemüvegét, és olvasni kezdett.

– „Kedves Anthea, még mindig nem kaptam meg a csekket az olasz jogokért. Mondd meg nekik, hogy az egészet spagettire akarom költeni, így visszakapják a pénzüket. Addig azonban csak játszanak és cappuccinót isznak az én pénzemen, és ez nekem nem tetszik. Nekem meg benövi a folyondár a házamat, mire egy centet is látok abból a pénzből. Gully.”

– Hadd nézzem – szólalt meg egyszerre Moffett és Eddington, majd Marty háta mögé álltak.

– Ez az ő aláírása – jelentette ki Moffett. – Bárhol felismerem.

– Én is – bólintott Eddington. – Éppen elégszer láttam már. És ugyan nem merek megesküdni rá, de szerintem ez az a hordozható Royal írógép, amelyet akkoriban használt. Az e teteje eltömődött, a g meg egy kicsivel feljebb üt a többinél.

– Szabad lesz? – mondtam, és elvettem Martytól a levelet.

– Ez egy valódi levél – tudatta mindenkivel Moffett. – így már elhiszem, hogy a maradék is magánál van, biztonságos helyen. Vágjunk bele. Mit akar?

– Mindenki elmondta már, hogy mit akar – feleltem –, csak én nem, ugye?

– Nos?

– A jelek szerint senki sem törődik azzal – válaszoltam –, hogy Gulliver Fairborn mit akar.

– Fairborn nincs itt – közölte Moffett. – így nem tudjuk megkérdezni. Gyerünk, mondja csak el, maga mit akar.

– Amúgy meg – szúrta közbe Harkness – ő nem is érintett ebben a kérdésben.

– Tényleg? – kaptam fel a fejem. – Mert én úgy látom, hogy ő a legérintettebb ebben a kérdésben, ő írta a leveleket.

– De attól a pillanattól kezdve nem az ő levelei, hogy bedobta őket a postaládába. A szerzői jog az övé, de a levelek maguk a címzett tulajdonát képezik.

– Tudom.

– Akkor az sem számít, hogy mit akar.

– Nekem számít – néztem rájuk. – Én nem a pénz miatt keveredtem bele ebbe a történetbe. Higgyenek nekem, ennél sokkal könnyebben is tudok pénzt keresni. Akár még törvényesen is. Csakhogy én tenni akartam valamit azért az emberért, akinek a könyve megváltoztatta az életemet.

– Térjen már a lényegre.

– Rendben. – Közelebb léptem a kandallóhoz. Felnéztem Elvisre, aki visszanézett rám. Tudom, hogy ostobaság, de volt egy olyan érzésem, hogy a Király szerint helyesen cselekszem.

A szikrafogó teteje fölött szépen becsúsztattam a levelet a tűztérbe.

– Tessék – mondtam. – Alice, azt mondtad, hogy elégetted a leveleket. Nos, tegyük fel, hogy tényleg így tettél. Tegyük fel, hogy egyetlen levél túlélte. És az most csatlakozik a többihez.

Moffették kicsit lassúak voltak, de amikor látták, hogy mi történik, egyszerre löktek félre az útból és rántották el a szikrafogót a kandalló elől. De elkéstek. A levél egy pillanat alatt lángra gyulladt és elégett.

Szép látvány volt, ahogy a lila papír fényesen égett a félig szenes fahasábokon és a vöröslő parázson. És ahogy nézték, meglátták a többi lila levélpapír maradékát is, melyek azalatt égtek el, hogy mi megtudtuk, ki ölte meg jogos tulajdonosukat.

– Istenem – sápadt el Harkness.

– Pótolhatatlan veszteség – sóhajtott Moffett. – Egyedi darabok, és most örökre megsemmisültek. Maga mocskos kurafi.

– Maga meglopta a jövő irodalomtörténészeit – mondta Lester Eddington. – Remélem, most boldog.

– Maga megszegte a törvényt – emelte fel a hangját Harkness. – A Landau-örökség képviseletében feljelenthetjük lopásért, magántulajdon megsemmisítéséért...

– A törvények azért vannak, hogy megszegjük őket – tártam szét a karomat –, de úgysem tudna semmit sem rám bizonyítani. Mit tehettem volna? Volt egyáltalán választásunk?

Isis megkérdezte, mire gondolok.

– Nos, mi mindannyian rabjai vagyunk valaminek, nem? Alice rabja a könyvének, Eddington rabja az övének. Moffett rabja a gyűjteményének, Harkness a munkája rabja. És ott van Erica Darby. Ő a bosszúvágy rabja. Nézzék meg, hová vezetett ez az egész.

– És te, Bernie?

Carolynra néztem, aztán a többiekre.

– Lehet, hogy bűnöző vagyok – feleltem –, de ettől még nem vagyok rossz ember. Hülyén hangozhat, de én meg rabja vagyok annak, hogy helyesen kell cselekednem.

Ezt a kijelentésemet csend fogadta, mély, mindent átölelő csend, és addig tartott, amíg a piszkavassal bele nem túrtam a parázsba. Néhány darabka lila papír lángra kapott, és pillanatok alatt elégett. Erre többen feljajdultak. A cetlik aprók voltak, nem mentek volna velük semmire, mégis sokkoló volt látniuk, amint az utolsó fecnik is elenyésznek a tűzben.

– Kész – mondtam. – A partinak vége. Hacsak nem akarnak még maradni. Milyen itt a szobaszerviz? Carl? Ha leszólunk a recepcióra, rendelhetünk valami italt? Megrázta a fejét.

– Akkor ennyi – jelentettem ki. – Köszönöm mindenkinek, hogy eljött.

A három bölcs férfiú, Harkness, Moffett és Eddington egyszerre állt fel és távozott. Pár perce még ellenségek voltak, most azonban összekovácsolta őket az irántam érzett utálat. Carl Pillsbury pár percig maradt még, és azon gondolkodott, hogyan tudja megmenteni az állását. Ha nem sikerül, kérdezte, akkor hol fog lakni? Isis közölte vele, hogy el lehet költözni, és újra lehet kezdeni.

– És ne fesd a hajad – tette hozzá. – Az ősz kifejezetten előnyös.

– Komolyan?

– Nem kérdés. Vonzó férfi vagy, de ősz hajjal ellenállhatatlan is lennél. Úgy láttam, Carl hitt neki. Elvégre színész volt. Láthatóan jobb kedvre derült, mindenkitől elköszönt, és távozott.

Alice következett, aki csak annyi időre állt meg, hogy közölje velem, micsoda egy rohadék vagyok, de fejet kell hajtania az elveim előtt.

– Ki tudja, talán még belekerülsz az emlékirataimba.

Amikor becsukta maga mögött az ajtót, benyúltam a zsebembe, és elővettem egy ékszeres dobozt. Felemeltem a tetejét, Isis meg kivette belőle a nyakláncot, és a nyakába tette. Retiküljéből kihúzott egy kis tükröt, hogy megnézze benne magát. Szóltam Carolynnak, hogy ő is nézze meg.

– Gyönyörű – mondta.

– De tudod – sóhajtott Isis –, nem hiszem, hogy képes lennék ugyanúgy viselni őket. Két nőt megöltek érte. Nem ezekért az ékszerekért, de...

– Tudom, hogy mire gondolsz – felelte Carolyn.

Azzal Isis levette a nyakláncot, és visszarakta a dobozba. Becsuktam a tetejét, Isis elvette tőlem a dobozt, és odaadta Martynak.

– Remélem, Cynthia Considine örülni fog neki – mosolygott.

– Ő soha nem lesz olyan szép, mint te – felelte Marty. – Akár a rubinokkal, akár nélkülük.

– Milyen édes – felelte Isis, és kicsi híja, hogy nem dobolt a lábával.

Nem kellett sokáig várnia. Marty zsebre tette az ékszeres dobozt, majd a másik zsebéből előhúzott egy vastag borítékot, és Isisnek nyújtotta.

– Húsz? – kérdezte Isis.

– Huszonöt – válaszolta Marty. – Meggyőztem Johnt, hogy a nagylelkűség sosem árt.

– Milyen édes – nyomott egy csókot Isis Marty arcára, aztán betette a borítékot a retiküljébe. – Állítólag a gyémántok a lányok legjobb barátnői – mosolygott –, de szerintem ugyanez elmondható a rubinokról is. Viszont egy szegény színésznőnek a készpénz a legjobb barátnője. Gyakorlatiasnak kell lennünk, nem igaz?

– Nem kérdés.

– De te nem vagy gyakorlatias, Bernie. Te betörő vagy. Van egy sötét oldalad, aminek van egy napos oldala is, nem igaz? Ezt már akkor sejtettem, amikor hallottam, hogy felvittél magaddal egy mackót a szobádba. Egy betörő egy játék mackóval!

– Nos – feleltem.

– Aztán lemondasz egy kisebb vagyonról, hogy szívességet tegyél valakinek, akivel még csak nem is találkoztál. Elloptad a rubinjaimat, aztán visszaadtad őket, és egy centet sem kerestél rajta.

– Nem vagyok valami jó üzletember – ismertem el. – Az antikvárium sem megy valami jól.

– Szerintem így van ez jól – nézett rám kedvesen. – Nem akármilyen egy alak vagy, Bernie Rhodenbarr. Nem akármilyen alak.

Azzal kezet fogtunk, és a kelleténél kicsivel tovább tartotta a kezemet az övében.

Tizennegyedik fejezet

Pár nap múlva a boltomban ültem, és papírgalacsinokat dobáltam Rafflesnek – fehéret, nem lilát. Láthatóan unta már az egészet, de azért becsülettel ugrált. Nyílt az ajtó, és Alice Cottrell lépett be rajta.

– Tényleg nálad vannak? – kérdezte. – Tényleg? Vagy csak így akartál lecsalni ide?

– Dehogyis – feleltem. – De először villantsd a zsozsót.

– Mit csináljak a mivel?

– Villantsd a zsozsót – ismételtem konokul.

– Először te mutasd, mid van, Bernie. Megráztam a fejem.

– Carl nem kapta meg előre a pénzt, és tudjuk, ugye, hogyan járt. Azt a kétezret kérem tőled, amit neki ígértél, és amíg nincs itt a kezemben, semmit sem mutatok meg neked.

– Ezt megérdemeltem – felelte halkan, és elővett a retiküljéből egy köteg pénzt. Százasok voltak, összesen húsz darab. Tudom, mert megszámoltam őket.

A tárcámban otthonra leltek, aztán a pult alól előhúztam egy borítékot. Nagyon hasonlított arra, amelyik Karen Kassenmeier retiküljében is ott lapult a Paddington 303-as szobájában és Alice lakásában az East Side-on. Kinyitottam, és előhúztam belőle egy rakás papirost, amelyek igencsak hasonlítottak az eredeti borítékban lévőkhöz. Ezek azonban fehér lapok voltak, olyan fehérek, amilyenekből a galacsinokat gyúrtam Rafflesnek. Alice megragadta a papírokat, és találomra beléjük olvasott.

– Itt van az a folyondáros is – mondta. – Ezek tényleg Gully leveleinek a másolatai.

– Én is pontosan ezt állítottam.

– Nem tudom, hogyan köszönjem meg neked.

– Kifizetted, amiben megállapodtunk.

– Elég sok mindenen mentél keresztül kétezer dollárért. De azt is tudod, hogy nem csak ezt ígértem Carlnak.

– Tudom.

– Tényleg felismerted a hangomat a fürdőből? Nagyon halkan beszéltem.

– Amit felismertem, abban nem igazán szavak voltak.

– Ha akarod, megint hallhatod ezeket a hangokat.

– Ó.

– Ha jól kevered a lapjaidat.

– Majd hívlak.

– Megvan a számom?

– Azt is mondhatjuk.

Alig telt el egy óra, és megint nyílt az ajtó. Egy hórihorgas alak lépett be tweedzakóban. Lester Eddington volt az, és tőle nem kértem előre pénzt. Nagyjából ugyanúgy nyújtottam át neki a borítékot, mint Alice Cottrellnek. Eddington szégyenlősen mosolygott, amikor kihúzta a borítékból a lapokat.

– Az ember nem lehet elég óvatos – mondta. – Eddig csak egyetlen levelet láttam, az autentikus volt, de... – Összeráncolta a homlokát, aztán bólogatni kezdett, majd csettintett a nyelvével, végül magában motyogott valamit. – Ez egy aranybánya – jelentette ki végül. – Elmondhatatlanul tragikus lett volna, ha megsemmisülnek.

– Éppen ezért másoltam le először.

– Hála istennek – vágta rá gyorsan. – Nem lenne szabad mondanom, de örülök, hogy az eredetik már nincsenek meg. Így legalább nem kell azon aggódnom, hogy más is közzéteszi a leveleket.

– És Fairborn életében maga sem teszi közzé őket.

– Ki van zárva. Addig nem adom ki, amíg ő él, és ellenkezhet. Vagy perelhet. Most ő számolta meg a pénzét. Sokkal több bankjegyet hozott, mint Alice: egy rakás ötvenest és százast, összesen háromezer dollár értékben. Eszembe jutott, hogy mennyit dolgozhatott ezért a pénzért, és elgondolkodtam azon, hogy visszaadom neki. Aztán azt tettem ezzel a gondolattal, mint korábban az összes testvérével. Megfojtottam.

– Köszönetet mondok magának a könyvben – közölte. – De azt nem említem meg, hogy pontosan miben segített.

– Nos, az ember nem lehet elég óvatos.

Victor Harkness is megjelent öltönyben és nyakkendőben, kezében egy remek aktatáskával. Úgy nézett ki, mint amiért legalább ezer dollárt fizetett, de könnyen lehet, hogy attól a szenegáli férfitól vette, aki velem is üzletet akart kötni.

Mivel az üzletben volt egy vevőm – idősebb férfi svájcisapkában, őszülő szakállal –, ezért Harknesst hátravezettem az irodába, és a szekrényből elővettem egy nagyalakú borítékot. Harkness leült, kinyitotta a borítékot, és kihúzott belőle pár tucat lila papirost.

– Kiváló – mondta.

– Egy hiányzik – mondtam. – Amit el kellett égetnem, hogy meggyőzzem a többieket arról, tényleg megsemmisítettem a többit.

– Azt, amelyikbe a bocsáról és a cappuccinóról írt?

– Meg a folyondárról. Az összes többi itt van.

– A cég rendkívül hálás – közölte –, ahogyan én is. És nem csak a jutalékunkról van szó. Már bejelentettük, hogy aukcióra bocsátjuk a leveleket, és elég rosszul venné ki magát, ha mégsem tennénk.

– Azt pedig nem akarjuk.

– Egyáltalán nem. És hatalmas veszteség lett volna ez az irodalomtörténet számára, úgy elméleti, mint gyakorlati szempontból. És azok a jótékonysági szervezetek sem jártak volna valami jól, akikre Miss Landau örökül hagyta a vagyonát. Azt az egyet sajnálom csak, hogy senki sem tudja majd, mekkora szerepet játszott az egészben egy bizonyos antikvárius.

– Majd csak megleszek valahogy – legyintettem.

– Akkor készpénz, ugye? – Kinyitotta az aktatáskát, és kivett belőle egy banki borítékot. – Ötezer dollár, amiben megegyeztünk. Remélem, kielégítőnek találja.

Kicsivel dél után vettem ebédet magunknak, és átvittem a Pudliművekbe, aztán egy óra után kiléptem az ajtón, és nem balra fordultam, hanem jobbra. Aztán még egyet balra, és a Broadwayn elsétáltam a kávézóig, ahol Hilliard Moffett várt az egyik hátsó bokszban. Leültem vele szemben, és – micsoda meglepetés – egy borítékot tettem az asztalra.

Moffett már evett, én meg csak kávét akartam inni. Miközben vártam, hogy kihűljön, a gyűjtő a tőle elvárható alapossággal megvizsgálta a boríték tartalmát. Nagyítót vett elő, nem sietett, minden levelet alaposan megnézett, aztán amikor befejezte, kihúzta magát, és szinte ragyogott a boldogságtól. Gyűjtő volt, és előtte feküdt valami, amit gyűjteni lehetett, és ez akkora örömet okozott neki, hogy majdnem szétdurrant tőle.

– Amikor elégette azt a levelet – mondta –, a szívem majdnem megállt. Aztán amikor elhúzta a szikrafogót, és megmutatta a többi levelet, azt hittem, szívinfarktust kapok.

– Tudtam, hogy nem fog örülni – feleltem –, de nem gondoltam volna, hogy ennyire megviseli.

– Végül mégsem égette el őket.

– Úgy kellett tennem, mintha elégettem volna a leveleket – feleltem –, különben soha nem tudtam volna eladni őket magának. A Sotheby’snek jogos és törvényes igénye volt rájuk, Victor Harkness meg nem olyan embernek látszik, aki harc nélkül feladja. De most, hogy a saját szemével látta megsemmisülni a leveleket...

– Soha nem fogja megtudni, hogy mi történt – közölte. – Senki sem fog tudni ezekről, egyetlen irodalomtörténész sem fogja olvasni őket soha. Egyedül fogom élvezni, hogy az enyémek.

– Azt bölcsen teszi. – Aztán előredőltem, és halkan így folytattam: – Hallottam egy pletykát – mondtam. – Állítólag a Sotheby’s árverésre bocsát egy köteget a Fairborn-Landau levelezésből.

Kikerekedett a szeme.

– Ezekből a levelekből?

– Kétlem. Állítólag ugyanennyi levél, csak más a tartalmuk. Mind lila papíron, és eredetinek látszanak, de...

– Azt akarja mondani, hogy hamisak, Rhodenbarr?

– Csak hamisak lehetnek, nem? Azt nem árulhatom el, hogy hol hallottam ezt a pletykát, de az is biztos, hogy elsőrangú hamisítványok. Szerintem nézze meg őket az árverés előtt.

– Meg fogom tenni.

– Talán meg is vehetné őket – javasoltam. – Még ha hamisak is, de az ár nem túl magas. Mert...

– Mert a Fairborn-Landau levelezésnek így hivatalosan is tulajdonosa leszek, és azt állítok ki, amit csak akarok. Okos gondolat, Rhodenbarr. Nagyon okos gondolat. Sok pénzt fizetek magának, de meg kell mondanom, hogy minden centért megdolgozott.

– Ha már centekről beszélünk...

Bólintott, belenyúlt a zsebébe, és előhúzta a borítékokat.

Tizenötödik fejezet

– Nos, nos, nos – szólalt meg Ray Kirschmann. – Mondanám, hogy hiányoztál, Bernie, de ez így nem igaz. Azért jó újra látni.

– Én is örülök.

– Hogy ment a dolog? Találkoztál mindenkivel?

– Igen.

– És egy kicsit üzleteltél?

– Kicsit.

– Bárcsak ott lettem volna veled – mondta. – Úgy megnéztem volna az arcukat, amint izébe megy az álmuk meg a tervük.

– Füstbe.

– Oda. Most meg miért nézel így rám, Bernie?

– Az álmok jó része füstbe megy – feleltem. – Kár, hogy lemaradtál a látványról.

– Megmutatsz nekik egy lila papírt, elégeted, aztán meglátják, hogy a kandalló tele van lila és megégett fecnikkel. Nyilván arra gondoltak, hogy elégetted a leveleket, pedig te csak egy rakás lila papírt dobtál a tűzre, meg egy igazit, hogy meggyőzd őket.

– A jelek szerint sikerrel.

– Akkor mégis eladtad a leveleket – mondta. – Mi meg üzlettársak vagyunk, ugye?

– Fifti-fifti – feleltem, és átadtam neki egy borítékot.

Tizenhatodik fejezet

Hatkor Henry segített behozni az olcsókönyves asztalt. Kiraktam az ajtóba a ZÁRVA táblát, bezártam az ajtót, aztán bementünk az irodába, és leültünk. Hangosan sóhajtottam, mert hosszú és nehéz napom volt. Henry ekkor – ha nem gond, akkor inkább Henrynek hívom – előhúzott egy ezüstflaskát a belső zsebéből. Találtam két poharat, letettem őket az asztalra, Henry meg mindkettőnknek töltött.

– Sajnos zabsört nem hoztam – mondta. Ledöntöttem a whiskymet.

– Semmi gond. Ez így pont tökéletes volt. – Hátradőltem a széken. –Azt kell mondanom, hogy egész jól ment.

– Neked köszönhetően.

– Nem, neked köszönhetően – feleltem. – Megírni ötven hamis levelet, mindet aláírni, aztán megírni újabb ötvenet, amik egészen másról szólnak, és azokat is aláírni. Nem kis meló.

– De én élveztem.

– Akkor is sokat dolgoztál velük.

– Ezért élveztem annyira. Elismerem, kihívás volt, de sokkal könnyebb, mint megírni egy regényt. Nem kellett cselekményt kitalálnom, szereplőket megírnom. Mindössze annyi volt a dolgom, hogy a levelek olyanok legyenek, mintha én írtam volna őket. Lehet ennél könnyebb feladat?

– Nemigen.

– A legjobban annak a szörnyű Alice-nek a leveleit élveztem. Olyan levelekért fizetett rengeteg pénzt, amik csak ártanak a hírnevének. „Kedves Anthea, el sem tudom mondani, mennyire idegesít ez a kis Alice Cottrell nevű pozőr, akiről talán te is hallottál már a The New Yorker elképesztően súlyos tévedése folytán. Ez az Alice képes egyszerre koravén és retardált lenni, miközben annyi esze van, mint egy szénakazalnak. Annyira szánalmas, hogy nincs szívem bántani őt, de annyira dühítőén nyöszörög és vinnyog, valamint fizikailag annyira visszataszító, hogy szívem szerint elgázosítanám.” Na, ezt fogalmazza át a rohadt emlékirataihoz.

– Dolgozhat rajta, annyi szent.

– Dolgozzon csak.

– És nem zavar, hogy ott vannak a leveleid ezeknél az embereknél? Eddingtonnál? Moffettnél?

Megrázta a fejét.

– Hadd érezzék jól magukat – felelte. – Nem a gondolataimban fognak olvasni. Imádni fogják azt, amit kifejezetten azért írtam, hogy őket átverjem. Részei lesznek egy levélregénynek, és még csak nem is tudnak róla.

– Nagyon élvezed, ugye?

– Evek óta nem mulattam ilyen jól – bólintott, és töltött magának még egy italt. – Egy ideje már nehezen megy az írás. Lehet, hogy ez a levélügy meg az egész felfordulás végre kimozdított a holtpontról. Alig várom, hogy megint írhassak.

– Ez remek.

– Az. Csak a búcsú fájdalmas. Válni is alig tudok, írta Shakespeare, és milyen jól fogalmazott. Kijelentkeztem a Paddingtonból, Bernie, és hamarosan indul a gépem. Igaz barátként gondolok rád, de tudod, milyen életet élek. Kétlem, hogy még egyszer találkoznánk.

– Sohasem lehessen tudni.

– Igaz. És talán írok neked.

– Majd figyelem a lila borítékot – mondtam. – És elolvasás után azonnal elégetem. De valamiről elfelejtkeztél.

– Miről?

Átnyújtottam neki egy borítékot.

– Biztonságos helyre tedd. Harmincezer dollár van benne.

– Az túl sok.

– Fifti-fiftiben egyeztünk meg, emlékszel? Kétezret kaptam Alice-től, hármat Eddingtontól, ötöt Victor Harknesstől, és ötvenet Hilliard Moffett-től. Ez hatvanezer, aminek a fele harminc, és annyi van a borítékban.

– De te vitted vásárra a bőrödet, Bernie.

– És te dolgoztál meg érte. Nem kis munka volt megírni a leveleket. Különben is, megállapodtunk. Biztonságos helyre tedd a pénzt, és figyelj a zsebtolvajokra.

– Nem is tudom, Bernie – mondta Carolyn. – Össze vagyok zavarodva.

– Nos, sok minden történt – feleltem. – Talán egy kicsit még én is összezavarodtam.

– És az ellen mit lehet tenni?

– Megpróbálhatod alkoholba fojtani a zavarodottságodat.

– Ez milyen remek ötlet – bólintott, majd intett Maxine-nek, aki a szokottnál is lassabban ténfergett aznap az asztalok között. – Hello, Max – mondta neki, amikor a lány megjelent. – Hozzál nekem egy dupla whiskyt, és még csak eszedbe se jusson abból a szájvízből tölteni, amit a múltkor ittam. És te, Bernie?

– Skót whiskyt nekem is, Maxine.

– Henry hazament?

– Henrynek nincsen otthona – feleltem –, így nem is tud hazamenni. De igen, elment. Továbbállt. Most láttam először az ősz szakálla nélkül. Hacsak nem számítom az első alkalmat, amikor a Paddington előterében olvasta a magazinját. Akkor csak egy névtelen, idősebb úriember volt. Ma délután a boltomban bement a vécébe, és simára borotvált arccal lépett ki onnan, a szakálla szépen elcsomagolva a zsebében. Azt mondta, ha tudná, hogy ilyen lesz a színe, tényleg szakállt növesztene.

– Be is tudja festeni.

Aztán Carlról beszélgettünk, meg arról, hogy mindig ki lehet szúrni, ha valaki festeti a haját, ahogy azt is, ha valaki parókát hord. De ez csak a rosszul sikerült hajfestésre és a félreszabott parókákra áll, értettünk egyet végül. Aztán rátértünk az örök témára, hogy miért festetheti egy nő a haját vagy használhatja egy sebész segítségét az idő pusztító nyomát eltüntetendő, és miért tiltott dolgok ezek egy férfi számára.

– Vagy ott van a smink – mondtam. – És ha már itt tartunk, nem vagy kisminkelve. És tetszik a frizurád.

– Mindig ilyen a frizurám, Bernie. Azóta ilyen, hogy ismerjük egymást.

– Nem volt mindig ilyen.

– Túlestem rajta, és a pokolba vele. A körmöm sem tűnik már túl rövidnek. Olyan, amilyennek lennie kell.

– Tetszik az inged. L. L. Beannél vetted?

– És akkor mi van?

– Időtálló anyagot használnak. És a minta sem rossz. Kockás flaneling. Csinos.

Carolyn mondani akart valamit, de csak legyintett.

– Tudom, hogy a szokottnál is leszbibben nézek ki – mondta –, és kérdezd csak meg nyugodtan, hogy mennyire érdekel. Na. Annyira. Ugyanakkor még mindig össze vagyok zavarodva, Bernie, és nem a ruhatárammal kapcsolatban.

– Mi zavart össze?

– A kés.

– Milyen kés? A kés, amivel Erica megölte az áldozatait, vagy az, amelyiket a lakásában találtak meg?

– Akkor nem ugyanaz a kés volt.

– Nem is lehetett. Erica magával vitte a kést, és volt annyi esze, hogy megszabadult tőle. Szépen bementem egy boltba a Times Square-en, ahol nem csak Disney-figurákat árulnak, és vettem egy kést, hogy elrejtsem a lakásában.

– Gondoltam, Bernie. Sejtettem. És beleraktad egy üveg Cloroxba, hogy legyen magyarázat a vérfoltok hiányára. De honnét tudtad, hogy milyen kést kell venned? Carl azt mondta, hogy egy gyöngyház nyeles pillangókés volt, de amikor ezt mondta, te már jártál Erica lakásában. Vagy előtte is beszéltetek?

Megráztam a fejem.

– Csak találgattam.

– Találgattál? Véletlenül sikerült olyan kést venned, amely tökéletesen passzolt a sebekbe?

– Nem tökéletesen – feleltem. – Sőt. Egy egyszerű pillangókést vettem, aminek egy kicsivel volt csak hosszabb a pengéje, mint a gyilkos fegyveré. És nem gyöngyház berakásos volt a nyele, hanem egyszerű fekete műanyag.

– Ó.

– De nagyjából akkora és olyan, mint amilyennel a két nőt megölték, és egy cloroxos üvegben állt Erica fürdőszobájában. Úgy gondoltam, ezt nehezen tudja megmagyarázni. Mit mondott volna? „Én nem ezt a kést használtam! Annak gyöngyház berakásos volt a nyele!”

– „Én soha nem használnék ilyen vacak kést!” – utánozta Carolyn Ericát. – Értem, hogy mire akarsz kilyukadni.

– Csak fel akartam rázni – mondtam. – Hogy lássa és érezze, nem ő az ura a helyzetnek.

– Nos, sikerült. Bernie, és én egy gyilkossal bújtam ágyba, nem is egyszer. – Sóhajtott. – Soha nem gyanítottam semmit. Tudtam, hogy valami nincs rendben vele, főleg akkor, amikor felszedtük azt a két meteorológust, és tönkretettük az estéjüket. – Megborzongott, majd hálásan felemelte a poharát. – Még mindig beleborzongok, ha belegondolok. De nem emiatt vagyok összezavarodva.

– Nem?

– Gulliver Fairborn leveleit elégetted a kandallóban. Mindenki látta.

– Igen.

– Valójában azonban csak annyit láttak, hogy egy igazinak látszó levelet dobtál a tűzbe. Aztán megpillantották a többi levél pernyéjét, a kis lila papírdarabokat. De végül mégsem égetted el a leveleket.

– Nos, ezt már tudtad – emlékeztettem Carolynt. – Te vetted a lila levélpapírt, és te gépeltél le egy rakás levelet.

– Nem fogom elfelejteni a lusta kutyát – mosolygott – és a veszett, barna rókát sem. Én legépeltem, te meg elégetted őket.

– Pontosan.

– Eközben meg Henry csak írta a hamis leveleket. Még mindig Henryként gondolok rá, Bernie.

– Én is – bólintottam. – De nem hamis leveleket írt, elvégre ő Gulliver Fairborn, így amit ő ír, az eredeti Gulliver Fairborn-levél.

– Nem látom, hogyan hívhatod azokat a leveleket valódinak.

– És mi van, ha kitaláltnak hívom őket? Nem eredetinek, de nem is hamisnak.

– Oké. Szóval írta a kitalált leveleit. Aztán fogtad ezeket a kitalált leveleket, és lemásoltad őket.

– Egy egész sorozatot. Mert írt még egy...

– Koholt sorozatot – nézett rám Carolyn kérdőn.

– Koholt. Ez tetszik. Szóval fogtam az egyik koholt sorozatot, és két példányban lefénymásoltam őket.

– Lester Eddingtonnak és Alice Cottrellnek. Bólintottam.

– Azt már egyiküknek sem árultam el, hogy a másik is kapott egy sorozatot. Mondhatjuk, hogy nem tártam eléjük a teljes valóságot.

– Alice valószínűleg azt mondaná, hogy füllentettél.

– Kétlem, mert ezt dühében hazugságnak nevezné, de nincs jelentősége. Szóval az egyik sorozat eredetijét adtam Victor Harknessnek. Így ha Alice vagy Eddington elmennek a Sotheby’s árverésére, és megnézik a leveleket, akkor azt látják, hogy az eredetik tökéletes másolatát kapták meg. És nekik van egy olyan levelük, ami nincs meg a Sotheby’snek.

– Miféle levél?

– Annak a levélnek a másolata, amit a szemük láttára égettem el. Tudod, a folyondáros. Így bizonyítottam, hogy még azelőtt másoltam le a leveleket, hogy elégettem volna őket.

– És ezt hogy csináltad?

– Nos, annyira nem volt nehéz. Délután lemásoltam, mielőtt összegyűltünk Isis Gauthier szobájában.

– Persze.

Belekortyoltam az italomba.

– A másik sorozat – magyaráztam – Hilliard Moffetté lett, és arról nem készítettem másolatot. A nála lévő levelek tehát egyediek, és meg is érdemli, mert ötször annyit fizetett értük, mint a többiek összesen. Ö meg fogja becsülni a leveleket, nem kérdés.

– Ezt nem nagyon értem, Bernie. Itt vagyok összezavarodva.

– Miért?

– Azért, mert rengeteg pénz cserélt gazdát, neked meg semmi sem maradt. Nem kerestél semmit a rubinokon sem, ugye?

– Találtam egy nagyszerű barátot – feleltem. – És viszonoztam egy szívességet. Marty szívességét. Ő fizette ki értem az óvadékot, amiért nagyon hálás vagyok, és örülök, hogy sikerült viszonoznom a szívességét. Cynthia Considine visszakapta a nyakláncát és a fülbevalóit, John Considine élvezheti a házasságát, legalábbis addig, amíg nem találkozik egy újabb csinos színésznőcskével. Isis olyasmit kapott az ékszerekért, amit nem befolyásol semmiféle ékszerészi vizsgálat. Akkor is huszonötezer dollárral lett gazdagabb, ha kiderül, hogy a rubinok szintetikusak. Martynak pedig volt egy rövid afférja Isisszel, ami úgy ért véget, hogy senkiben sincs rossz érzés.

– Ez a szívesség. És ki a barát?

– Isis – válaszoltam. – Rosszul indult a kapcsolatunk, amikor összetalálkoztunk a Paddington folyosóján, az meg aztán végképp nem használt, hogy kiderült, én loptam el a rubinjait. De amikor a szobájában összegyűltünk, és mindent elsimítottam, kifejezetten jó benyomást tettem rá.

– És tetszett neki, hogy kértél egy mackót a recepción.

– Holnap randizom vele, és ha minden jól megy, akkor közelről is megnézheti a Paddingtonomat.

– Hol?

– Nálam – feleltem. – Most már nálam lakik. Visszaadhattam volna a recepción, eltehettem volna a letétemet, de én úgy döntöttem, hogy megtartom. Hogy mégse üres kézzel érjen véget ez a történet. Viszonoztam egy szívességet, találtam egy barátot, és lett egy mackóm.

– És az új barátod holnap találkozik a mackóddal. Talán még Mel Tormé is fog nektek énekelni.

– Remélem.

– Ez mind szép és nemes – mondta Carolyn –, de mi van a pénzzel? Isis Gauthier gazdagabb lett, Henry, azaz Gulliver Fairborn is gazdagabb lett...

– Ne feledkezz el Rayről.

– Ö is kapott pénzt?

– Megállapodtunk, nem emlékszel? Fifti-fifti.

– Számszerűsítsd nekem, Bernie. Kérlek.

– Alice kétezer dollárt fizetett – kezdtem –, Lester Eddington hármat, Victor Harkness pedig ötöt a Sotheby’s képviseletében.

– Hilliard Moffett meg leperkált ötvenezret.

– Le.

– Kettő meg három az öt, öt meg öt az tíz, meg ötven az hatvan. Hatvanezer dollár?

– Elképesztő, hogy mire képes a ceruza meg a papír. Illetve jelen esetben az írógép és a papír.

– És Henrynek adtál...

– A felét. Harmincezret.

– Aztán feleztél Rayjel.

– Ebben állapodtunk meg.

– Annak a felében, ami a Henryvel történt osztozkodás után maradt nálad, ugye?

Megráztam a fejem.

– Ray nem is tudott Henryről – feleltem. – Azt látta csak, hogy egy idősebb pasi matat a boltomban, és néha beáll a pult mögé. Ray csak egy sorozat levélről tudott, amit húsz éve írt valami híres író, akiről ő sosem hallott. Eljátszottam, hogy elégettem a leveleket, aztán a másolatokat eladtam két embernek, az eredetiket meg egy harmadiknak. Szóval nem mondhattam meg neki, hogy a bevétel felét kifizettem Henrynek. Csak összezavarta volna.

– Inkább odaadtad neki a harmincezer dollárt? És neked nem maradt egy cent sem?

– Nem is reméltem, hogy keresek akár egy centet is – válaszoltam. –Alice megetetett azzal a dumával, hogy mekkora szívességet teszek Gulliver Fairbornnak, és végül igaza lett. Sikerült nagy szívességet tennem neki.

– Akkor most büszke vagy magadra, mi? A büszkeségen kívül azonban semmit sem nyertél az egészen.

– Nos, ez így, ebben a formában nem igaz.

– Miért?

– Ray csak egy sorozat levélről tudott – magyaráztam –, ezért összezavartam volna, ha megtudja, hogy van még egy sorozat. Odaadtam neki az Alice-től, az Eddingtontól és a Sotheby’stől kapott pénz felét, ami ötezer dollár, és nem vontam le semmit az összegből, még a fénymásolás költségét sem. Pontosan ötezer dollárt kapott, és úgy láttam, nagyon örült neki, és szerintem ennél fifti-fiftibb nem lehettem volna.

– Akkor maradt neked...

– Huszonötezer dollár – bólintottam –, ami nem olyan hatalmas összeg, ha azt nézzük, mennyi veszélynek tettem ki magam... Mégsem semmi. Sok, nagyon sok könyvet kell eladnom, hogy huszonötezer dollárt keressek.

– Nekem meg sok kutyát kell megfürösztenem érte. Nem egy vagyon, de igazad van, mégsem semmi. Tudod, mi a vicces? Isis is pont ennyit kapott.

– Igazad van. Még valami, ami közös bennünk.

– Mel Tormé, gyakorolj a holnap estére! – emelte Carolyn a poharát. – De maradt még nálad valami, Bernie.

– Micsoda?

– A levelek.

– Miféle levelek?

– Az igazi levelek, Bernie. Az eredetik. Amiket Karen Kassenmeier lopott el Anthea Landautól, és Carl Pillsbury vett ki Kassenmeier retiküljéből, és adta oda Alice Cottrellnek, akinek a lakásából te loptad el őket, és úgy tettél, mintha elégetted volna, pedig nem tetted.

– Ó – mondtam. – Azok a levelek.

– Nos?

– Mit nos?

– Nálad vannak, nem? Senki másnál nem lehetnek, és nem égetted el őket.

– Pedig Henry azt hiszi. Nem tudja, hogy a teái tálad gépelt leveleket égettem el.

– És te megtartottad őket. – Vigyorgott, és a fejét rázta. – Újabb szuvenír, Bernie? Mint a Mondrian a lakásodban, amiről mindenki azt hiszi, hogy hamisítvány, pedig nem az? Vagy A hosszú álom keménykötésű példánya, amit Raymond Chandler dedikált Dashiell Hammettnek, és amiről senki sem tudhatja, hogy létezik?

– Igen, ebben a gyűjteményben lenne a helye Henry leveleinek. El nem adhatnám, de még csak meg sem mutathatnám őket senkinek. Ugyanakkor az enyémek, és én ennek örülök. Ahogy örülök a festménynek és a Hammettnek is. De nem voltam képes megtenni.

– Miről beszélsz, Bernie?

– Kétlem, hogy Henry valaha is megtudná, és nem hiszem, hogy még egyszer találkoznánk, de én tudnám, és zavarna. Azt hitte, hogy a leveleket megsemmisítettem, és nem örülne, ha megtudná, hogy mégsem. Úgy érezné, hogy elárultam őt. – Megráztam a fejem. – Akkor is árulás, ha soha nem tudja meg? Nem tudom. Csak annyit tudok, hogy engem zavart. Ha lenne kandallóm, már elégettem volna őket.

– Akkor most mit teszel?

– Már megtettem. Tudod, vannak cégek New Yorkban, akiktől lehet bérelni iratmegsemmisítőt.

– Nem vagyok meglepve. New Yorkban olyan cég is van, ahol elefántot lehet bérelni. Szóval béreltél egy iratmegsemmisítőt?

– Tegnap hozták meg. És én tegnap este egyenként áttoltam rajta a teljes Fairborn-Landau levelezést. Alice azt füllentette nekem, hogy elégette a cafatokat, amik kijöttek a megsemmisítőből, de erre nem volt semmi szükség. Nincs az az ember, aki képes lenne rekonstruálni azokat a leveleket. Szépen zacskóba tettem, és a szemétégetőbe dobtam.

– Szóval a levelek tényleg megsemmisültek.

– Meg.

– De te elolvastad őket, ugye?

– El akartam.

– És?

– Úgy döntöttem, hogy nem teszem. Mert azzal megsértettem volna Henry magánszféráját.

– Te megállás nélkül megsérted mások magánszféráját, Bernie. Betörsz mások lakásába, átkutatod a dolgaikat, és ha találsz valamit, ami tetszik, akkor hazaviszed. Emellett eltörpül az, hogy elolvasol pár régi levelet.

– Tudom – feleltem. – De Gulliver Fairbornról van szó, Carolyn. Ő írta a Senki gyermekét.

– A könyvet, ami megváltoztatta az életedet.

– Meg – bólintottam. – És úgy gondolom, hogy ezért tartozom neki valamivel.

TARTALOM

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet