Lawrence Block

A PENGE ÉLÉN

Lawrence Block: Out on the Cutting Edge 1989

Hungarian translation: Varga Bálint 2008

Unokatestvéremnek, Jeffrey Nathannek 1943-1988

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A szerző örömmel mond köszönetet William Smartnak, Karen és Cary Kimble-nek, és mindenkinek a Virginia Center tor the Creative Artsnál, ahol ezt a könyvet megírta.

„Egy csehóban ülök

az Ötvenkettes utcán,

élő kételkedés,

míg becstelen korom

szép reménye enyész:

őrjöngő félelem

zuhog a csillagos

és vaksötét terekre,

zárt szobánkból kilök;

haláltól illatos

a szeptemberi este.

W.H. Auden: 1939. szeptember 1.

Valahányszor elképzelem azt a napot, mindig egy tökéletes nyári délelőttöt látok magam előtt, a nap magasan ül az élénk kék ég fölött. Természetesen nyár volt, de nem tudhattam, milyen volt az idő, sőt még azt sem tudtam, hogy nappal volt-e vagy éjjel. Valaki, aki az incidensről beszélt, holdfényt említett, de ő sem volt ott. Lehet, hogy a képzelete akként rakta a holdat az égre, ahogy az enyém a napot, a kék eget, és az elszórt bárányfelhőket.

A fehér ház nyitott teraszán ülnek. Néha a házban látom őket, a konyhai fenyőasztal mellett, de a legtöbbször a teraszon. Az asztalon egy nagy kancsó áll, benne grapefruit lével kevert vodka, csak ülnek a teraszon, és ezt isszák.

Néha elképzelem őket, amint kéz a kézben vagy egymás derekát átfogva sétálnak a farmon. A nő sokat ivott, ettől hangos lesz és kacér, és egy kicsit dülöngél is. Rábőg a tehenekre, rákotkodácsol a tyúkokra, röfög a malacokra, és nevet az egész világon.

Vagy az erdőben sétálva látom őket, ahogy felbukkannak a kis patak partján. Több száz évvel ezelőtt élt egy francia férfi, aki mindig idealizált vidéki jeleneteket festett, a természet lágy ölén hancúrozó mezítlábas pásztorfiúkkal és tehenészlányokkal. Akár ez a festő is festhette volna ezt a fantáziaképemet.

Most mindketten meztelenek, ott fekszenek a patak mellett, és szeretkeznek a hűvös fűben.

A képzeletem ennél tovább nem megy, talán tiszteli a pár magánszféráját. A nő arcát közvetlen közelről látom. Arckifejezések váltják egymást, olyanok, akár újságcikkek egy álomban, állandóan mozognak, és eltűnnek még az előtt, hogy el tudnám olvasni őket.

Aztán a férfi megmutatja neki a kést. A nő szeme elkerekedik, hirtelen eltompul a fénye. Egy felhő úszik a nap elé. Így képzelem el, de gyanítom, hogy a képzeletemnek alig van köze a valósághoz. Hogyan is lehetne? Még egy szemtanú vallomása is megbízhatatlan, ezt mindenki tudja, én pedig minden vagyok, csak nem szemtanú. Soha nem jártam azon a farmon. Meg azt sem tudom, van-e patak a birtokon.

A nőt is csak fényképeken láttam. Most is az egyik képet nézem, és úgy tűnik, mintha az arckifejezése állandóan változna, szeme elkerekedik. De erről persze szó sincs. Ahogy minden fényképnél, most is csak egy időbe fagyasztott pillanatot látok. Ez nem valamiféle varázskép. Nem lehet belőle kiolvasni a múltat, ahogy a jövőt sem. Ha megfordítom, akkor a hátán ott áll a nevem és a telefonszámom, de amikor visszafordítom, ugyanazt a képet látom, ugyanúgy tartja a fejét, ajkai ugyanúgy szétnyílnak egy kicsit, egyenesen belenéz a kamerába, arca titokzatos. Órákig, napokig lehet bámulni, de akkor sem mond el egyetlen titkot sem. Tudom. Eleget néztem.

A színészek három informális szervezetbe tömörülnek New Yorkban, és évekkel ezelőtt egy Maurice Jenkins-Lloyd nevű színész foglalta össze őket bárkinek, akit ez érdekelt.

– A Játékosok úriemberek – magyarázta –, akik úgy tesznek, mintha színészek lennének. A Bárányok színészek, akik úgy tesznek, mintha úriemberek lennének. A Szerzetesek meg... Nos, a Szerzetesek se nem színészek, se nem úriemberek, de úgy tesznek, mintha azok lennének.

Nem tudom, Jenkins-Lloyd melyik társasághoz tartozott. Amikor találkoztam vele, rendszerint részeg volt, és úgy tett, mintha józan lenne. Az Armstrongban piált egy ideig, ami akkor a Kilencedik sugárúton volt az Ötvenhetedik és az Ötvennyolcadik utca között. Dewar'st ivott szódával, és képes volt átvedelni egy napot anélkül, hogy meglátszott volna rajta. Soha nem emelte fel a hangját, soha nem kötözködött, soha nem esett le a székéről. Az éjszaka vége felé a nyelve néha összeakadt, de semmi több. Akár Játékos volt, akár Bárány, akár Szerzetes, úgy ivott, mint egy úriember.

És abba is halt bele. Én magam is piáltam még, amikor meghalt. Megrepedt a nyelőcsöve. Az ember nem gondolná, hogy ez az egyik vezető halálok az alkoholistáknál, de másokkal nem szokott előfordulni. Nem tudom pontosan, mi okozza: az évek során ledöntött ital vagy a reggeli hányások egymásra rakódó hatása.

Nagyon régóta nem gondoltam Maurice Jenkins-Lloydra. Most is csak azért jutott eszembe, mert egy AA-gyűlésre mentem a Bárányok egykori klubhelyiségének első emeletére. Az elegáns, fehér épület a nyugati Negyvennegyedik utcában lassan olyan luxus lett. amit a Bárányok többé nem tudtak megengedni maguknak; eladták az épületet, és egy másik klubbal közösen kivettek egy házat. A volt klubház tulajdonosa valamiféle egyház lett, és most egy kísérleti színháznak adott otthont, meg egyéb, egyházi tevékenységnek. Csütörtök éjjelenként az Anonim Alkoholisták Újrakezdés nevű csoportja bérelte ki az egyik helyiséget jelképes összegért.

A gyűlés fél kilenctől fél tízig tartott. Tíz perccel korábban értem oda, és bemutatkoztam az este házigazdájának. Töltöttem kávét, és leültem, ahova a férfi mutatta. Nyolc vagy tíz asztal állt kör alakban a helyiségben, én a házigazda mellett ültem, távol az ajtótól.

Fél kilencre körülbelül harminc öten foglaltak helyet az asztalok körül, és itták a kávét papírpoharakból. A házigazda megnyitotta a gyűlést, aztán valaki felolvasott egy részletet a Nagy Könyvből, majd pár bejelentés következett: egy táncmulatság a hétvégén az Upper West Side-on, egy csoport születésnapja Murray Hillben, egy új gyűlés az Alalnon House-ban. Egy csoport a zsidó ünnepek miatt törölte a következő két gyűlését, amit rendszeresen egy Kilencedik sugárúti zsinagógában szoktak tartani.

A házigazda szólalt meg:

– Ma este Matt fog beszélni.

Természetesen ideges voltam. Az első perctől ideges voltam, amikor besétáltam a helyiségbe. Mindig ez történik, valahányszor én vezetek egy gyűlést, de elmúlik. Amikor a férfi bemutatott, többen megtapsoltak, és miután abbahagyták, így szóltam:

– Köszönöm. A nevem Matt, és alkoholista vagyok. – Az idegesség elmúlt, és én csak ültem ott, és meséltem a történetemet.

Nagyjából húsz percig beszéltem, de hogy miről, arra nem emlékszem. Az ember ilyenkor azt szokta elmesélni, hogy milyen volt régebben, mi történt, és most milyen az élete. Én is ezt tettem, de valahányszor elmesélem, mindig másképpen teszem.

Néhány ember története annyira megindító, hogy nyugodtan tévéfilmet lehetne forgatni az életükből. Elmesélik, hogyan fogtak padlót St. Louis nyomornegyedében, most meg az IBM elnökeként dolgoznak, és fényes a jövőjük. Az én sztorim nem ilyen. Még mindig ott élek, és még mindig azt csinálom, amit régen. A különbség csak annyi, hogy régebben piáltam, most meg nem; ez az én megindító történetem.

Miután befejeztem, udvariasan megtapsoltak, majd körbeadták a kosarat, mindenki tett bele amennyit tudott a kávéra meg a terembérletre. A gyűlés egy ötperces szünet után folytatódott. A gyűléseknek nincs kialakult koreográfiája, mindenki úgy csinálja, ahogy kedve tartja. Itt mindenki sorra került, és mondott valamit.

Talán tíz embert ismertem az összegyűltekből, és fél tucat arca még ismerős volt. Egy erőteljes álkapcsú, vörös hajú nő azon kapta fel a fejét, hogy rendőr voltam.

– Lehet, hogy te is jártál nálunk – mondta. – A zsaruk hetente megjelentek. A férjemmel berúgtunk, aztán veszekedni kezdtünk, mire valamelyik szomszéd kihívta a zsarukat. Aztán ugyanaz a zsaru jött egymás után háromszor, mire arra lettem figyelmes, hogy viszonyom van vele, nyilván mi is veszekedtünk, és akkor már más hívta ki a rendőröket.

Fél tízkor imádkoztunk, a gyűlés véget ért. Páran odajöttek megköszönni, amiért beszéltem. A legtöbben azonban siettek ki, hogy végre az utcán rágyújthassanak.

Csípős volt a kora őszi este. A brutális nyár után felüdülésnek éreztem a hűvös éjszakát. Nyugat felé indultam, amikor egy férfi lépett ki egy kapualjból, és megkérdezte, van-e apróm. Zakót viselt, rongyos szövetnadrágot, lábán futócipőt zokni nélkül. Harmincöt évesnek néztem, de annál fiatalabb lehetett. Az utca öregít.

Ráfért volna egy fürdés, borotválkozás és hajnyírás. Sokkal több mindenre volt szüksége, mint amennyit én adhattam volna neki. Mert tőlem csak egy dollárt kapott, amit kihúztam a nadrágom zsebéből, és a kezébe nyomtam. Megköszönte, majd Istenhez fordult, hogy áldjon meg engem. Mentem tovább, és már majdnem a Broadway sarkán jártam, amikor hallottam, hogy valaki a nevemen szólít.

Megfordultam, és megpillantottam egy Eddie nevű fickót. Ott volt a gyűlésen, és már máskor is láttam őt. Most meg sietett, hogy utolérjen.

– Hello, Matt – üdvözölt. – Meghívhatlak egy kávéra?

– A gyűlésen három pohárral ittam. Inkább hazamegyek.

– Elkísérhetlek?

A Broadway-ről ráfordultunk a Negyvenhetedikre, átballagtunk a Nyolcadik sugarúira, onnét meg mentünk tovább észak felé. Útközben öten kértek tőlünk pénzt, háromnak adtam fejenként egy dollárt, cserébe köszönetet kaptam, valamint Isten áldásának ígéretét. Miután a harmadiknak is odaadtam a dollárt, Eddie így szólt:

– Jesszusom, neked van a legérzőbb szíved az egész West Side-on. Mi van, Matt? Képtelen vagy nemet mondani?

– Néha nemet mondok.

– De a legtöbbször nem.

– A legtöbbször nem.

– Valamelyik nap láttam a polgármestert a tévében. Azt mondta, nem kellene pénzt adnunk a koldusoknak. Szerinte a fele narkós, és kábszerre költik a pénzt.

– Arra. A másik fele meg kenyérre és fedélre.

– Azt mondta, annyi ingyenkonyha és ingyenszállás van a városban, hogy mindenkinek jut benne hely.

– Tudom. Éppen ezért gondolkoztam el már nem egyszer azon, hogy akkor miért alszanak olyan sokan az utcán és szemeteskukákban.

– Be akarja szüntetni a szélvédőmosást is. Tudod, amikor ezek a hajléktalanok akkor is lemossák a szélvédődet, ha semmi szükség nincs rá, aztán pénzt kérnek. A polgármester azt mondta, ezt ő nem szereti, mert nem néz ki jól.

– Igaza is van – bólintottam. – Mert ezek általában jókötésű srácok, akiknek inkább embereket meg italboltokat kellene kirabolniuk.

– Nem vagy oda a polgármesterért, igaz?

– Nincs vele semmi bajom – feleltem –, de a szíve akkora, mint egy mazsola, bár állítólag ez munkaköri követelmény a polgármestereknél. Igyekszem nem figyelni arra, hogy ki a polgármester, és mit mond. Minden nap adok pár dollárt koldusoknak, és kész. Nekem nem fáj, és nem is segítek vele sokat. De azért adok, ha kérnek.

– És éppen elegen kérik.

Éppen elegen. Mindenütt ott vannak a városban. Parkokban, metróalagutakban, busz-és vonatpályaudvarokon alszanak. Néhányan elmebetegséggel küzdenek, néhányan narkósok, néhányan meg egyszerűen alulmaradtak a Nagy Versenyben, és most nincs hol aludniuk. Nehéz úgy állást kapni, ha az embernek nincs lakása, mert nem tudja úgy prezentálni magát egy állásinterjún, hogy felvegyék. Párnak azonban volt munkája. New Yorkban nem könnyű kiadó lakást találni, és még annál is nehezebb megfizetni a lakbért: kétezer dollár alatt szinte semmit sem lehet találni, az a minimum. Ha még van is az embernek állása, hogyan tud ennyi pénzt félretenni?

– Hála istennek van hol laknom – jegyezte meg Eddie. – Ha hiszed, ha nem, abban a lakásban élek, ahol felnőttem. Pár sarokra a Tizediktől. Nem az első lakásunk, mert ott az épületet is lebontották, és egy iskolát építettek a helyére. Kilencéves lehettem, amikor elköltöztünk? Annyi, mert harmadikos voltam. Tudod, hogy ültem?

– De nem harmadikban. Felnevetett.

– Nem, egy kicsivel később. Az van, hogy az öregem meghalt, miközben én Green Havenben ültem, és amikor kijöttem, nem tudtam hova menni, így az anyámhoz költöztem. Alig voltam otthon, csak aludni jártam haza, és tudtam hol tartani a cuccomat, aztán amikor anyám beteg lett, egyre többet maradtam otthon vele. És amikor meghalt, úgy döntöttem, hogy megtartom a lakást. Három kis szoba a negyediken, de tudod, szabott a bére. Havi százhuszonkét dollárt és hetvenöt centet fizetek. Egy tisztességes New York-i hotelben egy éjszaka kerül ennyibe.

Meglepő módon a környék a fejlődés nyomait mutatta. A Pokol Konyhája már vagy száz éve kemény és könyörtelen része Manhattannek, csakhogy az ingatlanügynökök most Clintonnak hívják, sorra alakítják át a lakásokat, és hat számjegyű összegekért árulják őket. Arra soha nem jöttem rá, hogy a szegények hova mentek, ahogy arra sem, hogy a gazdagok honnét jöttek.

Eddie így szólt:

– Gyönyörű este, mi? Persze nemsokára befagy a seggünk is. Egyik nap lerohad rólad a gatya, másnap meg télikabátban vacogsz. Mindig ez van, mi?

– Azt mondják.

Eddie a harmincas évei végén járt, egyhetvenöt magas lehetett, vékony, sápadt bőrrel és fakókék szemmel. Haja világosbarna volt, és kopaszodott, állkapcsa egy kicsit előre ugrott, így néha olyannak tűnt, mint egy nyúl.

Ha nem tudtam volna, hogy ült, akkor is sejtettem volna, de hogy miért, azt már nehéz lenne megmondanom. Talán azért, mert simlisnek látszott. A tökösség és az eltökéltség keveredik az ilyen emberben, ami a váll egy bizonyos tartásában és az állandó, kapkodó szemmozgásban jelentkezik leginkább. Nem mondanám, hogy Eddie annyira egyértelműen simlis lett volna, de amikor először megláttam egy gyűlésen, azonnal tudtam, hogy a srác belefutott már a törvény öklébe, és le is csukták érte.

Elővett egy csomag cigarettát, és megkínált. Megráztam a fejem. Ő kivett egyet, gyufával rágyújtott, kezével védve a cigarettát a széltől. Kifújta a füstöt, aztán a cigarettára nézett, amit mutató– és hüvelykujja között tartott.

– Le kéne szoknom erről, de nagyon – mondta. – Szokjak le a piáról meg a cigiről is?

– Mióta vagy józan, Eddie?

– Lassan hét hónapja.

– Az nagyon jó.

– Már egy éve járok gyűlésekre, de beletelt pár hónapba, mire rászántam magam, hogy letegyem a poharat.

– Én is így csináltam.

– Tényleg? Én olyan két hónapig tököltem rajta. Aztán arra gondoltam, ha nem iszom, attól még füvezhetek, mert nem a marihuánával van bajom, hanem az alkohollal. De lassan leesett, amit a gyűléseken hallottam, és a füvet is letettem. Közel hét hónapja se fű, se pia.

– Ez remek.

– Gondolom.

– Ami a cigarettát illeti, azt mondják, hogy mindenben mértéket kell tartani, a leszokásban is.

– Tudom. Arra gondoltam, ha egy éve már tiszta vagyok, akkor ezt is lerakom. – Mély slukkot szívott, a parázs vörösen izzott a végén. – Én itt elbúcsúzom. Biztos, hogy nem akarsz meginni egy kávét?

– Nem, de a Kilencedikig szívesen elsétálok veled.

A Kilencedik sarkán megálltunk, beszéltünk pár percig. Nem nagyon emlékszem, hogy miről.

– Amikor a fickó a gyűlésen bemutatott, azt mondta, hogy a St. Paulban jársz gyűlésekre, igaz?

Bólintottam.

– Igen. A St. Paulba.

– Rendszeresen jársz oda?

– Eléggé.

– Akkor talán ott is összefutunk. Van telefonod, Matt?

– Hogyne. A Northwestern Hotelban lakom, hívd a központi számot, és kapcsolnak.

– És kit keressek?

Egy pillanatra szótlanul bámultam rá, aztán elnevettem magam. Benyúltam a belső zsebembe, és elővettem egy köteg fotót, mindegyiknek a hátára rá volt pecsételve a nevem és a telefonszámom. Fogtam egyet, és odaadtam neki.

– Matthew Scudder – olvasta Eddie. – Ez te vagy, mi? – Aztán megfordította a képet. –De ez nem.

– Felismered a lányt? Megrázta a fejét.

– Ki ő?

– Valaki, akit próbálok megtalálni.

– Nem csodálom. Ha arra jársz, találj nekem is egyet, én majd elleszek vele. Vagy ez valami munka?

– Az.

– Csinos csaj. Fiatal, vagy legalábbis ezen a képen az. Mennyi volt? Huszonegy?

– Most huszonnégy, mert a kép két éve készült.

– Huszonnégy. Az marha fiatal – bólintott Eddie, majd megfordította a fényképet. –Matthew Scudder. Vicces, hogy ismerem a legintimebb titkaid, de a nevedet nem tudom. Mármint a családneved. Az enyém Dunphy, de ezt talán már tudtad is.

– Nem tudtam.

– Megadnám neked a számomat, ha lenne telefonom. Másfél éve kikapcsolták, mert nem fizettem ki a számlát. Egyszer majd ezt is elintézem. Örülök, hogy beszélgettünk, Matt. Lehet, hogy találkozunk a St. Paulban.

– Én biztosan ott leszek.

– Igyekszem elmenni. Vigyázz magadra.

– Te is, Eddie.

Megvárta, amíg zöldre vált a lámpa, majd átügetett a sugárút másik oldalára. Félúton megfordult, és rám mosolygott.

– Remélem, megtalálod azt a lányt.

Aznap éjjel sem azt a lányt, sem másfélét nem találtam. Elsétáltam az Ötvenhetedik utcáig, és megálltam a recepciónál. Senki sem hagyott üzenetet, de Jacob közölte, hogy az elmúlt másfél órában háromszor is kerestek félóránként.

– Lehet, hogy ugyanaz hívott háromszor – mondta. – De üzenetet nem hagyott.

Felmentem a szobámba, leültem, és kinyitottam egy könyvet. Pár oldalt elolvastam, amikor megszólalt a telefon. Felvettem, és egy férfi szólt bele:

– Maga a Scudder?

– Én vagyok az – feleltem.

– Mennyi a jutalom?

– Miféle jutalom?

– Nem maga az, aki azt a lányt keresi?

Akár le is tehettem volna a kagylót, de így folytattam:

– Miféle lányt?

– Azt, amelyiknek a képét osztogatja, és a maga neve van a hátoldalán. Nem maga keresi azt a lányt?

– Tudja, hogy hol van?

– Először maga felel nekem – közölte. – Mennyi a jutalom?

– Nem jelentős összeg.

– Mennyire kevés?

– Ezen nem fog meggazdagodni.

– Mondjon már egy összeget.

– Talán pár száz dollár.

– Ötszáz dollár?

Az ár nem volt érdekes, mert a férfi semmit sem tudott eladni nekem.

– Rendben van – bólintottam. – Ötszáz.

– Bassza meg. Ez nem sok.

– Tudom.

A férfi egy ideig hallgatott, aztán határozottan így folytatta:

– Oké. Tegye, amit mondok. Menjen szépen el a Broadway és az Ötvenharmadik utca sarkára, arra, amelyik a Nyolcadik sugárút felé néz. Fél óra múlva legyen ott. Ja, és hozza szépen a pénzt is. Mert ha nem hozza, ne is jöjjön.

– Most nem tudok ennyi pénzt előkeríteni.

– Magának nincs olyan bankkártyája, amivel abból az izéből, automatából tud pénzt kivenni? Bassza meg. Jól van, mennyi van magánál? Azt most adja csak oda nekem, a maradékot meg holnap. És nem ártana, ha nem szarakodna, mert kurvára lehet, hogy a luvnya holnap már nem lesz ott, fogja, amit mondok?

– Jobban, mint gondolná.

– Mi van?

– Mi a neve?

– Mi van?

– Mi a csaj neve?

– Maga keresi, nem én. Még a nevét sem tudja? Ez milyen.

– Mert maga sem tudja, csak azért kérdem. Ezen elgondolkodott.

– Én csak azt a nevét tudom, amit most használ – felelte. Ez egy olyan ócska trükk, hogy csak a komplett idióták használják. – Maga szerintem nem ezen a néven ismeri.

– Mondja csak, mi most a neve?

– Azt már nem. Maga ezért az infóért fog fizetni ötszáz dollárt.

Egészen pontosan egy karért fogok fizetni ötszáz dollárt, ami hátulról átkarolja a torkomat, meg egy kézért, ami kést döf a bordáim közé. Azok, akik tudnak valamit, soha nem a jutalommal kezdik, és nem utcasarkokon akarnak találkozni. Fáradt voltam, le akartam tenni, de tudtam, hogy visszahívna.

– Fogja már be egy kicsit – szóltam rá. – Az ügyfelem csak akkor fizet, ha a lány előkerül. Maga meg nem tud nekem mit eladni, és egy centet sem fog kiszedni belőlem. Nem fogok magával semmiféle utcasarkon találkozni, de ha mégis, akkor sem viszek magammal pénzt. Hanem fegyvert, bilincset és erősítést, aztán szépen elkapom, elviszem egy nyugodt helyre, és addig dolgozom magán, amíg biztos nem vagyok abban, hogy tényleg nem tud semmit. Aztán amikor ezzel végeztem, még egy kicsit dolgozom magán, mert csak az időmet pocsékolta. Ezt akarja? Találkozzunk a sarkon?

– Baszd meg az anyádat, te.

– Most az egyszer tévedsz – feleltem –, mert te fogod megbaszni az anyádat, ha lesz mivel. – Azzal leraktam. – Faszkalap – mondtam hangosan. Vagy neki, vagy magamnak, nem tudom pontosan. Aztán lezuhanyoztam, és lefeküdtem.

A lányt Paula Hoeldtke-nek hívták, és nem számítottam arra, hogy megtalálom. Ezt az apjának is próbáltam elmagyarázni, de nehéz az ilyesmit elmondani, ha az emberek nincsenek felkészülve rá.

Warren Hoeldtke álkapcsa nagy volt, arca nyílt, drótszerű haja pedig őszült. Az indianai Muncie-ban volt egy Subaru-kereskedése, és szinte láttam magam előtt, ahogy a saját reklámfilmjében a kamera felé fordul, a kocsikra mutat, és közli a nézőkkel, hogy a legjobban akkor járnak, ha a Subaru Hoeldtke-nél vesznek autót.

Paula a negyedik volt a házaspár hat gyereke közül, és a Ball Állami Főiskolára járt Muncie-ban. – Dávid Letterman is ott végzett – mondta nekem Hoeldtke. – De ezt maga biztosan tudja már. Persze jóval Paula előtt.

Paula színházművészetből diplomázott, és azzal a lendülettel New Yorkba költözött, ahogy megkapta a diplomáját.

– Muncie-ban nem lehet színházi karriert csinálni – magyarázta az apja. – És máshol sem nagyon az államban. Ahhoz Kaliforniába vagy New Yorkba kell mennie az embernek. Paula meg volt bolondulva, hogy színésznő legyen. És mindenképpen a saját lábára akart állni. Mindkét nővére más városbeli sráchoz ment feleségül, és mindkét férj odaköltözött Muncie-ba. A bátyja, Gordon, nálam dolgozik az autókereskedésben. Egy fiam meg egy lányom még iskolába jár, és még nem tudjuk, mihez akarnak kezdeni, de gyanítom, hogy ők sem mennek messze. De Paula, ő nem bírt magával. Ő menni akart. Annak örülök, hogy egyáltalán a főiskolát befejezte.

A lány New Yorkban színjátszást tanult, pincérnőként dolgozott, a nyugati Ötvenedik utca környékén élt, és meghallgatásokra járt. Játszott a Második sugárúton A város másik fele című darabban, és a West Village-ben részt vett a Nagyon jó barátok előadásában. A szüleinek elküldte a plakátokat, rajta a nevével, az apja ezeket mutatta meg nekem.

– Ezért nem kapott pénzt – magyarázta. – A pályája elején senki sem kap ezért pénzt. Az a fizetség, hogy színpadra léphet, ahol rendezők, ügynökök meg színházban jártas emberek láthatják. Mindig halljuk, hogy egy színész hány millió dollárt kapott egy filmért, de azok kevesen vannak, tudja. A legtöbben semmit sem keresnek.

– Tudom.

– Meg akartuk ám nézni, el akartunk jönni az anyjával, hogy színpadon lássuk. Nem az olyan felolvasós előadásokra, amikor nem játszanak, csak olvassák a szerepet, de ha azt akarta volna, akkor ebben is megnézzük. De ő egyáltalán nem akarta, hogy megnézzük. Azt mondta, hogy a darab nem túl jó, és a szerepe is olyan kicsi. Azt kérte, várjunk addig, amíg nem kap egy rendes szerepet.

Június végén hallottak felőle utoljára. A hangja jókedvű volt, semmi bajt nem sejtettek, Azt mondta, talán elmegy a városból a nyárra, de részleteket nem közölt velük. Amikor két hét múlva nem hallottak felőle, felhívták, de a rögzítője válaszolt.

– Alig volt otthon. Azt mondta, a szobája kicsi, nyomasztó és sötét, ezért csak aludni járt haza. Amikor megláttam a házat, amiben élt, megértettem. A szobáját nem néztem meg, csak a hallt, és az éppen elég volt. Az emberek New Yorkban sokat fizetnek, hogy olyan épületekben lakhassanak, amit máshol lebontanának.

Mivel Paula ritkán volt otthon, rendszertelenül telefonált. Minden második vagy harmadik vasárnap hívta a szüleit. Akik visszahívták, mert így neki semmibe sem került.

– Így sokkal tovább tudtunk beszélni – mesélte az apja –, mert nem aggódott a számla miatt.

Ám Paula nem telefonált, és a rögzítőjén hagyott üzenetekre sem válaszolt. Július vége felé Hoeldtke, a felesége és a legkisebb lányuk feltankolták az egyik Subarut, és elindultak nyaralni. A Dakotákba mentek, egy hetet töltöttek egy lovas farmon, megnézték a Badlandst és a Rushmore-hegyet. Augusztus közepén értek vissza, és amikor felhívták Paulát, már a rögzítő sem válaszolt. Egy géphang közölte, hogy a hívott számon előfizető nem kapcsolható.

– Ha elutazott a nyárra – mondta az apja –, akkor talán kikapcsoltatta a telefont, hogy ne kerüljön semmibe. De elment volna anélkül, hogy bárkinek is szól? Ez nem vallott rá.

Lehet, hogy a pillanat hevében tesz valamit, de aztán hamar szól, hogy hol van és mit csinál. Paula nem volt felelőtlen.

De annyira mégsem viselkedett felelősen. Néha két-három hét is eltelt két telefonhívás között. Akár az is előfordulhatott, hogy valóban elutazott, és elfelejtett szólni a szüleinek. Az is lehet, hogy éppen nyaralás alatt hívta őket, amint egy ló nyergében ültek, vagy egy nemzeti parkban kirándultak.

– Másfél hete volt az anyja születésnapja – folytatta Warren Hoeldtke. – És nem telefonált.

– Ilyet soha nem tett korábban?

– Soha. Nem felejtette el, és mindig telefonált. De ha mégsem telefonált volna a napján, másnap mindenképpen.

Hoeldtke nem tudta, mit tegyen. Felhívta a New York-i rendőrséget, de semmire sem jutott velük, ami nem meglepetés. Elment egy országos magánnyomozó iroda muncie-i kirendeltségéhez. A cég egy New York-i nyomozója ellenőrizte Paula utolsó ismert lakcímét, és megállapította, hogy nem tartózkodik ott, majd közölték vele, hogy amennyiben hajlandó egy nagyobb összegű előleget fizetni, úgy boldogan nyomoznak tovább.

– Mit csináltak a pénzemért?, kérdeztem magamtól. Elmentek a lakására, és kiderítették, hogy nem lakik ott? Ezt én is megtehettem volna. Szóval felültem egy repülőre, és eljöttem ide.

Azonnal a hotelhez sietett, ahol Paula egy szobát bérelt. A lánya valamikor júliusban költözött ki, új címét nem hagyta meg. A telefontársaság csak annyit volt hajlandó elárulni, amennyit már eddig is tudott, miszerint a telefonját kikapcsolták. Elment az étterembe, ahol dolgozott. Itt kiderült, hogy Paula még áprilisban felmondott.

– Lehet, hogy ezt el is mondta nekünk – sóhajtott Hoeldtke. – Legalább hat vagy nyolc munkahelye volt, amióta megérkezett New Yorkba, és szerintem nem is mindig mondta, hogy új helyen dolgozik. Vagy a borravalóval volt elégedetlen, vagy nem jött ki valakivel, vagy nem engedték el a meghallgatásokra. Könnyen lehet, hogy nem szólt az új munkahelyéről, vagy ha igen, akkor könnyen lehet, hogy nem maradt meg bennünk.

Mivel nem tudta, mi mást tehetne még, ezért a rendőrséghez fordult. Ott először azt közölték vele, hogy ez nem igazán a rendőrség dolga, hiszen nem egy lány költözött már új lakásba anélkül, hogy a szüleinek szólt volna róla. Felnőttként erre minden joga megvan. Aztán azt is mondták neki, hogy túl sokáig várt, közel három hónap telt el az eltűnése óta, és ha maradt is valami nyom utána, az teljesen kihűlt.

A rendőr végezetül azt ajánlotta neki, hogy bízzon meg egy magándetektívet. A szabályzat értelmében ő nem ajánlhatott senkit, azt azonban nem tiltotta a szabályzat, hogy megossza Mr. Hoeldtkevel, ő mit tenne a helyében. Van ez a Scudder nevű fickó, egy exzsaru, aki véletlenül azon a környéken él, ahol Mr. Hoeldtke lánya lakott régebben, és.

– Ki volt az a zsaru?

– Durkin.

– Joe Durkin – bólintottam. – Ez nagyon rendes volt tőle.

– Szimpatikusnak találtam.

– Mert az is – feleltem. Egy kávézóban ültünk az Ötvenhetediken, majdnem a hotelom mellett. Mire odaértünk, véget ért a déli roham, így le tudtunk ülni. Én a második kávémat ittam, Hoeldtke az elsőbe se nagyon kortyolt bele.

– Mr. Hoeldtke – kezdtem. – Nem vagyok biztos abban, hogy magának rám van szüksége.

– Durkin azt mondta.

– Tudom, hogy mit mondott. Ettől függetlenül úgy gondolom, hogy jobban járna azokkal, akiket már megbízott egyszer. Ők több nyomozót tudnak ráállítani az ügyre, és nálam sokkal hatékonyabban tudnak dolgozni.

– Azt akarja mondani, hogy jobban dolgoznak magánál? Ezen elgondolkodtam.

– Nem – válaszoltam végül. – De ők úgy tudnak tenni, mint akik nagyon keményen dolgoznak. Először is, részletes jelentést kap arról, hogy pontosan mit tettek, kivel beszéltek, és mit tudtak meg. Aztán részletezik a költségeiket, és pontosan annyi órát számláznak ki magának, amennyit az üggyel töltöttek. – Ittam egy korty kávét, majd leraktam a bögrét a csészealjra. Előredőlve folytattam. – Mr. Hoeldtke, én egy egészen jó detektív vagyok, csak éppen nem hivatalosan. Ebben az államban engedélyhez kötik a magánnyomozói munkát, nekem meg nincs engedélyem. Soha nem éreztem úgy, hogy kedvem lenne ahhoz a sok papírmunkához. Én nem adok részletes számlát, és nem tudom megmondani, hogy hány órát töltök az ügyével. Jelentést sem írok. Irodám sincsen, ezért találkoztunk most is itt. Mindössze az évek során megszerzett tudásom és kialakult ösztöneim állnak a rendelkezésemre, és nem vagyok biztos abban, hogy magának erre van szüksége.

– Durkin nem említette, hogy nincs engedélye.

– Pedig megtehette volna. Nem titok.

– Miért pont magát ajánlotta?

Talán a lelkiismerete tört rá. Vagy csak nem volt kedve dolgozni.

– Részben azért, mert arra, számít, hogy a munka miatt adok neki pénzt – feleltem. Hoeldtke arca elkomorult.

– Ezt sem említette.

– Ezen nem vagyok meglepve.

– Ez nem túl etikus, igaz?

– Nem. Eleve nem volt etikus bárkit is ajánlania. Ugyanakkor azt is el kell ismerni, hogy nem ajánlott volna engem, ha nem gondolja, hogy én vagyok a megfelelő ember a feladatra. Szerintem azt gondolta, hogy nem verem át magát, és megdolgozom a pénzéért.

– És?

Bólintottam.

– Megdolgozom a pénzéért, és nem verem át. Ebbe beletartozik az is, hogy nagy valószínűséggel fölöslegesen költi a pénzét.

– Mert...

– Mert Paula vagy előkerül magától, vagy soha nem kerül elő.

Hallgatott egy ideig, és azon gondolkodott, amit mondtam neki. Eddig egyikünk sem hozta fel a lehetőséget, ami szerint könnyen lehet, hogy a lánya halott, és úgy tűnt, hogy nem is kerül szóba, de ez nem jelentette azt, hogy ne gondoltunk volna rá.

– Mennyi pénzt költenék el feleslegesen? – kérdezte végül.

– Tegyük fel, hogy ad nekem ezer dollárt.

– És ez mi? Előleg?

– Annak hívja, aminek akarja – válaszoltam. – Nincs napidíjam, és nem vezetem, hogy hány órát töltök a nyomozással. Elindulok, és teszem azt, aminek értelmét látom. Van egy rakás lépés, amit az elején meg lehet tenni, és mindet végig fogom járni, bár kétlem, hogy bármiféle eredményt hoznának. Aztán vannak még más lehetőségeim is, meglátjuk, mire megyünk velük. Amikor úgy érzem, hogy megdolgoztam az ezer dollárjáért, akkor szólok, és maga dönti el, hogy ad-e még vagy sem.

Felnevetett.

– Maga nem üzletember.

– Tudom. De soha nem is mondtam, hogy az vagyok.

– Különös módon éppen ezért bízom magában. Az ezer dollár. Gondolom, ezen felül még jönnek a költségei.

Megráztam a fejem.

– Nem számítok túl nagy költségekre, és inkább magam fizetem őket, mint hogy el kelljen számolnom velük.

– Újságban fog hirdetni? Nekem eszembe jutott, hogy feladok egy hirdetést, és még jutalmat is felajánlok. Gondolom, ez nem fér bele az ezer dollárba, mert annál sokkal többe kerülne. Az ilyesmi drága dolog.

Bólintottam.

– Drága. És nem vagyok benne biztos, hogy olyan jó ötlet lenne. Úgyis csak svindlerek és kisstílű bűnözők jelentkeznének, akik pénzt akarnak kiszedni magából. Csak a baj van velük.

– Arra gondoltam, hogy talán amnéziás. Meglátja a képét az újságban, vagy valaki más, és.

– Nos, ez is egy lehetőség, de egyelőre ne költsük feleslegesen a pénzt.

A végén adott egy csekket ezer dollárról, és két képet Pauláról, valamint elmondott mindent, amit tudott: az utolsó lakcímét, az éttermek nevét, ahol dolgozott. Odaadta a színházi plakátok és műsorfüzetek másolatait is. Én leírtam a címét Muncie-ban, valamint a lakása és az autószalon telefonszámát is.

– Bármikor hívhat – mondta.

– Csak akkor, – feleltem –, ha már lesz is mit mondanom.

Kifizette a kávét, és hagyott egy dollárt a pincérnőnek. Az ajtóban így szólt:

– Úgy érzem, hogy helyesen döntöttem. Azt tettem, amit tennem kellett. Maga őszintének és megbízhatónak látszik, és én ezt értékelem.

Az utcán itt-a-piros-hol-a-pirost játszott egy férfi, a körülötte állóknak azt mondta, csak a piros lapon tartsák a szemüket, míg ő a zsarukat leste.

– Olvastam erről a játékról – mondta Hoeldtke.

– Ez nem játék – feleltem. – Hanem egy svindli, egy átverés. A játékos soha nem nyer.

– Én is ezt olvastam. Ennek ellenére sokan bedőlnek.

– Tudom – bólintottam. – Nem is értem.

Miután eltűnt a sarkon, bementem egy fénymásolóhoz, és csináltattam az egyik képről száz darab névjegykártya méretű másolatot. Aztán a szobámban elővettem a bélyegzőmet, és szépen rábélyegeztem minden egyes fotó hátára a nevemet és a telefonszámomat.

Paula Hoeldtke utolsó ismert címe egy lerohadt vöröstéglás épület volt az Ötvennegyedik utcán, közel a Kilencedik sugárúthoz. Kicsivel öt után indultam oda, és az utcák megteltek hazafelé tartó irodai dolgozókkal. A bejáratnál vagy ötven csengőt láttam egymás mellett két sorban, meg egy különállót GONDNOK felirattal. Mielőtt megnyomtam volna, átfutottam az ötven néven, de Pauláét nem találtam köztük.

A gondnok egy gebe vékony, langaléta nő volt, homloka magas, álla hegyes. Virágmintás otthonkát viselt, kezében égő cigarettát tartott. Lassan végigmért, aztán így szólt: – Sajnálom, nincs üres szobánk. Ha semmit sem talál, pár hét múlva nézzen vissza.

– És mennyiben kerül egy szoba, ha éppen van szabad?

– Százhúsz egy hétre, de a szebbekért kicsit többet kérek. Ja, és ebben benne van a villanyszámla is. Főzni elvileg nem szabad, de ha csak egy rezsót használ, azzal nincs baj. Minden szobában van egy kicsi hűtő. Nem nagy, de a teje nem fog megsavanyodni.

– Feketén iszom a kávét.

– Akkor magának mindegy, mekkora a hűtő, úgysem használná, de nem is számít, mert nincs üresedésem, és egy ideig nem is nagyon lesz.

– Paula Hoeldtke-nak volt rezsója?

– Mivel pincérnő volt, ezért gondolom, a munkahelyén evett meleg ételt. Tudja, amikor megláttam magát, zsarunak néztem, de aztán valami oknál fogva meggondoltam magam. Pár hete járt már itt egy zsaru, meg volt itt egy férfi is, azt mondta, hogy Paula apja. Kellemes ember, épphogy elkezdett őszülni. Mi történt Paulával?

– Ezt igyekszem kideríteni.

– Nem akar bejönni? A zsarunak már mindent elmondtam, amit tudtam, aztán az apjának is, de gondolom, magának is vannak kérdései. Mindig vannak, nem igaz?

Követtem a nőt a szűk folyosóra. A lépcsőnél egy asztal állt tele levelekkel.

– Itt szedik össze a postájukat – magyarázta. – Ahelyett, hogy a postás szétválogatná az ötvennégy címet, leteszi az összesét az asztalra. Ha hiszi, ha nem, ez sokkal biztonságosabb. Máshol postaládák vannak, és azokat állandóan feltörik szociális segélyt meg élelmiszerjegyeket keresve. Kövessen csak, az utolsó ajtó az enyém a bal oldalon.

A szobája kicsi volt, de nagyon rendes. Egy kanapé, ami kinyitva ágyként is szolgált, egy egyenes támlájú faszék meg egy fotel, egy kis íróasztal, egy fiókos szekrény, rajta egy tévével. A padlót téglamintás linóleum borította, amin egy barna, ovális szőnyeg terült el.

Leültem a székre, miközben a nő az íróasztalból kivett egy vastag dossziét.

– Tessék, meg is van. Akkor láttam utoljára, amikor kifizette a lakbérét, azaz július hatodikán. Az egy hétfői nap volt, akkor kell mindig lakbért fizetni, és ő aznap kifizette a százharmincöt dollárját. Szép szobája volt az első emeleten, és nagyobb is a többinél. Aztán a következő hétfőn nem láttam, és szerdán felmentem hozzá. Mindig ezt csinálom. Szerdánként felmegyek azokhoz, akik nem fizettek lakbért. Nem teszek ki senkit az utcára, ha két napot késik, de körbejárok, és kérem a pénzt, mert vannak olyanok, akik különben soha nem fizetnének.

– Bekopogtam hozzá, nem nyitott ajtót, aztán lefele jövet megint kopogtam, és még akkor sem volt otthon. Másnap reggel, tizenhatodikán, csütörtökön, megint dörömböltem az ajtaján, nem történt semmi, mire kinyitottam a kulcsommal. – Megrázta a fejét. – Miért csináltam? Reggelente otthon szokott lenni, de nem mindig, és mindössze három napot késett a lakbérrel. Ó, már emlékszem! A postáját sem vitte fel pár napja, láttam a leveleit az asztalon. És még a lakbérrel is késett, szóval ezért nyitottam ki az ajtaját.

– És mit talált?

– Nem azt, amitől féltem. Az ember utál ám így kinyitni egy ajtót. Maga zsaru, magának nem kell mondanom, igaz? Ezek az emberek egyedül élnek egy bútorozott szobában, és ezért mindig félve nyitom ki az ajtajukat. De most nem azt találtam, amitől féltem. Hála istennek. A szobája üres volt.

– Teljesen üres?

– Nem, most ahogy kérdi, nem. Az ágyneműt otthagyta. Az ágyneműről a lakóknak maguknak kell gondoskodniuk. Régebben még én adtam, de olyan tizenöt éve már nem. A lepedője, a takarója és a párnahuzata ott volt az ágyon. De a szekrényben nem láttam ruhát, semmit sem találtam a fiókokban, még a hűtőben sem volt étel Nem kérdés, hogy végleg kiköltözött.

– Az ágyneműt vajon miért hagyta ott?

– Talán olyan helyre költözött, ahol a szobával együtt adták. Lehet, hogy elment New Yorkból, és ezt már nem tudta magával vinni. Vagy csak egyszerűen itt felejtette. Amikor az ember kiköltözik egy motelból, akkor nem viszi magával az ágyneműt, hacsak nem akarja ellopni, mert az lopás. Egy hónapos szobában is hasonló lehet az ember érzése. Sokan hagyták már itt az ágyneműjüket. Meg még annyi minden mást.

A mondat vége ott lógott a levegőben, de én nem tettem fel az egyértelmű kérdést, hanem így folytattam:

– Most mondta, hogy Paula pincérnő volt.

– Nos, így kereste a kenyerét. Színésznő volt, vagy legalábbis az akart lenni. A legtöbb lakóm be akar törni a show-bizniszbe. A fiatalabbak. De vannak idősebb lakóim is, évek óta itt élnek nyugdíjból meg segélyből. Az egyik asszony heti tizenhét dollárt és harminc centet fizet, pedig az övé az egyik legszebb szoba. És ezért a pénzért nekem kell lépcsőt másznom hozzá minden héten. Őszinte leszek, vannak szerda reggelek, amikor úgy érzem, egyszerűen nem éri meg felmennem a pénzéért.

– Nem tudja, Paula hol dolgozott, mielőtt elköltözött?

– Még azt sem tudtam, hogy egyáltalán dolgozik. Ha mondta is, én nem emlékszem, de szerintem nem mondta. Nem barátkozom velük, tudja. Váltunk pár szót, ha kell, de kész. Csak mert, tudja, ezek jönnek és mennek. Az öregek addig élnek itt, amíg az Úr magához nem szólítja őket, de a fiatalok csak jönnek és mennek. Elmegy a kedvük az egésztől, és hazamennek, vagy félretesznek egy kis pénzt, és egy rendes lakásba költöznek, vagy megházasodnak, vagy összeköltöznek valakivel, vagy valami mást csinálnak, amit a fiatalok szoktak.

– Paula mennyi ideig lakott itt?

– Majdnem három évig. Most a héten múlt, hogy három éve ideköltözött. Csak azért tudom, mert megnéztem az apja kedvéért. Persze két hónapja kiköltözött, szóval nem volt itt három évig. De sokkal tovább lakott itt, mint általában szoktak. Csak páran laknak régebb óta itt, kivéve a nyugdíjasokat, akiknek a lakbérét szabályozták.

– Mondjon róla valamit.

– Mit mondjak?

– Nem tudom. Kik voltak a barátai? Mit csinált a szabad idejében? Magának éles a szeme, csak észrevett valamit.

– Valóban éles a szemem, de néha becsukom. Érti, hogy mire gondolok?

– Azt hiszem.

– Ötvennégy szobám van, néhány közülük egész nagy, és néha két lány osztozik rajta. Ebben a pillanatban hatvanhat lakóm van, azt hiszem. Csak azt kérem, hogy ne hangoskodjanak, viselkedjenek rendesen, és fizessenek időben. Azt nem kérdezem, hogy hogyan keresik a pénzt.

– Paula esetleg nem csak abból, hogy pincérnő volt?

– Nem volt okom ezt hinni. De a Bibliára sem esküdtem volna meg, hogy nem. Mondok én valamit. Legalább négy lakóm így keresi a pénzt, talán még többen is, és az van, hogy nem tudom, hogy kik ők. Ha egy nő reggel elmegy dolgozni, nem tudom, hogy tányérokat cipel, vagy masszázsszalonban dolgozik. A lakóim nem fogadhatnak vendéget a szobájukban. De ahhoz már semmi közöm, hogy máshol mit csinálnak.

– Találkozott valaha a barátaival?

– Soha senkit nem hozott haza. Mert nem engedem. Nem vagyok hülye, tudom, hogy azért csak belógnak páran, de nem nézem jó szemmel, és senki sem csinál belőle rendszert. Hajóban is volt valamelyik lánnyal a házban, vagy éppen valamelyik fiúval, én nem tudok róla.

– Nem hagyta meg az új címét.

– Nem. Egy szót sem hallottam tőle azóta, hogy kifizette az utolsó lakbérét.

– Mit csinált a postájával?

– Visszaadtam a postásnak, hiszen nem hagyta meg az új címét. Amúgy alig volt postája. Telefonszámla, meg a szokásos szemét, amit mindenki kap.

– Akkor maga jól kijött vele?

– Mondhatjuk. Csendes volt, tiszta, udvarias. Fizette a lakbérét. Három év alatt párszor késett vele. – Fellapozta a dossziét. – Tessék. Egyszer két hetet fizetett egyszerre. Aztán egy hónapig semmit sem, utána heti ötven dollárral többet, hogy letudja a tartozását., Azoknak a lakóknak megengedem, akik egy ideje már itt laknak nálam, és tudom, hogy nem élnek vissza vele. De rendszert sem csinálok belőle. Mindenkinek lehet rossz periódusa az életében, és én ilyenkor nem szoktam követelőzni.

– Maga szerint miért ment el innét egy szó nélkül?

– Nem tudom – felelte.

– Ötlete sincs?

– Tudja, gyakran csinálják ezt. Fogják magukat, és eltűnnek. Kisurrannak az éjszaka közepén a bőröndjükkel. De általában akkor teszik, amikor már egy hete tartoznak. Paula viszont rendben fizetett. És lehet, hogy még nem is tartozik nekem egy centtel sem, mert azt sem tudom, hogy pontosan mikor ment el. Akár még azon a hétfőn kiköltözhetett, amikor kifizette a lakbérét. Én legközelebb tíz nap múlva kezdtem el keresni, a rá következő szerdán. Akkor nyitottam ki az ajtaját.

– Különös, hogy szó nélkül ment el.

– Nos, talán későn indult, és nem akart zavarni. Vagy napközben ment el, és én nem voltam itthon. Tudja, mindig moziba megyek, ha csak tehetem. Semmit nem szeretek jobban egy hétköznap délután, mint egy filmet. A moziban szinte senki sincs, gyakorlatilag egyedül ülhetek ott, és nézhetem a filmet. Gondoltam arra, hogy veszek magamnak egy videót. Bármit megnézhetnék bármikor, és csak két vagy három dollárba kerül egy film a kölcsönzőben. De nem ugyanaz. Itt ülni, és nézni a filmet azon a kis tévén. Olyan különbség, mint az otthoni meg a templomi imádkozás között..

Egy órát még a házban töltöttem, az emeleten kezdve minden lakásba bekopogtam. Alig voltak otthon. Végül fél tucat lakóval beszéltem, de nem tudtak semmit. Mindössze egyvalaki ismerte fel Paula képét, azt viszont már tőlem tudta meg, hogy nem lakik ott.

Úgy döntöttem, hogy ennek itt a vége, és kifele menet megálltam a gondnoknál. A Szerencsekereket nézte a tévében, és várnom kellett a reklámig.

– Ez egy jó műsor – mondta, és lehalkította a készüléket. – Okos emberek szerepelnek benne. Ebben a műsorban gyorsan kell gondolkodni.

Megkérdeztem, melyik volt Paula szobája.

– A tizenkettes. Azt hiszem. – Megnézte a vastag dossziéban. – Igen, a tizenkettesben, az első emeleten.

– Gondolom, már régen kiadta. Felnevetett.

– Nem mondtam magának az elején, hogy nincs üres szobám? Szerintem egy nap alatt kiadtam. Lássuk csak. A Price lány július tizennyolcadikán vette ki. Mit mondtam, Paula mikor költözött ki?

– Nem volt benne biztos, csak abban, hogy tizenhatodikán vette észre.

– Tessék. Üres tizenhatodikán, kiadva tizennyolcadikán. A lány másnap már be is költözött. Olyan nincs, hogy egy szobám akár csak egy hétig üresen álljon. A várólistán legalább egy tucat ember neve van.

– Azt mondja, a lakó neve Price?

– Georgia Price. Táncosnő. Az elmúlt egy évben sok a táncos.

– Megnézem, itthon van-e. – Odanyújtottam a nőnek egy fotót Pauláról. – Ha eszébe jut valami, bármi, hívjon nyugodtan. A számom a kép hátán van.

– Ez bizony Paula – bólintott. – Jó kép. A maga neve meg Scudder? Várjon csak, én is adok egy névjegykártyát.

Florence Edderling, állt a kártyán. Kiadó szobák.

– A legtöbben Flónak hívnak – mondta. – Vagy Florence-nek. Mindegy. Georgia Price nem volt otthon, és nekem elegem lett a kopogtatásból. Egy boltban vettem egy szendvicset, és a. gyűlésre menet megettem.

Másnap reggel elvittem Warren Hoeldtke csekkjét a bankba, beraktam a számlámra, majd kértem némi készpénzt is, és egy százast egydollárosokban. A nadrágom jobb zsebében tartom begyűrve az egydollárosokat.

Szinte egy lépést sem lehet tenni anélkül, hogy ne szólítana le valaki pénzért. Néha lerázom őket. Néha benyúlok a zsebembe, és adok egy dollárt.

Évekkel ezelőtt otthagytam a rendőrséget, majd a feleségemet és a két fiamat is, és beköltöztem egy hotelba. Akkoriban kezdtem el pénzt tömni templomi perselyekbe. Minden jövedelmem egytizedét az első, utamba kerülő templom perselyébe dobom. Sok templomban jártam már. Nem tudtam, mit keresek, és azt sem mondhatom, hogy megtaláltam-e vagy sem, de valahogy helyénvalónak tűnt minden keresetem tíz százalékát egy templomnak adni.

Miután kijózanodtam, egy ideig továbbra is fizettem a tizedemet, aztán egy idő után már úgy éreztem, nem helyes, így abbahagytam. Akkor meg azt éreztem, hogy az nem helyes. Az első ötletem az volt, hogy az AA-nak adom a pénzemet, de az AA nem fogad el adományokat. Körbeadják a kalapokat, hogy így fedezzék a gyűlések költségeit, de az alkalmankénti egy dollárnál többet soha nem kérnek senkitől, és még azt sem kell kifizetni.

Szóval a pénzt elkezdtem azoknak adni, akik kérték. Nem éreztem helyénvalónak megtartani magamnak, és ennél jobb megoldást nem tudtam kitalálni.

Biztos vagyok benne, hogy azt az egy dollárt a legtöbben piára költik. Miért ne? Mindenki arra költi a pénzét, amire a legjobban szüksége van. Először szűrtem a koldusokat, de nem sokáig. Nagyképű dolognak, és egyben macerásnak is tartottam ezt a fajta azonnali nyomozást. Amikor templomoknak adtam a pénzt, nem érdekelt, hogy mire költik, és én azzal egyetértek-e vagy sem. Tőlem a papok akár Cadillacet is vehettek a pénzen, nem érdekelt. Akkor most meg miért zavarna, hogy a pénzemen végül drogdílerek vesznek majd Porschét?

Adakozó kedvemben voltam, a Midtown North kapitányság felé haladva adtam rendesen az egydollárosokat, majd amikor odaértem, Joseph Durkinnek a kezébe nyomtam ötven dollárt.

Előtte persze odatelefonáltam, így a detektívek szobájában várt rám. Legalább egy éve láttam utoljára, de semmit sem változott. Felszedett pár kilót, de nem állt neki rosszul. A pia lassan kezdett látszani az arcán, de annyira nem, hogy abba kellett volna hagynia az ivást. Ki tette le a poharat azért, mert elpattant az arcában pár ér, és kicsit rózsásabb lett az arca?

– Éppen azon kezdtem el tűnődni, hogy a Honda-kereskedő megtalált-e – üdvözölt. –Valami német neve van, nem emlékszem, micsoda.

– Hoeldtke. És Subarut árul, nem Hondát.

– Ez nagyon fontos különbség, Matt. Mi van veled manapság?

– Megvagyok.

– Jól nézel ki. A tiszta élet, mi?

– Ez a titkom.

– Korán fekszel? Sok rostot eszel?

– Néha csak elmegyek a parkba, és ugatom a kedvenc fámat.

– Én is. Nem tehetek róla, ezt kell tennem. – Hátrasimította sötétbarna, majdnem fekete haját. Semmi szükség nem volt arra, hogy hátrasimítsa, mert úgy állt, ahogy reggel megfésülte. – Jó újra látni – mondta végül.

– Jó újra látni, Joe.

Kezet fogtunk. Előtte a tenyerembe tettem két húszast meg egy tízest, a pénz gazdát cserélt. A keze eltűnt a zsebében, és amikor előhúzta, tenyere üres volt. – Ha jól látom, te magad sem jártál rosszul – jegyezte meg.

– Nem tudom – feleltem. – Elfogadtam a pénzét, és kopogtattam pár ajtón. Nem tudom, ki járt rosszul vagy jól.

– Meg fog nyugodni, mert keresed a lányát. Mindent megtesz, amit megtehetett. És te nem fogod elszedni az összes pénzét, ahogy más tenné.

– Nem.

– Adott egy képet a lányáról, aztán elmentem a hullaházba. Július óta volt két azonosítatlan fehér női hullájuk, de egyik sem hasonlított a fotóra.

– Gondoltam, hogy elmész oda.

– El is mentem. És kész. Mást nem is tettem. Ez nem rendőrségi ügy.

– Tudom.

– Ezért küldtem hozzád.

– Tudom, és értékelem.

– Nincs mit. Megéreztél már valamit, az ügyből?

– Ahhoz még korán van. A lány összepakolt, és elköltözött.

– Ez jó – bólintott Joe. – Kicsivel több az esély arra, hogy életben van.

– Tudom, de sok mindennek semmi értelme sincs. Azt mondtad, megnézted a hullaházat. És a kórházakat?

– Azt hiszed, kómában van?

– Akár az is lehet.

– Mikor hallottak felőle utoljára? Júniusban? Sokáig lenne kómában.

– Emberek néha évekig vannak kómában.

– Ez is igaz.

– A lakbérét július hatodikán kifizette. Szóval alig kicsivel több mint két hónapja tűnt el.

– Akkor is sok idő telt el azóta.

– De nem annak, aki kómában van. Annak ez egy szempillantás.

Joe rám nézett. Szürke szeme rendszerint kifejezéstelen, most azonban mintha kelletlen derültséggel hallgatott volna. – „Egy szempillantás" – ismételte. – Először kiköltözik a szobájából, rögtön be a kórházba.

– Te is tudod, hogy mennyit számít a véletlen – feleltem. – Elköltözik, és egy vagy két nap múlva baleset éri. Nincs nála személyi, mert egy lelkiismeretes polgár kitépi a kezéből a retiküljét, miközben eszméletlenül fekszik a járdán, most meg névtelenül ápolják valamelyik kórházban. Nem azt mondom, hogy ez történt, csak azt, hogy akár meg is történhetett.

– Tegyük fel. Ellenőrizted a kórházakat?

– Arra gondoltam, hogy te megnézhetnéd a Rooseveltet meg a St. Clare-t. A környéken csak ez a kettő van.

– De balesetet bárhol szenvedhetett.

– Tudom.

– Ha elköltözött, bárhova mehetett, szóval a város bármelyik kórházában lehet.

– Én magam is pont erre gondoltam. Szótlanul rám nézett.

– Gondolom, van pár felesleges fotód róla. Ó, milyen ötletes, hogy a hátoldalán ott a neved meg a telefonszámod. Akkor nem bánod, ha szétküldöm ezeket, és megkérem a kórházakat, hogy ellenőrizzék a névtelen fehér női betegeiket.

– Azzal sokat segítenél – bólintottam.

– Azt meghiszem. Sokat kérsz tőlem egy kabát áráért.

Egy kabát a zsaruzsargonban száz dollárt jelent. Egy kalap huszonötöt.

– Joe, nézd csak meg alaposabban. Én csak két kalapot adtam neked.

– Jézusom, Matt – sóhajtott. – Nem vagy valami nagyvonalú.

Paula nem volt New York egyetlen kórházában sem. Nem számítottam rá, hogy megtalálják, de ez egyike azon dolgoknak, amit ellenőrizni kell.

Miközben Durkin ezen dolgozott, én tettem a magam dolgát. A következő pár napban többször is visszamentem Florence Edderling hónapos szobáiba, hogy még több ajtón kopogtassak, és még több lakóval beszéljek. Férfiak is éltek ott, ahogy nők is, öregek, ahogy fiatalok is, New York-iak, ahogy távolról érkezettek is, de Ms. Edderling lakóinak zöme olyan volt, mint Paula Hoeldtke: fiatal nők, relatíve frissen érkeztek a városba, álmuk sok volt, pénzük kevés.

Bár sokan felismerték a fotóját, vagy csak azt hitték, hogy felismerik, valójában csak páran tudták, ki volt ő, és melyik szobában lakott. Hozzá hasonlóan ezek a lányok is alig tartózkodtak otthon, és amikor mégis, akkor magukra és magányukra zárták az ajtót. – Azt hittem, olyan lesz, mint azokban a negyvenes évekbeli filmekben – mondta az egyik lány. – A házinéni kedves és szellemes, a lakók meg a nappaliban gyűlnek össze, hogy befonják egymás haját, és a pasijaikról vagy a meghallgatásokról „beszéljenek. Nos, a nappaliból már régen két szobát alakítottak ki. Van pár ember, akivel egymásra mosolygunk, de ha jól belegondolok, senkit sem ismerek igazán ebben a házban. Láttam ezt a lányt is. Paula volt a neve? Tessék, azt sem tudom, hogy hívták, ahogy azt sem, hogy elköltözött.

Egyik reggel elmentem a Színész Szervezet irodájába, ahol kiderítettem, hogy Paula nem volt tagjuk. A fiatal férfi segítőkészen megkérdezte, hogy a lány belépett-e más szervezetekbe. Nem tudom, feleltem, mire felhívta az AFTRA-t és a SAG-ot, de Paula egyiknek sem volt tagja.

– Hacsak nem más néven lépett be – magyarázta a fiú. – A nevével nincs semmi baj, mert kifejezetten jól néz ki a plakáton, ugyanakkor többen nem tudják helyesen kiejteni, vagy legalábbis bizonytalanok a kiejtésében. Nem tudja, hogy esetleg megváltoztatta-e a nevét? Paula Holdenre, vagy valami hasonlóra?

– Ha így is tett, a szüleinek egy szót sem szólt.

– Az ilyesmit az ember nem köti azonnal a szülei orrára. Nem veszi ki jól magát. Tudja, a szülők valami oknál fogva ragaszkodnak a nevükhöz.

– Gondolom, igaza lehet. De a két darabban, amiben fellépett, a saját nevét használta.

– Megnézhetem? – Odaadtam neki a két műsorfüzetet. – Lehet, hogy ezzel jutunk valamire. Lássuk csak, lássuk csak, Paula Hoeldtke, itt is van. Jól ejtettem ki a nevét?

– Igen.

– Jó. Ugyan nem látom, hogy másképpen lehetne kiejteni, de az ember akkor is elbizonytalanodik. Akár máshogy is betűzhette. H-O-L-T-K-Y. De az nem néz ki valami jól, igaz? Mit írnak róla? „Paula Hoeldtke a Ball Állami Főiskolán végzett", szegénykém, „ahol fellépett A virágzó őszibarackban és a Gregory kertjében". A virágzó őszibarack Odet darabja, de ki írhatta ezt a Gregory kertjébent! Ha engem kérdez, akkor egy diák darabja lehetett. És kész. Ennyit közöltek velünk Paula Hoeldtke-ről. Mi is a darab? A város másik fele? Mollyt alakította. Alig emlékszem a darabra, de nem főszerep.

– A szüleinek azt mondta, hogy kis szerepet kapott.

– Azt hiszem, nem túlzott. Játszott egyáltalán valaki a darabban? Hmmm... „Alex Godline a Színész Szervezet engedélyével lép fel." Nem tudom, ki ez az Alex, de a telefonszámát előkeresem magának. Olivért alakította, szóval valószínűleg nem fiatal már, de soha nem lehet tudni, olyan furcsán osztanak manapság szerepet. Szereti Paula az idősebb férfiakat?

– Nem tudom.

– És ez micsoda? Nagyon jó barátok? Nem rossz a cím. Hol mutatták be? A Cherry Lane-en? Nem csoda, hogy soha nem hallottam róla. Színpadi felolvasás, egyetlen előadás. Nem rossz cím. Nagyon jó barátok. Kicsit többet sugall a kelleténél, de nem kellemetlen módon. Ó. Gerald Cameron írta. Ő elég jó. Vajon hogyan kerülhetett ebbe Paula?

– Miért szokatlan?

– Mert egy ilyen darabra nem szoktak meghallgatást kiírni. Az történik, hogy a drámaíró látni akarja, hogyan működik a darabja a színpadon, ezért vagy ő, vagy a kijelölt rendező összeszed pár megfelelő színészt, és egy színpadi felolvasással átveszik a darabot az elejétől a végéig a reménybeli támogatók és szponzorok előtt. Manapság az ilyen színpadi felolvasások is szinte meg vannak rendezve, és a színészek még mozognak is a színpadon. Máskor a színészek csak székben ülnek, mintha egy rádiójátékban vennének részt. És ki a rendező? Nocsak. Szerencsénk van.

– Ismeri?

– Igen – felelte, majd kikeresett egy telefonszámot, és tárcsázott. – Dávid Quantrillt keresem – szólt bele. – Dávid? Aaron Stallworth. Hogy vagy? Tényleg? Nos, erről már hallottam. – Kezét a kagylóra tette, szemét a plafonra emelte, és sóhajtott. – Dávid? Találd ki, mit tartok a kezemben. Hagyd csak, ne találd ki, majd én elmondom neked. A Nagyon jó barátok színpadi felolvasásának műsorfüzetét. Mi lett a vége? Színpadra került? Értem. Értem. Erről nem hallottam. Milyen kár. – Arca elkomorult, és egy ideig hallgatott. – Dávid, azért hívlak, mert itt áll előttem egy úriember, aki a felolvasás egyik színésznőjét akarja megtalálni. A lány neve Paula Hoeldtke, és az áll itt, hogy ő olvasta fel Marcyt. Igen. Meg tudod mondani nekem, hogy hol találtad? Értem. Nos, mit szólnál, ha a barátom elmenne hozzád, és beszélne véled? Pár kérdést fel akar tenni neked. Úgy látszik, hogy Paula eltűnt a föld színéről, a szülei meg betegre aggódják magukat. Nem gond? Köszönöm. Azonnal odaküldöm hozzád. Nem, nem hiszem. Megkérdezzem tőle? Értem. Kösz, Dávid.

Letette a kagylót, két mutatóujját a halántékához emelte, mintha egy fejfájást próbálna elnyomni. Becsukott szemmel így szólt: – A darabot nem adták elő, ugyanis Gerald Cameron a felolvasás után át akarta írni, de nem volt rá lehetősége, mert megbetegedett. – Rám nézett. – Nagyon beteg lett.

– Értem.

– Mindenki haldoklik. Észrevette? Sajnálom, összevissza beszélek. Dávid Chelsea-ben él, mindjárt leírom magának a címét. Úgy gondoltam, hogy személyesen akarja feltenni neki a kérdéseit, és nem rajtam keresztül. Azt akarta tudni, hogy maga meleg-e. Azt feleltem, hogy szerintem nem.

– Nem vagyok az.

– Csak megszokásból kérdezte. Mit számít? Egy ideje már semmi sem számít. És manapság kérdezni sem kell, hogy ki meleg, ki nem. Csak várni kell pár évet, és megnézni, hogy ki van még életben. – Rám nézett. – Olvasott a fókákról?

– A mikről?

– Tudja – felelte –, a fókákról. – Könyökét az oldalához nyomta, kezével tapsikolt egyet, és a fejét úgy hajtotta, mint egy labdát az orrán egyensúlyozó fóka. – Az Északitengeren és Európa partjainál haldokolnak a fókák, és senki sem tudja, hogy miért. Találtak egy vírust, ugyanazt, ami a kutyák rossz hangulatát is okozza, de nem arról van szó, hogy egy goromba rottweiler összevissza rohangál, és harapdálja a fókákat. Jobb híján mindenki a környezetszennyezésre gondol. Az Északi-tenger súlyosan szennyezett, és azt gyanítják, hogy emiatt gyengült le a fókák immunrendszere, így képtelenek védekezni a vírusok ellen. Tudja, hogy mit gondolok?

– Mit?

– A Föld AIDS-es. Boldogan hempergőzünk egy pusztuló bolygó ürességében, a melegek meg ugyanazt teszik, amit eddig. Szégyentelenül trendik és divatosak. És közben a penge élén táncolnak.

Dávid Quantrill egy ipari épületből kialakított lakóház kilencedik emeletén lakott a nyugati Huszonkettedik utcában. A lakás egyetlen, iszonyú nagy belmagasságú helyiségből állt, a fehérre festett padlót fényesre vikszelték, a falakat matt feketére festették. Elvétve egy-egy festmény törte meg a feketét. Az a pár bútor is mind fehér volt.

Quantrill a negyvenes éveiben járt, kövérkés volt és majdnem kopasz. Azt a kevés haját megnövesztette, egészen a válláig. Egy pipával szórakozott, miközben megpróbált valamire – bármire – emlékezni Paula Hoeldtke-val kapcsolatban.

– Ne feledje, hogy az egész egy jó éve történt – mondta. – És előtte soha nem hallottam róla. Akkor meg hogyan került bele a darabba? Jogos a kérdés. Valaki ismerte őt. De ki?

Pár percbe beletelt, mire összeszedte az emlékeit. Marcy szerepét eredetileg egy másik színésznőre, egy bizonyos Virginia Sutcliffe-re osztotta. – Aztán Ginny rám csörgött az utolsó percben, hogy két hétre lehívták Baltimore-ba, és a Fűrészben fog játszani. Azt hiszem, Baltimore-ba. Nem mindegy? Szóval imád meg minden, de ezt most nem fog menni, satöbbi, satöbbi, satöbbi. Azt mondta, van egy lány az osztályában, aki isteni lenne ebben a szerepben, szinte rá van írva. Küldje csak le, mondtam Ginnynek, a lány eljött, felolvasott, és nem volt vele semmi baj. – Felvette a fotót. – Csinos, nem igaz? De az arcában semmi érdekes nincs. A színpadi jelenlétével sem volt gond, én meg nem Liz Taylor utódját kerestem. Ért engem, ugye? Tudtam, hogy a szerepet már nem rá fogom bízni, hanem Ginnyre, feltéve, ha kijön a társulat többi tagjával, és megbocsátom neki, hogy otthagyott a szarban, és elhúzott Baltimore-ba, vagy hova a fenébe.

Megkérdeztem, hogyan tudom utolérni Ginnyt. Feltárcsázta a számát, de a rögzítő válaszolt. Ginny Kaliforniában tartózkodott. Quantrill felhívta az ügynökét, a nő megadta Ginny számát, aki végre felvette a telefont. Pár percig semmiségekről beszéltek, aztán Quantrill odaadta nekem a kagylót.

– Alig emlékszem Paulára – mondta a nő. – Egy osztályba jártunk, és úgy gondoltam, hogy pont jó lesz Marcy szerepére. Mert ő is olyan tartózkodó, tétova típus. Ismeri Paulát? – Nem, feleltem. – Akkor a darabot sem ismeri, szóval nem tudhatja, mi a fenéről beszélek. Utána többet nem találkoztam vele, és azt sem tudom, hogy Dávid egyáltalán használta-e a darabban.

– Egy osztályba jártak a színiiskolában?

– Igen. Amúgy meg nem igazán ismertem őt. Improvizációs tanfolyam volt, Kelly Greer tartotta, minden csütörtök délután két óra egy első emeleti lakásban a Broadway-n. Volt egy jelenete, ketten vártak a buszra, és Paula szerintem egész jó volt benne.

– Jóban volt Paula valakivel a csoportból? Volt például barátja?

– Elképzelésem sincs. Még arra sem emlékszem, hogy beszélgettünk-e egyáltalán.

– Találkozott vele, miután visszajött Baltimore-ból?

– Baltimore-ból?

– Azt hittem, oda utazott el két hétre egy darab miatt, és ezért nem tudott elmenni a felolvasásra.

– Ó, a Fűrész! – felelte. – Nem Baltimore volt, hanem egy hét Louisville-ben, egy másik hét meg Memphisben. Legalább végre megnézhettem Gracelandet. Aztán hazamentem Michiganbe karácsonyra, és amikor visszajöttem New Yorkba, három hétig dolgoztam egy szappanoperában, ami Isten ajándéka volt, csak éppen miatta nem tudtam többé csütörtökönként elmenni Kelly órájára. Mire legközelebb megint volt időm, kiderült, hogy üresedés van Ed Kovensnél, és én már nagyon régóta nála akartam tanulni, és úgy döntöttem, hogy inkább hozzájárok, és nem Kellyhez improvizációt tanulni, így aztán soha többé nem láttam Paulát. Bajban van?

– Lehet. Azt mondja, hogy a tanárát Kelly Greernek hívták?

– Igen. Megvan valahol a száma, csak éppen New Yorkban, így azzal nem sokra megy. De biztosan benne van a telefonkönyvben. Kelly Greer. G-R-E-E-R.

– Biztos vagyok benne, hogy meg fogom találni.

– Meg lennék lepve, ha Paula még mindig járna hozzá. Az ember rendszerint csak pár hónapot jár ilyen órákra. Remélem, Kelly tud segíteni. És azt is, hogy nincs baja Paulának.

– Én is.

– Most is látom magam előtt abban a jelenetben. Olyan. Mi is a szó. Olyan sebezhető volt.

Kelly Greer egy alacsony, gnómszerű nő volt, kócos őszes hajjal, és hatalmas barna szemmel. Benne volt a telefonkönyvben, és a lakásán meg is találtam. Nem akart magához felhívni, így egy étteremben találkoztunk a Broadway és Nyolcvanadik utca sarkán.

Az ablak mellé ültünk le. Én egy bagelt és kávét rendeltem, ő a nap indiai különlegességét és két pohár írót. Emlékezett Paulára.

– Szerintem ő is tudta valahol mélyen, hogy semmire sem fogja vinni – mesélte. – Ami ritka, mert a legtöbben nem tudják.

– Nem volt jó?

– Nem volt vele semmi baj. A legtöbb lánnyal nincs semmi baj. Persze, néhányan reménytelenek, de azok, akik idáig eljutnak, rendelkeznek valami tehetséggel és tudással. Nem rosszak. Akár még jók is lehetnek, nagyon jók. De ez nem elég.

– Mi kell még?

– Oltári jónak kell lennie. Szeretjük azt hinni, hogy ez szerencse kérdése. Vagy azé, hogy rendelkezzünk a megfelelő ismeretséggel. Vagy azé, hogy lefeküdjünk a megfelelő emberekkel. De nem ezen múlik. Azok, akik sikeresek lesznek, igazán kivételesek. Egy kis tehetség nem elég. Szét kell robbannod tőle. Úgy kell felvillanyoznod a színpadot vagy a képernyőt, akár egy sor ezerwattos izzónak. Ragyognod kell.

– És Paula nem ragyogott.

– Nem, és szerintem ezt ő is tudta, vagy legalábbis sejtette. És gyanítom, hogy annyira nem is törte össze a szívét. Ez egy másik dolog a tehetség mellett. Akarnod kell a sikert, akarnod kell mindennél jobban, akarnod kell kétségbeesetten, és Paula annyira nem akarta. – Egy pillanatig elgondolkodott. – Viszont az is biztos, hogy akart valamit.

– Mit?

– Azt nem tudom. Talán ő maga sem tudta. Pénzt? Hírnevet? A legtöbbet ez vonzza, különösen a nyugati parton. Azt hiszik, a színészi szakma csak egy út a sok közül, ami a gazdagsághoz vezet. Ha engem kérdez, akkor ez egy zsákutca.

– Paula ezt akarta? A pénzt meg a hírnevet?

– Vagy a csillogást, az izgalmat, a kalandot. Mennyire ismertem őt? Tavaly ősszel kezdett el hozzám járni, és öt hónapig rendszeresen ott is volt. De nem vallásos megszállottsággal. Néha el sem jött. Ez gyakran előfordul, mert meghallgatásra mennek, vagy valami közbejön nekik.

– Mikor hagyta ott az óráját?

– Hivatalosan soha nem közölte, egyszer csak nem jött, és eltűnt. Megnéztem, mielőtt eljöttem. Februárban volt utoljára nálam.

Kelly kigyűjtötte egy tucatnyi férfi és nő telefonszámát, akik Paulával egy osztályba jártak. Arra nem emlékezett, hogy lett volna barátja, vagy valaki várta volna óra után. Azt sem tudta, hogy valakivel összebarátkozott-e a csoportban. Lemásoltam a neveket és a telefonszámokat, az egy Virginia Sutcliffe kivételével, akivel már beszéltem.

– Ginny Sutcliffe mondta, hogy Paulának volt egy buszmegállós jelenete – néztem a nőre.

– Tényleg? Azt gyakran használom. Őszinte leszek. Nem emlékszem, Paula mit csinált és hogyan.

– Ginny szerint Paula tartózkodó, tétova nő volt. Elmosolyodott, de öröm nem volt a mosolyában.

– „Tartózkodó, tétova nő" – ismételte. – Nem mondja. Évente ezer és ezer reménybeli színész és színésznő jön New Yorkba, és mindegyik tartózkodó és tétova. Közben meg határozottnak és szeretetre méltónak akarnak látszani, mert azt hiszik, attól majd mindenki szíve megolvad. Néha kedvem lenne lemenni a Port Authorityre, és megmondani nekik, hogy szálljanak szépen vissza a buszra, és menjenek haza.

Megitta az íróját, fogta a szalvétáját, és megtörölte az ajkát.

– Ginny szerint Paula sebezhető volt.

– Mind azok – felelte Kelly.

Egyenként felhívtam Paula volt osztálytársait, néhánnyal személyesen is találkoztam, másokkal csak telefonon beszéltem. Ahogy haladtam Kelly Greer listáján, úgy húzkodtam ki a Flo Edderling hónapos szobáit bérlő férfiak és nők nevét is a listáról, amikor végre beszélni tudtam velük.

Ügyfelemhez hasonlóan én is elmentem Paula utolsó ismert munkahelyére. A Druidák Kastélyának hívják, egy angol stílusú kocsma a nyugati Negyvenhatodik utcában. Olyan ételek szerepelnek az étlapon, mint a pásztorpite vagy béka-a-lukban. Az étterem vezetője közölte, hogy Paula valóban tavasszal ment el tőlük.

– Semmi baj nem volt vele – mondta. – Arra nem emlékszem, miért ment el, de nem váltunk el haraggal, és megint felvenném, ha vissza akarna jönni. – Az egyik pincérnő emlékezett Paulára. – Helyes kölyök volt, csak mintha soha nem azon járt volna az esze, amit éppen csinált – mesélte. Ki-be jártam éttermekből a Negyvenedik meg az Ötvenedik utca környékén, találtam is kettőt, ahol Paula az angol kocsma előtt dolgozott. Ez az információ akkor lett volna hasznos, ha az életrajzát akarom megírni, de arra vonatkozólag semmit sem mondott, hogy hova ment július közepén.

A Kilencedik és az Ötvenkettedik sarkán álló Párizsi Zöld nevű bárban az üzletvezető azt mondta, hogy a lány ismerős neki, de soha nem dolgozott náluk. A csapos, egy nyurga alak olyan bozontos szakállal, mint egy nyest fészke, elkérte a fényképet. – Soha nem dolgozott itt – jelentette ki. – De járt ide. Igaz, egy ideje már nem.

– Tavasszal?

– Inkább áprilisban, mert én akkor kezdtem itt. Mi a neve?

– Paula.

Még egyszer ránézett a képre.

– A nevére nem emlékszem, de ő az. Ötször vagy hatszor láttam. Mindig későn jött. Nagyon későn. Kettőkor zárunk, és ő nem sokkal zárás előtt érkezett. Mindenesetre éjfél után.

– Egyedül?

– Ha egyedül jött volna, akkor biztosan ráhajtok – felelte a csapos. – Vagy flörtölök vele, érti, ugye? De soha nem egyedül jött. Hogy mindig ugyanazzal a férfival? Azt hiszem, de nem merek megesküdni rá. Ne felejtse, azóta egyszer sem jutott eszembe, hogy utoljára láttam őt, márpedig annak minimum két hónapja.

– Utoljára július közepén látták.

– Ja, én is azt mondtam volna. Plusz-mínusz egy hét. Az utolsó alkalommal Sós kutyát ivott. Mind a ketten azt ittak.

– Mit szokott inni?

– Mindenfélét. Margaritát, narancsos vodkát, szóval csupa csajitalt. A férfi azonban whiskyt ivott, de azon az estén Sós kutyát rendelt. Ami azt jelenti, hogy.

– Iszonyú meleg volt kinn.

– Pontosan, drága Watsonom – vigyorgott a csapos. – Vagy én lennék jó detektív, vagy maga lenne jó csapos. Ugyanoda jutottunk mind a ketten. Meghívhatom egy italra?

– Egy kólára.

Magának sört töltött, elém meg lerakta a kólát. Belekortyolt a sörébe, és megkérdezte, mi történt Paulával. Eltűnt, feleltem.

– Sokan tűnnek el – bólintott.

Tíz percig dolgoztam rajta, és mire végeztem, egész tisztességes személyleírásom volt Paula kísérőjéről. Velem egymagas, talán magasabb. Harminc körüli. Sötét haj, se bajusz, se szakáll. Lazán öltözködik, mint aki sok időt tölt a szabadban.

– Mintha egy számítógép törölt adatait állította volna vissza – bólogatott elismerően. –Olyasmikre emlékszem, amikről sejtésem sem volt. Egyedül az zavar csak, hogy néhány dolgot kitaláltam, pedig nem akartam. Csak meg akartam felelni az elvárásainak. Tudja, hogy van ez.

– Tudom, de ne aggódjon, előfordul ez másokkal is.

– Mindegy, a személyleírás, amit adtam, minden második férfira ráillik a környéken. Ha a környéken lakik, amit kétlek.

– Ötször vagy hatszor látta Paulával, igaz? Bólintott.

– Ha ehhez hozzávesszük, hogy mikor jöttek be, akkor azt kell mondanom, hogy egyikőjük olyan későig dolgozott. Vagy mindketten.

– És megálltak hazafele egy italra.

– Nem csak egy italra.

– A lány sokat ivott?

– A férfi. A lány csak szopogatta az italát. A férfi ivott rendesen, de nem látszott rajta. Ha engem kérdez, akkor egy helyen dolgoztak, és a piálást nem itt kezdték, hanem itt fejezték be.

Felém nyújtotta a fotót. Mondtam neki, hogy tartsa csak meg. – És ha valami az eszébe jut.

– Ezt a számot fogom hívni.

Töredékek és szilánkok, darabok és részletek. Egy hete kerestem Paula Hoeldtke-t, és mondhattam volna az apjának, hogy alaposan megdolgoztam az ezer dollárjáért, még akkor is, ha nem tudtam volna felmutatni ezer dollárnyi eredményt.

Beszéltem pár tucat emberrel, megállás nélkül jegyzeteltem, és elosztogattam a száz fotó felét.

És mit tudtam meg? Arról semmit, hogy mit tett, miután eltűnt a szobájából július közepén. Semmiféle bizonyítékát nem találtam annak, hogy bárhol dolgozott volna azt követően, hogy áprilisban felmondott. A kép, ami lassan kezdett kirajzolódni bennem, korántsem volt annyira éles, mint az, amit a környéken osztogattam.

Paula színésznő volt, vagy legalábbis az akart lenni, de ezért nem sokat tett, és még tanfolyamát is otthagyta. Egy férfi társaságában ivott egy helyi bárban, késő éjjel, összesen legalább fél tucatszor. Magányos volt, de alig tartózkodott otthon. Hova ment egyedül? A parkban sétált? A galambokkal beszélgetett?

Reggel az volt az első gondolatom, hogy nagyon gyorsan leráztam a titokzatos telefonálómat. Rajta kívül eddig senki sem hívott.

Reggeli közben arra emlékeztettem magam, hogy nem is nagyon reméltem semmiféle eredményt a nyomozásomtól. Paula Hoeldtke otthagyta a színészetet és a pincérnősködést. Aztán otthagyta Florence Edderling szobáját is, és a jelek szerint otthagyta a szüleit is. Most már feltételezhetően berendezkedett az új életében, és csak akkor bukkan fel, ha ő akarja. Vagy meghalt, és akkor semmit sem tudok tenni érte.

Arra gondoltam, elmegyek moziba, de ehelyett inkább színházi ügynökökkel beszéltem, ugyanazokat a kérdéseket tettem fel, és ugyanazt a fotót osztogattam. Egyiküknek sem volt ismerős Paula arca. – Talán csak nyílt meghallgatásokra ment el –vélte az egyik ügynök. – Vannak, akik azonnal ügynököt keresnek, mások megveszik a szakmai lapokat, és beállnak a csordába, hogy így szerezzenek maguknak valami munkát, amivel aztán egy jobb ügynököt találhatnak.

– Mi a legjobb megoldás?

– A legjobb megoldás? Egy nagybácsi a bizniszben. Az. Belefáradtam az ügynökökbe, így megint Flo Edderling házához mentem.

Becsengettem, ajtót nyitott, és a fejét rázta, amikor meglátott.

– Lassan lakbért kellene szednem magától – mondta. – Több időt tölt itt, mint a lakóim.

– Már csak pár ember maradt, akivel beszélnem kell.

– Ne zavartassa magát. Senki sem panaszkodott, és ha őket nem zavarja, akkor engem sem.

Egy lakót találtam csak otthon, akivel még nem beszéltem. Május óta lakott ott, és azt sem tudta, ki az a Paula Hoeldtke. – Bárcsak segíthetnék – mondta –, de a fotója sem ismerős. A szembe szomszédom mondta, hogy beszélt magával, mert ez a lány eltűnt, vagy mi.

– Eltűnt.

– Bárcsak segíthetnék – vonta meg a vállát.

Miután kijózanodtam, egy Jan Keane nevű nővel kerültem közelebbi kapcsolatba. Már régebben ismertem, de amikor csatlakozott az AA-hoz, elváltak útjaink, aztán folytattuk, amikor én is elkezdtem gyűlésekre járni.

Jan szobrász, a Lispenard utcában él és dolgozik, ami a TriBeCában van, a Canal utcától délre. Egy idő után már hetente három-négy éjjelt töltöttünk együtt, néha még napközben is találkoztunk. Alkalmanként még gyűlésekre is együtt jártunk, egyebek mellett. Elmentünk vacsorázni, vagy ő főzött nekem. Szeretett galériákba járni a SoHóban és az East Village-ben. Én magam azt megelőzően nem jártam semmiféle kiállításra, de rájöttem, hogy nincs ellenemre. A galériákban eleinte nehezen oldódtam fel, mert nem tudtam, mit mondjak, amikor meglátok egy festményt vagy egy szobrot, és tőle tanultam meg, hogy nem kell semmit sem mondani, senki sem várja el, sőt.

Nem tudom, mi ment tönkre. A kapcsolatunk lassan erősödött, ahogy a kapcsolatok szoktak, és elértük azt a pontot, hogy félig a Lispenard utcában éltem, pár ruhám ott lógott a szekrényében, az alsóneműim egy külön fiókban. Nem egy beszélgetés során óvatosan szóba hoztuk, hogy mennyi értelme van a hotelomban maradnom. Miért fizettem a szobámért, ha alig voltam ott? Ugyanakkor érdemes lett volna ott találkoznom ügyfelekkel?

Egyszer odajutottunk, hogy ki is költözöm a hotelból, és beszállok a lakásának rezsijébe. És még oda is eljutottunk, hogy a kapcsolatunk állandóvá tételéről beszéltünk, a házasságról.

De semmi ilyesmit nem tettünk, és a tétlenségünk miatt egyszer csak arra lettünk figyelmesek, hogy már semmi sem ugyanolyan, mint annak előtte. Fokozatosan váltunk el egymástól, apránként és kis lépésekben. Az együtt töltött órákban egyre nagyobb szerepet kapott a csend és a hallgatás. Aztán egyre kevesebb időt töltöttünk együtt. Végül úgy döntöttünk – őszintén megvallom, nem tudom, melyikünk javasolta –, hogy másokkal is találkozhatnánk. Ezt tettük, és ettől még kényelmetlenebbül éreztük magunkat egymás társaságában. A végén pedig meglepetésemre még a dráma is elmaradt, visszaadtam a kölcsönbe kapott könyveit, összecsomagoltam a ruháimat, hívtam egy taxit, és hazamentem.

Olyan sokáig tartott az egész, hogy a végén mindketten megkönnyebbültünk, ám ennek ellenére gyakran voltam magányos, és sokszor töltött el a veszteség érzése. A válásom nem érintett olyan rosszul évekkel azelőtt, de persze akkor keményen piáltam, így alig éreztem valamit.

Szóval sok gyűlésre jártam, és néha beszéltem is arról, mit érzek, néha meg csak hallgattam. Nem sokkal a szakítás után randizni próbáltam, de fél szívvel azt sem lehet. Most megint lassan úgy éreztem, hogy ideje lenne nőkkel találkozni. Vagy csak egy nővel. A gondolat megérett bennem, de semmit sem tettem a megvalósításáért.

És ettől az egésztől igencsak furcsa hangulata lett annak, hogy a West Side-i épületben sorra kopogtam be az ajtókon, és kezdtem beszélgetni egyedülálló nőkkel. A legtöbben fiatalok voltak hozzám, de nem mind. És volt valami a helyzetben és a kérdéseimben, ami megkönnyítette a flörtöt. Ezt még akkor tanultam meg, amikor zsaru voltam, zsaru, feleséggel és két gyerekkel.

Néha, miközben véget nem érő kérdéseimet tettem fel Paula Hoeldtke-ről, éreztem, hogy erősen vonzódom a nőhöz, akivel beszélgetek. Néha azt is éreztem, hogy ez kölcsönös, néha nem. A fejemben pedig rövid forgatókönyveket írtam, amelyek mind arról szóltak, hogy a rideg bejárati ajtótól a hálószoba intimitása felé mozdulunk.

De soha nem tudtam rávenni magam ennek a plusz lépésnek a megtételére. Valamiért disszonáns hangok töltötték meg a fejemet, és mire végeztem az aznapi öt-hat vagy tíz emberrel, a hangulatom sötétre váltott, és kimondhatatlanul egyedül éreztem magam.

Ezúttal elég volt egyetlen beszélgetés arra, hogy kiváltsa belőlem ezt az érzést. Hazamentem a hotelomba, aztán addig ültem a tévé előtt, amíg el nem kezdődött a gyűlés.

Aznap este a St. Paulban egy háziasszony beszélt Ozone Parkból. Elmondta, hogy már akkor kitöltötte az első italát, amikor a férje még ki sem hajtott a kocsibejáróról a Pontiacjával. A mosogató alatt tartotta a vodkáját, egy műanyag flakonban, amiben korábban sütőtisztító folyadék volt. – Amikor elmeséltem ezt a történetet – mondta az asszony –, egy nő így szólt: „Ó, édes Jézusom, és mi történt volna, ha véletlenül rossz flakonhoz nyúlsz, és tényleg a sütőtisztító folyadékot iszod meg?" Ránéztem a nőre, és így feleltem: „Édesem, térj észhez. Nem volt másik flakon. Nem volt semmiféle sütőtisztító folyadék. Tizenhárom évig éltem abban a házban, és egyszer sem tisztítottam ki a sütőt." Mindegy – folytatta az asszony –, így indult a napom.

Minden gyűlésnek megvan a maga sajátos menetrendje. A St. Paulban a gyűlések másfél óráig tartanak, péntekenként pedig a tizenkét lépés valamelyikére koncentrálunk. Ez a gyűlés az ötödik lépésről szólt, de nem emlékszem, pontosan mi hangzott el, és arra sem, hogy én miféle bölcsességet fogalmaztam meg, amikor rám került a sor.

Tíz órakor felálltunk imádkozni. Egy Carol nevű nő ülve maradt, és tüntetőleg nem vett részt az imában. Aztán összehajtottam a székemet, beledobtam a kávéspoharamat a szemétbe, kivittem a hamutartókat az előtérbe, és pár fickóval beszélgettem, amikor Eddie Dunphy jelent meg.

– Hello – üdvözöltem. – Nem is láttalak.

– Hátul ültem, mert pár percet késtem. Tetszett, amit mondtál.

– Kösz – feleltem, és közben azon gondolkodtam, mi a fenét is mondtam. Megkérdezte, nem akarok-e meginni egy kávét, mire azt feleltem, hogy úgyis a Flame-be indultunk, ő is csatlakozhat hozzánk.

Dél felé sétáltunk egy sarkot a Kilencediken, aztán egy sarokasztalhoz ültünk. Hatan vagy heten lehettünk. Én szendvicset ettem, sült krumplit, és kávét ittam. A beszélgetés főleg a politikáról szólt. Alig két hónap volt hátra a választásokig, és mindenki azt mondta, amit négyévente szoktak az emberek, miszerint az a nagy baj, hogy nincs olyan jelölt, akire érdemes lenne szavazni.

Nem beszéltem sokat. A politikára csak annyira figyelek, amennyire feltétlenül szükséges. Egy Helen nevű nő ült az asztalunknál, aki nagyjából azóta volt józan, mint én, és egy ideje azzal a gondolattal játszottam, hogy elhívom egy randevúra. Megfigyelés alá vettem hát, és csupa olyasmit tudtam meg róla, ami a negatívumok oszlopába került. Nevetése kapart, a fogaira ráfért volna egy fogorvos értő keze, minden mondatában szerepelt az és tudod kifejezés. Mire végzett a hamburgerrel, meg sem született románcunk már véget is ért. Megmondom őszintén, ez egy remek módszer. Az ember úgy pipál vagy ikszel ki nőket, hogy azok nem is tudnak róla.

Nem sokkal tizenegy után a csészealjam alá odatettem pár huszonöt centest, és odavittem a számlámat a pulthoz. Eddie is ezt tette, majd követett az utcára. Majdnem el is felejtettem, hogy ott volt, ami nem csoda, hiszen még nálam is kevesebbet beszélt. Így szólt:

– Gyönyörű éjjel, igaz? Amikor ilyen a levegő, kedvem támad többet lélegezni. Van egy perced? Sétálunk pár sarkot?

– Hogyne.

– Korábban már hívtalak. A hotelodban.

– Mikor?

– Nem tudom. Délután. Három körül.

– Nem kaptam meg az üzeneted.

– Mert nem hagytam. Nem volt fontos, és különben sem tudtál volna visszahívni.

– Persze, hiszen nincs telefonod.

– Dehogyis nincs. Ott van az éjjeliszekrényemen. Csak éppen nem működik. Ez az egyetlen baja. Hogy nincs vonalam. Mindegy, csak egy kicsit dumálni akartam. Mit csináltál? Azt a lányt kerested?

– Tettem, amit ilyenkor tenni kell. – És?

– Semmi.

– Lehet, hogy szerencséd lesz. – Elővett egy cigarettát, és hüvelykujja körméhez ütögette. – Azok meg mennyire belemélyedtek a politikába – mondta. – Politika. Megmondom neked, azt sem tudom, miről beszéltek. Elmész szavazni, Matt?

– Nem tudom.

– Én azon gondolkodom, miért akar valaki elnök lenni. Elárulok neked valamit. Én az életben nem szavaztam. Várj csak, hazudtam. Akarod tudni, kire szavaztam? Abe Beame-re.

– Az régen volt.

– Mindjárt megmondom neked, hogy mikor. Hetvenháromban. Emlékszel rá? Apró kis ember volt, indult a polgármester-választáson, és megnyerte. Emlékszel?

– Hogyne.

Felnevetett. – Legalább tízszer vagy tizenötször szavaztam rá.

– Akkor nagyon mélyen megérinthetett az üzenete.

– Aha. Marhára megérintett. Az volt, hogy az egyik fickó szerzett valahonnét egy iskolabuszt, és elvitt minket a West Side-ra. Minden választási körzetnek más volt a neve, és amikor leszálltunk, akkor a körzet nevével ellátott regisztrált választói kártyát kaptunk. Úgy teljesítettem állampolgári kötelezettségemet, mint egy katona. Egyszerű volt. A demokrata jelöltre szavaztam, ahogy mondták.

Megállt, hogy rágyújtson.

– Arra már nem emlékszem, hogy mit fizettek nekünk – mondta. – Ötven dollárt akartam mondani, de könnyen lehet, hogy még annyit sem adtak. Tizenöt éve történt, kölyök voltam, szóval nem fizethettek valami sokat. Különben is, fizették az ebédemet, és egész nap annyit ittunk, amennyit akartunk.

– Ezek a varázsszavak.

– Azok ám. A pia isten ajándéka volt még akkor is, ha fizetni kellett érte, ha meg ingyen adták, akkor annál nem volt jobb dolog a világon.

– Volt ebben valami, ami ellentmondott minden logikának – feleltem. – Washington Heightsban egy bárban soha nem kellett fizetnem a piámért. Emlékszem, taxival mentem oda Brooklynból. A taxiért húsz dollárt fizettem, de tizenkét-tizennégy dollárnál többet soha nem ittam, aztán hívtam egy taxit, és újabb húsz dollárért hazavitettem magam. És nem egyszer csináltam meg.

– És akkor teljesen jogos, értelmes dolognak tartottad.

– Annak.

Szívott egy mély slukkot. – Arca már nem emlékszem, ki volt Abe ellenfele – mondta. –Fura, hogy mire emlékszik az ember, és mire nem. Tizenötször szavaztam ellene, és még a nevére sem emlékszem. Van még itt valami, ami marhára vicces. Kétszer vagy háromszor a demokrata jelöltre szavaztam, aztán szinte ellenállhatatlan kényszer tört rám, hogy republikánus mellé tegyem az ikszét. Érted? Fogom a pénzüket, és mégis a republikánusra szavazok.

– Miért?

– Ki tudja, miért? Akkor jó ötletnek tűnt. És arra gondoltam, hogy soha senki nem tudja meg. Mert a szavazás titkos, ugye? Aztán azt mondtam magamban, hogy ennek a szavazásnak is titkosnak kellene lennie, meg még egyéb másnak is így meg úgy kellene lennie, és ha összevissza buszoztathatnak minket, hogy tizenötször szavazzunk, akkor talán még azt is megtudják, hogy kire szavaztam. Szóval tettem, amit kellett.

– A demokrata jelöltre szavaztál.

– Arra. Szóval ez volt az első alkalom, hogy szavaztam. Már egy évvel korábban is szavazhattam volna, de nem tettem, aztán tizenötször leadtam a szavazatomat Abe Beame-re, és ezzel le is tudtam a szavazósdit egy életre.

A lámpa zöldre váltott, átsétáltunk az Ötvenhetediken. Egy kék-fehér járőrkocsi robogott észak felé a Kilencediken visító szirénával. A szemünkkel követtük, amíg be nem kanyarodott egy sarkon. Látni nem láttuk, de még mindig hallottuk a forgalom zaján túl is.

– Valaki nagyon rosszat csinált – jegyezte meg Eddie.

– Vagy csak sietnek valahova.

– Az is lehet. Te, Matt, miről beszéltek a gyűlésen? Az ötödik lépésről?

– Mi van vele?

– Nem tudom. Azt hiszem, félek tőle.

Ezeknek a lépéseknek az a célja, hogy a leszokóban lévő alkoholista könnyebben változhasson meg, és fejlődhessen spirituálisán. Az AA alapítói arra lettek figyelmesek, hogy a spirituális fejlődés lehetősége sokaknak segít józannak maradni, míg azok, akik küzdenek a változás és a fejlődés ellen, rendszerint megint inni kezdenek. Az ötödik lépés azt jelenti, hogy az ember beismeri Istennek, magának vagy valaki másnak, hogy pontosan mikor és hogyan cselekedett helytelenül.

Szó szerint idéztem Eddie-nek az ötödik lépést, mire csak a fejét rázta. – Szóval arról szól az egész, hogy leülsz valakivel, és elmondasz neki minden rossz dolgot, amit valaha csináltál?

– Nagyjából. Mindent, ami zavar téged, mindent, ami nyomaszt. Az van mögötte, ha nem ezt teszed, akkor inni kezdesz.

Ezen elgondolkodott.

– Nem tudom, képes vagyok-e erre – mondta végül.

– Nem kell sietned. Nem olyan régóta vagy józan, nem kell rohannod. – Nem.

– Különben is, sokan mondják majd neked, hogy ezek a lépések semmit sem érnek. „ Ne igyál, járj el a gyűlésekre, és kész." Ezt te is hallottad, nem?

– Dehogyisnem. „Ha nem iszol, berúgni sem tudsz." Emlékszem, amikor ezt először hallottam. Azt hittem, hogy ennél briliánsabb gondolatot az életben nem hallottam még.

– Nem kevés igazság van benne.

Mondani akart valamit, de kilépett elénk egy nő egy kapualjból. Nyomorult csavargó volt tágra nyílt szemmel, egy hatalmas kendőbe csavarva, haja ragacsos. Egyik kezében egy csecsemőt tartott, mellette meg egy kisgyerek állt a kendőbe kapaszkodva. A nő szótlanul kinyújtotta egyik kezét.

Inkább Kalkuttában lett volna helye, nem New Yorkban. Az elmúlt hetekben többször láttam, és minden egyes alkalommal adtam neki pénzt. Most is odanyújtottam neki egy dollárt. Elvette, és visszahúzódott a sötétbe.

– Azért iszonyú ilyen nőt látni az utcán – jegyezte meg Eddie. – Különösen akkor, ha gyereke is van.

– Tudom.

– Matt? Te megtetted valaha? Az ötödik lépést?

– Igen.

– Semmit sem tartottál vissza?

– Megpróbáltam. Minden elmondtam, ami az eszembe jutott. Ezen eltűnődött.

– Persze te zsaru voltál – nézett rám. – Te nem csinálhattál annyi rosszat.

– Ugyan már, Eddie. Sok mindent tettem, amire nem vagyok büszke, köztük olyasmit, amiért börtön jár. Sokáig voltam rendőr, és már majdnem a legelején elkezdtem pénzt elfogadni. Soha nem a fizetésemből éltünk.

– Mindenki ezt teszi.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Nem mindenki. Vannak tiszta és vannak mocskos rendőrök, és én mocskos voltam. Mindig megnyugtattam magam, hogy semmi bajom nincs vele, mert a mocsok valójában tiszta volt. Nem szedtem ki senkiből pénzt, nem engedtem futni gyilkosokat, de pénzt fogadtam el, és nem ezért vettek fel a rendőrséghez. Törvénytelen dolgokat műveltem. Korrupt zsaru voltam.

– Azt hiszem.

– Én meg tudom. És mást is tettem. Az isten szerelmére, loptam is. Egyszer egy betörésnél nyomoztam, és a pénztárgép mellett állt egy szivarosdoboz, amit a betörő valahogy nem vett észre, és majdnem ezer dollár volt benne. Kivettem, és zsebre vágtam. Úgy gondoltam, hogy a tulajnak van biztosítása, vagy ő maga is lopta valahogyan, így csak egy tolvajtól lopok én is. Megmagyaráztam én, ahogy kell, de ez nem változtat a tényen, hogy olyan pénzt vettem el, ami nem az enyém volt.

– A zsaruk mindig ezt csinálják.

– És még a holtakat is kirabolják. Tegyük fel, hogy egy hullához hívnak ki valami lerohadt hotelba vagy hónapos szobába, és van a zsebében ötven vagy száz dollár. A társaddal szépen elfelezitek, mielőtt berakjátok a hullát a zsákba. Mert ha nem, akkor úgyis nyoma vész a bürokrácia útvesztőjében. Még ha van is a halottnak örököse, soha nem fogja megkapni a pénzt, akkor meg miért ne spóroljuk meg az időt és a fáradságot, és tegyük zsebre? Ezt úgy hívják, hogy lopás.

Eddie mondani akart valamit, de én még nem fejeztem be.

– És mást is tettem. Olyasmiért küldtem embereket rács mögé, amit nem követtek el. Nem azt mondom, hogy ministránsgyerekeket zártam börtönbe, mert mindenki, akit így intéztem el, bűnös volt. Tudtam, hogy egy fickó elkövetett valamit, és azt is tudtam, hogy ezért nem fogom tudni elkapni, de ismertem pár embert, aki egy olyan bűncselekmény elkövetőjeként azonosítja majd, amit nem ő követett el, és máris mehetett a börtönbe. Ügy lezárva.

– A börtön tele van olyanokkal, akik nem követték el azt, amiért lecsukták őket –jegyezte meg. – Nem mindegyik, ne érts félre. Négyből három megesküszik, hogy

ártatlanul ül, de ezeknek nem lehet hinni. Mert simlisek, és a simlisek mindenkit át akarnak verni. Azaz hazudnak. – Megvonta a vállát. – Néha mégis igaz.

– Tudom – feleltem. – Nem azt mondom, hogy megbántam, amiért rossz embereket zártam rács mögé jó indokkal. Nekem köszönhetően tűntek el az utcákról, és ezt senki sem bánta. De ez nem jelenti szükségszerűen azt, hogy helyesen cselekedtem, szóval úgy gondoltam, hogy ez is része az ötödik lépésemnek.

– És elmondtad valakinek.

– Meg mást is. Olyasmit, ami nem ütközött a törvénybe, de nagyon zavart. Azt, hogy megcsaltam a feleségemet. Azt, hogy nem volt időm a gyerekeimre, meg azt, hogy otthagytam őket, amikor eljöttem a rendőrségtől. Egyszer az egyik nagynéném rákban haldoklott. Az anyám húga volt, az egyetlen rokonom, mert rajta kívül mindenkim meghalt. Egyre csak mondtam magamnak, hogy persze, elmegyek meglátogatni, de csak halogattam, mire meghalt. Annyira bántott, hogy nem látogattam meg, hogy még a temetésére sem mentem el. Küldtem virágot, és elmentem egy kurva templomba meggyújtani egy kurva gyertyát, ami kibaszott sokat jelenthetett annak a halott asszonynak.

***

Pár percig csendben sétáltunk, nyugat felé haladtunk az Ötvenedik utca környékén, majd rákanyarodtunk a Tizedik sugarúira. Elmentünk egy nyitott ajtajú krimó mellett. A kiáramló állott sör szaga egyszerre volt csábító és undorító. Eddie megkérdezte, ittam-e ott valaha.

– Mostanában nem – feleltem.

– Ocsmány egy becsületsüllyesztő – bólintott. – Matt? Öltél már embert?

– Szolgálat közben kétszer. Egyszer meg véletlenül. Egy lövedékem gellert kapott, és megölt egy gyereket.

– Ezt mondtad is a gyűlésen.

– Tényleg? Néha mesélek róla, néha nem. Miután otthagytam a rendőrséget, egyszer mentem az utcán, és egy fickó nekem esett egy üggyel kapcsolatban, amin régebben dolgoztam. Ledobtam magamról, rosszul esett, eltörte a nyakát, és meghalt. Egyszer meg egész héten józan voltam, amikor ez az őrült kolumbiai nekem rontott egy machetével, en meg beleürítettem egy teljes tárat. Szóval a válaszom igen. Négy embert öltem meg, illetve ötöt, ha a gyereket is beleszámolod.

– És a gyereket leszámítva egyikük miatt sem voltak rossz álmaim. Soha nem téptem magam azok miatt a faszkalapok miatt, akiket olyasmiért dugtam rács mögé, amit nem követtek el. Nem volt helyes, amit tettem, most már nem is tenném meg, de egyik sem zavar annyira, mint hogy nem mentem el meglátogatni Peg nénit, amikor haldoklott. Tessék, ilyen egy alkoholista. A nagy dolgokon könnyen túltesszük magunkat. A szarságokon viszont képtelenek vagyunk.

– Néha a nagy dolgokon sem olyan könnyen.

– Milyen dolgok, Eddie?

– Bassza meg, nem is tudom. Én itt nőttem fel a környéken, Matt, a Pokol Konyhájában, és kölyökként megtanultam, hogy senkinek se mondjak semmit. „Idegeneknek semmi köze a dolgaidhoz." Az anyám becsületes asszony volt, Matt. Ha talált a telefonfülkében egy tízcentest, körbenézett, hogy ki hagyta ott. Mégis állandóan azt mondta nekem, hogy „idegeneknek semmi köze a dolgaidhoz". Ezerszer és ezerszer mondta. És ő is ezt tette, az isten áldja meg. Apám a haláláig hetente kétszer-háromszor elverte. De az anyám nem szólt senkinek. Ha megkérdezték, mi történt, mindig azt felelte, hogy ügyetlen volt, nekiment valaminek, elvesztette az egyensúlyát, leesett a lépcsőn. A legtöbben már nem is kérdezték, úgyis tudták. Ha a Pokol Konyhájában élsz, akkor megtanulod, hogy ne kérdezz.

Mondani akartam valamit, de megfogta a karomat, és a járdaszegély felé húzott. –Menjünk át a másik oldalra – mondta. – Ha lehet, még elmenni sem akarok az előtt a hely előtt.

Az a hely a Grogan's Open House volt. Egy neonlámpa az ablakban Harp világos, és Guinness barna sört ígért.

– Sokat jártam ide – magyarázta Eddie. – Nem szívesen megyek még a közelébe se.

Ismerem az érzést. Egy időben éjjel és nappal az Armstrongban ittam, és amikor kijózanodtam, nagy ívben elkerültem a helyet. Ha mégis el kellett mennem előtte, akkor szememet a járdára szegezve felgyorsítottam a lépteimet, ellenkező esetben akaratom ellenére magához vonzott volna a kocsma, akár a mágnes a vasat. Aztán Jimmyvel nem hosszabbították meg a bérleti szerződését, új kocsmát nyitott egy sarokra onnan, a Tizedik és az Ötvenhetedik sarkán, a régi Armstrong helyén egy kínai étterem nyílt, nekem meg eggyel kevesebb gondom lett.

– Tudod, hogy kié ez a krimó, Matt?

– Egy Grogan nevű alaké?

– Évek óta nem az övé. Hanem Mickey Ballou-é.

– A Hentesfiúé?

– Ismered Mickey-t?

– Aki látta nehezen felejti el, ráadásul a hírneve sem hétköznapi.

– Nos, van egy kinézete meg egy hírneve, annyi szent. A neve nincs rajta a bérleti szerződésen, de az ő kocsmája. Gyerekként jóban voltam a tesójával, Dennisszel. Aztán őt megölték Vietnamban. Te is voltál a seregben, Matt?

Megráztam a fejem.

– A zsarukat nem hívták be.

– Gyerekként tébécés voltam. Nem is tudtam róla, csak akkor derült ki, amikor megröntgenezték a tüdőmet, Azonnal hazaküldtek. – A csatornába dobta a csikket. – Egy újabb ok, hogy miért kellene leszoknom. De nem ma.

– Van időd.

– Ja. Dennis jó srác volt, és miután meghalt, volt pár közös ügyem Mickey-vel. Hallottad a sztorikat róla?

– Hallottam párat.

– Hallottad a bowlingtáskásat? Hogy mi volt benne?

– Soha nem tudtam eldönteni, hogy elhiggyem-e vagy sem.

– Nos, én nem voltam ott. De egyszer vele voltam egy pincében, pár sarokra innét. Évekkel ezelőtt történt. Ott volt ez a fickó, arra már nem emlékszem, hogy mit csinált. Mintha valakit beköpött volna. Szóval a kazán mellett állnak, a fickót meg kikötözték egy vasrúdhoz, a száját betömték. Mickey meg felvette azt a hosszú henteskötényét, tudod, azt, amelyik tetőtől talpig betakarja. A kötény teljesen fehér és tiszta volt, persze a foltokat leszámítva. Mickey felveszi a baseballütőt, és elkezdi megdolgozni a srácot, a vér csak úgy fröcsög. Aztán legközelebb az Open House-ban találkozom vele, rajta van a köténye. Szereti viselni, mintha tényleg hentes lenne, aki csak kilépett az üzletéből egy italra. „Látod ezt?", kérdezte tőlem, és egy friss foltra mutatott. „ Tudod, hogy mi ez? Patkányvér."

Elértük a sarkot Grogantől délre, és megint átmentünk a Tizedik sugárút másik oldalára. Eddie így folytatta:

– Soha nem voltam én Al Capone, de azért csináltam ezt meg azt. Az a szavazósdi Abe Beame-re volt az egyetlen, munkával töltött napom. Már ha annak lehet nevezni. Harminchét éves vagyok, és csak akkor volt egészségbiztosításom, amikor a Green Havénben ültem. A mosodában kellett dolgoznom. Harminc centért óránként? Valami röhejes összeg volt, de hivatalos munka, ezért kellett a tébékártya. Addig soha nem volt, és azóta sem használtam.

– Most dolgozol, nem? Bólintott.

– Ezt meg azt. Két kocsmát takarítok zárás után, a Dan Kellyt és a Pete's All-Americant. Ismered az All-Americant?

– Ha valami, akkor az tényleg egy késdobáló. Mindig csak annyi időt töltöttem ott, amíg megittam az italomat, és jöttem is el onnan.

– Istenem, mennyire imádtam ezt. Beugrani egy kocsmába, ledönteni egy italt, és már menni is tovább. Szóval ezt a két krimót takarítom késő éjjel, vagy hajnalban. Felsöprök, kiviszem a szemetet, visszarakom a székeket az asztalok mellé. Aztán van egy költöztető cég a Village-ben, ők szoktak hívni. Egyik meló sem hivatalos. Ezekhez a melókhoz nem kell tébékártya. Megvagyok nélküle.

– Azt látom.

– A lakásom bérleti díja alacsony, nem eszem sokat, soha nem ettem sokat. Akkor meg mire költsem a pénzt? Éjszakai klubokra? Jó ruhákra? Teletankolom a yachtomat?

Megállt, és felém fordult. – Tudod, csak a pofámat járatom, Matt. – Mindkét kezét zsebre dugta, és a járdát bámulta. – Az van, hogy olyasmiket csináltam, amit senkinek sem akarok elmondani. Az egy dolog, hogy magamnak elismerem, mert én már tudom, hogy mit tettem. Szóval csak arról lenne szó, hogy tökösen más előtt is vállalom. Elismerni Isten előtt, amit tettem? Ha nincs Isten, akkor kurvára nem számít, ha meg van, akkor úgyis tudja, mit tettem, nem is ezzel van a baj. De őszintén elmondani mindent valakinek? Nem tudom, Matt. Olyasmiket csináltam, amiért hosszú időre rács mögé zárhatnak, és pár esetben nemcsak én voltam benne, hanem mások is, szóval nem tudom, mit csináljak.

– A legtöbben paphoz fordulnak.

– Úgy érted, meggyónnak?

– Az azért más. Nem feloldozást keresel a bűneid alól, hanem a lelkeden akarsz könnyíteni. Nem kell katolikusnak lenned, és nem kell templomba sem menned hozzá. Az AA-ban is találsz egy papot, aki érti, hogy miről is van szó pontosan. Még ha nem templomban beszélsz vele, akkor is köti a papi titoktartás, szóval nem kell aggódnod amiatt, hogy szól valakinek.

– Idejét sem tudom, mikor voltam utoljára templomban. Várjál csak! Hallottad, amit mondtam? Alig egy órája voltam templomban. Hónapok óta templomok pincéjébe járok hetente kétszer-háromszor. Azt viszont nem tudom, mikor voltam misén. Persze, templomi esküvőn jártam, pár katolikuson is, de nem áldoztam. Legalább húsz éve nem gyóntam.

– Nem kell papnak lennie. De ha aggódsz amiatt, hogy kitudódik...

– Te pappal csináltad?

– Nem, hanem egy társammal a gyűlésről. Te is ismered őt. Jim Faber a neve.

– Nem hiszem, hogy ismerném.

– Dehogyisnem. Mindig ott van a St. Paulban, ahogy ma éjjel is. Pár évvel idősebb nálam. Majdnem ősz, és egy kopott katonai dzsekiben jár állandóan.

– Ott volt a Flame-ben ma este? – Nem.

– Ő is zsaru vagy valami detektív?

– Nem. Nyomdász. Van egy kis nyomdája a Tizenegyedik sugárúton.

– Oké – bólintott Eddie. – Jim, a nyomdász. Elég régóta józan.

– Lassan kilenc éve.

– Az sok idő.

– Erre azt szokta mondani, hogy egyszerre csak egy nap számít.

– Mindenki ezt mondja. Ennek ellenére mégis kilenc kurva év, nem? Mindegy, hogy hányféleképpen nézed, mindegy, hogy hány nap, perc vagy másodperc, a végén mégis kilenc kibaszott év.

– Annyi.

Elővett egy újabb cigarettát, aztán meggondolta magát, és visszatette a dobozába.

– Ő a szponzorod?

– Hivatalosan nem. Hivatalosan soha nem volt szponzorom. Soha nem úgy csináltam a dolgokat, ahogy kellett volna. Ha valakivel beszélnem kell, akkor Jimet hívom fel. Már ha egyáltalán felhívok valakit.

– Két napja kerültem ki a detoxból, amikor már volt szponzorom. Ott volt a száma a telefonom mellett, ami nem működik, így soha nem is hívtam fel. Más gyűlésekre járunk, így még csak nem is látom.

– Mi a neve?

– Dave. A családnevét nem tudom, és bevallom neked, hogy lassan azt is elfelejtem, hogyan néz ki, olyan régen találkoztunk. De a száma még mindig megvan, így elvileg még ő a szponzorom. Úgy értem, őt felhívhatom, ha akarom, ugye?

– Fel.

– És még az ötödik lépésre is megkérhetem.

– Ha nincsenek fenntartásaid vele szemben.

– Még csak nem is ismerem. Te szponzora vagy valakinek, Matt?

– Nem.

– Segítettél már valakinek az ötödik lépésben?

– Nem.

Eddie egy söröskupakot rugdalt a járda szélén.

– Mert azt hiszem, erre akarok kilyukadni. Soha nem gondoltam volna, akkora baromság. Egy bűnöző mindent bevall egy rendőrnek. Persze te már régen nem vagy rendőr, de ha olyasmit mondok, akkor jelentened kell?

– Nem. Nem lenne jogom arra, hogy információt osszak meg másokkal. Ahogy az ügyvédeknek meg a papoknak sincs. Ez bizalmas információ.

– Megtennéd? Meghallgatnál? Egy rakás szart fogok elmondani neked, és nem is biztos, hogy képes leszel végighallgatni.

– Majd csak menni fog valahogy.

– Olyan hülyén érzem magam, amiért megkértelek.

– Tudom. Én is hülyén érzem magam.

– Mert ha csak rólam lenne szó. – kezdte, de mondat közepén elhallgatott, aztán így folytatta. – Szóval szükségem van pár napra, hogy mindent átgondoljak. Aztán, ha még mindig hajlandó vagy rá, akkor leülhetnénk, én meg beszélnék. Ha nincs kifogásod ellene.

– Nem kell sietned – feleltem. – Várd meg, amíg készen állsz. Megrázta a fejét.

– Ha arra várok, hogy készen álljak, akkor soha nem teszem meg. A hétvégén átgondolom az egészet, aztán leülünk, jó?

– Az átgondolás is része az egésznek. Ne kapkodj, Eddie.

– Nem szokásom – vigyorgott rám, és a vállamra tette a kezét. – Kösz, Matt. Na, én itt lakom. Jó éjszakát.

– Jó éjt, Eddie.

– Jó hétvégét.

– Neked is. Lehet, hogy egy gyűlésen összefutunk.

– A St. Paul hétvégén nincs nyitva, igaz? Hétfő este szerintem beugrom. Matt? Kösz. Észak felé sétáltam egy sarkot a Tizediken, aztán kelet felé fordultam. A Kilencedik sugárúton három fiatal srác állt egy kapualjban, és amikor megláttak, azonnal elhallgattak. A szemükkel követtek a sarokig, éreztem a tekintetüket a tarkómon.

Hazafelé egy kurva megkérdezte, nincs-e kedvem partizni. Fiatalnak és frissnek látszott, de manapság mind ilyenek: a drogok és a vírusok miatt kevesen bírják sokáig az utcán.

Majd máskor, feleltem neki. Mosolya, ami majdnem olyan titokzatos volt, mint Mona Lisáé, hazáig elkísért. Az Ötvenhatodik utcánál egy meztelen felsőtestű fekete férfi pénzt kért tőlem. A következő sarkon egy nő ugyanezt tette. Mocskos, szőke haja volt, arca meg olyan, mint az oklahomaiaké a világválság idején készült fotókon. Mindegyik kapott tőlem egy dollárt.

A recepción egyetlen üzenet sem várt. Felmentem a szobámba, lezuhanyoztam, és lefeküdtem.

Évekkel ezelőtt a Morrissey testvéreknek volt egy kis négyemeletes épülete a nyugati Ötvenegyedik utcában, alig egy sarokra a folyótól. A felső két emeleten laktak, a földszintet kiadták egy amatőr ír színháznak, az elsőn meg sört és whiskyt mértek hajnalig. Egy időben sokat jártam oda, és legalább fél tucatszor láttam ott Mickey Ballou-t. Nem hiszem, hogy két szónál többet váltottunk volna, de emlékszem rá, és már akkor is tudtam, hogy kicsoda ő.

Barátom, Skip Devoe mondta, ha Ballou-nak lenne tíz testvére, és egy körbe állnának, akkor azt hinné az ember, hogy Stonehenge-ben van. Ballou olyan volt, akár egy megalit, és vad rosszindulat áradt belőle, amit éppen hogy féken tudott tartani. Egyik éjjel egy Aronow nevű férfi, aki női ruhákat gyártott, véletlenül ráborította Ballou-ra az italát. Azonnal és mélyen bocsánatot kért, Ballou letörölte a ruháját, és azt felelte Aronow-nak, hogy semmi gond. A férfi azonnal elutazott a városból, és egy hónapig vissza sem jött. Még csak haza sem ment összepakolni, leintett egy taxit, azonnal a reptérre ment, és egy órán belül már egy gépen ült. Mindannyian egyetértettünk, hogy Aronow óvatos ember volt, és nem vitte túlzásba.

Miközben az ágyamon feküdtem az álomra várva, azon gondolkodtam, vajon mi nyomhatja ennyire Eddie lelkét, és mi köze lehet ennek a Hentesfiúhoz. De nem tűnődtem rajta olyan sokáig, mert tudtam, hogy hamarosan úgyis elmondja.

A jó idő egész hétvégén kitartott. Szombaton meccsre mentem. A Mets és a Yankees egyaránt játszottak. A Mets még mindig vezetett a divíziójában annak ellenére, hogy senki sem tűnt ki a játékával. A Yankees elég vacak szériát fogott ki, és nem láttam esélyét annak, hogy magukra találnak. Azon a hétvégén a Mets Houstonba utazott, ahol három meccset játszottak az Astrosszal. A Yankees a Marinerst látta vendégül, és én az ő meccsükre mentem el, ahol végre láthattam a valóban nagyszerű Mattinglyt.

Hazafelé menet nem szálltam le a metróról, hanem tovább mentem, egészen le a Village-be. Megvacsoráztam egy olasz étteremben a Thompson utcában, beugrottam egy gyűlésre, aztán korán lefeküdtem aludni.

Vasárnap Jim Fabernél néztük a Mets meccsét. A Houston nyert, utána meg elmentünk egy kínaiba ebédelni, amit Jim már régóta ki akart próbálni, majd egy gyűlésre indultunk a Roosevelt Kórházba. Egy szégyenlős nő beszélt kifejezéstelen arccal és jellegtelen hanggal, ezért csak az első két sorban lehetett egyáltalán hallani őt. Mi a hátsó részben ültünk, így egy idő után feladtam, és hagytam elkalandozni a gondolataimat. A meccsen járt az eszem egy ideig, aztán valahogy Jan Keane-nél kötöttem ki, aki nagyon szeretett meccsre járni, noha alig értette, mit is csinálnak pontosan a játékosok a pályán. Azt mondta, imádja a baseball tökéletes geometriáját.

Egyszer elvittem bokszmeccsre is, de az nem érdekelte. Nagyon fárasztó nézni, közölte a végén. De a hokit imádta. Akkor volt először hokimeccsen, amikor elvittem, és a végén jobban élvezte még nálam is.

Örültem, hogy a gyűlés véget ért. Egyenesen hazamentem. Nem volt kedvem emberek társaságában lenni.

Hétfő reggel kerestem pár dollárt. Egy nő, aki a St. Paulban józanodott ki, pár hónapja odaköltözött egy alakhoz a Rego Parkban. A férfi akkoriban józan volt, de korábban egyszer már inni kezdett, kijózanodott, és ez így ment évekig. Akkor is éppen a józan periódusát élte, amikor odaköltözött hozzá, de a férfi pár hónap múlva már megint ivott. A nő hat-nyolc héttel és egy alapos veréssel később látta be, hogy hibát követett el, nem kell neki ezt eltűrnie, és itt az ideje, hogy visszaköltözzön a városba.

De pár dolgot a férfi lakásában hagyott, és félt egyedül visszamenni. Megkérdezte, nincs-e kedvem elkísérni. Persze nem ingyen.

Azt feleltem, hogy nem kell fizetnie.

– Szerintem meg igen – közölte. – Ez nem csak egy szívesség, amit a gyűlések után szoktunk kérni egymástól. Ez a barom egy erőszakos állat, ha iszik, és úgy akarok odamenni, hogy valaki elkísér, aki hivatalból tudja, ilyenkor mi a teendő. Van pénzem, meg tudlak fizetni, és akkor lennék nyugodt, ha el is tennéd a pénzt.

Egy Jack Odegaard nevű taxisofőrrel megbeszélte, hogy kivisz minket, és vissza is hoz. Pár gyűlésen láttam őt, csak a családnevét nem tudtam, de a műszerfalon lógó taxisengedély mindent elárult.

A nőt Rosalind Kleinnak hívták. A pasiját Vince Broglionak, és azon a délutánon egyáltalán nem volt erőszakos állat. Csak ült a nappaliban, magában kuncogott a helyzet iróniáján, közben pedig egy hosszú nyakú üvegből Stroh-t ivott. Roz ezalatt telepakolt két bőröndöt, meg néhány szatyrot. Vince vetélkedőket nézett a tévében, egyszerre többet, ezért állandóan a távirányítót nyomogatta. A lakás tele volt félig üres pizzás dobozokkal, meg kínai éttermekből való papírdobozokkal. Üres sörös– és whiskysüvegekkel. És túlcsorduló hamutálakkal, a sarkokban összegyűrt cigarettásdobozokkal.

Egyszer így szólt hozzám:

– Te vagy az utódom? Az új barát?

– Csak elkísértem. Ezen felnevetett.

– Mind ezt csináljuk. Mind csak elkísérjük őket.

Pár perccel később szólalt meg újra, de le sem vette a szemét a tévéről: – Nők.

– Nos – feleltem.

– Ha nem lenne puncijuk, a halál kínlódna ilyen sokat velük. – Nem mondtam semmit, mire felém nézett, és megpróbálta értelmezni az arckifejezésemet. – Na most – jegyezte meg –, ezt akár szexista megjegyzésként is lehetne értelmezni. – A szexista szóba egy kicsit belekavarodott a nyelve, de csak sikerült valahogy kimondania. – Értelmezni –ismételte. – Mindent lehet értelmezni, még azt is, aminek nincs értelme. Az van, tudod, hogy egyszer engem nagyon félreértelmeztek. Ez mekkora gond?

– Nem kicsi.

– Mondok én neked valamit – nézett rám. – Ennek ellenére nem velem van baj, hanem vele.

***

Jack Odegaard visszavitt minket a városba, aztán segítettünk Roznak felvinni a cuccot a lakásába. Mielőtt elköltözött volna a Rego Parkba, az Ötvenhetedik utcában lakott, majdnem a Nyolcadik sugárút sarkán. Most meg egy kifejezetten jó lakást bérelt a Hetvenedik és a West End sarkán. – Régebben egy kis lakásban éltem, külön hálószobával – mesélte –, most meg egy garzonban lakom, és kétszer annyi a lakbérem. Ki kellene vizsgáltatnom magam, hogy miért hagytam ott a régi lakásomat. De Vince egy gyönyörű kétszobás lakásban lakik a Rego Parkban, ti is láttátok. El tudjátok képzelni, milyen jó hely lehetett, mielőtt Vince szétesett. Ha meg az ember el akarja kötelezni magát egy kapcsolat mellett, akkor minimum hinnie kell benne, nem?

Adott Jacknek ötven dollárt az útért, nekem meg egy százast a roppant veszélyes munkámért. Megengedhette magának, ahogy a magasabb lakbért is: egy országos tévécsatorna hírosztályán dolgozott. Nem tudom, mi volt a munkája, de a jelek szerint jól végezte.

Arra számítottam, hogy dumálok majd Eddie-vel a gyűlés után a St. Paul-ban, de nem volt ott. Így aztán a gyűlés végén elsétáltam a Párizsi Zöldbe, hogy beszéljek a csapossal, aki felismerte Paulát. Arra gondoltam, talán eszébe jutott még valami, de tévedtem.

Másnap reggel felhívtam a telefontársaságot, ahol közölték, hogy Paula Hoeldtke telefonját kikapcsolták. Ezt tudtam, csak azt akartam kideríteni, hogy mikor történt és miért. Több embernek kellett elmagyaráznom, hogy mit akarok, mire sikerült beszélnem valakivel, aki válaszolhatott a kérdésemre. A telefont az előfizető kérésére kapcsolták ki, mondta nekem egy nő, majd azt kérte, hogy tartsam egy ideig. Kisvártatva azzal folytatta, hogy az előfizető számláján túlfizetés áll fenn. Az meg hogyan lehet?, kérdeztem. Túlfizette a számláját?

– Nem vette át a végszámlát – magyarázta a nő. – Az új címét sem hagyta meg, ahova visszaküldhettük volna neki a letétet, amit a vonal beüzemelésekor kellett befizetnie. Ami azt illeti.

– Igen?

– Most látom a képernyőn, hogy május óta semmit sem fizetett, de olyan keveset telefonált, hogy a letét bőven fedezte a költségeit.

– Értem.

– Amennyiben megadja nekünk az új címét, akkor természetesen elküldjük neki a pénzt. De lehet, hogy nem törődik vele, hiszen összesen négy dollárról és harminchét centről van szó. Kétlem, hogy Paula venné a fáradságot, feleltem. – Van még valami, amiben tudna nekem segíteni – mondtam végül. – Meg tudná pontosan mondani nekem, hogy mikor kérte a vonal kikapcsolását?

– Egy pillanat. Már meg is van. Július huszadikán.

Ez nem stimmelt. Megnéztem a noteszomat, és láttam, hogy igazam van: Paula hatodikán fizetett utoljára lakbért, Florence Edderling tizenötödikén ment be a lány szobájába, Georgia Price pedig tizennyolcadikán költözött be. Ami azt jelenti, hogy Paula legalább öt napot várt azzal, hogy kikapcsoltassa a vonalat. Ha olyan sokáig várt, akkor egyáltalán miért telefonált? És ha telefonált, akkor miért nem hagyta meg az új címét?

– Ez az én adataim szerint nem stimmel – mondtam a nőnek. – Nem lehet, hogy korábban kérte a kikapcsolást, és pár napba beletelt, mire ténylegesen kikapcsolták?

– Ez nem így működik. Amikor valaki lemondja a vonalat, azonnal kikapcsoljuk. Tudja, ma már senkit sem kell kiküldenünk a címre. A központban mindent el tudunk végezni elektronikusan.

– Ez különös. Mert huszadikán már nem is lakott ott.

– Egy percet várjon. Megnézem még egyszer. – Nem kellett sokat vámom. – Jól mondtam. A vonal egészen addig élt, hogy július huszadikán az előfizető kérte a kikapcsolást. Természetesen nincs kizárva, hogy a számítógép hibázott, de.

Rendeltem egy kávét, majd átolvastam a jegyzeteimet, aztán felhívtam Warren Hoeldtke-t az autószalonjában. – Találtam valamit, ami ellentmond az eddigi adataimnak. Nem hiszem, hogy jelentősége lenne, de utána akarok járni. Azt akarom megtudni magától, hogy mikor hívták utoljára Paulát.

– Lássuk csak, valamikor június végén.

– Nem, akkor ő hívta magukat. Utána maguk többször is keresték, igaz?

– Igen, és végül egy géphang közölte, hogy a hívott számon.

– Ezt is tudom, de párszor a rögzítője válaszolt. Azt akarom tudni, hogy mikor volt az utolsó alkalom, amikor üzenetet hagytak neki.

– Értem. Azonban nekem nincs ilyen memóriám. Július végén utaztunk el, és amikor hazajöttünk, azonnal felhívtuk őt, és akkor derült ki, hogy kikapcsolták a telefonját. De azt hiszem, ezt már mind elmondtam magának.

– Igen.

– Ezek szerint utoljára akkor hagytunk neki üzenetet, mielőtt elutaztunk Black Hillsbe. A pontos dátumot azonban nem tudom megmondani magának.

– De meg tudja.

– Hogyan?

– Megtartja a telefonszámláit?

– Hogyne. A könyvelőm megölne, ha nem tenném. Értem már. Ugyan nem beszéltünk vele, de üzenetet hagytunk, annak pedig rajta kell lennie a számlán.

– Pontosan.

– Sajnos a számlák nincsenek nálam, de a feleségem tudja, hol vannak. Megvan az otthoni számom? – Meg, feleltem. – Odaszólok neki – mondta Warren Hoeldtke –, hogy mindent elő tudjon szedni.

– Rendben.

– Fülkéből hív, ugye?

– Igen.

– Akkor adja meg a számát, a feleségem mindjárt felhívja.

Bíztam benne, hogy az asszony sietni fog, mert semmi kedvem nem volt feladni a fülkémet. Így aztán Hoeldtke ugyan letette már, én azonban a fülemhez szorítottam a kagylót, mintha még mindig beszélnék. Hagytam, Hoeldtke hadd hívja fel a feleségét, az hadd keresse elő a számlákat, aztán amikor úgy döntöttem, hogy mindez megtörtént, a kezemmel bontottam a vonalat, és ott is tartottam a készüléken, a kagylót azonban még mindig a fülemhez szorítottam. Többen is akartak telefonálni, de intettem nekik, hogy a beszélgetésem el fog tartani egy ideig.

A telefon végre csöngött. Időben, mert kezdtem megunni a kis színielőadásomat. –Halló – vettem fel a kagylót, és egy magabiztos női hang szólt bele. – Betty Hoeldtke vagyok, és Matthew Scuddert keresem. – Én vagyok az, feleltem, mire a nő közölte, hogy megtalálta a számlát. – Háromszor hívtuk Paulát. Kétszer két percig tartott a hívás, egyszer meg háromig. Ezen elgondolkodtam. Mármint azon, hogy hogyan hagyhattunk neki háromperces üzenetet, de aztán rájöttem, hogy előtte végig kellett hallgatnunk a szokásos üdvözlő szöveget, nem igaz? Ugyanakkor néha azt hiszem, hogy a telefontársaság többet számláz, mint amennyit ténylegesen beszéltünk.

– Megmondaná, hogy mely napokon hívták Paulát, Mrs. Hoeldtke?

– Július ötödikén, július tizenkettedikén, és július tizenhetedikén. Megnéztem a júniusi számlát is. Utoljára június tizenkilencedikén beszéltünk vele. Ez is itt van, mert tudja, ő csak idecsörgött, és mi hívtuk vissza, így annak is a mi számlánkon van nyoma.

– Mikor hívták utoljára Paulát?

– Július tizenhetedikén. Rendszerint vasárnap szokott telefonálni, és július ötödike, amikor először hagytunk neki üzenetet, szintén vasárnap volt, egy héttel később tizenkettedike, akkor tizenhetedike az. lássuk csak, tizenkettő, tizenhárom, tizennégy, tizenöt, tizenhat, tizenhét, vasárnap, hétfő, kedd, szerda, csütörtök, péntek. Tizenhetedike péntek volt, és.

– Július tizenhetedikén hagytak neki üzenetet.

– Nyilván, mert itt áll a számlán egy háromperces beszélgetés. Szerintem a szokottnál hosszabb üzenetet hagyhattam neki, mert nyaralás előtt álltunk, és megkértem, hogy hívjon fel mindenképpen, mielőtt elmennénk.

– Várjon egy percet, hadd írjam le – kértem, és leírtam mindent, amit mondott, így sem stimmelt. Nagy valószínűséggel valamelyik telefontársaság tévedett, de nem sajnáltam az időt kideríteni, ahogy egy bankpénztáros is képes három órán keresztül nyomozni tíz cent hiány miatt.

– Mr. Scudder? Mi történt Paulával?

– Nem tudom, Mrs. Hoeldtke.

– Szörnyű érzésem van egy ideje. Az az érzésem. – elhallgatott, én meg nem szóltam semmit. – Az az érzésem – hallgatott el megint, aztán folytatta –, hogy meghalt.

– Erre semmi bizonyíték nincs.

– És arra, hogy életben van?

– A jelek szerint a saját akaratából költözött ki a szobájából. Ez jó jel. Ha a ruháit otthagyta volna a szekrényben, akkor egyáltalán nem lennék optimista.

– Értem.

– De nem tudom, hova ment, és azt sem, hogy milyen életet élhetett az eltűnése előtti hónapokban. Nem említette, hogy mit csinál? Nem említette, hogy barátja van?

Hasonló kérdéseket tettem fel, de Betty Hoeldtke nagyon kevés hasznos információval szolgált. Egy idő után így szóltam:

– Mrs. Hoeldtke, az az én bajom, hogy tudom, a lányuk hogyan néz ki, de azt nem tudom, ki ő. Miről álmodozott? Kik voltak a barátai? Mit csinált szabad idejében?

– Bármelyik más gyerekem esetében sokkal könnyebb lenne válaszolnom. Paula álmodozó volt, csak éppen azt nem tudom, miről álmodott. Középiskolában teljesen átlagos és hétköznapi tinédzser volt, de szerintem csak azért, mert nem hagyta, hogy a fénye bevilágítson mindent. Titkolta, hogy ki volt valójában, és ha engem kérdez, még maga elől is titkolta. – Sóhajtott. – Ugyanolyan tiniszerelmei voltak, mint mindenki másnak. A főiskolán meg szerintem az után nem volt barátja, hogy Scott meghalt.

Félbeszakítottam, hogy megkérdezzem, ki ez a Scott és mi történt vele. Paula barátja és nem hivatalos vőlegénye volt, amikor másodéves korában egy kanyarban elveszítette az uralmát a motorja fölött.

– Azonnal meghalt – mondta Mrs. Hoeldtke. – Szerintem akkor változott meg valami Paulában. Persze, voltak fiúk az életében, de akkoriban szeretett bele a színházba, és ezek a srácok mind osztálytársai voltak. Nem hiszem, hogy bármelyikükkel is lett volna kapcsolata. Azok, akikkel a legtöbb időt töltötte, nem a lányok után érdeklődtek. Nekem legalábbis ez volt az érzésem.

– Értem.

– Megállás nélkül aggódtam érte, amikor elutazott New Yorkba. Tudja, ő az egyetlen gyerekünk, aki elment. A többiek itt maradtak a közelünkben. Titkoltam előtte, és titkoltam Warren előtt is, hogy mennyire aggódom érte. Most meg, hogy nyomtalanul eltűnt.

– Ugyanolyan könnyen elő is kerülhet, ahogy eltűnt.

– Mindig azt hittem, azért ment New Yorkba, hogy megtalálja önmagát. Nem azért, hogy színésznő legyen. Úgy láttam, ez nem nagyon érdekelte. Ő saját magát akarta megtalálni. És most elveszett.

Egy pizzériában ebédeltem a Nyolcadik sugárúton. Kértem egy szelet szicíliait, jó sok vörösborsot szórtam rá, és a pultnál állva ettem meg, utána meg megittam egy kólát. Ez sokkal egyszerűbb és ésszerűbb megoldásnak látszott, mint elmenni a Druidák Kastélyába, és ott próbálkozni mondjuk a béka-a-lukbannal.

A St. Clare Kórházban volt délben egy gyűlés, és eszembe jutott, hogy Eddie gyakran járt oda. Késve érkeztem, az imát még megvártam, de Eddie-t nem láttam.

Nem tudom, miért álltam neki keresni őt. Zsaruösztön, gondolom. Arra számítottam, hogy előző éjjel találkozunk a St. Paulban, de nem jött el. Talán meggondolta magát, és nem velem akarta végigcsinálni az ötödik lépést, vagy csak gondolkodni akart még rajta, és csak azért maradt távol a gyűléstől, mert nem akart találkozni velem addig, amíg készen nem áll. Vagy csak volt valami érdekes aznap a tévében, vagy egy másik gyűlésre ment, vagy sétálni.

Eddie azonban alkoholista, és valami nagyon nyomasztotta, és ez a két tényező együtt könnyen azt eredményezhette, hogy elfelejtse az összes értelmes és jó indokot, miért ne igyon. Még akkor sem volt okom keresni őt, ha megint inni kezdett. Csak akkor kell segíteni valakin, ha megkérnek rá. Addig csak annyit tehettem érte, hogy békén hagyom.

Vagy csak egyszerűen elegem lett Paula Hoeldtke jéghideg nyomaiból. Talán csak azért kezdtem el keresni Eddie-t, mert azt hittem, hogy őt könnyebb lesz megtalálni.

***

Azt csak hittem. Tudtam, hogy melyik utcában lakik, de azt nem, hogy melyik épületben, és nem volt érkezésem házról házra járni, és a postaládákat olvasgatni. Megnéztem a telefonkönyvet, hátha mégis benne van, de persze nem volt.

Felhívtam a tudakozót, rendőrnek adtam ki magam, és hasra ütésre bediktáltam neki egy jelvényszámot. Ez vétség, de azért nem a pokolban kötnek ki érte az elkövetők. Nem kértem a tudakozós nőtől semmi törvénytelent, csak egy olyan szívességet, amit egy civilnek nem tett volna meg. Egy előfizetőt keresek, mondtam neki, akinek egy vagy két éve kikapcsolták a telefonját. A gépében nem volt benne, de előtúrt egy régi telefonkönyvet, és kikereste nekem.

Az előfizető neve, közölte velem hivatalos hangon, egy bizonyos E. Dunphy, és a nyugati Ötvenegyedik utca 400-as tömbjében lakik. Elsőre nem találta, de aztán meglett: P.J. Dunphy a nyugati Ötvenhetedik utca 507. alatt, azaz majdnem a Tizedik sugárút sarkán. Jogos: a telefon Eddie anyjának nevén volt, nem látta szükségét átíratni.

Az 507-es szám ugyanolyan volt, mint az összes többi a környéken. Hat emelet, nem éppen a legjobb állapotban. Nem mindegyik csengőnél találtam nevet, de a 4-C lakás mellett egy cetlit dugtak az átlátszó műanyag alá: DUNPHY.

Felcsengettem, és vártam. Pár perc múlva megint felcsengettem, és tovább vártam.

Megnyomtam a GONDNOK feliratú csengőt. Amikor a zár berregni kezdett, benyomtam az ajtót, és beléptem egy egerektől és főtt káposztától bűzlő folyosóra, aminek a végén kinyílt egy ajtó, és egy nő lépett ki rajta. Magas volt, egyenes szálú, vállig érő szőke hajjal, amit gumival fogott lófarokba. Farmert viselt, ami kezdett kiszakadni a térdénél, flanellinget, aminek feltűrte az ujját.

– A nevem Scudder – mondtam neki. – Az egyik lakóját keresem, Edward Dunphyt.

– Mr. Dunphy a negyedik emeleten lakik, azt hiszem, a 4-C-ben.

– Felcsöngettem hozzá, de nem felelt.

– Akkor nincs itthon. Várta magát?

– Nekem volt találkozóm vele.

A nő rám nézett. Távolról fiatalabban látszott, de így közelről láttam, hogy erősen közelít a negyven felé, de a kor nem viselte meg. Homloka magas volt, állkapcsa erős, de nem túl hangsúlyos. Magasan ülő járomcsont, érdekes vonások. Éppen elég időt töltöttem együtt egy szobrásszal, hogy ekképpen nézzek egy arcot, és azért nem szakítottunk olyan régen, hogy ne emlékezzem a módszerére, amivel felmért egy arcot.

– Maga szerint otthon van? – kérdezte a nő. – Csak nem nyit ajtót? Persze az is lehet, hogy a csengő nem működik. Ha szólnak a lakók, akkor megjavítom, de páran olyan ritkán használják, hogy ki sem derül, elromlott a csengőjük. Nem akar felmenni, és bekopogni hozzá?

– De igen.

– Aggódik miatta, igaz?

– Igen, de nem tudom megmondani, hogy miért. A nő gyorsan döntésre jutott magában.

– Van kulcsom a lakásához – mondta. – Hacsak nem cserélte le a zárat, vagy tett fel egy másikat. Nem ő lenne az egyetlen. Egy ilyen városban.

A lakásából kihozott egy nagy fémkarikát tele kulcsokkal, bezárta az ajtaját, és elindult előre a lépcsőn. Az egér és a káposzta szaga mellé más is párosult: az állott söré, és az állott vizeleté. A marihuánáé. A fövő latin ételé.

– Mindenkinek adnia kellene nekem egy kulcsot, ha zárat cserélnek, vagy feltetetnek egy másikat – magyarázta a nő. – Még a bérleti szerződésben is ki van kötve, hogy a gondnoknak joga van bemenni a lakásba. De senki sem foglalkozik vele, a tulajdonos sem foglalkozik vele, akkor én miért foglalkozzam vele? Itt a kezemben egy 4-C jelű kulcs, de ez nem jelenti azt, hogy ki is nyitja az ajtót.

– Próbáljuk meg.

– Ennél többet nem tehetünk.

– Dehogyisnem – jegyeztem meg. – Ha a szükség úgy hozza, akkor magam is ki tudok nyitni egy zárat kulcs nélkül.

– Tényleg? – fordult meg. – Gondolom, hasznát veszi a munkájában. Mi maga? Lakatos vagy betörő?

– Régebben zsaru voltam.

– És most micsoda?

– Exzsaru.

– Nem mondja. Mi is a neve? Kiment a fejemből.

Megismételtem neki. Ahogy mentünk felfele a lépcsőn, megtudtam, hogy őt Willa Rossiternek hívják, és lassan húsz hónapja ő az épület gondnoka. A munkájáért cserébe kapott egy lakást, amiért nem kell fizetnie.

– De a tulajnak egy centjébe sem került – magyarázta –, mert amúgy nem adta volna ki. Az enyémen kívül még három üres lakás van a házban. Azokat nem adja ki.

– Nem is értem. Pillanatok alatt találna rájuk bérlőt.

– Még hamarabb, és ezreket hoznának neki havonta, de nem, inkább itt állnak neki üresen, mert társasházzá akarja alakítani az épületet, és minden egyes üres lakás egy szavazat mellette, és ha társasházzá alakítja, akkor annyiért adja el a lakásokat, amennyiért akarja.

– De közben ezreket veszít havonta minden egyes üres lakással.

– Gondolom, hosszú távon megéri neki. Ha tényleg társasház leszünk, akkor lakásonként százezer dollárt kérhet, vagy még többet is. Máshol nem, de mi New Yorkban vagyunk.

– Bárhol máshol lebontanák, nemhogy eladnák.

– Annyira azért nincs rossz állapotban. Elmúlt már százéves is. Eredetileg munkásoknak építették, és nem olyan, mint a barnatéglás épületek Park Slope-ban vagy Clinton Hillen, amik már akkor kivételesen szépek voltak, amikor felhúzták őket. Ez a ház egyáltalán nincs rossz állapotban. Kellene rá költeni, de semmi szükség a ledózerolására. Tessék, az ott Mr. Dunphy ajtaja. A jobb oldalon a legutolsó.

Odament az ajtóhoz, kopogott, erősen. Amikor nem történt semmi, megint kopogott, ezúttal még hangosabban. Egymásra néztünk, ő megvonta a vállát, és bedugta a kulcsot a zárba. Kétszer elfordította, és már éppen a kilincsre tette volna a kezét, amikor odaléptem. Tudtam, hogy mi van a lakásban.

– Majd én – mondtam. – Nem akarja látni.

– Mi ez a szag?

Félretoltam az ajtóból, hogy megkeressem a holttestet.

A lakás a tipikus bérlakás volt: három kis helyiség egymásra felfűzve. A bejárati ajtó a nappaliba nyílt, ahol egy kanapé és hozzá passzoló fotel állt, meg egy tévé fa tévészekrényben. A fotel rugói elfáradtak, a karfáján kikopott a szövet, ahogy a kanapén is. A dohányzóasztalon egy hamutartó, benne pár csikk.

Aztán következett a konyha. A falnál egymás mellett a mosogató, a tűzhely és a hűtő, a mosogató fölött pedig kis ablak nyílt a szellőzőaknára. A másik oldalon egy régi, oroszlánlábas kád. Pár helyen lepattant róla a porcelán, és kilátszott alóla az öntöttvas. A kádat egy piszkosfehér bútorlap segítségével lehetett ebédlőasztallá átalakítani. Most egy kávésbögre és egy félig teli hamutartó volt rajta. A mosogatóban mocskos edények, a szárítóban néhány tiszta.

Az utolsó helyiségben, a hálóban találtuk meg Eddie-t. Vetetlen ágya szélén ült előredőlve. Fehér pólót viselt, és más semmit. Mellette az ágyon egy rakás pornómagazin, előtte egy kinyitva a linóleumpadlón. A kép egy fiatal nőt ábrázolt, akinek kezét és lábát összekötözték, testét pedig lánccal tekerték körbe. Telt melleibe belevágott a lánc, és fájdalmas arckifejezést igyekezett vágni, de elég gyatrán sikerült.

Eddie nyaka körül egy kötelet láttam, egy szárítókötélből kötött hurkot. A vége a plafonon keresztülfutó csőre volt rákötve.

– Istenem!

Willa volt az, aki most lépett be a szobába.

– Mi történt? – kérdezte. – Jézus úristen, mi történt vele? Tudtam, hogy mi történt vele. A zsarut Andreottinak hívták. Társa, egy világosbarna bőrű járőr, Willát hallgatta ki a földszinten. Andreotti olyan volt, akár egy medve kócos fekete hajával és bozontos szemöldökével, lassan cammogva követett a negyedik emeletre Eddie lakásába.

– Mivel régen te is zsaru voltál – mondta –, gondolom, betartottad az előírásokat. Nem érintettél meg semmit, nem mozdítottál el semmit a helyszínen, igaz?

– Igaz.

– A barátod volt, és nem ment el egy találkozóra veled?

– Tegnap kellett volna találkoznunk.

– Nos, nem volt abban az állapotban, hogy bárkivel is találkozzon. A halottkém majd megmondja pontosan a halál beálltának időpontját, de szerintem kevesebb mint huszonnégy órája történt. – Körbenézett. – Engem nem érdekel, ki mit mond, de kinyitom az ablakot. Kinyitod a konyhában?

Kinyitottam, és a nappaliban is így tettem. Amikor visszamentem, Andreotti így szólt:

– Szóval nem jelent meg a találkozón. Felhívtad?

– Nincs telefonja.

– Az ott akkor micsoda? – Egy narancssárga műanyag láda szolgált éjjeliszekrényként, és azon állt egy régimódi fekete telefon. Ki van kapcsolva, feleltem.

– Tényleg? – Felállt, a füléhez tartotta a kagylót, visszatette. – Tényleg. Ki van húzva? Nem. Akkor pedig működnie kellene.

– Elég régen kikapcsolták.

– És mit csinált a telefonnal? Megtartotta, mert tetszett neki? Bassza meg, nem lett volna szabad megérintenem. Nem mintha bárki is ujjlenyomatot keresne. Mert ezt az ügyet elég hamar le fogjuk zárni. Elég egyértelműnek látszik, nem?

– De.

– Láttam már ilyet párszor. Általános iskolás gyerekek meg főiskolások. Amikor először láttam, azt mondtam, ocsmány egy módja az öngyilkosságnak. Mert ezt a tinédzsert a saját szekrényében találtuk meg. Képzeld csak el, ott ült egy műanyag tejes rekeszen. El tudod képzelni? A nyaka körül meg ott volt a csomóra kötött lepedő, a vége meg a rúdra volt rákötve, tudod, amin a ruhák lógnak. Mondom is magamban, hogy ha az ember fel akarja kötni magát, akkor annak nem ez a módja. Mert ha meggondolja magát az ember, azonnal fel tud állni, és kész. Szóval, ha valaki fel akarja kötni magát, akkor olyan helyre kötözi a kötél végét, ami elbírja, és nem szakad le. És érdemes elég magasra felkötnie magát, mert vagy eltörik a nyaka a zuhanástól, vagy gyorsan megfullad a saját súly folytán.

– Na, éppen le akartam zárni magamban, hogy a gyereket valaki megölte, és ilyen töketlen módon akarta öngyilkosságnak álcázni, amikor a társam szerencsére felvilágosított. Mutatja, hogy a gyerek meztelen. „Autoerotikus fulladás", mondta.

– Az életben nem hallottam még róla. Manapság így maszturbálnak? Miközben veri ki az ember, elkezdi fojtogatni magát, mert úgy még nagyobbat élvez? Csak éppen az a baj, ha az ember nem figyel, mint az a nyomorult hülye, akkor jól bele lehet halni. Így találja meg a családja. Kiguvadt szemmel, a farkával a kezében.

Megrázta a fejét.

– A barátod volt – mondta. – De lefogadok, nem tudtad, hogy ilyen faszságot csinál.

– Nem.

– Soha senki nem tudja. A középiskolás gyerekek néha megmondják egymásnak. A felnőttek meg? El tudsz képzelni egy felnőtt férfit, aki elmondja ezt valakinek? „Hallottál már erről az új módszerről, ahogy ki lehet verni?" Szóval nem erre számítottál, amikor bejöttetek a lakásba. Azt hitted, szívinfarktusa volt vagy valami.

– Egész egyszerűen aggódtam érte.

– A csaj nyitotta ki a lakásajtót, ugye?

– Igen. A zár kétszer volt ráfordítva.

– Az ablakok meg becsukva. Ha engem kérdezel, ez elég egyértelmű. Van családja, akit értesíteni kell?

– A szülei halottak. Ha van is valakije, nekem soha nem említette.

– Ha hagyná az ember, akkor mindig összetörne a szíve, valahányszor egy magányos halottat talál. Nézd csak meg. Nyomorult barma.

A nappaliban így szólt:

– Hajlandó vagy hivatalosan is azonosítani? Ha nincs legközelebbi hozzátartozója a halottnak, akkor valakit meg kell kérnünk.

– Ő Eddie Dunphy.

– Oké – bólintott. – Nekem ennyi elég is.

Willa Rossiter az 1-B-ben lakott. A lakásának ugyanolyan volt a beosztása, mint Eddie-ének, csak éppen az épület másik végében. Valaki modernizálta a vízvezetéket, megszüntette a kádat a konyhában, és a hálóból választott le egy kis zuhanyfülkét.

A konyhájában ültünk egy bádogborítású asztalnál. Megkérdezte, kérek-e inni valamit. Egy bögre kávénak örülnék, feleltem.

– Csak instant kávém van – mondta. – És az is koffeinmentes. Biztos, hogy nem kér egy sört?

– Az instant koffeinmentes remek.

– Nekem valami erősebbre van szükségem. Nézzen csak rám, remegek. – Kinyújtotta a kezét, tenyérrel a padló felé. Lehet, hogy remegett, de én nem láttam. Odament a mosogató fölötti szekrényhez, kivett belőle egy üveg Teacher'st, és töltött körülbelül kétujjnyit egy Frédit és Bénit ábrázoló műanyag pohárba. Leült az asztal mellé, előtte az üveg és a pohár. Felvette a poharat, megnézte, aztán a felét ledöntette. Köhögött, teste megremegett, majd sóhajtott egy nagyot.

– Így már jobb – mondta végül. Abban biztos voltam.

A víz felforrt, elkészítette a kávémat, már ha annak lehet hívni. Megkavartam, a kanalat benne hagytam a bögrében. Azt mondják, így hamarabb kihűl.

– Még tejjel sem tudom megkínálni.

– Amúgy is feketén iszom – feleltem.

– De cukor biztosan van. Valahol biztosan van.

– Cukor nélkül iszom, kösz.

– Mert nem akarja, hogy elrontsa a koffeinmentes instant kávé természetes aromáját.

– Valahogy úgy.

Megitta a whisky maradékát.

– Maga azonnal megérezte a szagot, igaz? – kérdezte. – Innét tudta, hogy mit fogunk találni a lakásban.

– Ezt a szagot nehéz elfelejteni.

– Én sem fogom. Gondolom, sok lakásban járt, amikor rendőr volt.

– Ha olyan lakásokra gondol, amikben holttestek voltak, akkor igen.

– Gondolom, hozzászokott.

– Nem tudom, hogy ehhez hozzá lehet-e szokni. Inkább arról van szó, hogy az ember megtanulja elrejteni az érzéseit maga és mások elől.

– Érdekes. Hogyan csinálja?

– Nos, a pia segít.

– Biztos, hogy nem kér...

– Teljesen – bólintottam. – Hogyan éri el az ember, hogy ne érezzen semmit sem? Néhány zsaru mérges a halottra, és ki is fejezi a megvetését. Amikor leviszik a holttestet a hullazsákban, gyakran előfordul, hogy a feje odakoppan a lépcsőhöz. Nem véletlenül. Rossz látni ezt, ha a halott az ember barátja volt, de a rendőrök meg a mentősök így teszik személytelenné a holttestet. Ha az ember szemétként kezeli, akkor nem is érdekli, hogy mi történt vele, és szembe sem kell néznie azzal, hogy másnap vele történik meg.

– Istenem – sóhajtotta, majd whiskyt töltött. Frédi arca barna vigyorba borult. Fogta a poharat, lehajtotta.

– Mióta nem zsaru, Matt?

– Pár éve.

– És most mit csinál? Ahhoz még fiatal, hogy nyugdíjas legyen.

– Magándetektívszerűség vagyok.

– Szerűség?

– Nincs engedélyem, irodám, és a Sárga Oldalakban sem vagyok benne. Emberek néha hozzám fordulnak, hogy intézzek el helyettük valamit.

– És maga elintézi.

– Ha tudom. Most egy indianai férfinak dolgozom, akinek a lánya New Yorkban akart színésznő lenni. Egy hónapos szobában élt innét néhány sarokra, és pár hónapja eltűnt.

– Mi történt vele?

– Ezt kellene megtudnom. Nem tudok sokkal többet annál, mint amikor elkezdtem keresni.

– Ezért akart találkozni Eddie-vel? Mert köze volt a lányhoz?

– Nem, semmi köze nem volt hozzá.

– Nos, akkor ennyit az elméletemről. Azt gondoltam, hogy Eddie valahogy rávette, hogy álljon modellt annak a magazinnak, tudja, mire a lány legközelebb már egy olyan filmben szerepelt, amiben megerőszakolják és megölik a nőket. Tényleg vannak ilyen filmek?

– Amennyire én hallottam, vannak. Ugyanakkor csak olyat láttam, amiről ordított, hogy hamisítvány.

– És megnézne egy igazit? Ha valaki meghívná, hogy nézzen meg egyet. Megtenné?

– Csak akkor, ha jó okom van rá.

– A kíváncsiság nem elég jó ok?

– Nem hiszem. Ugyanis erre nem vagyok kíváncsi.

– Én sem tudom, hogy mit tennék. Gondolom, megnézném, aztán átkoznám magam, amiért megnéztem. Mi a lány neve?

– Aki eltűnt? Paula Hoeldtke.

– És nincs semmi kapcsolat közte és Eddie között? – A fejemet ráztam. – Akkor meg miért akart találkozni vele?

– Mert barátok voltunk.

– Régóta?

– Nem igazán.

– Mit csináltak maguk ketten? Együtt vettek magazinokat? Ne haragudjon, ezt nem lett volna szabad mondanom. Szerencsétlen fickó halott. A barátja volt, és most halott. De akkor is elég furcsa elhinni, hogy maguk ketten barátok voltak.

– A zsaruknak és a bűnözőknek sok közös témája van.

– Eddie bűnöző volt?

– Régebben igen. Kisstílű bűnöző, Ha az ember az utcán nő fel, akkor könnyen lesz belőle bűnöző. Ez a környék az ő gyerekkorában sokkal keményebb volt, mint most.

– Most főleg yuppie-k laknak itt.

– De azért a kemény mag is jelen van. Néhány igazán kemény fickó lakik errefelé. Amikor utoljára találkoztam Eddie-vel, egy gyilkosságról beszélt, aminek tanúja volt.

Willa megrázta a fejét, és összeráncolta a homlokát.

– Hogyan?

– Egy férfi agyonvert egy másikat egy baseballütővel egy pincében. Pár éve történt, de a férfi még mindig itt lakik, aki akkor a baseballütőt fogta. Pár sarokra innen van egy kocsmája.

Belekortyolt a whiskyjébe. Úgy ivott, ahogy a piások isznak. És szerintem aznap nem ez volt az első. itala. Már korábban is észrevettem valamit a leheletén, talán sört. Nem mintha be lett volna rúgva, de én éreztem. Amikor az ember: abbahagyja a piálást, akkor sokkal érzékenyebb lesz az ital szagára. Könnyen lehet, hogy csak ebéd mellé megivott egy sört. Ahogy .szinte mindenki, aki teheti.

A whiskyt mégis úgy itta mint egy profi. Nem csoda, hogy tetszett nekem a nő.

– Kér még kávét, Matt?

– Kösz, nem.

– Biztos? A víz még meleg, egy perc alatt megvagyok vele.

– Kösz, ennyi egyelőre elég volt.

– Vacak kávé, igaz?

– Annyira nem rossz.

– Ne aggódjon, nem fog megbántani. Az egómnak meglepően kevés köze van a kávémhoz. Egy időben magam vettem és őröltem a kávét. Akkor kellett volna ismernie.

– Én annak is örülök, hogy most ismerhetem.

Ásított, karjait feje fölé emelte, nyújtózkodott, akár egy macska. A mozdulattól inge egy kicsit felcsúszott, és mellei kidomborodtak alóla. Egy pillanat múlva leengedte a karját, és az ing ismét eltakart mindent. Én azonban láttam a testét, láttam magam előtt, és amikor felállt, hogy kimenjen a fürdőbe, szememmel követtem, amíg el nem tűnt az ajtó mögött. A farmer egy kicsit feszült a fenekén, a szövet teljesen elfehéredett, és én még mindig a fenekét láttam, amikor az ajtó már rég becsukódott mögötte.

Aztán ránéztem az üres pohárra, majd a mellette álló üvegre.

Amikor visszajött, így szólt: – Még mindig érzem.

– Az orrában maradt a szag. Egy kis időbe beletelik, mire elfelejti. Aztán, ha Eddie lakásában kinyitja az ablakokat, akkor pár nap alatt kiszellőzik a szag.

– Mindegy. Úgysem adhatom ki.

– Egy újabb üresen álló lakás?

– Gondolom. Fel kell hívnom a tulajt, hogy még egy bérlővel kevesebb. – Egyik kezével megfogta az üveget, a másikkal lecsavarta róla a kupakot. Ujjain nem láttam gyűrűt, körmén lakkot. Egy kvarcórát viselt. Körmét rövidre vágta, egyik hüvelykujján fehér

folt látszott.

– Mikor vitték el a testet? – kérdezte. – Félórája? Mindjárt becsönget valaki, hogy ki akarja venni a lakást. Ebben a városban olyanok az emberek, akár a keselyűk. – Töltött egy kis whiskyt, Frédi bután vigyorgott. – Majd ü azt mondom, hogy már kiadtam.

– Miközben emberek metróállomásokon alszanak.

– És padokon a parkokban, de nem sokáig, mert kezd nagyon hideg lenni. Tudom, látom őket. Manhattan lassan olyan lesz, mint egy harmadik világbeli ország.

De azok nem tudnák megfizetni a lakbért, akik az utcán élnek. Nincs havi ezer dollárjuk.

– Igaz, ugyanakkor azok többe kerülnek, akiket a város szállásol el. Ha jól tudom, napi ötven dollárt adnak egy ember után az éjjeli menedékhelyeknek.

– Tudom. És azok micsoda mocskos és veszélyes helyek. Azok a szociális szállók. Nem az emberek. – Belekortyolt az italába. – De lehet, hogy az emberek is azok.

– Lehet.

– Mocskos és veszélyes emberek – dúdolta dallamtalan hangon –, mocskos és veszélyes helyeken. Íme egy városi népdal a nyolcvanas években. – Mindkét kezével hátranyúlt a lófarkát összefogó gumihoz, és meghúzta. Mellein megint megfeszült az ing. A tekintetem, megint odaszegeződőtt. Aztán levette a gumit, ujjaival beletúrt a hajába, megrázta a fejét. Haja ráomlott a vállára, keretbe fogta az arcát, meglágyította vonásait. Hajában a szőke több árnyalatát is láttam a világosszőkétől a világosbarnáig.

– Ez ez egész őrület – mondta. – A rendszer rohadt. Mindig ezt mondtuk, és most úgy látszik, igazunk van. A problémával, és nem a megoldással kapcsolatban.

– Mondtuk?

– Aha. Mind a kéttucatnyian. Jézusom.

Mint kiderült, Willa múltja nem volt makulátlan. Húsz éve Chicagóban járt főiskolára a demokraták elnökjelölő gyűlése alatt. Két foga bánta, hogy Daley polgármester rendőrei elvesztették a türelmüket, és gumibotokkal estek neki a tüntetőknek. A már eleve radikális Willát és társait az események még inkább balra tolták, egészen a Progresszív Kommunista Pártig.

– Akkoriban nem tudtam, de nem sok vizet zavartunk – mesélte. – A teljes taglétszámunk soha nem haladta meg a harmincat. De mi forradalmat akartunk szítani, gyökeres fordulatra akartuk kényszeríteni az országot. A gyártás teljes államosítása, a társadalmi osztályok komplett eltörlése, valamint a koron, nemen, bőrszínen és fajon történő diszkrimináció felszámolása: mi harmincan vezettük volna az országot a mennyországba. Azt hiszem, el is hittük.

Éveket adott az életéből a mozgalomnak. Azt tette, amit mondtak neki. Ha kellett, elköltözött, és egy másik városban kezdett el dolgozni pincérnőként vagy gyári munkásként. – A parancsoknak nem volt túl sok értelme, de nem lehetett megkérdőjelezni a pártfegyelmet. Nemhogy megkérdőjelezni nem lehetett a parancsokat, de még észrevenni sem, hogy gyakran semmi értelmük sem volt. Néha egy másik párttaggal együtt azt a parancsot kaptuk, hogy költözzünk el Halál faszába, Alabama államba, és éljünk úgy, mint férj és feleség. Két nap múlva egy lakókocsiban találtam magam egy vadidegennel, akivel kefélnem is kellett, aztán meg azon ment a műsor, hogy melyikünk mosogasson el. Közöltem vele, hogy marhára téved, amennyiben azt hiszi, hogy a szexista sztereotípiák szerint majd én végzek minden házimunkát, mire emlékeztetett, hogy bele kellett olvadnunk a környezetünkbe. Mutassak neki egy férfit a lakókocsi telepen, aki szerint a házimunka nem női feladat. Aztán amikor két hónap múlva nagyjából működtünk, őt elküldték Indianába, engem meg Oklahomába.

Néha a munkatársait kellett meggyőznie, hogy lépjenek be a pártba. Néha értelmetlen és pusztító ipari szabotázs végrehajtását bízták rá. Gyakran csak várta a további parancsokat, aztán amikor nem jöttek, akkor végül megint költöznie kellett, és várni az új helyen az új parancsokra.

– Egyszerűen el sem tudom mondani, milyen volt – mesélte. – Vagy talán azt kellene mondanom, hogy nem emlékszem, milyen volt. A párt lett az életem. Minden mástól távol éltem, mert az életem egy hazugsággá vált, így a párttagokon kívül nem is tudtam másokkal közelebbről megismerkedni. A barátok és a szomszédok és a munkatársak csak a díszlet részei voltak, kellékei egy ostoba színdarabnak, amiben magamat mutattam meg a világnak.

Különben is, mi csak gyalogok voltunk a nagy történelmi sakkjátszmában. Nem tudtuk, hogy valójában mi történik. És ez szállt a fejünkbe, akár valamiféle drog. Hogy azt hittük, a mi életünk fontosabb, mint másoké.

Öt éve kiábrándult az egészből, de azért beletelt némi időbe, mire hajlandó volt leírni, és a kukába vágni addigi életét. Olyan volt, akár egy osztás egy pókerpartiban: az ember vonakodva dobja be a lapjait, ha már egyszer olyan sokat tett fel rájuk. Beleszeretett egy férfiba, akinek semmi köze nem volt a párthoz, és a pártfegyelmet semmibe véve összeházasodtak.

Új-Mexikóba költöztek, ahol aztán a házasságuk szépen darabjaira hullott. – Rájöttem, hogy a házasságom csak menekülés volt a pártból – mondta. – Ha ez kellett ahhoz, hogy szakítsak velük, ám legyen. Elváltam. Ideköltöztem. Azért lettem gondnok, mert máshogy nem tudtam lakáshoz jutni. És te? – váltott át tegezésbe.

– És én?

– Te hogyan kerültél ide? És hova tartasz?

Ezeket az istenverte kérdéseket tettem fel magamnak én is már évek óta.

– Sokáig zsaru voltam – feleltem.

– Mennyi ideig?

– Közel tizenöt évig. Volt egy feleségem meg két fiam, Syossetben éltünk. Long Islanden van.

– Tudom, hogy hol van.

– Nem tudom, rám is áll-e, hogy kiábrándultam. Így vagy úgy, de egy idő után már nem azt az életet éltem, amit akartam. Kiléptem a rendőrségtől, aztán kivettem egy szobát az Ötvenhetedik utcában. Még mindig ott lakom.

– Egy hónapos szobában laksz?

– Annál egy kicsit jobb. A Northwestern Hotelban lakom.

– Akkor vagy gazdag vagy, vagy az önkormányzat maximalizálta a lakbéredet.

– Nem vagyok gazdag.

– Egyedül élsz? – Bólintottam. – Még mindig nős vagy?

– Évekkel ezelőtt kimondták a válást.

Előredőlt, és kezét a kezemre tette. Lehelletét erősen megfűszerezte a whisky. Nem tudom, hogy tetszett-e ez, vagy sem, de sokkal kellemesebb volt ezt érezni az orromban, mint a szagot Eddie lakásában.

– Nos? – kérdezte.

– Nos?

– Egymás mellett állva néztünk a halálra. Elmondtuk egymásnak életünk történetét. Be nem rúghatunk, mert egyikünk nem iszik. Te egyedül élsz. Van valakid?

Hirtelen rám tört egy emlék: ott ültem Jan lakásában a Lispenard utcában a szófán, Vivaldi szólt a hangszórókból, és friss kávé illata kígyózott be a konyhából.

– Nem – feleltem. – Senkim sincs. Megszorította a kezemet.

– Nos, mit gondolsz, Matt? Keféljünk?

Soha nem dohányoztam. Amíg piáltam, néha rám tört a késztetés, és vettem egy csomag cigarettát, elszívtam három-négy szálat, rögtön egymás után. Aztán eldobtam a csomagot, és hónapokig eszembe sem jutott rágyújtani.

Jan sem dohányzott. Aztán a vége felé, amikor úgy döntöttünk, hogy másokkal is találkozhatunk, randevúztam egy nővel, aki Winstong Lightst szívott. Soha nem feküdtem le vele, de egyik éjjel csókolóztunk, és meglepett, szinte megijesztett, hogy mennyire dohány íze van a szájának. A nő taszított, de egy pillanatra megkívántam a cigarettát.

A whisky íze Willa szájában sokkal mélyebb hatást gyakorolt rám. Nem csodálkoztam rajta: elvégre nem azért jártam gyűlésekre, mert a dohányzásról akartam leszokni.

A konyhában átöleltem. Csak pár centivel volt alacsonyabb nálam, és jól illettünk egymáshoz. Már akkor elgondolkodtam azon, milyen lehet megcsókolni őt, mielőtt még a kezemre tette volna a kezét.

A whisky íze erős volt. Én jobbára bourbont ittam, csak ritkán whiskyt, de ennek most alig volt jelentősége. Az alkohol dalolt a fülemben, a vágy az emlékekkel alkotott egyveleget.

Egy tucat érzést éreztem, de annyira egymásba kapcsolódtak, hogy képtelen voltam egyenként azonosítani őket. Félelem, mély szomorúság, és persze a vágy egy ital után. Izgalmat is éreztem, erős izgalmat, nem utolsósorban a whisky íze miatt a számban, egy hozzám feszülő női test izgalmát is éreztem, kemény melleit, combomat dörzsölő ágyékát.

Megmarkoltam a fenekét ott, ahol a szövet már majdnem elkopott. Vállamba mélyesztette az ujjait. Megint megcsókoltam.

Egy pillanat múlva hátralépett, és rám nézett. Tekintetünk összeért. Szeme lehetetlenül mély volt.

– Irány az ágy – mondtam.

– Istenem, végre.

A háló kicsi volt és sötét. A behúzott függönyökön alig hatolt át valami fény. Felkapcsolta a lámpát az éjjeliszekrényen, fogott egy doboz gyufát, lekapcsolta a villanyt. Meggyújtott egy szál gyufát, odatartotta egy gyertyához, de a gyufa kialudt, mielőtt a gyertya lángot fogott volna. Újabb gyufával próbálkozott, de odanyúltam, elvettem előle a gyufát és a gyertyát. A sötét éppen elég világos volt.

A franciaágy valójában egy nagy matrac volt a padlón. Ott álltunk, néztük egymást, aztán levetkőztünk. Hasa jobb oldalán egy régi heg látszott, telt melleit elöntötték a szeplők.

Megtaláltuk az utat az ágyhoz, és egymáshoz.

Utána kiment a konyhába, és visszajött egy doboz diétás sörrel. Kibontotta, és hosszan belekortyolt.

– Nem tudom, mi a fenéért vettem – mondta.

– Nekem két ötletem is van.

– Igen?

– Az íze remek, és nem hízlal.

– Vicces egy alak vagy. Remek az íze? Semmilyen íze sincs. Mindig szerettem az erős ízeket, és soha nem akartam semmiből sem diétásat. Szeretem a Teacher'st vagy a White Horse-t, a sötét és nehéz whiskyket. Különösen azokat az aromás kanadaiakat. Amikor dohányoztam, csak talpast szívtam, ki nem állhattam a füstszűrőt.

– Dohányoztál?

– Keményen. A párt kifejezetten mellette volt. Így lehetett közel kerülni a dolgozókhoz: megkínálni őket egy cigivel, elfogadni egy cigit, tüzet adni, aztán állni a füstben a szolidaritás és az elvtársiasság szellemében. Persze miután a forradalom győz, a dohányzás ugyanarra a sorsra jut, mint a finánctőke. A korrupt dohánytrösztöt térdre kényszerítenénk, a dohánytermesztő farmereket meg átneveljük, hogy ideológiailag is helyes növényeket termeszszenek. Lóbabot, gondolom. Így aztán a kapitalista elnyomástól megszabadult tömegeknek soha többé nem kellene a nikotinnal bajlódniuk.

– Te ezt most találtad ki.

– Ugyan már. Mindenről volt kialakított álláspontunk. Miért is ne? Rengeteg időnk volt, és soha nem csináltunk semmit sem.

– Szóval a forradalom érdekében dohányoztál.

– Hát persze. Napi két doboz Camelt. Vagy Picayunest, de azt nem mindenhol lehetett kapni.

– Soha nem hallottam róla.

– Csodálatos cigaretta volt – mondta. – A Gauloises eltörpült mellette, íztelen, gyenge vacaknak éreztem. Olyan ereje volt, hogy a tüdőmet kiköptem, és a lábujjkörmöm bebarnult tőle. Még csak rá sem kellett gyújtani, már attól rákos lett az ember, hogy a táskájában hordta.

– Mikor szoktál le?

– Új-Mexikóban, miután a házasságom szétesett. Annyira nyomorultul éreztem magam, hogy azt mondtam, még a nikotin hiányát sem fogom észrevenni. Ebben marhára tévedtem, mint utóbb kiderült, de kitartottam. Te egyáltalán nem iszol?

– Nem.

– De ittál?

– Igen.

– Ezt hangsúlyosan mondtad. Iszol, tehát ezért nem iszol.

– Valami hasonló.

– Ezt sejtettem. Nem voltál olyan, mint azok a megrögzött absztinensek, akik soha egy kortyot nem ittak. Azokkal amúgy sem szoktam jól kijönni.

Törökülésben ült az ágyon. Én az oldalamon feküdtem, a könyökömre támaszkodva. Odanyúltam meztelen combjához. Kezét rátette a kezemre.

– Zavar téged, hogy nem iszom?

– Nem. És téged zavar, hogy én iszom?

– Még nem tudom.

– Majd szólj, amikor kitaláltad.

– Szólok.

Megdöntötte a sörösdobozt, és ivott egy keveset.

– Hozhatok neked valamit? Főzhetek még kávét, bár nem dicsekszem vele. Kérsz kávét?

– Nem.

– Nincs sem gyümölcslevem, sem üdítőm, de itt egy bolt a sarkon. Mit szeretnél? Kivettem a sörösdobozt a kezéből, és leraktam az ágy mellé.

– Gyere csak – döntöttem le lassan. – Majd megmutatom.

Nyolc körül addig tapogattam, amíg megtaláltam az alsónadrágomat. Willa elaludt, de felébredt, miközben öltöztem.

– El kell mennem egy időre – mondtam.

– Hány óra van? – Megnézte az óráját, aztán kicsit megrázta a fejét. – Már ennyi? Ennél jobban nem lehet múlatni az időt. Biztosan nagyon éhes vagy.

– Ami azt illeti, jóllaktam. Felnevetett.

– Értem, de enned is kellene valamit.

– Sietek, dolgom van.

– Ó.

– De tíz körül végzek. Addig kibírod? Akkor majd elmegyünk, és eszünk hamburgert vagy valamit. Hacsak nem vagy iszonyú éhes, és nem tudsz várni.

– Tudok.

– Legkésőbb fél tizenegyre itt vagyok.

– Csak csengess be. Én itt leszek.

A St. Paulba mentem. Leballagtam a pincébe, és azonnal megkönnyebbültem, ahogy beléptem, mintha addig valamit nagyon visszatartottam volna, és most elengedhettem.

Emlékszem, milyen volt évekkel ezelőtt úgy felkelni, hogy innom kellett. Lementem a McGovernhez, közvetlenül a hotel mellett volt, korán nyitottak, és a csapos pontosan tudta, milyen az, amikor az embernek korán reggel kell egy ital. Emlékszem, hogyan tartotta sakkban testemet, ez a vágy az ital után, ez a fizikai vágy, és mennyire remegtem, amíg meg nem kaptam. Ahogy megfogta a csapos az üveget, ahogy kitöltötte a pohárba az italt, ahogy felvettem a poharat a pultról, egy csapásra megszűnt bennem a feszültség. A tünetek fele eltűnt attól a tudattól, hogy itt van a kezemben az ital, és mindjárt ledöntöm.

Különös, hogyan működik ez. Szükségem volt egy gyűlésre, szükségem volt sorstársaim társaságára, hallanom kellett azokat a bölcs és ostoba dolgokat, amik a gyűléseken elhangzanak. Beszélnem kellett a napomról, mert csak így tudtam elengedni, feldolgozni az élményt.

Ezek közül még semmi sem történt meg, de biztonságban voltam, mert tudtam, hogy hamarosan rám kerül a sor. És már csak ettől jobban éreztem magam.

Odamentem a termoszhoz, töltöttem magamnak kávét. Nagyjából olyan pocsék volt, mint az instant koffeinmentes Willánál, de megittam, és töltöttem még.

A csoport egyik tagja beszélt, aki aznap ünnepelte, hogy két éve nem iszik. A jelenlévők nagy része így vagy úgy, de hallotta már a sztoriját, ezért aztán a nő inkább arról beszélt, hogy milyen volt ez a két józan,év. Az érzelmei szinte mindannyiunkra hatottak, ezért a végén a taps több volt, mint udvarias.

Szünet után felemeltem a kezem, és elmeséltem, milyen volt megtalálni Eddie-t, és azt, hogy milyen volt a napot egy olyan nővel töltenem, aki iszik. Nem mentem bele a részletekbe, csak arról beszéltem, mit éreztem, amikor vele voltam, és mit éreztem most.

A gyűlés után többen odajöttek hozzám, mert kérdéseik voltak. Többen nem tudták pontosan, ki volt Eddie, és most tudni akarták, hogy ismerték-e. Nem járt rendszeresen a St. Paulba, ritkán beszélt, így alig páran tudták csak, kiről beszéltem.

Többen tudni akarták, mibe halt bele. Nem tudtam, erre hogyan válaszolhatnék. Ha azt mondom, hogy felkötötte magát, akkor azt hiszik, öngyilkos lett. Ha tovább magyarázom, akkor olyan beszélgetésbe kezdek, amibe nincs kedvem belemenni. Ezért csak általánosságokban beszéltem, mondván még nem állapították meg a halál okát, de úgy tűnik, hogy balesetet szenvedett. Ez volt az igazság, ha nem is a teljes igazság.

Egy Frank nevű férfi, aki maga is jó ideje józan, csak egyet kérdezett. Eddie józanul halt meg?

– Azt hiszem – feleltem. – A szobájában nem volt egy üveg sem. Semmi jele nem volt annak, hogy ivott.

– Hála istennek – sóhajtott Frank.

Hála istennek miért? Részegen vagy józanul, Eddie halott volt. Jim Faber az ajtónál várt rám. Kisétáltunk az utcára, és megkérdezte, nincs-e kedvem meginni egy kávét. Találkozom valakivel, feleltem.

– A nővel, akivel a délutánt töltötted? A nővel, amelyik iszik?

– Nem hiszem, hogy említettem volna a nemét.

– Való igaz, nem említetted, de egy ideje ismerlek már. Vagy nőről szoktál beszélni, vagy férfiről. Eddig egyszer sem mondtad, hogy a délutánt „valakivel töltöttem". Szerintem nővel. De cáfolj nyugodtan.

Felnevettem.

– Neked detektívnek kellett volna menned.

– Nem tudom, az kinek lett volna jó. Matt, nem számít, hogy ez a nő mennyit iszik, vagy hogy egyáltalán piás-e. Az számít, hogy milyen hatással van rád.

– Tudom.

– Voltál már együtt olyan nővel, aki iszik?

– Amióta józan vagyok, nem.

– Gondoltam.

– Jant leszámítva mással nem is nagyon találkoztam. Volt pár randim, de mindegyikkel valamelyik gyűlésen ismerkedtem meg.

– Hogy érezted magad vele?

– Élveztem az együttlétet.

– És milyen érzés pia közelében lenni? Átgondoltam a válaszomat.

– Nem tudom, hol ért véget a nő, és hol kezdődött a pia. Ideges voltam, izgatott és ugrásra kész. Könnyen lehet, hogy – ugyanezt éreztem volna akkor is, ha egy korty pia sincs a lakásában.

– Akartál inni?

– Persze. De nem ittam.

– Tetszik neked a nő?

– Eddig igen.

– Szóval akkor találkozol vele.

– Megyek vissza hozzá, aztán eszünk valamit.

– Nem a Flame-be.

– Szebb helyre gondoltam.

– Nos, megvan a telefonszámom.

– Igen, anya. Megvan a telefonszámod. Elnevette magát.

– Tudod, mit szokott az öreg Frank mondani. „Minden szoknya alá be lehet nyúlni."

– Csak nem biztos, hogy érdemes. Nem tudom, Frank mikor nyúlt utoljára szoknya alá. Tudod, mit kérdezett? Hogy Eddie józanul halt-e meg. Amikor igennel feleltem, így szólt: hála istennek.

– És?

– Eddie halott. Részegen vagy józanul, de halott.

– Ez igaz – felelte –, de most az egyszer egyet kell értenem vele. Ha mennie kellett, akkor jobb, hogy józanul ment.

Visszasiettem a hotelomba, ahol gyorsan lezuhanyoztam és megborotválkoztam, majd zakót és nyakkendőt vettem. Majdnem háromnegyed tizenegy volt, amikor becsengettem Willához.

Ő is átöltözött. Világoskék selyemblúzt vett fel, meg fehér farmert. Befonta a haját is. Vonzó volt és elegáns, és ezt meg is mondtam neki.

– Te is jól nézel ki – mondta. – Örülök, hogy itt vagy. Kezdtem rémeket látni.

– Ennyit késtem volna? Ne haragudj.

– Tíz percet sem késtél, de rám már háromnegyed órája rám jött a paranoiás roham. Semmi köze nem volt az időhöz, egyszerűen úgy döntöttem, túl jó vagy ahhoz, hogy igaz legyél, és soha többet nem látlak az életben. Örülök, hogy tévedtem.

Az utcán megkérdeztem tőle, van-e kedvenc helye. – Csak azért, mert a hotelomtól nem messze van egy étterem, amit már régóta ki akartam próbálni. Olyan, mint egy francia bisztró. Az étlap egészen elfogadható, és még francia ételeik is vannak.

– Jól hangzik. Mi a neve?

– Párizsi Zöld.

– A Kilencedik sugárúton. Többször elmentem már előtte, de még soha nem ettem ott. A neve nagyon tetszik.

– Én sem jártam még ott, viszont nekem is tetszik. A francia hangulat, meg a plafonról lógó növények.

– Tudod, hogy mit jelent a Párizsi zöld?

– A jelek szerint nem.

– Az egy méreg – felelte. – Arzénalapú méreg. Arzén és réz, ha jól emlékszem. Attól olyan a színe.

– Soha nem hallottam róla.

– Mert nem vagy kertész. Gyakran használtam rovarirtónak. A növényekre kellett permetezni, és megölt minden rovart, ami a leveleket rágta, mert így megették a mérget is, az pedig a gyomrukon keresztül felszívódott. Manapság már nem használnak arzénszármazékokat, szóval szerintem egy ideje már ezt sem lehet kapni.

– Az ember minden nap tanul valami hasznosat.

– Még nincs vége az órának. A Párizsi zöldet színezéknek is használták. Nem meglepő módon zöld színre lehet vele festeni dolgokat. Alapvetően tapétákat színeztek vele, aminek köszönhetően sokan meghaltak az évek sora alatt, a legtöbben gyerekek, akik különösen nyitottak az orális kísérletezés iránt. Matt, most meg kell ígérned, hogy soha nem veszel a szádba zöld tapétát.

– Szavamat adom.

– Helyes.

– Majd máshogyan élem ki hajlamomat az orális kísérletezésre.

– Ezt őszintén remélem.

– Ezt honnét tudod? A Párizsi zöldet?

– A pártban tanultam – felelte. – Progresszív Komcsik. Mindent megtanultunk a mérgező anyagokról. Fel kellett készülnünk, hátha valaki egy napon úgy dönt, hogy ideológiai és taktikai szempontból is elkerülhetetlen Duluth vízkészletének megmérgezése.

– Jézusom.

– Soha nem csináltunk ilyesmit – legyintett Willa. – Én legalábbis nem, és senki másról sem hallottam. De felkészültnek kellett lennünk.

A magas, szakállas csapos állt a bárpult mögött, amikor beléptünk. Intett felém, és mosolygott. Az egyik pincérnő odakísért minket egy asztalhoz. Amikor leültünk, Willa így szólt: – Nem iszol, soha nem ettél itt, ennek ellenére besétálsz, és a csapos úgy üdvözöl, mint az unokatestvérét.

– Annyira nem titokzatos. Itt jártam pár napja. Arról az eltűnt lányról kérdeztem, akiről neked is meséltem.

– A színésznő. A nevét is mondtad. Paula?

– A csapos felismerte, és leírta nekem a férfit, akivel együtt volt. Aztán még egyszer beugrottam, hátha emlékszik még valamire, de nem. Ugyanakkor kellemes figura, és érdekes az emlékezete.

– Este is ezért mentél el? Az ügyön dolgoztál? Egyáltalán ügynek hívod?

– Annak is hívhatod.

– De te nem annak hívod.

– Nem tudom, minek hívjam. Munkának, amit most nem különösebben jól végzek.

– Haladtál valamennyit ma?

– Nem. Mert nem dolgozni mentem.

– Nem.

– Gyűlésen voltam.

– Gyűlésen?

– AA-gyűlésen.

– Ó – bólintott, és mondani akarta valamit, de a pincérnő remek időzítéssel megjelent, és megkérdezte, mit akarunk inni. Én Perrier-t rendeltem, Willa egy kicsit gondolkodott, aztán kólát rendelt citrommal.

– Nyugodtan ihatsz erősebbet is – mondtam.

– Tudom. De már így is többet ittam a szokottnál, és egy kicsit fájt a fejem, amikor felébredtem. Úgy emlékszem, nem említetted, hogy az AA-ba jársz.

– Nem szoktam elmondani.

– Miért nem? Ezen igazán nincs mit szégyelleni.

– Nem amiatt. De az egész program az anonimitásra épül. Nem szoktuk elmondani, hogy valaki az AA-ba jár. A névtelenségét mindenki úgy őrzi meg, ahogy akarja. Én például csak annak mondom el, akinek tudnia kell.

– És nekem tudnom kell?

– Nos, ezt nehezen tarthatnám olyasvalaki előtt titokban, akihez érzelmileg kötődöm. Az ostobaság lenne.

– Az. Akkor mi most kötődünk?

– Érzelmileg?

– Úgy.

– Azt mondanám, hogy nagyon közel járunk hozzá – feleltem.

– Közel járunk hozzá – bólintott. – Ez tetszik.

Ahhoz képest, hogy az éttermet egy méreg után nevezték el, az étel egészen jó volt. Jarlsberg sajtburgert ettünk sült krumplival és salátával. A húst elvileg mesquitofán grillezték, de tőlem akár szénen is süthették, mert nem éreztem a különbséget. A krumpli friss volt, finom és ropogós. A salátában volt napraforgómag, tormalevél és brokkoli, meg kétféle saláta.

Sokat beszélgettünk vacsora közben. Szerette a futballt, és inkább az egyetemi ligát nézte, nem pedig a profikat. A baseballt is kedvelte, de ezt az idényt valamiért nem nézte. Szerette a countryt, különösen a régi énekeseket. Régebben rászokott a sci-fire, és rengeteget olvasott, de most már inkább az angol krimiket kedvelte, amikben a főszereplő egy hulla a könyvtárban, meg az inas, aki vagy gyilkolt, vagy nem. – Marhára nem érdekel, ki a tettes – mondta. – De egy olyan világban vagyok, ahol mindenki udvarias, előzékeny, ahol az erőszak rendes és csendes, majdnem gyengéd. És a végén minden kiderül és jóra fordul.

– Akár az élet maga.

– Különösen a nyugati Ötvenegyedik utcában.

Egy kicsit meséltem neki a Paula Hoeldtke utáni nyomozásról, és úgy általában a munkámról, ami egyáltalán nem olyan, mint az ő gyengéd és udvarias angol krimijei. Az emberek nem előzékenyek, és a végén nem mindig derül ki minden, és nem is mindig fordul jóra. Néha még az sem világos, hogy hol a vége.

– De szeretem, mert használni tudom a képességeimet. Ne kérdezd, mik azok, mert bajosan sorolnám fel őket. Szeretek a dolgok mélyére ásni, és addig tologatni a puzzle darabjait, amíg valamiféle koherens képpé össze nem állnak.

– Akkor te vagy a hibák helyrehozója, és sárkányok leölője.

– A legtöbb hibát nem lehet helyrehozni, a sárkányokhoz meg nehéz olyan közel férkőzni, hogy le lehessen őket ölni.

– Mert tüzet okádnak?

– Mert magas várakban laknak – feleltem. – Amit mély, vízzel teli várárok vesz körül, és ott van a függőhíd, amit rendszerint felhúzva tartanak.

Kávé közben megkérdezte, hogy az AA-ban barátkoztam-e össze Eddie Dunphy-val. Aztán szája elé kapta a kezét. – Nem érdekes – mondta. – Már mondtad, hogy tiszteletben kell tartanotok a többi tag micsodáját.

– Anonimitását, de nem erről van szó. Ha valaki meghal, vége a névtelenségnek. Eddie úgy egy éve kezdett el gyűlésekre járni. Az elmúlt hét hónapban egy kortyot sem ivott.

– És te?

– Három éve, két hónapja és tizenegy napja nem ittam.

– Az pontosan hány nap?

– Nem tudom. Ezt is csak azért, mert nehéz lenne elfelejtenem, mikor ittam utoljára. És nem olyan régen volt az évfordulóm.

– Meg szoktátok ünnepelni?

– A legtöbben mindig megemlítik, ha egy újabb évfordulóhoz jutottak. Vannak csoportok, ahol még tortát is kap az ember.

– Tortát?

– Mint a szülinapi torta. Odaadják az embernek, a gyűlés után meg mindenki kap belőle egy szeletet. Kivéve azokat, akik fogyókúráznak.

– Olyan, mint...

– Valami gittegylet.

– Nem ezt akartam mondani.

– Mondhattad volna. Mert olyan. Vannak csoportok, ahol még egy kis bronzmedált is kap az ember. Az egyik oldalán a józan évek római számokkal, a másikon meg nyugalom imával.

– A nyugalom imával?

– „Istenem, adj nekem nyugalmat, hogy elfogadhassam, amit megváltoztatni nem tudok; adj bátorságot, hogy megváltoztassam, amit meg tudok változtatni; és adj bölcsességet ahhoz, hogy mindig meg tudjam különböztetni egyiket a másiktól."

– Ezt már hallottam. De nem tudtam, hogy az AA imája.

– Nem hiszem, hogy kizárólagosan az AA imája lenne.

– És te mit kaptál? Sütit vagy medált?

– Egyiket sem. Sokan megtapsoltak, és mondták, hogy ennek ellenére ne kapkodjak. Egyszerre csak egy napon kell túllenni. Ezért tartozom ehhez a csoporthoz. Mert olyan épeszűek. Nem csinálnak műsort.

– Mert te is olyan épeszű vagy. Nem csinálsz műsort.

– Nem szoktam.

Amikor a pincérnő a számlát hozta, Willa felajánlotta, hogy felezzünk. Dehogy, feleltem, és ő nem ellenkezett. Az utcára kilépve éreztük, hogy lehűlt a levegő. Amikor átmentünk az úttesten, megfogta a kezem, és nem engedte el.

Amikor odaértünk az Ötvenegyedik utcára, megkérdezte, hogy nincs-e kedvem felmenni hozzá pár percre. Nem, feleltem, egyenesen hazamegyek, mert másnap reggel korán kell kelnem.

Bedugta a kulcsot a zárba, majd felém fordult. Megcsókoltam. A leheletén nem éreztem alkoholt.

Hazafele sétálva azon kaptam magam, hogy fütyülök. Nem gyakran fordul elő. Mindenkinek adtam egy dollárt, aki csak kért.

Másnap reggel keserű ízzel a számban ébredtem. Megmostam a fogam, és reggelizni mentem. Erőszakkal vettem magam rá, hogy egyek, a kávénak fémes íze volt.

Talán arzénmérgezésem van, gondoltam. Lehet, hogy a salátába valahogy zöld tapéta került.

A második bögre kávémnak sem volt jobb íze, mint az elsőnek, de azért megittam, közben meg elolvastam a Newst. A Mets nyert a tidewateri új srácnak köszönhetően. A Yankees is nyert, ezúttal Claudell Washington érdeme volt. Futballban a Giants győzött, de a legjobb védőjüket legalább harminc napig kénytelenek lesznek nélkülözni, mert olyasmit találtak a vizeletében, aminek nincs ott semmi keresnivalója.

Harlemben egy, a lap által a drogkereskedők kedvencének nevezett utcasarkon lövöldözés tört ki, két hajléktalan összeverekedett az IRT egyik megállójában, az egyik odavágta a másikat a közeledő szerelvény elé. Az eredményt nem volt nehéz kitalálnom. A brooklyni Brighton Beach-ben letartóztattak egy férfit, mert megölte volt feleségét, és három gyerekét.

Egy sor sem Eddie Dunphy-ról. És nem is lesz, hacsak ki nem tör az uborkaszezon.

* * *

Reggeli után sétálni indultam, hogy a kábaságot és a letargiát magam mögött hagyjam. Felhős volt az idő, az időjósok azt mondták, negyven százalék esélye van a csapadéknak. Ezt soha nem értettem. Gyanítom, azt jelenti, hogy: Ne minket okolj, ha esik, de akkor se, ha mégsem.

Nem figyeltem, merre megyek. Végül a Central Parkban kötöttem ki, és amikor találtam egy üres padot, leültem rá. Velem majdnem szemben egy szegényes kabátot viselő nő kenyérdarabokkal etette a galambokat. A madarak teljesen beterítették a padot és a járda egy részét is. Legalább kétszáz lehetett belőlük.

Azt mondják, nem lenne szabad etetni a galambokat, mert attól csak még többen lesznek, de ezt nem közölhettem a nővel. Addig semmiképpen sem, amíg egydollárosokat osztogatok koldusoknak.

Amikor végre elfogyott a kenyér, a madarak felrebbentek, és a nő is elment. Én maradtam, és Eddie Dunphy-n meg Paula Hoeldtke-n gondolkodtam. Aztán Willán, és ekkor rájöttem, miért éreztem magam olyan ócskán reggel.

Nem volt időm reagálni Eddie halálára. Ahelyett, hogy szomorú lettem volna, Willával töltöttem az időt, a gyász helyett arra a valamire figyeltem, ami Willa és köztem kezdett kialakulni. Ugyan ennyire nem drámaian, de ez volt a helyzet Paulával is. Sikerült néhány ellentmondásos adatot előásnom a telefonjával kapcsolatban, aztán mindent félrelöktem a románc kedvéért.

Ez nem szükségszerűen rossz vagy helytelen. De Eddie és Paula aktája odakerült a fejemben a Befejezetlen Ügyek közé, és ha nem teszek valamit, akkor a szám íze még keserűbb lesz, a kávém íze meg még fémesebb.

Felálltam, és elindultam. A Columbus Circle-nél egy farmer rövidnadrágot viselő, vad tekintetű férfi pénzt kért tőlem. Leráztam, és mentem tovább.

***

Paula július 6-án fizette ki a lakbérét. Tizenharmadikán megint fizetnie kellett volna, de nem tette. Tizenötödikén Flo Edderling bement a szobájába, amit üresen talált: a lány az ágyneműn kívül mindent elvitt magával. A szülei tizenhetedikén üzenetet hagytak neki, ugyanazon a napon, amikor Georgia kivette a szobát, bár csak másnap költözött be. Két nappal később Paula telefonált a telefontársaságnak, és azt kérte, hogy kapcsolják ki a vonalat.

A nőt, akivel a telefontársaságnál beszéltem, Ms. Cadillónak hívták. Előző nap korrekt munkakapcsolatot alakítottunk ki, és most rögtön emlékezett rám.

– Ne haragudjon, amiért ismét zavarom – kezdtem –, de egymásnak ellentmondó adatokat gyűjtöttem össze. Tudom, hogy Paula július huszadikán telefonált, viszont azt szeretném kideríteni, hogy honnét.

– Attól tartok, ez nem szerepel a nyilvántartásunkban – felelte kissé meglepve. – Ami azt illeti, még azt sem tudjuk, hogy.

– Igen?

– Azt akartam mondani, hogy azt sem tudjuk, hogyan kérte az előfizető a szolgáltatás megszüntetését. Lehet, hogy telefonált, de az is lehet, hogy levélben küldte el. Ugyanakkor az is igaz, hogy levélben akkor mondják fel általában, ha csekket is mellékelnek, márpedig Paula egy ideje már nem fizetett, igaz, nem is kellett neki.

Arra nem gondoltam, hogy Paula esetleg levélben mondta le a telefonját, de egy pillanatig úgy látszott, ez mindent megmagyaráz. Jóval huszadika előtt beletette a levelet egy borítékba, és a posta állapotát tekintve még szerencse, hogy egyáltalán célba ért.

De ez nem magyarázza meg a szülei telefonhívását tizenhetedikén.

– Egy adott számról hívott összes számot megőriz a nyilvántartásuk, igaz?

– Igen, de.

– Meg tudná nekem mondani az utolsó telefonhívásának idejét? Nagyon sokat segítene.

– Sajnálom – felelte. – Azt nem tehetem. Én magam sem juthatok hozzá ehhez az információhoz, és súlyos következményei lennének, ha megpróbálnám.

– Ha nagyon kell, akkor szerzek pecsétes papírt a bíróságról – mondtam. – De nem szeretném az ügyfelemet kellemetlenségnek és extra költségnek kitenni. És mindenkinek pocsékolnám csak az idejét. Ha most segít nekem, az ügyfelemnek segít, és biztos lehet benne, hogy soha nem derül ki, honnét szereztem az információt.

– Nagyon sajnálom. Ha tehetném, megszegném a szabályokat, de nincs hozzáférési kódom ahhoz az adatbázishoz. Amennyiben tényleg bele akar tekinteni a helyi hívásaiba, akkor sajnos be kell szereznie azt a pecsétes papírt.

Majdnem elkerülte a figyelmemet. Egy szón múlott minden, és majdnem elkerülte a figyelmemet.

– Helyi hívások – ismételtem lassan. – Ha volt távolsági hívása.

– Akkor annak nyoma van a számláján.

– És ahhoz hozzá tud férni?

– Nem lenne szabad – válaszolta. Nem szóltam semmit, nem akartam beleerőszakolni semmibe sem. – Nos, ami azt illeti, ez az adatbázis nyilvános, már ami a számlát illeti. Lássuk csak, mit találok. Júliusban egyetlen távolsági hívása sem volt.

– Mindenesetre érdemes volt megpróbálni.

– Nem hagyta, hogy befejezzem.

– Elnézést.

– Júliusban egyetlen távolsági hívása sem volt egészen tizennyolcadikáig. Azon a napon kétszer is telefonált, és egyszer tizenkilencedikén.

– Huszadikán egyszer sem?

– Nem. Csak ez a három hívás. Akarja, hogy bediktáljam a számokat?

– Igen – feleltem. – Nagyon megköszönném.

Paula két számot hívott. Az egyiket mindkét napon, a másikat csak tizenkilencedikén. A körzetszáma ugyanaz volt mindkettőnek, 904. Felütöttem a telefonkönyvet, és láttam, hogy nem Indianában van, hanem Észak-Floridában.

Kerestem egy bankot, és tíz dollárért huszonöt centeseket kértem. Visszamentem a fülkémbe, és azt a számot tárcsáztam, amit kétszer hívott. Egy géphang közölte, hogy mennyit dobjak be, bedobtam, mire egy nő vette fel a negyedik csengésre. Közöltem vele, hogy Scuddernek hívnak, és Paula Hoeldtke-t keresem.

– Attól tartok, félretárcsázott – felelte.

– Kérem, ne rakja le, New Yorkból telefonálok. Jó okom van azt hinni, hogy egy Paula Hoeldtke nevű nő két hónapja ezt a számot tárcsázta, és most megpróbálom megtalálni őt.

Szünet. Végül a nő lassan így szólt:

– Ezt kizártnak tartom. Ez egy magánlakás, és a név, amit említett nekem, teljesen ismeretlen. – 904-555-1904?

– Egyáltalán nem. A mi számunk... Várjon csak! Milyen számot mondott? Megismételtem.

– Ez a férjem munkahelye. Ez a Prysocki Szerszámbolt telefonszáma.

– Sajnálom – mondtam. A másik számot akartam tárcsázni, amelyiket csak egyszer hívta. – Akkor a maga száma 828-9177.

– Honnét szerezte meg ezt a számot?

– Paula hívta mindkettőt.

– Tényleg? Mit mondott, mi a neve a nőnek?

– Paula Hoeldtke.

– És ő felhívta a házunkat és a férjem üzletét?

– Biztosan én tévedtem – mondtam, és letettem. A nő egyre csak kérdezett, de én nem válaszoltam neki.

Elsétáltam az épülethez, ahol Paula lakott az Ötvennegyedik utcában. Félúton egy idétlen kecskeszakállat viselő gyerek rongyos farmerben pénzt kért tőlem. Úgy festett, mint egy narkós egy rosszabb napon. A crackfüggők néznek ki így. Odaadtam neki a maradék huszonöt centeseimet.

– Kösz, ember! – kiáltott utánam. – Te vagy a legjobb csávó!

Amikor Flo ajtót nyitott, elnézést kértem tőle, amiért megint zavarom. Megkérdeztem tőle, hogy Georgia otthon van-e.

– Nem tudom – felelte. – Nem beszélt még vele? Bár nem tudom, mire megy vele. Paula már napok óta eltűnt, amikor Georgia kivette a szobáját.

– Már beszéltem vele egyszer. De vannak még kérdéseim, amit fel akarok tenni neki. A lépcső felé intett. Felmentem az első emeletre, és megálltam az ajtó előtt, ami mögött egyszer Paula élt.

Zenét hallottam kiszűrődni, kitartó, ragadós ritmusú zenét. Kopogtam, de nem voltam biztos benne, hogy meghallja. Megint kopogni akartam, amikor kinyílt az ajtó.

Georgia Price edzőruhát viselt, homloka gyöngyözött az izzadságtól. Gondolom, táncolt, vagy lépéseket gyakorolt. Rám nézett, és szeme elkerekedett, amikor leesett neki, hogy ki vagyok. Önkéntelenül is hátra lépett, én pedig követtem őt a szobájába. Mondani akart valamit, aztán megállt, megfordult, és kikapcsolta a zenét. Felém fordult, szemében félelmet és bűntudatot láttam. Egyik érzésre sem volt oka, de nem azért jöttem, hogy megnyugtassam.

– Maga Tallahassee-ből származik, igaz? – kérdeztem.

– Majdnem.

– Price a művészneve. Valójában Prysockinak hívják.

– Ezt meg honnét.

– Amikor beköltözött, volt itt egy telefon. Működött.

– Nem tudtam, hogy használhatom-e. Azt hittem, a telefon a szobához jár, mint egy hotelban. Nem tudtam.

– Szóval hazatelefonált, aztán az apját hívta a boltjában. Bólintott. Rettentően fiatalnak látszott, és halálra volt rémülve.

– Kifizetem a hívásokat – mondta. – Azt hittem, kapok majd számlát vagy valami. Aztán nem sikerült rögtön beköttetnem a telefont, azt mondták, csak hétfőn fog menni, ezért vártam hétfőig, és csak akkor kapcsoltattam ki a másikat. Jött egy telefonszerelő, ugyanazt a készüléket beüzemelte, csak másik számmal. Esküszöm, hogy semmi rosszat nem akartam.

– Nem is tett semmi rosszat.

– Kifizetem a hívásokat.

– Ne aggódjon a hívások miatt. Maga köttette ki a telefont?

– Igen. Nem kellett volna? A lány már nem lakott itt, ezért.

– Helyesen cselekedett – nyugtattam meg. – Engem nem érdekelnek azok a telefonhívások. Csak az a lány, aki eltűnt.

– Tudom, de.

– Nincs mitől félnie. Nem fog bajba kerülni.

– Attól azért nem féltem, hogy bajba fogok kerülni, de.

– Georgia? A telefonhoz tartozott egy üzenetrögzítő is, igaz?

Szemét önkéntelenül az éjjeliszekrényhez kapta, ahol a telefon mellett ott állt egy üzenetrögzítő.

– Vissza akartam adni, amikor először itt járt – magyarázta. – Eszembe is jutott, de maga csak feltett pár gyors kérdést, hogy mi volt a szobában, meg hogy ismertem-e Paulát, és hogy kereste-e valaki, miután beköltöztem. Mire végeztünk, el is felejtettem a rögzítőt. Nem akartam megtartani, csak éppen nem tudtam, mit csináljak vele. Itt találtam.

– Semmi gond.

– Ezért használni kezdtem. Akartam venni egyet, de minek, ha egyszer ez már itt volt. Csak addig akartam használni, amíg lesz elég pénzem venni egy újat. Olyat, tudja, amelyiket bárhonnét le tudok hallgatni. Mert ezt csak úgy lehet, ha hazajövök. De egy ideig megteszi. El akarja vinni magával? Csak egy mozdulat kihúzni.

– Nem akarom elvinni magammal – feleltem. – Nem az üzenetrögzítőért jöttem, és nem is azért, hogy beszedjem a pénzt pár telefonhívásért Tallahassee-be.

– Sajnálom.

– A telefonról akarok kérdezni.

– Értem.

– Maga tizennyolcadikán költözött be, a telefont pedig tizenkilencedikén mondta le. Kereste valaki Paulát ez alatt a két nap alatt?

– Nem.

– A telefon sem csöngött?

– Egyszer vagy kétszer, de engem kerestek. Az egyik barátnőmnek megadtam a számot, és ő hívott párszor. Ő is New Yorkban lakik, szóval egy centbe sem került felhívnom őt.

– Engem az sem érdekel, ha Alaszkába telefonált – mondtam. – Ha ettől megnyugszik, akkor teljesen ingyen telefonált, mert Paula biztonsági letétje bőven fedezte az összes telefonköltséget, a hívások árát a letétből vonták le, de még így is maradt pár dollár túlfizetése, de a jelek szerint nem kéri vissza a pénzét.

– Tudom, hogy bután viselkedem – vallotta be Georgia.

– Semmi baj. Szóval csak magát keresték telefonon. És hagyott valaki üzenetet?

– Miután beköltöztem, nem. Tudom, mert az utolsó üzenetet az anyja hagyta, hogy el fognak utazni meg minden. Egy vagy két nappal azelőtt hagyhatta az üzenetet, hogy én beköltöztem. Tudja, amikor láttam, hogy a telefon nem a szobához tartozik, hanem Pauláé, akkor rögtön kihúztam a rögzítőt. Aztán egy hét múlva úgy döntöttem, hogy nem fog visszajönni, így akár használhatom is a rögzítőt, mert szükségem is volt rá. Amikor bedugtam, lejátszottam az üzeneteit.

– Az üzeneteit? Több is volt?

– Néhány.

– Megőrizte a szalagot?

– Letöröltem.

– Emlékszik valamire azokból az üzenetekből?

– Jaj, dehogy. Néhánynál csak a rögzítő kapcsolt be, de üzenetet nem hagytak. Csak egyszer játszottam le, hogy kitaláljam, hogyan lehet letörölni.

– És mi van a másik szalaggal, amin a kimenő üzenetet hagyja az ember? Tudja, „most nem vagyok itthon, hagyjon üzenetet". Az a szalag megvan?

– Persze.

– És azt is letörölte?

– Automatikusan törölte a rögzítő, amikor felvettem rá a saját kimenő üzenetemet. –Az alsó ajkát kezdte rágni. – Nem kellett volna?

– Semmi baj.

– Fontos lett volna? Csak a szokásos dolog volt rajta. „Hello, Paula vagyok, most nem tudok veled beszélni, de hagyhatsz nekem üzenetet." Vagy valami hasonló, nem emlékszem pontosan.

– Nem érdekes. – És nem is volt érdekes. Csak szerettem volna hallani a hangját.

– Meg vagyok lepve, hogy még mindig rajta vagy az ügyön – mondta Durkin. – Mit csináltál? Felhívtad a pénzeszsákot Indianában, és jól megráztad?

– Nem, de talán ezt kellene tennem. Nagyon sokat dolgozom, csak éppen eredményt nem értem el. Azt hiszem, hogy az eltűnése mögött bűncselekmény áll.

– Miből gondolod?

– Hivatalosan nem költözött ki a szobájából. Egyik nap kifizette a lakbérét, aztán tíz nap múlva a gondnok nyitotta ki a szobáját, ami akkor már üresen állt.

– Az ilyesmi napjában százszor előfordul.

– Tudom. A szoba három dolgot leszámítva üres volt. Akárki is pakolt össze, otthagyta a telefont, az üzenetrögzítőt és az ágyneműt.

– Amiből te azt a következtetést vonod le, hogy.

– Hogy valaki más pakolta össze és vitte el a cuccait. Sok hónapos szobában adnak ágyneműt, itt nem. Paula Hoeldtke-nek meg kellett vennie a saját ágyneműjét, ezért magával is vitte volna, amikor kiköltözik. Valaki más pakolt össze, aki azt hitte, hogy ez is a szobához tartozik, mint a hotelokban.

– Van még valami?

– Van. Az üzenetrögzítőt is otthagyták a telefonnal együtt, ami még működött, és Paula kimenő üzenete jelentkezett be, amikor senki sem vette fel. Ha Paula magától távozik, akkor kikapcsoltatta volna a telefont.

– Lehet, hogy sietve távozott.

– De akkor is telefonált volna később. De tegyük fel, hogy nem tette, mondjuk, hogy teljesen kiment a fejéből. Az üzenetrögzítőt akkor miért hagyta ott?

– Ugyanazért. Mert elfelejtette.

– A szoba üres volt. A fiókok, a szekrények teljesen üresen álltak. És kész. Még a szemetest is kiürítette. Kizárt, hogy ne vette volna észre a tök üres szobában a telefont és a rögzítőt.

– Ugyan, Matt. Sokan otthagyják a telefont, amikor elköltöznek. Azt hiszem, ott is kell hagynod, hacsak nem magad vetted. Mindegy, rengetegen otthagyják a készüléküket. Ezért a lány is otthagyja. A rögzítő meg. Hol is volt? A telefon mellett, igaz?

– Igen.

– Szóval odanéz, és mit lát? Nem egy üzenetrögzítőt, egy berendezést, aminek segítségével az ember könnyebben tarthatja a kapcsolatot a barátaival és a családjával, hanem a telefon tartozékát. Nem egy különálló berendezést.

Ezen elgondolkodtam.

– Talán – feleltem.

– A telefon része, és mivel a telefon marad, ezért a rögzítő is marad.

– És miért nem jön vissza érte, amikor rájön, hogy ottfelejtette?

– Mert éppen Grönlandon van – válaszolta Durkin. – És olcsóbb venni egy újat, mint repülőre szállni.

– Nem is tudom, Joe.

– Én sem tudom, de azt megmondom neked, hogy elég nehéz egy telefonból, egy üzenetrögzítőből és pár lepedőből emberrablási ügyet kreálni.

– Ne feledd a párnahuzatot.

– Okés. Lehet, hogy olyan helyre költözött, ahol nem tudta használni az ágyneműt. Mekkora volt az ágy? Normál?

– Annál nagyobb. Azt hiszem, ezt hívják háromnegyedesnek. Félúton a normál és a dupla között.

– Mi van, ha Paula összeköltözött egy faszival, akinek dupla-dupla vízágya van, és huszonöt centis farka? Mit csináljon a régi lepedőjével meg párnahuzatával? A telefonra meg mi szüksége lenne, ha minden ébren töltött percét a hátán fekve vagy négykézláb tölti?

– Szerintem valaki más vitte el a cuccait – mondtam. – Szerintem valaki fogta a kulcsait, bement a szobájába, összepakolt, és kisurrant. Szerintem.

– Látott valaki egy bőröndöket cipelő idegent távozni az épületből?

– Még egymást sem ismerik a lakók, akkor hogyan tűnne fel nekik egy idegen?

– Láttak valakit bőröndökkel elmenni?

– Túl régen történt, hogy bárki is emlékezzen erre, és ezt te is pontosan tudod. Mindenkitől megkérdeztem az emeleten, ahol lakott, de senki sem emlékezett. Nap mint nap költöznek ki és be onnét az emberek.

– Erről beszélek, Matt. Ha valaki hagyott is maga után valami nyomot, az már régen kihűlt. – Egy bekeretezett fotóval kezdett el babrálni. Két gyerek és egy kutya nézett sugárzó mosollyal a kamerába. – Folytasd csak – mondta. – Valaki elviszi a lány cuccait, de otthagyja az ágyneműt, mert arról nem tudja, hogy Pauláé. Akkor miért hagyja ott a rögzítőt?

– Hogy ha telefonál valaki, akkor ne tudja meg, hogy Paula már nincs ott.

– Akkor meg miért nem hagy ott mindent? Még a gondnok sem tudta, hogy elköltözött.

– Mert a gondnok előbb vagy utóbb látná, hogy a lány nem jön vissza, és értesítené a rendőrséget. Azzal, hogy kipakolták a cuccait, elvarrtak egy szálat. Az üzenetrögzítővel egy kis időhöz jutottak, hiszen a rögzítője felel, amikor keresik, azaz senki sem gyanakszik egy ideig, hogy elköltözött. És így még az eltűnése pontos időpontját sem lehet megállapítani. Paula hatodikán kifizette a lakbérét, a szobáját tíz nap múlva találta üresen a gondnok. A tíz nap alatt bármikor eltűnhetett, és ennél pontosabbat nem tudunk mondani. És történt ez azért, mert otthagyták a rögzítőt.

– Miért mondod ezt?

– A szülei kétszer is keresték, és hagytak neki üzenetet. Ha nem a rögzítő válaszolt volna, akkor megállás nélkül próbálkoznak, és amikor nem találják, megijednek, aggódni kezdenek, mert azt hiszik, hogy történt vele valami. Ebben az esetben az apja már július közepén itt lett volna nálad, Joe.

– Most már látom, mire gondolsz. Igazad van.

– És akkor nem hideg nyomon kellett volna elindulnod.

– Még mindig nem vagyok biztos benne, hogy az ügy ránk tartozik.

– Talán rátok tartozik, talán nem. De ha még júliusban fogadott volna fel egy magánnyomozót.

– Sokkal könnyebb dolgod lett volna. Nem vitás. – Egy pillanatra elgondolkodott. –Tegyük fel, hogy nem véletlenül, hanem szándékosan hagyta ott a rögzítőt.

– Milyen céllal?

– Elköltözött, de nem akarta, hogy ezt bárki megtudja. A szülei, vagy valaki, akik elől el akart tűnni.

– Ezért nem kellett volna elköltöznie. Megtartja a szobát, de nem lakik ott.

– Oké. Tegyük fel, hogy elment a városból, de az üzeneteit meg akarta hallgatni.

– Ez nem olyan készülék volt. Ezt csak ott, a szobájában tudta meghallgatni.

– Dehogyisnem. Már lehet kapni ezt a kütyüt. Felhívod a számodat, beütöd a kódot, és le tudod hallgatni az üzeneteidet.

– Hogyne, de erre nem minden rögzítő képes. Az övé például nem.

– Ezt meg honnét tudod? Ja, persze, láttad a szobájában. – Beletúrt a hajába. – Mi értelme van mindig ezt a csontot rágni? Éppen elég ideig voltál te is rendőr, Matt. Képzeld magad a helyembe.

– Én csak azt mondom, hogy.

– Képzeld magad az én helyembe, baszd meg! Itt ülsz az asztalodnál, egyszer bejön ez a főszer, és elővezeti a történetét ágyneműkről meg üzenetrögzítőkről. Semmi bizonyíték arra, hogy bűncselekményt követtek el, az eltűnt személy egy belátási képességei teljes birtokában lévő felnőtt. Senki sem látta két hónapja. Mit is kellene tennem?

Nem mondtam semmit.

– Oké. Te mit tennél? Az én helyemben?

– Amit most teszel.

– Persze, hogy azt tennéd.

– Tegyük fel, hogy a polgármester lánya tűnt el így.

– A polgármesternek nincsen lánya, mivel az életben nem állt fel neki a farka. Akkor meg hogyan lehetne lánya? – Hátradőlt a székében. – Persze akkor teljesen más a tészta, ha a polgármester lányával történik ez. Legalább száz embert állítunk az ügyre, és addig nem nyugszunk, amíg valamit nem találunk. Ami nem biztos, hogy így történik, mert rengeteg idő telt el, és alig van nyomunk, amin elindulhatnánk. Amúgy meg nem értem, mire ez a nagy felhajtás. Lehet, hogy Paula elment Disney Worldbe, felült az óriáskerékre, ami pont akkor akadt el, amikor ő volt a tetején. Mitől félnek annyira a szülei?

– Attól, hogy halott.

– Talán az is. Ebben a városban sorra halnak meg az emberek. Ha életben van, akkor előbb vagy utóbb telefonálni fog, amikor elfogy a pénze, vagy észhez tér. Ha halott, akkor senki sem tehet érte semmit. Senki, se én, se te.

– Igazad van.

– Persze, hogy igazam van. Az a bajod, hogy olyan vagy, mint egy kutya a csontjával. Hívd fel a lány apját, mondd meg neki, hogy nem tudsz többet tenni. Két hónapja talán ki tudtál volna deríteni valamit, de most nem megy. Ha akkor szólt volna.

– Ébresszek benne bűntudatot?

– Biztosan jobban is meg tudod fogalmazni. Matt, eleve több időt, energiát és munkát öltél ebbe a nyomozásba, mint kellett volna. Még nyomokat is találtál, egész jó nyomokat, a telefonhívások, meg minden. Csak éppen az a baj, hogy mindegyik zsákutca. Sehova nem vezetnek.

– Tudom.

– Akkor ennek itt a vége, Matt. Hagyd ezt az ügyet. Kétszeresen megdolgoztál a pénzedért.

Mondani akartam valamit, amikor megszólalt a telefonja. Pár percig beszélt, aztán letette, és így szólt:

– Mi dolgunk volt a kokain előtt? Volt egyáltalán valami dolgunk?

– Volt, mert találtunk.

– Találtunk – bólintott.

Pár órát csak vaktában sétáltam. Fél kettő körül esni kezdett, és szinte abban a pillanatban megjelentek az utcasarkokon az esernyőárusok. Az ember azt hihette, addig csak spórák formájában léteztek, és csodálatos módon akár egyetlen csepp víz képes életre kelteni őket.

Nem vettem esernyőt. Annyira nem esett. Inkább bementem egy könyvesboltba, és nézegettem anélkül, hogy vettem volna bármit is. Mire meguntam, és kimentem az utcára, az eső szitálássá szelídült.

Megálltam a hotelomnál, hogy hagyott-e valaki üzenetet. Senki, és levelem is csak egy volt: egy ajánlat hitelkártyára. „Mi már előzetesen jóváhagytuk a hitelkeretét!" – állt a borítékon. Ezt nehezen hittem.

Felmentem a szobámba, és felhívtam Warren Hoeldtke-t. A noteszom a kezemben fogtam, és gyorsan elmondtam neki, mit tettem, és mire jutottam. – Sokat dolgoztam –magyaráztam –, de nem jutottam sokkal közelebb a lányához. Úgy érzem, hogy semmit sem sikerült kiderítenem.

– Több pénzt akar?

– Nem. Ugyanis nem tudom, hogy dolgozhatnék meg érte.

– Maga szerint mi történt vele? Tisztában vagyok vele, hogy nem sokat derített ki, de azért valami sejtése csak van.

– Elég ködös sejtésem, és nem hiszem, hogy különösebben nagy jelentőséget kellene tulajdonítania neki. Szerintem a lánya olyasvalakivel találkozott, akiről először azt hitte, hogy izgalmas vele lenni, aztán kiderült, hogy inkább veszélyes.

– Maga szerint.

Nem akarta kimondani, és nem hibáztattam érte.

– Lehet, hogy még életben van – feleltem. – Lehet, hogy nincs is az országban. Lehet, hogy valami törvényellenes dologba keveredett. Ez megmagyarázná, hogy miért nem tudott kapcsolatban lépni magukkal.

– Nehéz elképzelni Paulát bűnözők társaságában.

– Lehet, hogy csak kalandnak hitte.

– Nem lehetetlen. – Sóhajtott. – Nem hagyott nekem sok okot a reményre.

– Nem, de a csüggedésre sem. Attól tartok, nem tehet mást, mint vár.

– Az elejétől kezdve ezt tettem. Nem. nem könnyű.

– Azt sejtem.

– Nos – mondta. – Megköszönöm magának az erőfeszítését, és azt is, hogy egyenesen beszélt velem. Szívesen küldök még pénzt, ha úgy érzi, hogy érdemes dolgoznia az ügyön.

– Nem szükséges. Amúgy is dolgozom még pár napot, hátha rábukkanok valamire. Ha így lesz, akkor jelentkezni fogok.

– Nem akartam több pénzt kérni tőle – mondtam Willának. – Az ezer dollár eleve sok volt, és még most is úgy érzem, hogy nem dolgoztam meg érte. Ha még több pénzt fogadok el tőle, akkor életem végéig kereshetem Paulát.

– De többet dolgozol. Miért nem kellene azért több pénzt kapnod?

– Mert már kifizetett, és mit adtam neki cserébe?

– Dolgoztál.

– Igen? Középiskolában fizikaórán megtanították nekünk, hogyan lehet megmérni a munkát. Ha fogunk egy tíz kiló súlyú tárgyat, és azt elvisszük két méterre, azt pontosan le lehet mérni.

– Le?

– Le. Mert elmozdítottál valamit. Viszont ha egész nap egy téglafalat próbálsz meg elnyomni, akkor semmit sem dolgoztál, mert a téglafal nem mozdult. Lehet, hogy te nyomtad, de a megtett távolság nulla, így a végeredmény is nulla. Warren Hoeldtke fizetett nekem ezer dollárt, és én egy falat próbáltam meg elnyomni.

– Egy kicsit megmozdítottad.

– Annyit nem, hogy számítson.

– Nem is tudom, Matt – tűnődött. – Valaki azt mondta nekem, hogy Edison nagyon csalódott lehetett, amikor a villanykörtén dolgozott, mert egy helyben toporgott. Edison azonban azt mondta, rengeteget haladt előre, mert most már tudja, hogy melyik húszezer anyagból nem lehet izzószálat készíteni.

– Edisonnak sokkal jobb volt a hozzáállása az enyémnél.

– Még szerencse, különben most akkor itt ülnénk a sötétben.

A sötétben ültünk, de nem bántuk. A hálószobájában voltunk, elnyúlva az ágyon, a konyhából egy Reba Mclntyre album szólt. A háló ablakán keresztül hallottuk a szomszédos épületben zajló heves, spanyol nyelvű vitát.

Nem akartam elmenni hozzá. Miután beszéltem Hoeldtke-vel, sétálni indultam. Egy virágos mellett elmenve rám tört, hogy virágot küldjek neki. A virágos felvette a rendelést, aztán kiderült, hogy csak másnap tudja kivitetni. Ezért aztán magam vittem el.

A virágokat vízbe tette, a vázát a konyhaasztalra. Ott ültünk, középen a vázával. Kávét főzött, instant kávét, de ezt frissen vette, kiváló márka volt, telis-tele koffeinnal.

Aztán magától értetődően a hálóban kötöttünk ki. Reba Mclntyre már akkor is énekelt, amikor az ágyra dőltünk, és még most is dalolt. Amikor a kazetta a végére ért, a magnó automatikusan elkezdte lejátszani a másik oldalt. Nem untuk.

Willa egy idő elteltével így szólt:

– Nem vagy éhes? Összedobhatok valamit.

– Ha van kedved.

– Elárulok neked egy titkot. Soha nincs kedvem. Nem vagyok valami nagy szakács, és láttad a konyhámat.

– Elmehetünk enni valahova.

– Szakad az eső. Nem hallod, ahogy veri az ablakot?

– Már korábban is esett. Szemerkélt. Az ír nagynéném szerint az nem is volt eső.

– Nos, a hangja alapján ez most az. Mi van, ha kínait rendelek? Azokat nem érdekli, milyen az idő, felpattannak kamikáze biciklijükre, és ha kell, egy jégviharon is áttekernek. „Sem eső, sem hó, sem jég, sem szélvihar nem állhat ön és a szecsuani csirkéje közé." Csak éppen nem kívánok szecsuáni csirkét. Tudod, hogy mit akarok?

– Mondd.

– Szezámmagos tésztát és sült rizst, kesudiós csirkét, és rákot négyféle ízesítéssel. Ez hogy hangzik neked?

– Mint egy hadsereg ebédje.

– Lefogadok, hogy mi egy falatot sem fogunk hagyni. Ó.

– Mi baj?

– Nem kell menned? Húsz perc múlva nyolc, és mire kihozzák és megesszük, addigra te már régen elkéstél a gyűlésedről.

– Nem kell minden nap elmennem.

– Biztos?

– Persze. De azért van egy kérdésem. Milyen a rák négyféle ízesítéssel?

– Soha nem ettél még rákot négyféle ízesítéssel?

– Nem.

– Ó, jaj. Akkor készülj fel valami nagyon különlegesre.

A bádogborítású asztalnál ettünk a konyhában. El akartam tolni a vázát az asztal közepéről, hogy több helyünk legyen, de nem engedte. – Látni akarom őket – mondta. –Rengeteg itt a hely, elférnek.

Aznap reggel elment bevásárolni, és kávén kívül hozott még gyümölcslevet és üdítőt. Kólát ittam. Ő egy üveg Becket vett elő magának, de mielőtt felbontotta volna, megkérdezte, hogy nem zavar-e.

– Persze, hogy nem.

– Mert kínai kaja mellé csak sör passzol. Matt? Nem baj, hogy ilyeneket mondok?

– Olyanokat, hogy a kínai kaja mellé csak sör passzol? Nos, nem tagadom, biztosan vannak, akik vitába szállnának ezzel a kijelentéssel, különösen a bortermelők, de akkor mi van?

– Nem voltam biztos benne.

– Nyisd csak ki szépen a söröd – mondtam. – Ülj le, és egyél.

Minden nagyon finom volt, különösen a rák négyféle ízesítéssel. Az ételhez adtak eldobható pálcikát is, Willa azzal evett, én villával, mert soha nem tanultam meg használni a pálcikát. Willa nem először evett vele.

– Nagyon egyszerű – felelte. – Csak gyakorolni kell. Tessék. Próbáld meg. Megpróbáltam, de az ujjaim összekavarodtak. A pálcikák egyre elcsúsztak, egy falat ételt sem tudtam a számba tenni vele. – Ez különösen fogyókúrásoknak lehet hasznos –jegyeztem meg. – Az ember azt hinné, annyi ezer év alatt csak feltalálták a villát. Elvégre mindent ők találtak fel. A tésztát, a jégkrémet, a puskaport.

– És a baseballt is.

– Azt hittem, azt az oroszok.

Mindent megettünk, ahogy azt megjósolta. Elpakolt az asztalról, és felbontott még egy üveg Becket. – Meg kell tanulnom a szabályokat – mondta. – Kicsit hülyén érzem magam, amiért előtted iszom.

– Kényelmetlenül érzed magad?

– Nem, csak éppen attól félek, hogy te érzed magad kényelmetlenül miattam. Nem tudtam, hogy szabad-e egyáltalán italról beszélnem előtted. Hogy a kínai kajához csak sört szabad inni, meg ilyenek.

– Szabad-e? Szerinted mit csinálunk a gyűléseken? Mindig a piáról beszélünk. Vannak, akik többet beszélnek róla, mint amennyi időt ivással töltöttek.

– De nem azt mesélitek egymásnak, hogy milyen ócska dolog a pia?

– Néha. Néha meg azt meséljük, hogy milyen jó volt piálni.

– Ezt soha nem gondoltam volna.

– Engem a nevetés lepett csak meg jobban – feleltem. – Mindenki élete legnyomorultabb eseményeit meséli el, mi meg ott ülünk, és röhögünk.

– Azt hittem, erről senki sem beszél. Mert olyan, mintha akasztott ember mellett kötélről beszélnénk.

– Az akasztottak házában – bólintottam – a kötél a legnépszerűbb beszédtéma. Később így szólt Willa:

– Be akarom hozni ide a virágokat, pedig hülyeség, mert itt nincs elég hely, és a konyhában még napot is kapnak.

– Reggel is ott lesznek az asztalon,

– Olyan vagyok, mint egy gyerek, ugye? Mondhatok neked valamit?

– Hogyne.

– Istenem. Nem is tudom, hogy elmondjam-e. De ha már belekezdtem, akkor el kell, ugye? Én még soha senkitől nem kaptam virágot.

– Ezt elég nehéz elhinni.

– Miért olyan nehéz elhinni? Szívemet és lelkemet húsz éven keresztül a forradalmi politikának szenteltem. A radikális aktivisták nem adnak egymásnak virágot. Mert az burzsoá szentimentalitás, kapitalista dekadencia. Mao azt mondta, virágozzék ezer virág. De azt már nem mondta, hogy szedj is le egy csokorral, és vidd haza a barátnődnek. Még szerelme sem lehetett az embernek. Ha egy kapcsolat nem a párt érdekét szolgálta, akkor véget kellett vetni neki.

– De jó pár éve már, hogy otthagytad őket. Még férjhez is mentél.

– Egy lelakott hippihez. Hosszú hajjal, tarisznyával és bőrszandállal. 1967-ben élt, és nem a nyolcvanas években. Szerintem nem is tudta, hogy a hatvanas évek véget értek. –Megrázta a fejét. – Soha nem kaptam tőle virágot. Virágmintás blúzt igen, de virágot nem.

– Virágmintás blúzt?

– Meg marihuánát. Sokat. Szoktál szívni?

– Nem.

– Évek óta én sem szívtam, mert attól félek, hogy egyenesen szoknék vissza a cigarettára. Vicces, mi? Azzal ijesztgetik az embert, hogy a fű a heroinhoz vezet, én meg attól félek, hogy a nikotinhoz. De annyira nem szerettem a füvet. Mert nem vagyok ura magamnak.

A virágok reggel is ott álltak a vázában.

Nem akartam ott aludni, de azt sem terveztem, hogy beugrom hozzá. Az órák olyan gyorsan teltek. Beszélgettünk, csendben voltunk, hallgattuk a zenét és az esőt.

Még aludt, amikor felébredtem. Álmomban ittam. Volt már ilyen álmom, de elég régen. A részleteket elfelejtettem, mire felébredtem, de az biztos, hogy valaki felém nyújtott egy sörösüveget, és én habozás nélkül elfogadtam. Mire rájöttem, hogy mit tettem, a felét megittam.

Ébredés után nem voltam biztos benne, hogy ezt álmodtam, és abban sem voltam biztos, hogy hol vagyok. Hajnali hatra járt, és még akkor sem tudtam volna visszaaludni, ha akarok, mert attól féltem, hogy visszacsúszom abba az álomba. Felkeltem, felöltöztem. Lezuhanyozni nem akartam, mert attól tartottam, hogy felébresztem Willát. Éppen a cipőfűzőmet kötöttem meg, amikor megéreztem, hogy figyel. Megfordultam.

– Korán van még – mondtam neki. – Aludj.

Visszamentem a hotelomba. Egy üzenet várt. Jim Faber hívott, de ilyen korán nem hívhattam vissza. A szobámban lezuhanyoztam, megborotválkoztam, majd egy pillanatra ledőltem az ágyra, és nagy meglepetésemre elaludtam. Még csak fáradtnak sem éreztem magam, de három óra múlva ébredtem fel.

Még egyszer lezuhanyoztam, hogy tisztességesen felébredjek, aztán felhívtam Jimet a munkahelyén.

– Nem voltál ott tegnap este – mondta. – Csak kíváncsi voltam, hogy vagy.

– Jól.

– Ennek örülök. Lemaradtál egy remek kvalifikációról.

– Tényleg?

– Egy fickó a midtowni csoportból. Nagyon vicces volt. Egy időben állandóan ki akarta nyírni magát, csak éppen soha nem jött össze. Mivel nem tudott úszni, ezért bérelt egy ladikot, evezett vagy két órát, aztán felállt a csónakban, elbúcsúzott a világtól, „Viszlát te kegyetlen világ", és beleugrott a vízbe.

– És?

– Egy homokzátony fölé evezett. Fél méter mély volt a víz.

– Mindenkinek van ilyen napja.

– Néha semmi sem sikerül.

– Az éjjel piás álmom volt – mondtam.

– Komolyan?

– Megittam egy fél üveg sört, mire rájöttem, hogy mit csinálok. Utána elég ócskán éreztem magam, és megittam a maradékot is.

– Hol volt ez?

– Nem emlékszem a részletekre.

– Úgy értem, hol aludtál?

– Milyen kíváncsi egy alak vagy. Willánál aludtam.

– Ez a neve? A gondnoknak? – Ez.

– Ivott?

– Annyit nem, hogy számítson.

– Kinek ne számítson?

– Jézusom, Jim – sóhajtottam. – Nyolc órát töltöttem vele, nem számítva az alvást, és nyolc óra alatt megivott két sört, az egyiket vacsorához, a másikat utána. Akkor most ettől alkoholista?

– Nem ez a kérdés. Hanem az, hogy kényelmetlenül érezted-e magad.

– Nem is emlékszem, mikor volt utoljára ilyen kellemes éjszakám.

– Milyen sört ivott?

– Becket. Mit számít?

– Mit ittál álmodban?

– Nem emlékszem.

– Milyen volt az íze?

– Nem emlékszem az ízére.

– Ez nagyon jó, Matt. Ha már egyszer iszol álmodban, akkor élvezned kellene. Ebédeljünk együtt.

– Ma nem jó. Dolgom van.

– Akkor talán este találkozunk.

– Talán.

Letettem a kagylót. Eléggé berágtam, mert úgy éreztem, hogy Jim úgy kezel, mint egy gyereket. Mire én gyerekesen viselkedtem. Mi a fenét számít, miféle sört ittam álmomban?

Andreotti nem volt szolgálatban, amikor odaértem a kapitányságra. Éppen egy vádesküdtszék idézésének tett eleget. A társa, Billy Bellamy képtelen volt megérteni, miért akarom megnézni a halottkém jelentését.

– Maga is ott volt – mondta. – Egyértelmű az eset. A halál valamikor szombat éjjel vagy vasárnap hajnalban állt be. Legalábbis ez áll az ügyeletes halottkém helyszíni szemléjéről készült jegyzőkönyvben. A helyszínen talált összes bizonyíték arra utal, hogy a halál oka autoerotikus fulladás. Minden: a pornómagazinok, a holttest helyzete, a meztelenség, minden. Nem egyszer láttuk már ezt, Scudder.

– Tudom.

– Akkor azt is tudja, hogy ez Amerika legjobban őrzött titka, mert melyik újság fogja megírni, hogy a halott éppen a farkát verte egy kötéllel a nyakában, amikor beadta a kulcsot? És nem csak gyerekek csinálják. Tavaly itt volt ez a nős férfi, akit a felesége talált meg. Rendes emberek, gyönyörű lakás a West End sugárúton. Tizenöt éve házasok! Szerencsétlen asszony képtelen volt megérteni. Egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy a férje maszturbált, arról nem is beszélve, hogy közben szépen megfojtotta magát.

– Értem.

– Akkor meg mit érdekli magát? Valami biztosítási dologról van szó? Az ügyfele nem kap semmit, ha öngyilkosságként zárjuk le az ügyet?

– Nincs ügyfelem. És kétlem, hogy Eddie-nek lett volna biztosítása.

– Mert emlékszem, hogy egy biztosítási nyomozó jelent meg nálunk pont annak a házaspárnak az ügyében. A férfinak nagyon komoly biztosításai voltak. Egymillió dollárnál is több.

– És nem akartak fizetni?

– Valamennyit akartak. Vannak olyan életbiztosítások, amikor bizonyos számú év elteltével az öngyilkosságra is fizetnek. Azért találták ki, mert sokan megkötötték a biztosítást, aztán végeztek magukkal. Na, ennek a faszinak olyan régóta volt biztosítása, hogy az öngyilkosságra is fizettek. Akkor meg mi volt benne a csavar? – Kicsit megrázta a fejét, aztán elmosolyodott. – Megvan, emlékszem már. Volt egy olyan a kötvényében, hogy kétszeres összeget fizetnek, ha baleseti halállal hal meg. Megmondom magának, én ezt soha nem értettem. Ha valaki meghalt, akkor meghalt. Mi különbség van aközött, hogy a szíve krepált be, vagy a kocsijával csapódott fának? A feleségének ugyanannyiba kerül az élet, a gyerekének ugyanannyi lesz a tandíja. Nem értem.

– A biztosító nem akarta elfogadni, hogy baleseti halált halt?

– Pontosan. Azt mondták, ha valaki kötelet köt a nyaka köré, akkor az bizony öngyilkosság. A felesége megbízott egy jó ügyvédet, mire a biztosítónak a teljes összeget ki kellett fizetnie. A férjének esze ágában sem volt felkötni magát, egészen más célja volt a kötéllel, azaz baleseti halált halt. – Elmosolyodott, mintha értékelné, hogy a biztosítónak fizetnie kellett, aztán eszébe jutott, hogy miről beszéltünk. – De maga nem valami biztosítás miatt van itt.

– Nem. Biztos vagyok benne, hogy Eddie-nek nem volt biztosítása. A barátom volt.

– Érdekes barátai vannak. Kiderült, hogy a priusza hosszabb, mint a farka volt.

– Kisstílű dolgok, igaz?

– Amiért lecsukták, kisstílű marhaságok voltak. Azt meg ki tudja, hogy az mi volt, amiért nem csukták le? Lehet, hogy ő rabolta el a Lindbergh-bébit, és megúszta.

– Azt hiszem, az egy kicsivel régebben történt. Nagyjából sejtem, miféle életet élhetett, de a részleteket nem ismerem. Annyit azonban tudok, hogy egy éve már nem ivott.

– Azt mondja, Eddie alkoholista volt.

– Józan alkoholista.

– És?

– Tudni akarom, hogy józanul halt-e meg.

– Mit számít az?

– Nehéz elmagyarázni.

– Van egy nagybátyám, borzalmas alkoholista volt. Abbahagyta a piálást, és teljesen megváltozott.

– Van ilyen.

– Akkoriban a közelébe sem akartam menni, most meg egy rendes ember. Templomba jár, munkája van, rendesen viselkedik az emberekkel. Úgy láttuk, hogy a barátja sem ivott. Nem találtunk üveget, semmit.

– Tudom, de lehet, hogy máshol ivott. Vagy drogozott.

– Mi? Heroinozott?

– Kétlem.

– Csak mert semmi nyomát nem találtuk annak sem. Viszont van olyan is, amit az ember az orrába töm.

– Nem is egy – feleltem. – Felboncolják, ugye?

– Fel kell. A törvény ezt írja elő.

– Nos, akkor megnézhetném a boncolási jegyzőkönyvet?

– Annyira akarja tudni, hogy józanul halt-e meg? – Sóhajtott. – Gondolom. Megnézheti. De mit számít? Van valami szabály? Ha piásan hal meg, akkor a temető sarkába ássák el?

– Nem hiszem, hogy el tudnám magyarázni.

– Próbálja csak meg.

– Eddie-nek ócska kis élete volt – magyaráztam. – És a halála is elég ócska lett. Egy éve próbált meg józan maradni. Az elején sok baja volt, és utána sem lett neki egyszerű, de nem adta fel. Soha semmi sem sikerült neki. Csak tudni akarom, hogy ez sikerült-e.

– Adja meg a számát – mondta Bellamy. – Hívom, amikor megkaptuk a jelentést. Egyszer egy gyűlésen hallottam a Village-ben egy ausztrált kvalifikálni. – Nem a fejemtől lettem józan – mondta. – A fejem miatt mindig bajba kerültem. A lábamtól lettem józan. Állandóan gyűlésekre ment, a hülye fejem meg nem tudott mást tenni, mint követte. Szóval okos lábam van.

A lábam a Groganhez vitt. Fel-le sétáltam, le az egyik utcán, fel a másikon, Eddie Dunphy-n gondolkodtam, és Paula Hoeldtke-n, és nem is figyeltem arra, hogy hova megyek. Aztán felnéztem, és megláttam, hogy a Tizedik sugárút és az Ötvenedik utca sarkán vagyok. Velem szemben meg Grogan's Open House.

Eddie átment az utca túloldalára, hogy kikerülje a kocsmát. Én átmentem, egyenesen be a kocsmába.

Nem volt egy puccos hely. A bal oldalon a bárpult a helyiség végéig nyúlt el. A jobb oldalon sötét bokszok sorakoztak, a kettő között meg három vagy négy asztal állt. A padlót régimódi járólap borította, a mennyezetet bádoglapok, amikre ráfért volna egy kis javítás.

A vendégek mind férfiak voltak. Az első bokszban két férfi ült csendben, előttük a sörük poshadt. Két boksszal lejjebb egy sípulóvert viselő fiatalember újságot olvasott. A hátsó falon egy darts tábla függött, és egy baseballsapkát meg pólót viselő férfi egymaga dobálta a nyilakat.

A pult elején két férfi ült a tévé előtt, de egyikük sem nézte. Kettejük közt egy bárszék állt üresen. A csapos lejjebb egy bulvárlapot lapozgatott, azt, amelyik szerint Hitler és Elvis élnek, valamint a burgonyaszirom gyógyítja a rákot.

Odamentem a bárpulthoz, és feltettem a lábam a réz lábtartóra. A csapos alaposan végigmért, mielőtt odajött volna hozzám. Kólát rendeltem. Kifejezéstelen kék szemmel megint végigmért. Háromszög alakú arca olyan sápadt volt, mintha egész életében nem járt volna a szabadban.

Megtöltött egy poharat jégkockával, aztán ráöntötte a kólát. Egy tízest tettem a pultra. Odavitte a pénztárgéphez, de nem ütötte be, alul megnyomta a gombot, a kassza kiugrott, kivett belőle nyolc egydollárost és két huszonöt centest. Az aprót a pulton hagytam, és belekortyoltam a kólámba.

A tévében az Út Santa Fébe ment Erről Flynn-nel és Olivia de Havillanddel. Flynn alakította Jebet, George Armstrong Custert meg a lehetetlenül fiatal Ronald Reagan. A film fekete-fehér volt, a reklámok színesek.

Kortyoltam a kólámat, néztem a filmet, a reklámok alatt megfordultam a székemen, és a dartsozó férfit figyeltem. Odaállt szépen a vonalhoz, annyira előredőlt, hogy azt vártam, bármelyik pillanatban elvesztheti az egyensúlyát, de a jelek szerint pontosan tudta, mit csinál: az összes nyíl a táblán kötött ki.

Jó húsz perce lehettem ott, amikor egy fekete férfi lépett be, és azt akarta megtudni, hogyan juthat el a DeWitt Clinton Középiskolához. A csapos azt állította, hogy ő nem tudja, ami elég valószínűtlennek tűnt. Én megmondhattam volna neki, de mivel senki más nem szólalt meg, én sem tettem.

– Pedig valahol itt kell lennie a környéken – mondta a férfi. – Rossz címet kaptam, nem tudom hol letenni az árut. Addig is kérek egy sört.

– Valami baj lehet a nyomással, mert csak hab jön belőle – felelte a csapos.

– Üveges sör is jó lesz.

– Csak csapolt sörünk van.

– Az a fickó ott egy üveg sört iszik a bokszban.

– Szerintem magával hozta. A férfinak végre leesett.

– Mindegy – legyintett. – Akkor majd beugrom a Stork Clubba. Az ilyen puccos helyen, mint ez, marha óvatosnak kell lennetek, hogy kit szolgáltok ki. – Gyilkos pillantást vetett a csaposra, aki állta a tekintetét, és egy szót sem szólt. A férfi megfordult, fejét leeresztette, és kiment a kocsmából.

Kicsivel később a dartsozó férfi ballagott oda a pulthoz, a csapos eresztett neki egy korsó Guinnesst. Az ital fekete volt és sűrű, habja kemény.

– Kösz, Tom – bólintott a dartsozó férfi, majd beletörölte a száját ingujjába. – Kibaszott négerek – mondta. – Oda is bemennek, ahol nem látják őket szívesen.

A csapos nem felelt, csak fogta a pénzt, és a pultra tette a visszajárót. A dartsozó férfi ismét meghúzta a korsót, és megint az ingujjába törölte a száját. A pólója egy Croppy Boy nevű kocsmát hirdetett a Fordham utcában a Bronxban. A baseballsapkáján meg az Old Millwaukee nevű sör lógója díszelgett.

Felém fordult:

– Akarsz játszani egy kicsit? Nem pénzért, annál sokkal jobb játékos vagyok. Csak hogy múljon az idő.

– Azt sem tudom, hogyan kell játszani.

– A hegyesebbik végével kell eltalálni a táblát.

– Én akkor is a halat találnám csak el – jegyeztem meg. A darts tábla fölött egy kitömött hal lógott a falon, mellette meg egy szarvas fej. A bárpult mögötti falon is lógott egy hal.

– Csak hogy múljon az idő – ismételte a férfi.

Idejét sem tudtam, mikor dartsoztam utoljára, de akkor sem voltam valami jó. Az idő pedig nem csiszolta finomabbra a képességeimet. Lenyomtunk egy meccset, és a férfi mindent megtett, hogy ne játsszon jól, de nem nagyon sikerült, mert én annyira pocsék voltam.

– Egész jól játszol – jegyezte meg.

– Ugyan már.

– Van hozzá érzéked. Látszik, hogy kevés a gyakorlatod, és a célzásod sem tökéletes, de a csuklód könnyű. Meghívlak egy sörre.

– Kólát iszom.

– Na, itt megy félre a célzásod. A sör megnyugtat, így csak a táblára fogsz koncentrálni. A fekete a legjobb, a Guinness. Olyat csinál az agyaddal, mint amikor az ezüstöt polírozzák. Fényes lesz tőle meg minden. Akarod a fényeset, vagy maradsz annál a másiknál?

– Kösz, maradok a kólánál.

Meghívott hát egy kólára, magának meg kért egy újabb korsóval. Bemutatkozott: Andy Buckley-nak hívták. Cserébe én is bemutatkoztam neki, és játszottunk egy újabb kört. Párszor belépett, ami azért volt furcsa, mert gyakorlás közben egyszer sem tette. Amikor másodjára is belépett, ránéztem, és felvontam a szemöldököm. – Tudom, hogy téged nem tudlak átverni, Matt – magyarázta. – De tudod, hogy van ez. A megszokás hatalma.

Gyorsan nyert, és nem ellenkezett, amikor közöltem, hogy részemről ennyi volt. Most én vettem a piát. Neki egy Guinnesst, magamnak viszont, mivel már untam a kólát, ásványvizet. A csapos nem ütötte be a pénztárgépbe, visszaadta az aprót, én meg zsebre raktam.

Buckley odaült mellém. A tévében Erről Flynn éppen elnyerte Olivia de Havilland szívét, Reagan pedig nagylelkűen viselte a vereségét. – Ez jóképű egy alak volt –jegyezte meg Buckley.

– Reagan?

– Flynn. Elég volt csak ránézni egy nőre, és az már be is pisilt izgalmában. Azt hiszem, nem láttalak még itt, Matt.

– Mert nem járok gyakran ide.

– A környéken élsz?

– Nem messze. És te?

– Nem messze. Tudod, ez egy csendes hely. A sör jó, és szeretek dartsozni. Pár perc múlva vissza is ment a táblához. Én maradtam a helyemen. Egy kicsivel később a csapos, Tom, odalépeti, kérés nélkül kinyitott egy újabb üveg ásványvizet, és pénzt sem kért érte.

A két férfi távozott. Helyettük jött egy másik, aki halkan értekezett Tommal, majd távozott. Egy öltönyt és nyakkendőt viselő férfi jelent meg, és dupla vodkát rendelt, egy hajtásra ledöntötte, a pultra dobott egy tízdollárost, és távozott. Sem ő, sem a csapos nem szólt egy szót sem.

A tévében Flynn és Reagan közösen mentek neki a John Brownt alakító Raymond Massey-nek. Van Heflin, a rohadt kis opportunista, meg azt kapta, amit megérdemelt.

A film véget ért, én eljöttem. Fogtam az aprópénzemet, leraktam a pultra két egydollárost Tómnak, és elindultam.

Az utcára érve megkérdeztem magamtól, hogy mégis mi a fenét csináltam ott? Eddie-n járt az eszem, miközben korábban az utcákat róttam, aztán azon a helyen találtam magam, aminek még csak a közelébe sem mert menni. Talán csak azért mentem be a kocsmába, hogy megérezhessem, Eddie milyen lehetett piás korában. Vagy csak abban reménykedtem, hogy megpillanthatom magát a Hentesfiút, a hírhedt Mickey Ballou-t.

Ehelyett egy kocsmát találtam, ahol elüldögéltem egy kicsit.

Különös.

Hazaérve Willát hívtam fel.

– A virágaidat néztem – mondta.

– A te virágaid – feleltem. – Neked vettem őket.

– Minden külön kötelezettség nélkül?

– Abszolút. Azon gondolkodtam, nincs-e kedved moziba menni.

– Mit néznénk meg?

– Nem tudom. Mi lenne, ha hat körül átmennék hozzád? Aztán megnézzük, mit adnak a Broadway-n, és utána eszünk valamit.

– Egy feltétellel.

– Éspedig?

– Én fizetek?

– Tegnap is te fizettél.

– Mi volt tegnap este? Ja, kínait ettünk. Azt is én fizettem.

– Ragaszkodtál hozzá.

– A fenébe. Akkor ma te fizetsz az étteremben.

– Ez volt a tervem.

– De a mozit én fizetem.

– Felesben.

– Majd kitaláljuk odafelé menet. Hányra jössz? Hatra?

– Akkortájt.

Megint azt a kék blúzt viselte, most azonban khakiszínű nadrágot húzott, és fűzős cipőt. Haját két copfba fonta, akár egy indián szűz. Megfogtam a copfjait, és így szóltam: –Mindig más vagy.

– Lehet, hogy már öreg vagyok a hosszú hajhoz.

– Ne nevettesd ki magad.

– Miért ne? Mindegy, nem érdekes. Évekig rövid volt, most meg hosszú. Az viszont igaz, hogy élvezem, mert annyi mindent lehet vele csinálni.

Megcsókoltam, és whiskyt éreztem a leheletén. Már meg sem lepett, és kellemetlennek sem találtam. Miután megszoktam, kifejezetten megszerettem az ízét.

Megint megcsókoltam. Számmal a füle felé közelítettem, aztán a nyakán folytattam. Erősen átölelt, és éreztem az ágyékából, melléből áradó hőt.

– Mikor kezdődik a film? – kérdezte.

– Amikor odaérünk.

– Akkor nincs miért sietnünk, ugye?

Egy premier-moziba mentünk a Times Square-en. Harrison Ford győzedelmeskedett palesztin terroristák felett. Közelébe sem ért Erről Flynn-nek, de Reagannál sokkal jobb volt.

Utána megint a Párizsi Zöldbe mentünk. Willa nyelvhalfilét evett, én maradtam annál, amit már korábban is ettem: sajtburgernél sült krumplival és salátával.

Willa a vacsorához egy pohár fehér bort ivott, a kávéhoz brandyt. Egy kicsit az ő házasságáról beszéltünk, aztán az enyémről. Kávé közben valamiért szóba hoztam Jant, meg azt, hogy mi romlott el.

– Még szerencse, hogy nem mondtad fel a hotelszobádat – mondta. – Mennyibe került volna, ha vissza akarsz menni?

– Az nem ment volna. Nem túl drága hotel, egy egyágyas szoba hatvanöt dollárba kerül. De ha egy hónapra veszem ki, akkor az mennyi? Kétezer dollár?

– Nagyjából.

– Persze van kedvezmény, ha egész hónapra veszed ki a szobát, de akkor is legalább ezer dollárról beszélünk. Ha elköltöztem volna, soha nem lett volna annyi pénzem, hogy visszaköltözzem. Lakást kellett volna keresnem, és könnyen lehet, hogy nem is találtam volna olyat Manhattanben, amit megengedhetnék magamnak. – Eltűnődtem egy pillanatra. – Hacsak úgy nem döntök, hogy keresek magamnak egy rendes állást.

– Rendes állást?

– Nem is tudom. Úgy egy éve volt egy fickó, aki azt szerette volna, ha közösen nyitunk egy teljesen hivatalos detektívügynökséget. Elég sok megbízást tudott volna hozni, védjegyoltalom megsértése, munkahelyi bűnözés meg hasonlók.

– És nem érdekelt?

– Csábító volt az ajánlat. Elég nagy kihívás elindítani valami ilyesmit. De szeretem a teret az életemben. Szeretem, hogy akkor megyek gyűlésre, amikor kedvem tartja, akkor sétálok, amikor akarom, és ha úgy tetszik, akkor két órát is rászánhatok a napilapokra. Szeretem a helyet, ahol élek. Le van rohadva egy kicsit, de én jól érzem magam ott. Illik hozzám.

– Te is nyithatnál egy magán-nyomozóirodát, és élhetnéd tovább az életed. Bólintottam. – Csak éppen nem tudom, hogy illene-e hozzám. A sikeres emberek rendszerint azért akarják a sikert, hogy megkapják a befektetett idő és energia ellenértékét. Több pénzt költenek, megszokják, aztán már kell nekik a pénz. Én szeretem azt, hogy nincs különösebben szükségem pénzre. Lakbérre keveset költök, és én ezt így szeretem.

– Vicces.

– Micsoda?

– Ez a város. Akármiről kezdünk el beszélni, a végén mindig az ingatlanoknál lyukadunk ki.

– Tudom.

– Az lenne a csoda, ha nem kerülne szóba. A csengők mellé kitettem egy táblát: Nincs kiadó lakás.

– Már láttam.

– Ennek ellenére csak ma hárman csöngettek be, hogy hátha mégis van kiadó lakás.

– A biztonság kedvéért.

– Talán azt hiszik, hogy a táblával csak az érdeklődők számát akarom csökkenteni. A három közül minimum egy tudta, hogy az egyik lakóm meghalt, csak azt gondolta, hogy még nem volt időm levenni a táblát. A mai Timesban olvastam egy cikket arról, hogy az egyik ingatlanbefektető két hatalmas lakóépületet akar felhúzni a Tizenegyedik sugárúttól nyugatra olyan családok részére, akiknek az éves jövedelme kevesebb ötvenezer dollárnál. Isten tudja, nagy szükség van rá, de szerintem ez csak csepp a tengerben.

– Igazad van. A kapcsolatokról kezdtünk beszélni, és a lakásoknál kötöttünk ki. A kezét az enyémre tette.

– Milyen nap van ma? Csütörtök?

– Még egy óráig igen.

– Mikor találkoztunk? Kedd délután. Ez hihetetlen, nem?

– Tudom.

– Nem akarom elsietni. De totyogni sem akarok. Matt?

– Igen?

– Akármi is történik köztünk...

– Igen?

– Tartsd meg a hotelszobádat.

***

Amikor először kijózanodtam, egy morva templomban volt gyűlés minden éjfélkor a Harmincadik és a Lexington sarkán. A templom egy idő után már nem adta ki a termet, így a csoport elköltözött az Alanon House egyik irodájába a Times Square mellett.

Willát hazakísértem, majd visszasiettem a Times Square-re az éjféli gyűlésre. Nem gyakran járok oda. Főleg fiatalok vannak a csoportban, és azok sem az alkohol, hanem a drogok miatt járnak oda.

De nem lehettem válogatós. Kedd este óta nem voltam gyűlésen. Kimaradt két este a saját csoportommal, ami eddig nagyon ritkán fordult csak elő, és napközben sem pótoltam be az elmaradt gyűléseket. Ami még fontosabb: az elmúlt ötvenhat órában szokatlanul sok időt voltam alkohol közelében. Egy olyan nővel töltöttem az idő javarészét, aki iszik, és amikor nem vele voltam, egy becsületsüllyesztőben támasztottam a pultot. Ilyenkor csak egyet lehet tenni: elmenni egy gyűlésre és beszélni róla.

Elmentem hát a gyűlésre. Még időben értem oda, éppen tudtam tölteni magamnak kávét, mielőtt elkezdődött. Először egy férfi beszélt, aki alig hat hónapja volt józan. Zavarosan beszélt, kapkodott, nem találta a szavakat. Nehéz volt követni a történetét, és egy idő után feladtam, és hagytam, az agyam hadd barangoljon ott, ahol akar.

Miután befejezte, nem tudtam rávenni magam, hogy felemeljem a kezem, mert attól tartottam, hogy valami véresszájú megtért józan olyan tanácsot ad, amire semmi szükségem. Azt tudtam, hogy Jim Faber mit mondana. Vagy Frank. Ha nem akarsz elcsúszni, ne menj jégre. Ok nélkül ne járj bárokba. Mert ott inni szoktak. Nézd a tévét otthon. Dartsozni akarsz, vegyél egy táblát. De ok nélkül ne járj kocsmába.

Pontosan tudtam, hogy mit mondana olyasvalaki, aki már évek óta részt vesz a programban. Ugyanazt a tanácsot adná, amit hasonló helyzetben én. Hívd fel a szponzorod. Járj gyűlésekre. Kétszer több gyűlésre, mint eddig. Amikor reggel felkelsz, kérd Istent, hogy segítsen aznap is józannak maradni. Amikor este lefekszel, köszönd meg neki. Ha nem tudsz elmenni egy gyűlésre, akkor olvasd a Nagy Könyvet, olvasd a Tizenkettő és Tizenkettőt, fogd a telefont, és beszélj valakivel. Ne húzódj vissza, mert önmagádban, egyedül rossz társaság vagy. És hadd tudják az emberek, mi történik veled, mert annyira vagy beteg, amennyire a titkaid is azok. És ne feledd: alkoholista vagy. Nem gyógyultál meg. Soha nem fogsz meggyógyulni. Egy, csak egyetlen egy pohár választ el attól, hogy részeg legyél.

Ezt aztán semmi kedvem nem volt hallani senkitől sem.

A szünetben eljöttem. Ritkán csinálok ilyet, de későre járt és fáradt voltam. És kényelmetlenül éreztem magam ott. Jobban tetszett a régi éjféli gyűlés még akkor is, ha taxival kellett mennem.

Hazafele sétálva George Bohanon járt az eszem, aki közös detektívügynökséget akart nyitni velem. Régről ismertem, még Brooklynból. Társak voltunk, amikor megkaptam a detektívek aranyjelvényét. Ő hamarosan nyugdíjba ment, és nekiállt az egyik országos ügynökségnek dolgozni, ahol hamar kitanulta a magánnyomozói szakma fogásait, majd önállósodott.

Amikor ez a lehetőség felbukkant, nem kaptam utána. De talán itt volt az ideje. Talán egy olyan életbe szoktam bele, ami csak elvesz, és keveset ad. Kényelmes élet volt, nem vitás, ám a hónapok gyorsan teltek, hogy aztán évek legyenek belőlük, és én az egészből semmit sem veszek észre. Egyedül akartam megöregedni egy hotelban, sorba állni élelmiszerjegyért reggel, délben meg meleg ebédért az egyik ingyenkonyhán? Jézusom, micsoda gondolat.

A Broadway-n sétáltam észak felé, és senkinek sem adtam esélyt, hogy pénzt kérjen. Ha egy igazi nyomozóirodánál dolgoznék, gondoltam, akkor az ügyfeleimnek többet tudnék adni a pénzükért, hatékonyabban és hatásosabban tudnám végezni a munkámat, mint ahogy most teszem. Most ugyanis úgy dolgozom, mint egy trencskós menekült egy ezerkilencszáznegyven-valahányas filmből. Mert ha mondjuk arra gondolnék, hogy Paula Hoeldtke elhagyta az országot, akkor megkereshetném az érintett washingtoni hivatalt, hogy igényelt-e útlevelet. Annyi nyomozót állíthatnék az ügyre, amennyit az apja meg tud fizetni, így ellenőrizni lehetne az reptéri utaslistákat. Akár.

Akár rengeteg mindent tehetnék.

Csak éppen semmi sem vezetne eredményre. Könnyen lehet, hogy a Paula Hoeldtke megtalálására fordított energiámat csak elpocsékolom. Ha igen, akkor hagynom kell az ügyet, és mással kell foglakoznom.

Az a nagy helyzet, hogy azért dolgoztam még ezen az ügyön, mert nem volt jobb dolgom. Durkin azt mondta, olyan vagyok, mint egy kutya a csontjával, és igaza is van, de ennél azért többről van szó. Egy olyan kutya vagyok, akinek csak egyetlen csontja van, és ha leteszi, akkor nincs más lehetősége, mint azonnal felkapni.

Elég ostoba dolog így leélni egy életet. Markolni a leveg ő t, most éppen egy elt ű nt lányt próbálva megtalálni. Nem hagyni nyugodni egy barátot, mert tudnom kell, hogy józan volt-e, amikor meghalt, és mindezt azért, mert éltében semmit sem tudtam tenni érte.

Aztán amikor a két remek elfoglaltság közül egyiket sem csinálom, akkor gyorsan elbújhatok egy gyűlésen.

A program, ezt mindenki mondta, nem más, mint egy híd, vissza az életbe. Könnyen lehet, hogy sokaknak az is. Számomra azonban egy alagút, aminek a végén egy újabb gyűlés vár.

Azt is mondták, hogy nem lehet elég gyűlésre elmenni. Azt mondták, az ember annál gyorsabban és kényelmesebben szedi össze magát, minél több gyűlésre megy el.

De ezt csak az újonnan jöttek gyakorolták. A legtöbben pár év józanság után hetente párszor jártak csak el gyűlésekre. Voltunk páran, akik gyakorlatilag gyűléseken éltünk, naponta négyszer-ötször is elmentünk. De ezt nem lehet a végtelenségig csinálni. Az embereknek van egy élete, és azt is élni kell.

Az isten szerelmére, mi olyat hallok egy gyűlésen, amit eddig még nem hallottam? Lassan három éve járok. Ugyanazt hallgatom nap mint nap, és a fülemen jön már ki. Ha lenne saját életem, vagy ha mondjuk akarnék egy saját életet, akkor itt az ideje elkezdeni élni azt.

Ezt mind elmondhattam volna Jimnek, de olyan későn már nem hívhattam fel. Különben is, azt mondaná, amit ilyenkor kell. Nyugi, nyugi. Ne kapkodj. Egyszerre csak egy nap. Ne erőlködj, ne kavarj. Élni és élni hagyni.

És ezzel ki is merült az a kurva nagy bölcsessége.

Egy gyűlésen is kiborulhattam volna. Elvégre ezért vannak a gyűlések. És biztos vagyok, hogy azok a huszonéves narkós suhancok sok okos tanácsot adtak volna nekem.

Ennyi erővel egy szobanövénnyel is beszélgethetnék.

Ehelyett a Broadway-n ballagtam, és magammal beszélgettem.

Az Ötvenedik utcánál vártam, hogy a lámpa zöldre váltson, és eszembe jutott, hogy milyen lehet a Grogan éjjel. Háromnegyed egy felé járt. Nyugodtan megihatok egy kólát zárás előtt.

A pokolba is, én az a fajta ember vagyok, aki otthon érzi magát egy kocsmában. Nem kell nekem ahhoz innom, hogy jól érezzem magam. De nem ám.

– A véralkoholszintje nulla – mondta Bellamy. – Nem is tudtam, hogy van a városban még olyan ember, akinek nincs alkohol a vérében.

Több száz ilyen embert tudtam volna bemutatni neki, kezdve magammal. Persze akkor mással kellett volna kezdenem, ha hallgatok a késztetésre, és elmegyek a Groganhez. A belső hang, ami rávett arra, hogy elinduljak a kocsmába, teljesen ésszerűen és logikusan érvelt. És én nem is akartam vitába szállni vele. Észak felé sétáltam, nem döntöttem el semmit, aztán amikor elértem az Ötvenhetedik utcához, szépen balra kanyarodtam, felmentem a szobámba, és lefeküdtem. Éppen a fogamat mostam, amikor Bellamy telefonált, hogy elmondja, mennyi vért találtak Eddie vérében.

Megkérdeztem tőle, mi egyéb áll a boncolási jegyzőkönyvben, és egyvalamire felfigyeltem. Megkértem, hogy olvassa fel még egyszer, aztán feltettem pár kérdést, és egy óra múlva a keleti Huszadik utca egyik kórházának kávézójában ültem, és olyan kávét ittam, ami majdnem annyira pocsék volt, mint Willáé.

Michael Sternlicht, a helyettes halottkém, aki felboncolta Eddie-t, nagyjából vele egyidős lehetett. Arca kerek volt, szarukeretes szemüvege erre még csak ráerősített, és egyben olyan kinézetet kölcsönzött neki, akár egy bagolyé. Kopaszodott, és erre csak felhívta a figyelmet a feje tetejére összefésült hajjal.

– Nem volt benne olyan sok klórhidrát – mondta. – Azt kell mondanom, hogy jelentéktelen mennyiséget találtam.

– Eddie józan alkoholista volt.

– Ami azt jelenti, hogy hangulatjavító drogot sem szedett? Még altatót sem vett be? –Belekortyolt a kávéjába, és fintorgott. – Lehet, hogy annyira nem vette komolyan a tiltást –folytatta. – Biztosíthatom, hogy nem azért vette be, mert be akarta lőni magát. Olyan keveset találtam, hogy ez kizárt. A klórhidrát önmagában nem is igazán alkalmas az olyan függőség kialakítására, mint a barbiturátok vagy a kevésbé erős altatók. Vannak, akik komoly mennyiségben szednek barbiturátokat, és kényszerítik magukat, hogy ébren maradjanak, mire a drog azt a paradox hatást gyakorolja, hogy egyszerre nyugtat és stimulál. Aki sok klórhidrátot vesz be, összeesik és elveszti az eszméletét.

– De Eddie nem ennyit vett be.

– Még csak a közelében sem járt. A vérében jelenlévő szint arra mutat, hogy nagyjából ezer milligrammot vehetett be, ami altató esetében normális adag. Könnyen lehet, hogy hamar bele is zuhant egy álomtalan álomba, így vészelve át a nyugtalan éjszakákat.

– Lehetett köze ennek a halálához?

– Nem látom, hogyan lehetett volna. Amit találtam, az mind az autoerotikus fulladás irányába mutat. Úgy gondolom, hogy a halála előtt nem sokkal vehette be az altatóját. Talán valóban le akart feküdni aludni, csak közben gondolta meg magát, és kezdett bele a sajátos szexuális pasziánszába. De az is lehet, hogy megszokásból vette be először az altatót, hogy dolga végeztével azonnal el tudjon aludni. Mindegy, hogy hogyan történt, a klórhidrát nem játszhatott szerepet a halálában. Tudja, hogy mi az autoerotikus fulladás?

– Nagyjából.

– A legtöbben megússzák. Elérik a szokatlanul intenzív orgazmusukat, a jelek szerint roppantul élvezik, ezért rendszert csinálnak belőle. Még ha tisztában is vannak a veszélyekkel, éppen a túlélésükkel bizonyítják maguk előtt, hogy tudják, mit csinálnak.

Levette a szemüvegét, és megtörölte a köpenyével. – Az a helyzet – mondta –, hogy ezt nem lehet jól vagy ügyesen csinálni. Az embernek előbb vagy utóbb elfogy a szerencséje. Figyeljen csak. Egy kis nyomás a nyaki verőéren – nyúlt oda a nyakamhoz –, mire a szívverés reflexszerűen lelassul. Ennek valami köze van az orgazmushoz, de közben az ember könnyen elvesztheti az eszméletét is, és ott már senki sem tehet semmit. A gravitáció meghúzza a kötelet, és az ember képtelen ez ellen bármit is tenni, mert nincs magánál. Eközben óvatosnak lenni olyan, mint orosz rulett közben vigyázni. Mindegy, hogy az ember milyen ügyes volt a múltban, ugyankkora az esélye, hogy legközelebb elcseszi. Egyetlen biztonságos módszer van. Az, ha az ember nem csinálja.

Taxival mentem Sternlichthez. Vissza viszont már buszra szálltam, és Willát éppen akkor csíptem el, amikor kilépett az ajtón.

Farmert viselt, amit eddig még nem láttam, festékfoltos volt, alul rojtos. Haját feltűzte, fehér férfiing volt rajta kopott gallérral, teniszcipőjén pedig hasonló színű festékfoltokat láttam, mint a farmerjén. Egy fém szerszámos dobozt tartott a kezében, ami rozsdáit az eresztékeinél.

– Nem téged vártalak ebben a ruhában – mondta. – A szomszéd házban valami baj van a vízvezetékkel.

– Nincs gondnokuk?

– Dehogyisnem, én vagyok az. Ezenkívül még három másik épület tartozik hozzám. Így nemcsak ingyen lakom, hanem még pénzt is keresek. – Egyik kezéből átrakta a másikba a szerszámos dobozt. – Ne haragudj, de mennem kell. Elöntötte őket a víz. Akarsz jönni, és nézni, ahogy csinálom, vagy inkább megvársz, és iszol egy kávét?

Megvárom, feleltem, mire visszakísért az épületbe, és beengedett a lakásába. Megkérdeztem tőle, megkaphatom-e Eddie lakásának kulcsait.

– Fel akarsz menni? Miért?

– Körbenézni.

Levette a kulcsot a kulcskarikáról, majd a lakásához is adott kulcsot. – Hogy vissza tudj menni – mondta. – Ne feledd el bezárni magad után az ajtót Eddie-nél.

Eddie ablakai azóta nyitva álltak, hogy Andreottival kinyitottuk őket. A halál szaga még ott terjengett a levegőben, de alig lehetett érezni, és csak az tudta, micsoda, aki már korábban is szagolta.

A szag maradékától nem nehéz megszabadulni. Csak ki kell üríteni a lakást, le kell szedni a függönyöket, Eddie személyes cuccait meg kitenni a szemétbe. Egy alapos

felmosás, fertőtlenítés, és kész is. Emberek halnak meg naponta, a főbérlők naponta takarítanak utánuk, és minden lakásnak van bérlője a következő hó első napjával. Az élet megy tovább.

Klórhidrátot kerestem, csak éppen nem tudtam, Eddie hol tartja. Gyógyszeres szekrényt ugyanis nem láttam. A hálószobából nyíló parányi gardróbban állt egy komód, más semmi. A fogkeféje egy dróton lógott a mosdókagyló fölött, a szépen feltekert fogkrém meg az ablakpárkányon hevert. A szekrényben találtam két eldobható borotvát, borotvahabot, egy üveg Rexall aszpirint. Kivettem, kinyitottam, a tenyerembe öntöttem a tartalmát. Másfél tucat fehér tabletta volt, mindegyiken rajta a Rexall nevével.

A felfordított narancsosdoboz az ágya mellett tele volt könyvekkel az AA-tól. Ott hevert a Nagy Könyv, a Tizenkettő & Tizenkettő, pár szórólap, meg egy vékony kis könyv Józanul élni címmel. És persze egy biblia, méghozzá a Douay Reims-féle változat, az első lapon egy bejegyzéssel, miszerint Mary Scanlan kapta elsőáldozása emlékére. Egy másik lapon találtam egy családfát, ami szerint Mary Scanlan Péter John Dunphy-hez ment feleségül, a fiuk, Edward Thomas Dunphy egy évvel és négy hónappal a házasságkötésük után született.

Belelapoztam a bibliába, ami Máté evangéliumánál nyílt ki, ahova Eddie két húszdollárost dugott. Nem tudtam, mit csináljak a pénzzel, de olyan furcsa lett volna otthagyni. Annyit gondolkodtam, amennyit negyven dollár megér, aztán a két húszast visszadugtam a bibliába, azt meg vissza a helyére.

Az öltözőszekrényen egy kis bádogdobozban sebtapaszt találtam, egy cipőfűzőt, egy üres cigarettás dobozt, ötvenhárom centet, és két metrótantuszt. A legfelső fiókban zoknik voltak, meg egy pár kesztyű, egy .45-ös Coltot ábrázoló réz övcsat, meg egy bélelt kis doboz, amiben mandzsettagombokat szoktak árulni. Egy gyűrű volt benne, egy kékköves érettségi gyűrű, egy aranyozott nyakkendőtű, meg egy darab mandzsettagomb, rajta három kis gránátkővel. Volt egy negyedik kőnek is benne foglalat, de az elveszett.

A következő fiókban alsónadrágok és pólók feküdtek, plusz egy Gruen karóra, aminek csak a fél szíja volt meg.

Az erotikus magazinok eltűntek. Feltehetően a rendőrök gyűjtötték össze és vitték el őket bizonyítékként, és az idők végeztéig ott fekszenek majd egy raktárban. Semmilyen más erotikus magazint vagy tárgyat nem találtam.

A tárcája a nadrágja zsebében volt. Harminckét dollárt találtam benne, egy becsomagolt kotont, és egy olyan személyazonossági igazolványt, amit a Times Sqaure-en árulnak bagóért. Olyanok veszik meg, akiknek szüksége van hamis személyire, csak éppen senkit nem lehet ezekkel átverni. Eddie alaposan és pontosan töltötte ki, hiszen a valódi születésnapja és címe szerepelt rajta, ezen felül stimmelt a magassága, hajának és szemének színe. A jelek szerint ez volt az egyetlen személyije. Se jogosítvány, se tébékártya. Ha kapott is ez utóbbit a börtönben, nem őrizte meg.

Átnéztem az összes fiókot, majd a hűtőszekrényt. Egy doboz tej, ami kezdett megsavanyodni, ezért kiöntöttem. Szeletelt kenyér, szőlőlekvár és mogyoróvaj. Felálltam egy székre, hogy megnézzem a polcot a gardróbban. Régi újságokat találtam, egy baseballkesztyűt, ami az övé lehetett gyerekkorában, meg egy csomag templomi gyertyát. A ruhák zsebeiben semmi sem volt, ahogy a két pár futócipőben sem.

Végül fogtam egy papírzacskót, beletettem a bibliát és az AA-könyveket, meg a tárcáját. Minden mást otthagytam, és kifele menet bezártam magam mögött az ajtót.

Éppen a kulcsot húztam ki a zárból, amikor valaki megköszörülte a torkát mögöttem. Egy nő állt a lépcsőfordulóban. Aprócska kis öregasszony volt, fehér, drótszerű hajjal, hatalmas szemekkel a szódásüvegalj-szemüveg mögött. Azt akarta tudni, hogy ki vagyok. Bemutatkoztam, és közöltem, hogy detektív vagyok.

– Szegény Mr. Dunphy – sóhajtott. – A szüleit is jól ismertem. – A kezében olyan papírzacskót tartott, amilyet én, csak ő éppen boltból jött. Letette a zacskót, és a kulcsát kezdte el keresni a retiküljében. – Megölték őt – jelentette ki komoran.

– Kik?

– Ezek mindannyiunkat megölnek. Szegény Mrs. Grod egy emelettel feljebb. Nála felmásztak a tűzlépcsőn, aztán be a hálójába, és elvágták a torkát.

– Mikor történt ez?

– És Mr. White – folytatta. – Rákban halt meg. A végén olyan kicsi, aszott és sárga volt, hogy akár kínainak is nézhették volna. Mindannyian meghalunk hamarosan –csillogott a szeme vagy a rémülettől, vagy az örömtől. – Kivétel nélkül mind meghalunk.

Amikor Willa hazajött, az asztalnál ültem, és kávét ittam. Letette a szerszámos dobozát, és így szólt: – Ne csókolj meg, iszonyú mocskos vagyok. Micsoda mocskos egy meló ez. Ki kellett bontanom a fürdő mennyezetét, és onnét egy rakás szar esik az emberre.

– Hol tanultad meg a vízvezeték-szerelést?

– Istenigazából nem tanultam. Ügyesen szerelek, és az évek során sok mindent megtanultam. Nem vagyok vízvezeték-szerelő, de tudom, hogy hogyan kell a vizet elzárni, és megtalálni, hol lyukas a cső. A lyukat betömöm, és néha még a helyén is marad. –Kinyitotta a hűtőt, és kivett egy üveg Becket. – Nagyon megszomjaztam. A por megült a torkomban. Biztosan rákot lehet kapni tőle.

– Majdnem mindentől.

Kinyitotta a sört, és alaposan meghúzta, majd elővett egy poharat, és belétöltötte a maradékot. – Le kell zuhanyoznom, de előtte leülök egy kicsit. Régóta vársz?

– Pár perce.

– Sokáig voltál Eddie lakásában?

– Gyanítom. Aztán pár perc elment egy nagyon furcsa beszélgetésre. – Elmeséltem neki a találkozásomat a dróthajú öregasszonnyal.

Willa bólintott a végén.

– Ez Mrs. Mangán – mondta. – „Mindannyian a sírban végezzük, a szél hordja majd a port, és éjjel elkárhozott lelkek sikítanak a fejfánk mellett."

– Remekül utánzód az öreg hölgyet.

– Ezt az adottságomat nem tudom olyan remekül kamatoztatni, mint a vízvezetékszerelést. Ő a mi házi halottas baglyunk. Az idők kezdete óta itt él, szerintem köré húzták fel az épületet. Legalább nyolcvanéves lehet, ugye?

– Én ebben soha nem voltam jó.

– Jó. Máshogy kérdezem. Elkérnéd tőle a személyijét, ha nyugdíjas-jegyet akar venni a moziban? Mindenkit ismer a környéken, az időseket legalábbis igen, így szinte naponta jár temetésre. – Fogta a poharát, és megitta a sörét. – Mondok én neked valamit. Nem akarok örökké élni.

– Én még nem döntöttem el.

– Komolyan mondom, Matt. Van olyan, hogy túl sokáig él az ember. Az tragikus, amikor egy Eddie Dunphy korú férfi meghal. De Mrs. Mangán. Egyedül él, minden barátja halott.

– Hogyan halt meg Mrs. Grod?

– Várj, hirtelenjében nem is tudom, mikor történt. Úgy egy éve lehetett, mert meleg volt. Egy betörő ölte meg, az ablakon keresztül mászott be. Minden ablakon van rács, de sokan nem használják.

– Eddie hálójában az ablakon is volt rács. De ő sem csukta be, pedig a tűzlépcsőre nyílik.

– A legtöbben nem kínlódnak vele, mert olyan macerás állandóan ki-be csukni. A jelek szerint valaki a tűzlépcsőről azért tudott bemenni Mrs. Grodhoz, mert ő sem csukta be a rácsot. Ágyban volt már, a betörő biztosan felébresztette, mire agyonszúrta. – Megrázta a fejét. – Megtaláltad, amit kerestél? És ha már itt tartunk, mit kerestél?

– Gyógyszert.

– Gyógyszert?

– De az aszpirinnál erősebbet nem találtam. – Azzal elmagyaráztam neki, hogy Sternlicht mire bukkant a boncolás közben, és hogy az mit jelenthet. – Megtanították, hogy hogyan kell alaposan átkutatni egy lakást. A parkettát nem szedtem fel, és a lambériát sem bontottam le, de ettől eltekintve mindent átnéztem. Ha lett volna valahol klórhidrát, akkor megtalálom.

– Talán az utolsó tablettát vette be.

– Akkor kellene lennie egy üres üvegnek.

– Lehet, hogy kidobta.

– Nem volt benne a szemetesben. Hova dobhatta volna még ki?

– Akkor talán valakitől kapta. „Nem tudsz aludni? Tessék, vegyél be ebből egyet, nekem mindig bejön."! És ha már itt tartunk, te mondtad, hogy ismerte az utcát, ugye? Hogy ott nőtt fel'? A környéken nem csak a gyógyszertárban lehet gyógyszert venni. Az utcán mindent árulnak. Biztos vagyok benne, hogy klórhjdrogént is lehet szerezni.

– Klórhidrátot.

– Akkor klórhidrátot. Tudom, fogy nem mindegy, de mégis, olyan hülyén hangzik mind a kettő. Matt? Mi a baj?

– Semmi,

– Rossz hangulatod van?

– Tényleg? Lehet, hogy Eddie-nél ragadt rám. Meg az is benne van, amit mondtál arról, hogy vannak, akik túl sokáig élnek. Tegnap éjjel eltűnődtem, és rájöttem, hogy nem akarok egyedül meghalni egy hotelszobában. Erre tessék, pont ezen az úton haladok.

– Micsoda egy öregember vagy te.

Rossz hangulatom társaságában ültem a széken, és vártam, hogy Willa előjöjjön a fürdőből. Amikor megjelent, így szóltam:

– Mást is kerestem Eddie-nél, mert ha találok is gyógyszert, mire jutok vele?

– Én is ezen gondolkodtam.

– Bárcsak elmondta volna nekem, amit akart. Valami nyomasztotta, és már rászánta magát, hogy elmondja, de én megnyugtattam, hogy nem kell kapkodnia, gondolja csak végig. Akkor és ott kellett volna leülnöm vele.

– És akkor most is életben lenne?

– Nem, de.

– Matt, Eddie nem amiatt halt meg, amit elmondott vagy nem mondott. Azért halt meg, mert valami buta, ostoba és veszélyes dolgot csinált, és pechje volt.

– Tudom.

– Semmit sem tehettél érte. Ahogy most sem tehetsz érte semmit.

– Tudom. Eddie.

– Igen?

– Mondott neked valamit?

– Alig ismertem, Matt. Arra sem emlékszem, mikor beszéltem vele utoljára azt leszámítva, hogy „Szép időnk van" és „Tessék, itt a lakbér".

– Valami nyomasztotta – ismételtem. – Bárcsak tudnám, hogy mi.

Délután közepén ugrottam be a Groganbe. A dartstáblát senki sem használta, és Andy Buckley-t sem láttam, de ezt leszámítva semmi sem változott. Tom a pult mögött ült, lerakta a magazinját, hogy kólát töltsön nekem. Egy kötött sapkát viselő öreg férfi a Metsről beszélt, nevezetesen egy tizenöt évvel korábbi cseréről. – Jim Fregosiért Nolan Ryant adták – közölte hangjában megvetéssel. – Nolan Ryant!

A tévében John Wayne rakott helyre valakit. Megpróbáltam elképzelni, ahogy belép egy vadnyugati kocsma lengőajtaján, majd a pulthoz lépve kólát és klórhidrátot rendel.

Néha belekortyoltam a kólámba, nem siettem. Amikor lassan kiürült a poharam, intettem Tomnak. Odajött, a poharamért nyúlt, de rátettem a kezem. Kifejezéstelen arccal nézett rám, én pedig megkérdeztem, hogy Mickey Ballou benn van-e.

– Jönnek-mennek az emberek – felelte. – Nem ismerhetek mindenkit. A hangjában csak most vettem észre egy kis északír tájszólást.

– Szerintem ismernéd – mondtam neki. – Ő a tulaj, igaz?

– A hely neve Grogan. A kocsmák a legtöbbször a tulajdonos után kapják a nevüket.

– Nagydarab férfi – folytattam. – Néha hentes-kötényt visel.

– Én hatkor végzek. Lehet, hogy éjjelente jár ide.

– Lehet. Én hagynék neki egy üzenetet.

– Üzenetet?

– Beszélni akarok vele. Megmondod neki?

– Őt nem ismerem. Téged sem ismerlek. Kinek mondjam akkor, hogy ki kereste?

– A nevem Scudder. Matt Scudder. Eddie Dunphy-ról akarok beszélni vele.

– Lehet, hogy el fogom felejteni – válaszolta Tom színtelen hangon. – Nem vagyok valami jó a nevekkel.

Elmentem, jártam egyet, aztán fél hét körül visszanéztem. Most már többen voltak, legalább féltucatnyian itták a munka utáni italukat a pultnál. Tom helyett egy magas, göndör, barna hajú férfi állt a pult mögött. Vörös-fekete flanelingjére egy cowboy mellényt húzott.

Megkérdeztem, hogy Mickey Ballou benn van-e.

– Még nem láttam – felelte. – Alig pár perce érkeztem. Ki keresi?

– Scudder.

– Megmondom neki.

Kijöttem, megettem egy szendvicset a Flame-ben, majd elmentem a St. Paulba. Péntek este volt, ami azt jelentette, hogy aznap valamelyik lépéssel foglalkozunk, jelen esetben a hatodikkal, aminek során az ember belül eljut egy olyan szintre, ahol meg tud szabadulni a rossz tulajdonságaitól. Amennyire én tudom, ezért a lépésért nem nagyon lehet sokat tenni. Elvileg meg magától kell megtörténnie az emberrel. Velem még nem történt meg.

Alig vártam a gyűlés végét, de nem jöttem el korábban. A szünetben félrehívtam Jim Fabert, és elmondtam neki, nem tudom még pontosan, hogy Eddie józanul vagy részegen halt-e meg, mivel boncoláskor klórhidrátot találtak a vérében.

– Létezik még? – nézett rám. – Azt hittem, a gyógyszergyárak már el is felejtették, annyi új vackot fejlesztettek ki, amikkel sokkal könnyebb az élet. Egyetlen olyan alkoholistáról hallottam, aki klórhidrátot szedett. Egyedül csinálta: minden este bevette a klórhidrátot, és megivott rá két sört. Ekkor elájult, és nyolc vagy tíz órát aludt egyfolytában.

– És mi történt vele?

– Vagy megunta a klórhidrátot, vagy nem tudott többé szerezni, mert átállt a Jack Daniel'sre. Amikor napi hét deci lett az adagja, valamiért úgy gondolta, hogy gondjai vannak az ivással. Én nem hiszem, hogy az a klórhidrát olyan sokat jelentene, Matt. Lehet, hogy egy kicsit más fénybe helyezi a józanságát, de ott ez már nem számít, ahol most ő van. Ami elmúlt, az elmúlt.

A gyűlés után nem ültem be velük a Flame-be, hanem egyenesen a Groganbe mentem. Azonnal megpillantottam Ballou-t, amikor beléptem. Ugyan nem volt rajta a fehér hentes-köténye, de megismertem.

Nehéz lett volna nem észrevenni. jó egynyolcvan magas, és vastag csontjain sok húst hord. Feje olyan, akár egy kőtömb, tele olyan ráncokkal, mint a szobroknak a Húsvétszigeteken.

A pultnál állt, egyik lábát a réz lábtartóra tette, és a csapossal beszélt, ugyanazzal a fickóval, akivel pár órája én is néhány szót váltottam. Azóta több vendég távozott, mint érkezett. Két öregember ült egy bokszban, a pult túlsó felénél két magányos piás ivott. Hátul ketten dartsoztak. Az egyik Andy Buckley volt.

Odamentem a pulthoz. Három székre tőlem ült Ballou. A pult mögötti falon függő tükörben figyeltem, amikor egyszer csak megfordult, és rám nézett. Pár pillanatig csak nézett, aztán mondott valamit a csaposnak.

Feléje indultam. Közeledtemre odakapta a fejét. Arca olyan, akár egy kráterekkel teli kietlen földdarab, járomcsontján és orrnyergén megrepedt erek vöröslenek. Szeme meglepő módon zöld, környéke tele sok forradással és heggel.

– Maga Scudder – mondta.

– Én.

– Nem ismerem magát, de már láttam. És maga is látott már engem.

– Igen.

– Utánam kérdezősködött. Most meg itt van. – Vékony ajka mintha mosolyra húzódott volna. – Mit iszol? – kérdezte hirtelen tegezéssel.

Egy üveg tizenkét éves Jameson állt előtte a pulton. Mellette egy pohárban két jégkocka úszott a gyömbérszínű tengerben. Kávét kérnék, feleltem, már ha van főzve. Ballou a csaposra nézett, aki megrázta a fejét.

– A csapolt Guinnessnél jobbat csak Írországban találsz – mondta. – Az üvegeset nem szeretem, olyan sűrű, mint a szirup.

– Kólát iszom.

– Nem iszol.

– Ma nem.

– Egyáltalán nem iszol, vagy csak velem nem?

– Egyáltalán nem iszom.

– És az milyen? – kérdezte. – Nem inni?

– Elmegy.

– Nehéz?

– Néha. Néha meg a piálás volt nehéz.

– Ez a kibaszott nagy igazság – bólintott, majd a csaposra nézett, aki azonnal töltötte a kólát. Letette elém, és a pult végébe ment, hogy ne hallja, miről beszélünk.

Ballou felvette a poharát, és rám nézett.

– Amikor még megvolt Morrissey-ék kocsmája. Éjjel mérték az italt. Ott láttalak.

– Emlékszem.

– Akkoriban nem keveset ittál.

– Az akkor volt.

– Most meg most van? – Letette a poharát, ránézett a kezére, beletörölte az ingébe, majd felém nyújtotta. Kézfogása különös módon komor és tiszteletteljes volt. Nagy kezével erősen szorította meg az enyémet, de nem agresszívan. Elengedtük egymás kezét, aztán ő fogta a whiskyjét, én meg a kólámat.

– Innét ismerted Eddie-t? – kérdezte, majd felemelte a poharát, és belenézett. – Pokoli egy dolog, amikor az ember beindul a piától. Eddie meg... Nyomorult barma soha nem bírta az italt. Ismerted akkor is, amikor még ivott?

– Nem.

– Soha nem bírta. Aztán azt hallottam, hogy abbahagyta. Most meg szépen felkötötte magát.

– A halála előtt egy vagy két nappal beszéltünk – mondtam.

– Beszéltetek?

– Valami nagyon nyomasztotta, valami, amit el akart mondani nekem, de nem merte.

– És mi volt az?

– Azt reméltem, hogy majd te megmondod nekem.

– Nem értelek.

– Veszélyes volt, amit tudott? Mit tett, ami miatt ekkora bűntudata volt? A nagy fej oldalra fordult.

– Környékbeli srác volt. Lopott, meg járt a pofája, amikor ivott, és szerette csinálni a parádét. De kész. Eddie ennél többet soha nem tett.

– Azt mondta, sok időt szokott itt tölteni.

– Itt? A Groganben? – Megrántotta a vállát. – Bárki bejöhet ide. Nyitva van a nagyközönség előtt. Sokféle ember jár ide, elvannak, aztán elmennek. Van, aki bort is iszik. Mások meg kólát.

– Eddie azt mondta, hogy régen sokat volt itt. Egyik este erre sétáltunk, és átment az utca másik oldalára, hogy kikerülje a kocsmát.

Zöld szeme elkerekedett.

– Tényleg? Miért tette?

– Mert itt élte piásként az életét. Gondolom attól félt, hogy visszahúzza magába.

– Jézusom – mondta. Letekerte a kupakot az üvegről, és töltött magának. A két jégkocka elolvadt, de a hiányuk a jelek szerint nem zavarta. Felemelte a poharát. Az italt bámulva így szólt: – Eddie az öcsém barátja volt. Ismerted Dennist?

– Nem.

– Mintha nem is testvérek lettünk volna, annyira különböztünk. Anyánk kinézetét örökölte. Anyánk ír volt. Apánk meg francia, egy Marseille melletti halászfaluból származott. Egyszer jártam ott pár éve, hogy megnézzem, milyen. Meg tudtam érteni, hogy eljött onnan. Mert semmi sem volt ott. – Elővett a mellényzsebéből egy csomag cigarettát, kihúzott egyet, rágyújtott, kifújta a füstöt. – Pont úgy nézek ki, mint az apám –mondta. – A szememet leszámítva. Dennis és én anyánk szemét örököltük.

– Eddie azt mondta, Dennis Vietnamban halt meg. Rám emelte zöld szemét.

– Azt sem értem, mi a fenéért akart menni. Semmibe nem került volna elintézni, hogy ne hívják be. Mondtam is neki: „Dennis, az isten szerelmére, csak a telefont kell felemelnem." Hallani sem akart róla. – Elnyomta a cigarettát. – Szóval szépen elment Vietnamba, ahol a hülye barmának szétlőtték a seggét.

Nem szóltam semmit, egyikünk sem akarta megtörni a csendet. Egy pillanatig úgy éreztem, hogy a helyiség megtelik halottakkal: Eddie-vel, Dennis-szel, Ballou szüleivel, plusz az én szellemeim közül párral. Emberekkel, akik meghaltak, de valahogy még mindig ott lebegtek a tudattalan határán. Gyorsan odakaptam a fejem, hátha meglátom Peg nagynénémet, vagy a halott szüleimet.

– Dennis szelíd volt – folytatta Ballou. – Talán ezért ment el, hogy bebizonyítsa, mégis kemény gyerek. Eddie a barátja volt, és a búcsúztatójára is eljött. Aztán többször megjelent itt, de nem nagyon tudtam neki munkát adni.

– Azt mondta, hogy egyszer a szeme láttára vertél agyon valakit.

Rám nézett. Szemében meglepetés csillant. Nem tudom, min lepődött meg azon, hogy Eddie elmondta nekem, vagy hogy én mondtam el neki. – Ezt mondta? – kérdezte.

– Valahol a környéken egy pincében. Azt mondta, egy kazán mellett kikötöztettél egy férfit ruhaszárító kötéllel, aztán agyonverted egy baseballütővel.

– És kit vertem agyon?

– Azt nem mondta.

– És mikor vertem agyon?

– Pár éve. Ennél többet nem mondott.

– És ő jelen volt?

– Azt mondta.

– Nem lehet, hogy csak belehelyezte magát a történetbe? – Felvette a poharát, de nem ivott. – Bár szerintem elég ócska egy történet. Egy férfi agyonver egy másikat egy baseballütővel. Nem szép dolog, de történetnek elég gyatra. Senki sem hívja meg vacsorára egy ilyen történetért.

– Egy ennél sokkal jobb történet terjedt néhány éve.

– Igen?

– Egy Farrelly nevű fickó eltűnt.

– Paddy Farrelly – bólintott. – Nehéz ember.

– Azt mondták, hogy sok bajt okozott neked, mire egyszer csak eltűnt.

– Ezt mondták?

– Meg azt is, hogy bementél minden kocsmába a Kilencedik és a Tizedik sugárúton, egy sporttáska volt nálad, kinyitottad, és mindenkinek Farrelly fejét mutogattad.

Ivott a whiskyjéből.

– Micsoda történeteket mesélnek az emberek – mondta.

– Eddie ott volt veled, amikor.?

Rám nézett. Nem volt a közelünkben senki. A csapos a pult túlsó végében állt, a két férfi meg időközben elment.

– Istenverte meleg van itt – mondta Ballou. – Hogy bírod zakóban? Ő maga is zakót viselt, tweedzakót, vastagabbat, mint én.

– Nem izzadok – feleltem.

– Vedd csak le.

Ránéztem, levettem a zakómat, majd a székem háttámlájára akasztottam.

– Az inget is.

Levettem, és a pólót is alatta.

– Öltözzél fel, mielőtt még megfázol – szólt rám. – Tudod, hogy van ez. Bejön egy régi haver, elkezd a régi szép időkről beszélni, aztán kiderül, hogy be volt mikrofonozva, és mindent felvett, amit csak mondtam. Paddy Farrelly feje? Anyám apja Sligóból származott, és ő mondta mindig, hogy nincs a világon nehezebb dolog annál, mint találni egy olyan embert Dublinban, aki nem az angolok ellen harcolt a Húsvéti felkelés alatt. Húsz bátor ember ment be abba a postahivatalba, és harmincezren jöttek ki. Ugyanilyen nehéz találni valakit a Tizedik sugárúton, aki nem látta a táskámban a barom Paddy Farrelly véres fejét.

– Azt akarod mondani, hogy nem így történt?

– Jézusom – sóhajtott. – Ki tudja, mi történt meg, és mi nem? Soha nem nyitottam ki azt a kurva sporttáskát. Lehet, hogy egy kibaszott bowling golyó volt benne. Mindenki szereti ám az ilyen történeteket, tudod. Imádják hallani, imádják elmesélni, imádják, hogy közben megborzonganak, és libabőrös lesz a karjuk. Az írek a legrosszabbak. Különösen ezen a kurva környéken. – Ivott, letette a poharát. – Tudod, zsíros itt a föld. Elég egy kis magnak belekerülnie, és utána úgy nő benne a sztori, mint a gyom.

– Mi történt Farrellyvel?

– Honnét tudnám? Talán Tahitin van, kókusztejet iszik, és csinos, barna bőrű kislányokat kefél. Megtalálták a holttestét? Vagy azt a kurva fejét?

– Mit tudott Eddie, ami miatt veszélyessé vált valaki számára?

– Semmit. Eddie semmit sem tudott. Számomra semmiféle veszélyt nem jelentett.

– Akkor kire jelenthetett veszélyt?

– El nem tudom képzelni. Mit csinált Eddie? Lopott. Ott volt a srácokkal, amikor azok kipakoltak egy bundákkal teli raktárt a Huszonhetedik utcában. Ennél nagyobb vagy komolyabb dologban nem vett részt, de az is tiszta ügy volt. A tulaj a biztosítási pénzre utazott, ezért adott nekik kulcsot. De ez is évekkel ezelőtt történt. Kire jelentett veszélyt? –Belenézett a poharába. – Elvégre felkötötte magát, nem? Akkor nem saját magára jelentette a legnagyobb veszélyt?

Valami történt köztünk, valami, amit nehezen tudok elmagyarázni, nemhogy megérteni. Pár percig hallgattunk, mivel már nem tudtunk mit mondani Eddie Dunphy-ról. Aztán Ballou elmesélt egy történetet az öccséről, hogy miképpen vállalta a felelősséget valamiért, amit Dennis csinált gyerekkorukban. Erre én is elmeséltem neki pár történetet zsarukoromból, amikor a Village-ben dolgoztam, a Hatodik körzetben.

Valahogy, valamiért akkor és ott egyfajta kötődés alakult ki közöttünk. Egyszer fogta magát, felállt, elment a pult végéig, és beállt mögé. Megtöltött két poharat jégkockával, majd mindkettőt színültig eresztette kólával, és odatolta elém. A polcról levett egy üveg tizenkét éves whiskyt, egy tiszta pohárba dobott két jégkockát, kijött a pult mögül, és intett, hogy üljünk le a bokszba a sarokban. Letettem a két kólámat magam elé, ő felbontotta a whiskyt, töltött, és így ültünk vagy egy órát, hol sztorizva, hol hallgatva.

A piás napjaimban sem történt meg gyakran az ilyen, azóta meg, hogy józan vagyok, egyszer sem. Nem hiszem, hogy barátok lettünk volna. A barátság teljesen más. Inkább arról lehetett szó, hogy mindkettőnkben van egy belső határként működő sorompó, amit akkor, arra az estére felhúztunk. Belső fegyverszünetet hirdettünk, beszüntettük az ellenségeskedést. Egy órán keresztül közelebb kerültünk egymáshoz, mint a régi barátok, vagy mint a testvérek. Az ilyesmi nem nagyon tart tovább egy óránál, de ettől semmit sem vesztett az erejéből.

Ballou végül így szólt:

– Istenem, bárcsak te is innál.

– Néha én is ezt kívánom. De a legtöbbször örülök, hogy nem iszom.

– Biztosan hiányzik.

– Néha.

– Én beleőrülnék, úgy hiányozna. Nem tudom, képes lennék-e élni nélküle.

– Nekem nehéz volt együtt élnem vele – feleltem. – Amikor utoljára ittam, olyan rohamot kaptam, hogy azt nehéz elfelejteni. Összeestem az utcán, és a kórházban tértem magamhoz. Nem tudtam, hol vagyok, és hogyan kerültem oda.

– Jézusom – rázta meg a fejét. – De addig nem volt rossz, igaz?

– Nem igazán.

– Akkor nem panaszkodhatsz – mondta. – Egyikünk sem panaszkodhat, igaz? Éjfél felé kezdtem úgy érezni, hogy ennek az estének vége. Olyan volt, mintha a kelleténél tovább maradtam volna a szombat esti táncmulatságban. Felálltam, és megmondtam Ballou-nak, hogy haza kell mennem.

– Jól vagy? Hazatalálsz? Ne hívjak egy taxit? – Aztán észrevette magát, és felnevetett. – Most esik le, hogy csak kólát ittál. Akkor meg hogy a fenébe ne tudnál hazatalálni?

– Semmi bajom.

Ő is feltápászkodott.

– Most, hogy tudod, hol találsz meg – mondta –, gyere csak bátran, szívesen látlak.

– Jönni fogok.

– Élveztem az estét, Scudder. – Kezét a vállamra tette. – Te rendben vagy.

– Te is.

– Piszkosul sajnálom Eddie-t. Volt családja? Lesz virrasztás?

– Nem tudom. A holtteste jelenleg a rendőrségen van.

– Ronda egy vég – sóhajtotta. – Majd beszélünk, te meg én.

– Az jó lesz.

– Majdnem minden este itt vagyok. Vagy ha nem, akkor is tudják, hol találjanak meg.

– A délutános csaposod még azt is tagadta, hogy ismer téged. Nevetett.

– Ez Tom. Nem mosolyog, senkit sem ismer. De átadta az üzenetedet, ahogy Neil is. Akárki áll a pult mögött, tudja, hogy hol találjon meg.

Benyúltam a zsebembe, és elővettem Paula fotóját, és a hátoldalával nyújtottam oda neki.

– A Northwestern Hotelban lakom – mondtam. – A számom is ott van. Nem sokat vagyok otthon, de a recepción hagyhatsz üzenetet.

– Ez meg mi?

– A számom.

– Ez – mutatta a kártya másik oldalát, Paula fotóját. – A lány. Ki ez?

– A neve Paula Hoeldtke. Indianából jött ide, és nyáron tűnt el. A környéken lakott, és itteni éttermekben pincérnősködött. Az apja bízott meg azzal, hogy találjam meg.

– És miért adtad nekem a fotóját?

– Mert csak ezen van rajta a nevem meg a telefonszámom. Miért? Ismered? Alaposan megnézte a fotót, majd rám emelte zöld szemét. – Nem – rázta a fejét. – Soha nem láttam.

A telefon ébresztett fel, erőszakosan rántva ki az álmomból. Felültem az ágyamban, odanyúltam a kagylóért, a fülemre szorítottam. Egy félig suttogó hang szólt bele: – Scudder?

– Ki az?

– Felejtse el a lányt.

Volt egy lány az álmomban, de az álom úgy olvadt el, akár a hó a napsütésben. Az arcát már nem láttam tisztán. Nem tudtam, hol ér véget az álom, és hol kezdődik a telefonhívás.

– Miféle lányt? Azt sem tudom, miről beszél.

– Felejtse el Paulát. Soha nem fogja megtalálni, soha nem tudja visszahozni őt.

– Honnét? Mi történt vele?

– Ne keresse, ne mutogassa a képét. Hagyja az egészet.

– Kivel beszélek?

Letette. Párszor még hallóztam, de felesleges volt. Letette.

Felkapcsoltam a lámpát az éjjeliszekrényemen, és megkerestem az órámat. Háromnegyed öt volt. Kettő is elmúlt, amikor ágyba kerültem, így még három órát sem aludtam. Az ágy szélén ülve idéztem fel a beszélgetést. Azon igyekeztem, hogy megtaláljam a szavak mögöttes jelentését, hogy azonosítsam a hangot. Volt egy olyan érzésem, hogy már hallottam valahol, de arról elképzelésem sem volt, hogy hol.

Kimentem a fürdőbe, és megakadt a szemem a tükörképemen. Az éveim néztek vissza rám, éreztem a súlyukat, ahogy a vállamra nehezednek. Beálltam a zuhany alá, aztán végül elzártam a vizet, megtörülköztem, és visszafeküdtem.

Soha nem fogja megtalálni, soha nem tudja visszahozni őt.

Vagy túl késő, vagy túl korán volt ahhoz, hogy bárkit is felhívjak. Egyvalakiről tudtam, hogy ébren van, de Mickey Ballou addigra már alaposan berúgott, és még a száma sem volt meg. És mit mondtam volna neki?

Felejtse el Paulát.

Pauláról álmodtam? Becsuktam a szemem, és megpróbáltam elképzelni őt. Amikor felébredtem, tíz óra volt, és sütött a nap. Már félig felöltöztem, amikor eszembe jutott a hajnali telefonhívás. Először abban sem voltam biztos, hogy nem álmodtam-e. A szék hátára dobott nedves törülköző azonban bizonyította. Nem álmodtam. Valaki felhívott, és azt akarta, hogy felejtsek el egy ügyet, amin amúgy sem dolgoztam már.

Éppen a cipőfűzőmmel bajlódtam, amikor megszólalt a telefon. Felvettem, és visszafogottan szóltam bele: – Halló. – Willa volt az: – Matt?

– Ó, hello!

– Felébresztettelek? Olyan furcsa volt a hangod.

– Csak óvatos voltam.

– Óvatos?

– Hajnalban egy névtelen telefonáló azt közölte velem, hogy ne nyomozzak tovább Paula Hoeldtke után. Amikor megszólalt a telefon, azt hittem, megint a titokzatos telefonáló az.

– Nos, nem én hívtalak hajnalban, az biztos.

– Tudom. Egy férfi volt.

– Bár el kell ismernem, hogy rád gondoltam. Jó lett volna találkozni tegnap.

– Nagyon későn végeztem. Az éjszaka egyik részét gyűlésen töltöttem, a másikat meg egy kocsmában.

– Kiegyensúlyozott életet élsz.

– Ugye? Olyan későn végeztem, hogy nem akartalak felhívni.

– Sikerült megtudnod, hogy mi nyomasztotta Eddie-t?

– Nem. De a másik ügy hirtelen életre kelt.

– A másik ügy? Paula?

– Igen.

– Csak azért, mert valaki azt mondta, hogy hagyjad? Ez elég ok ahhoz, hogy megint dolgozz az ügyön?

– Csak egy része.

***

– Az isten szerelmére – sóhajtott Durkin. – Mickey Ballou. A Hentesfiú. Hol kerül ő a képbe?

– Nem tudom. Tegnap este pár órát vele töltöttem.

– Tényleg? Nem mondom, Matt, egyre jobb barátaid lesznek. Mit csináltál? Meghívtad vacsorázni, és nézted, ahogy két kézzel tömi az ételt a pofájába?

– Egy Grogan nevű helyen voltunk.

– Innét pár sarokra, igaz? Ismerem a helyet. Késdobáló. Azt mondják, hogy az övé.

– Én is úgy tudom.

– De nem hivatalosan, mert nem szeretnek italmérési engedélyt adni volt elítélteknek, szóval valaki más nevén van a krimó. És mit csináltatok? Kanasztáztatok?

– Ittunk, és hazugságokat mondtunk egymásnak. Ő ír whiskyt ivott.

– Te meg kávét.

– Kólát. Nincs kávéjuk.

– Még szerencse, hogy egy ilyen becsületsüllyesztőben legalább kólát lehet kapni. És mi köze ennek az egésznek Pauline-hoz? Nem Pauline, hanem Paula. Mi köze ennek az egésznek hozzá?

– Még nem tudom pontosan – feleltem –, de a műszerem kijelzője megugrott, amikor Ballou ránézett a képre, és pár óra múlva telefonált valaki, hogy hagyjam az ügyet.

– Ballou hívott?

– Nem. És nem tudom, ki volt az. Vannak ötleteim, de semmi konkrétat nem tudok mondani.

Mesélj nekem Ballou-ról, Joe.

– Mit meséljek?

– Mit tudsz róla?

– Azt, hogy egy állat. Kibaszott ketrecben a helye.

– Akkor miért nincs ketrecben?

– Mert a legrosszabbak soha nem kerülnek oda. Semmit sem lehet rájuk bizonyítani. Nincsenek tanúk, de ha mégis találunk egyet, hirtelen amnéziás lesz. Vagy eltűnik. Vicces, ahogy eltűnnek egyik napról a másikra. Hallottad a sztorit, amikor Ballou egy fickó fejét mutogatta?

– Hallottam.

– A fejet soha nem találtuk meg. És a testet sem. Eltűnt, mintha soha nem is lett volna. Finito.

– Miből él?

– Nem a kocsmájából. Még kölyök volt, amikor behajtóként kezdett el dolgozni az olaszoknak. Olyan baszom nagy, mint egy ház, kibaszott ereje van, és szerette a melót. A Pokol Konyhájában kemény, tökös ír legények laknak, generációk óta ők a behajtók. Gyanítom, hogy Ballou jól csinálta. Mondjuk, hogy kértél kölcsönt egy uzsorástól, és pár héttel lecsúsztál a határidőről, mire ez a szekrény besétál hozzád véres henteskötényben, bárddal a kezében. Mit teszel? Azt mondod neki, hogy jöjjön vissza egy hét múlva, vagy odaadod neki a pénzt?

– Azt mondtad, elítélték. Miért?

– Testi sértésért. Fiatal volt, még húszéves sem lehetett. Biztos vagyok benne, hogy csak egyszer ítélték el. Ha akarod, megnézem pontosan.

– Annyira nem fontos. És azóta mit csinált? Durkin hátradőlt.

– Nem hiszem, hogy maga menne manapság a pénzért – felelte. – Ha felhívod, és azt mondod neki, ez és eznek el kell törni a lábát, mert késik a pénzzel, akkor szerintem nem Ballou fogja a rézcsövet, és indul eltömi a tag lábát. Hanem küld valakit maga helyett. Mi mást csinál? Pénze van az utcán, és nem banki kamatra adja. Van egy kocsma, amiben minimum résztulajdonos, de ilyesmit állandóan lehet hallani, és a fene se tudja, mi igaz belőle. A neve azonban szinte mindennel kapcsolatban szóba kerül. Elrabolt teherautók, komoly rablások. Emlékszel, amikor pár éve öt álarcos férfi kirabolt egy Wells Fargo pénzszállítót? Hárommilliót vittek el.

– Belülről kapták az infót, igaz?

– Igen, csak a mókus még az előtt meghalt, hogy fel tudtuk volna tenni neki a kérdéseinket. Aztán a felesége is meghalt. Barátnője is volt. Kitalálod, vele mi történt?

– Meghalt?

– Eltűnt. Meg még néhány ember. Párat megtaláltunk kocsik csomagtartóiban a JFK parkolójában. Kapjuk a fülest, hogy ez a tag, meg a másik fószer részt vett a rablásban, és még el sem kezdjük keresni, máris jön a bejelentés, hogy megtalálták a reptéren egy Chevy Monté Carlo csomagtartójában.

– És Ballou.

– Állítólag ő irányította az egészet. Ezt suttogta mindenki, de csak suttogta, mert hangosan kimondani veszélyes dolog, és az ember könnyen reptéri parkoló egyik kocsijának csomagtartójában találja magát a családjával meg a barátaival együtt. Mindenesetre azt beszélték, hogy Ballou szervezte meg és irányította az egészet, és könnyen lehet, hogy megtartotta mind a három milliót, mert a végére nem volt kivel osztozkodnia a zsákmányon.

– Volt valaha köze drogokhoz?

– Én nem hallottam róla.

– Prostitúció? Fehér rabszolgák?

– Nem az ő stílusa. – Ásított, majd beletúrt a hajába. – Volt még egy alak, akit Hentesnek hívtak. A maffia tagja volt, azt hiszem, Brooklynban.

– Hentes Dom.

– Ő az.

– Bensonhurstben.

– Igaz, ott. Carlo G. bandájában. És azért hívták Hentesnek, mert a hentesek és mészárosok szakszervezetében volt egy fal állása, ami után fizette az adóját. Dominic valami, nem tudom, mi volt a családneve. Valami olasz.

– Nem mondod.

– Valaki agyonlőtte pár éve. Az ő munkakörében ezt hívják természetes halálnak. Szóval az alibi melója miatt hívták Hentesnek, de azért rá is szolgált a névre. Egy állat volt, egy vadállat. Egyszer állítólag két srác kirabolta a templomát, mire élve megnyúzta őket.

– Hogy megtanítsa nekik a hit tiszteletét.

– Aha. Mert ilyen mélyen vallásos egy alak volt. Szóval csak arra akarok kilyukadni, Matt, hogy amikor valakit Hentesnek vagy Hentesfiúnak, vagy mi a halál faszának hívnak, akkor egy olyan állatról beszélünk, amelyiknek ketrecben a helye. Egy olyan állatról beszélünk, ami reggelire nyers húst eszik.

– Tudom.

– A te helyedben én megkeresném a létező legnagyobb fegyvert, és szarrá lőném a tarkóját. Vagy ha ezt nem, akkor kurva módon elkerülném.

A Mets azon a hétvégén otthon fogadta a Piratest. Előző este nyertek, és nagyon úgy tűnt, hogy senki sem veri meg őket. Elhívtam magammal Willát, de sok dolga volt, annyira meg nem érdekelte a meccs, hogy áttegye a dolgait egy másik napra. Jim Fabemek este hatig benn kellett maradnia a nyomdájában, mert elvállalt egy sürgős munkát. Fellapoztam a noteszomat, és felhívtam pár embert az AA-ból, de vagy nem voltak otthon, vagy nem akartak kibumlizni a Shea-be.

Akár otthon is maradhattam volna. A meccset az NBC közvetítette, de nem akartam egész nap otthon ülni. Dolgom volt, csak éppen nem tudtam nekilátni. Néhánnyal várnom kellett sötétedésig, párat csak hétfőn lehetett elintézni, én meg menni akartam, nem pedig otthon ülni, és az órámat bámulni. Azon törtem magam, kivel tudnék elmenni a meccsre, és összesen két lehetőségem közül választhattam.

Az első Ballou volt, és hangosan nevettem magamon. Még akkor sem hívtam volna fel, ha megvan a száma. És nem is olyannak néztem, mint aki szereti a baseballt. De még ha szerette volna is, nem nagyon tudtam elképzelni őt a stadionban, kezében sörrel és hot doggal, ahogy lelkesen kiabál vagy éppen káromkodik. Az is a – még ha illuzórikus –kötődés erejét mutatta, hogy egyáltalán rá gondoltam.

A másik Jan Keane volt. Nem kellett előkeresnem a számát, rögtön tárcsáztam is, kétszer kicsöngött, aztán letettem, mielőtt akár ő, akár az üzenetrögzítője válaszolhatott volna.

Metróval lementem a Times Sqaure-re, átszálltam a Flushingba menő vonatra, és csak a Shea-nél szálltam le. A pénztárban már rég nem lehetett jegyet kapni, de pár gyerek a bejárat előtt feketén árulta a belépőt. Egész jó helyre sikerült jegyet vennem. Ojeda tisztességesen játszott, a csapat megcsinált néhány hazafutást is, az idő meg olyan volt, amilyennek lennie kellett. Az új srác, Jeffries is ütött egy hazafutást, talán beválik.

A jobb oldalamon ülő férfi azt mesélte, hogy ő látta Willie Mayst az első szezonjában a Polo Groundsban, és akkor lett utoljára ugyanilyen izgatott, mint most Jeffries láttán. Ő is egyedül jött, és a meccs végéig gyakorlatilag be sem állt a szája, de még mindig jobb volt, mint otthon a tévé előtt ülve nézni az ostoba sörreklámokat. A bal oldalamon ülő fickó hét pohár sört döntött magába, illetve nyolcat, mert az egyiket félig a cipőmre öntötte. Bosszús voltam, amiért szagolnom kellett, aztán emlékeztettem magam, hogy annak a nőnek is erős sör– és alkalmanként brandy szaga van, akivel együtt alszom, aztán azt is felidéztem, hogy az előző éjjelt önként töltöttem egy alkoholtól bűzlő kocsmában. Semmi okom nem volt haragudnom a szomszédomra, csak mert jó kedélyűen akart drukkolni a csapatának, ami ráadásul nyert is.

Én megettem két hot dogot, kólát ittam, felálltam a himnusz alatt, és a végén bólogattam, amikor új barátom így szólt:

– Le fogják mosni a Dodgerst a rájátszásban, de az Oaklandben azért már nem vagyok ennyire biztos.

Willával már korábban megbeszéltem, hogy együtt vacsorázunk, így a hotelomban megborotválkoztam és öltönyt vettem, majd elmentem hozzá. Megint copfba fonta a haját, és feltűzte a feje tetejére. Olyan volt, akár egy alvó kígyó. Megmondtam neki, hogy nagyon tetszik.

A virágok még mindig ott álltak a konyhaasztalon. Már hervadni kezdtek, párnak a szirma is lehullott. Megemlítettem neki, de azt felelte, hogy még egy napig meg akarja tartani őket. – Olyan kegyetlen dolog kidobni őket – mondta.

Amikor megcsókoltam, alkoholt éreztem a leheletén, és akkor is ivott egy kis whiskyt, miközben kitaláltuk, hogy hova menjünk enni. Mind a ketten húst akartunk, ezért a Slate-et javasoltam, egy steakre szakosodott éttermet a Tizedik sugárúton, ahova sok zsaru járt a közeli Midtown North kapitányságról és a John Jay College-ból.

Elsétáltunk, és a bárpult mellett kaptunk asztalt. Egyetlen ismerőst sem láttam, de sok arc ismerősnek látszott, ami nem csoda, hiszen majdnem az összes vendég rendőr volt. Ha valakinek elment volna az esze, és ki akarja rabolni az éttermet, akkor minimum két tucat rendőrrel és csőre töltött fegyverével kellett volna szembenéznie.

Ezt megemlítettem Willának, aki erre azt kezdte el kiszámolni, hogy kereszttűz esetén mennyi esélyünk lenne a túlélésre.

– Pár éve képtelen lettem volna nyugodtan ülni egy ilyen helyen – mondta.

– Mert attól féltél, hogy ott maradsz a kereszttűzben?

– Mert attól féltem, hogy szándékosan agyonlőnek. Még mindig nehéz elhinnem, hogy egy volt rendőrrel randizom.

– Sok bajod volt a rendőrökkel?

– Nos, kiverték két fogamat – mutatott egy hidat, ami a hiányzó fogak helyére került. –És állandóan zaklattak minket. Elvileg titokban működtünk, de biztosak voltunk benne, hogy az FBI-nak van köztünk egy beépített embere, és el sem tudom neked mondani, hogyan hallgattak ki nem egyszer a szövetségiek. Vagy beszélgettek el hosszasan a szomszédjaimmal.

– Pokoli élet lehetett.

– Őrült élet volt. De majdnem belehaltam, amikor otthagytam.

– Mert nem akartak elengedni?

– Nem, erről szó sem volt. De hosszú éveken keresztül az életem értelmét a párt adta, és amikor otthagytam őket, az olyan volt, mintha beismertem volna, hogy elpocsékoltam azokat az éveket. Közben meg még abban sem voltam biztos, hogy helyesen cselekszem-e. Azt kezdtem hinni, hogy a pártnak van igaza, és gyáván megfutamodom, és ezzel lemondok arról, hogy megváltoztassam a világot. Ez tartott benn sokunkat, tudod? Mert így lehetőséget kaptunk arra, hogy olyannak lássuk magunkat, akik számítanak. Akik a történelem pengéjének élén egyensúlyoznak.

Nem siettük el a vacsorát. Willa steaket evett főtt krumplival, én vegyes grilltálat kértem, és megfeleztünk egy Caesar-salátát. O egy whiskyvel indított, aztán vörösborra váltott. Én rögtön rendeltem egy kávét, és hagytam, hadd töltsék mindig tele a bögrémet. Willa a kávéjához Armagnacot kért, de a pincérnő visszajött, hogy nem tartanak. Végül maradt a konyaknál. Nem lehetett rossz az sem, mert megitta, és rendelt még egyet.

A számla nem volt kicsi. Azt akarta, hogy felezzünk, én meg nem nagyon győzködtem az ellenkezőjéről.

– Ami azt illeti – nézte a blokkot –, nekem kellene a kétharmadát fizetnem. Sőt, még többet. Én vedeltem mindenfélét, te meg csak kávét ittál.

– Hagyd már abba.

– És az előételem többe került, mint a tied.

Mondtam neki, hogy hagyja abba. Elfeleztük a számlát és a borravalót is. Aztán sétálni akart, hogy kitisztuljon a feje. Későre járt már a kolduláshoz, de páran azért csak nem adták fel. A vad tekintetű nő a hatalmas sáljában kapott egy dollárt. A csecsemő a karjában volt, de a másik gyereket nem láttam, és nem akartam azon gondolkozni, hogy hol lehet.

Dél felé sétáltunk pár sarkot, majd megkérdeztem Willát, hogy van-e kedve beugrani a Párizsi Zöldbe. Meglepve nézett rám: – Ahhoz képest, hogy nem iszol, marha sokat jársz kocsmába.

– Beszélnem kell valakivel.

Átmentünk a Kilencedikre, és elsétáltunk a Párizsi Zöldhöz, ahol a pulthoz ültünk. A szakállas barátom nem dolgozott, a másik csapost meg még nem láttam előtte. Nagyon fiatal gyerek volt, göndör hajjal, és olyan benyomást keltett, mint aki nincs ott teljesen. Nem tudta, hol találom a másik csapost. Odamentem az üzletvezetőhöz, és leírtam neki a csapost, akit kerestem.

– Ez Gary – bólintott. – Ma este nem dolgozik. De azt hiszem, holnap itt lesz. Megkérdeztem, hogy nem tudja-e a telefonszámát. Tudja, de nem adhatja meg, felelte. Megkérdeztem, felhívná-e Garyt, hogy akar-e beszélni velem.

– Nekem erre nincs időm – felelte. – Én itt dolgozom. Éttermet vezetek. Ha még mindig rendőr lettem volna, azonnal megadja a csapos számát. Ha

Mickey Ballou lettem volna, akkor két emberemmel jövök vissza, és a pultnak dőlve nézem, ahogy kivágják a székeit meg az asztalait az utcára. Annyit még tehettem volna, hogy adok neki öt vagy tíz dollárt, de ehhez meg nem volt kedvem.

– Telefonáljon – mondtam.

– Most mondtam, hogy...

– Tudom, hogy mit mondott. Vagy telefonál, vagy odaadja nekem azt a kurva számot. Nem tudom, mit tettem volna, ha nemet mond, de valami lehetett a hangomban vagy a szememben, ami meggyőzte, hogy nincs értelme nemet mondania. – Egy pillanat – nézett rám, és eltűnt a hátsó ajtó mögött. Odamentem Willa mellé, aki a brandyjét szopogatta. Azt kérdezte, minden rendben van-e. Minden a lehető legnagyobb rendben, feleltem. Amikor az üzletvezető megjelent, odasétáltam hozzá.

– Nem vette fel – közölte. – Itt van a száma, nyugodtan hívja csak fel, ha nekem nem hisz.

Elvettem tőle a cetlit.

– Miért ne hinnék magának? Persze, hogy hiszek magának. Gyanakodva nézett rám.

– Ne haragudjon – folytattam. – Elkapattam magam, és ezért elnézést kérek. Kemény pár napom volt.

Habozott, hogy mit mondjon, végül engedett.

– Semmi gond – legyintett.

– Ez a város – ingattam a fejem, mintha ez mindent megmagyarázott volna, ő pedig úgy bólintott, mint aki tudja, miről beszélek.

A végén ő hívott meg minket egy italra. Volt egy feszült pillanatunk, és ez a jelek szerint többet számított a ténynél, hogy ezt a feszült pillanatot mi magunk teremtettük. Én nem akartam még egy Perrier-t, de Willa tudott helyet szorítani magában egy brandynek.

Amikor kiléptünk az utcára, a friss levegő majdnem letaglózta. Megragadta a karomat, nehogy elessen.

– Ezt az utolsó brandyt érzem – jelentette be.

– Nem mondod.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Semmit.

Elhúzta a karját, orrcimpái remegtek, arca elkomorult. – Semmi bajom – közölte. –Egyedül is haza tudok menni.

– Nyugi, Willa.

– Ne nyugtass engem, te szentfazék, te Mr. Józanabb Vagyok Mindenkinél. Elindult a járdán. Mellette mentem, és nem szóltam semmit.

– Sajnálom – mondta.

– Nem érdekes.

– Nem vagy mérges?

– Persze, hogy nem.

Nem sokat beszéltünk hazáig. Amikor hazaértünk, felkapta a hervadt virágokat a konyhaasztalról, és táncolni kezdett velük. Valamit dúdolt, de hogy mit, azt nem tudtam kivenni. Aztán megállt, és sírni kezdett. Kivettem a virágokat a kezéből. Átöleltem, ő zokogott. Amikor elfogytak a könnyek, elengedtem, mire ő hátralépett. Elkezdett vetkőzni. Egyenként dobta le a földre a ruháit. Mindent levett magáról, egyenesen a hálóba ment, és lefeküdt.

– Sajnálom – mondta. – Sajnálom, sajnálom.

– Semmi baj.

– Maradj velem.

Addig maradtam, amíg mély álomba nem merült, aztán hazamentem.

Garyt reggel hívtam. Kicsöngött. Sem ő, sem a rögzítője nem vette fel. Reggeli után megpróbáltam, ugyanezzel az eredménnyel. Sétáltam egy nagyot, és utána megint tárcsáztam. Sikertelenül. Bekapcsoltam a tévét, de csak közgazdászokat találtam, akik a deficitről beszéltek, és tévépapokat, akik az utolsó ítéletről prédikáltak. Amikor megszólalt a telefon, kikapcsoltam a készüléket.

Willa volt az.

– Korábban is szerettelek volna már hívni – mondta –, de biztos akartam lenni abban, hogy életben maradok.

– Kemény reggel?

– Istenem. Szörnyű voltam tegnap, igaz?

– Annyira nem voltál rossz.

– Mondhatnál akármit, és én nem tudnám megcáfolni. Az este végére nem emlékszem.

– Nos, egy kicsit látszott is rajtad.

– Emlékszem, hogy a Párizsi Zöldben megittam még egy brandyt, és még arra is emlékszem, hogy mondtam magamnak: csak azért, mert ingyen van, még nem kell meginni. A pasi fizetett egy kört, ugye?

– Igen.

– Talán arzént tett bele. Majdnem azt kívánom, hogy arzént tett volna a brandymbe. Hogyan kerültem haza?

– Sétáltunk.

– Rondán viselkedtem?

– Semmi gond nem volt – feleltem. – Részeg voltál, és kiesett pár óra. Nem voltál erőszakos, nem hánytál, és semmi csúnyát nem mondtál.

– Biztos?

– Egészen biztos.

– Utálom, amikor semmire sem emlékszem. Utálom, amikor elveszítem az önkontrollomat.

– Tudom.

Van a SoHóban vasárnap délutánonként egy gyűlés, amit mindig nagyon szerettem. Hónapok óta nem jártam ott. Régebben a szombatokat Jannel töltöttem. Galériákba mentünk, aztán vacsoráztunk, ott aludtam nála, és ébredés után kiadós reggelit készített. Aztán délelőtt sétáltunk, és amikor eljött az idő, akkor elmentünk a gyűlésre.

Azóta nem jártam ott, hogy szakítottunk.

Metróval lementem a Village-be, és ki-be jártam a boltokból a Spring utcában és a West Broadway-n. Vasárnaponként a legtöbb galéria zárva van a SoHóban, de találtam párat nyitva, és az egyikben nagyon tetszettek a realista olajképek. Mindegyik a Central Parkot ábrázolta. A legtöbbön csak fű volt, padok és fák, sehol egy épület a háttérben, ennek ellenére egyértelmű volt, hogy urbánus környezetet ábrázolnak a festmények attól függetlenül, hogy minden olyan zöld és békés volt. A művésznek valahogy sikerült megragadnia a város karcos energiáját, és belesűríteni a képeibe. El nem tudom képzelni, hogyan csinálta, de nagyon tetszett.

Elmentem a gyűlésre, és Jant is ott találtam. Sikerült a beszélőkre figyelnem, de a szünetben odamentem hozzá, és leültem mellé.

– Vicces – mondta. – Éppen ma reggel jutottál az eszembe.

– Én meg majdnem felhívtalak tegnap.

– Tényleg?

– Hogy megkérdezzem, nincs-e kedved meccsre menni velem.

– Ez tényleg vicces. Láttam a meccset.

– Ott voltál?

– Tévében néztem. Majdnem felhívtál?

– Fel is hívtalak.

– Mikor? Egész nap otthon voltam.

– Kétszer kicsengett, aztán letettem.

– Emlékszem! Csodálkoztam is, hogy ki lehet az. Ami azt illeti.

– Azon tűnődtél, vajon én voltam-e?

– Igen. Eszembe jutott. – Kezét az ölébe ejtette, és most azt nézte. – De azt hiszem, nem mentem volna el.

– A meccsre?

Bólintott. – De ki tudja megmondani biztosan, hogy hogyan reagálok. Te mit mondtál volna, én mit feleltem volna.

– Nincs kedved meginni egy kávét a gyűlés után?

Rám nézett, majd elfordította a fejét. – Nem is tudom, Matt. Nem is tudom.

Mondani akartam valamit, de a csoport vezetője egy pohárhoz vert egy villát, így jelezte, hogy a szünetnek vége. Visszamentem a helyemre. A vége felé felemeltem a kezem, és így kezdtem: – A nevem Matt, és alkoholista vagyok. Az elmúlt pár hétben sok időt töltöttem olyan emberek közelében, akik isznak. Volt, amikor a munkám miatt, volt, amikor azon kívül kerültem közéjük. Néha azt sem tudtam, mi miatt vagyok ott. Tegnap éjjel egy kocsmában beszélgettem valakivel egy órát vagy kettőt, és olyan volt, mint a régi időkben, azt leszámítva, hogy kólát ittam.

Beszéltem még néhány percig, aztán egy nő tette fel a kezét, és arról kezdett el beszélni, hogy az épület, ahol most lakik, hamarosan társasház lesz, és gőze sincs, hogy miből fogja megvenni a lakását.

Az ima után összehajtottuk a székeket, én pedig megkérdeztem Jant, nincs-e kedve meginni egy kávét. – Páran itt a sarkon be szoktunk ülni a kávézóba – felelte. – Gyere velünk.

– Inkább kettesben szerettem volna.

– Nem tudom, hogy mennyire jó ötlet ez.

Erre azt feleltem, hogy elkísérem a kávézóig, és útközben beszélhetünk. Az utcán felvettük egymás ritmusát, és én elfelejtettem, miről is akartam beszélni, így csendben sétáltunk.

Hiányoztál, mondtam párszor magamban. Aztán végre hangosan is kimondtam.

– Hiányoztam? Néha te is hiányzol. Néha kettőnkre gondolok, és elszomorodom.

– Igen.

– Találkoztál valakivel?

– Nem sok kedvem volt. Aztán egy hete megjött a kedvem.

– És?

– Találkoztam valakivel. Nem kerestem, nem akartam, de gondolom, ez így működik.

– Nem gyűlésen találkoztatok.

– Dehogy.

– Ez azt jelenti, hogy ott lenne a helye?

– Egy ideje nem tudom, kinek hol lenne a helye. Nem számít, mert ebből az egészből nem lesz semmi.

Egy kis hallgatás után Jan így szólt: – Én félnék olyasvalakivel együtt lenni, aki iszik.

– Azt hiszem, jogosan.

– Emlékszel Tomra? – Nem emlékeztem, Jan segítette felidézni, de nem ment. Végül elmondta, hogy Tom nagyon régóta és rendszeresen jár gyűlésre. – Huszonkét évig nem ivott, állandóan gyűlésre járt, sokaknak volt a szponzora, minden, amit akarsz. Aztán nyáron három hétre Párizsba ment, az utcán találkozott egy csinos francia lánnyal, aki megkérdezte tőle: „Nincs kedve meginni egy pohár bort?"

– És?

– Azt felelte, „Miért ne?"

– Csak így.

– Csak így. Huszonkét év, és ki tudja, hány ezer gyűlés után ezt mondta. „Miért ne?"

– És?

– Két-három napig józan, aztán fogja magát, és iszik. Iszonyatosan néz ki. Aztán nem is iszik sokat, mert minden egyes alkalommal kórházban köt ki, annyira rosszul lesz. De képtelen megállni, hogy ne igyon, és amikor megjelenik a gyűlésen, nem tudok ránézni.

– A penge élén – mondtam.

– Hogyan?

– Valakitől hallottam.

Befordultunk a sarkon, és odaértünk a kávézóhoz. – Nem akarsz bejönni? – kérdezte. – Azt feleltem, hogy most inkább nem, és Jan nem győzködött tovább.

– Bárcsak. – kezdtem.

– Tudom – bólintott. Egy pillanatra megfogta a kezemet. – Egyszer biztosan megint fogunk tudni beszélgetni, és egymás társaságában lenni – mondta. – De most még túl korai.

– A jelek szerint igen.

Megfordult, és bement a kávézóba. Megvártam, amíg becsukódik mögötte az ajtó. Aztán sétálni kezdtem. Nem figyeltem, merre megyek. Nem is érdekelt.

Ahogy távolodtam, úgy tűnt el a rossz hangulatom. Beléptem egy telefonfülkébe, és Gary számát tárcsáztam. Nem vette fel. Metróra szálltam, és elmentem a Párizsi Zöldbe, és ott találtam a pult mögött. A bárpultnál senki sem ült, de az asztaloknál többen ültek, és ettek. Figyeltem, ahogy elkészít egy tálcányi Bloddy Maryt. Aztán két tulipánformájú poharat félig töltött narancslével, majd pezsgővel,

– A mimóza – mondta. – Fordított szinergia. Az egész kevesebb, mint a részeinek összessége. Én azt mondom, vagy narancslé, vagy pezsgő, de a kettőnek semmi keresnivalója egyszerre egy pohárban. – Elővett egy rongyot, és színpadias mozdulattal letörölte előttem a pultot. – És magának mit tölthetek?

– Kávé van?

Intett a pincérnek, és rendelt tőle egy kávét, majd felém hajolt: – Bryce említette, hogy keresett.

– Tegnap éjjel. És otthon is hívtam kétszer.

– Nem sikerült az éjjel hazajutnom – legyintett. – Hála istennek, hogy még mindig vannak olyan hölgyek, akik egy szegény csapost romantikusnak és titokzatosnak találnak. – Ajka széles vigyorra szaladt vastag szakálla mögött.

– Mit mondott volna, ha mégis megtalál?

Elmondtam neki, hogy mit találtam ki. Figyelt, a végén bólintot:

– Hogyne – felelte. – Simán meg tudom tenni. Az a helyzet, hogy ma nyolcig dolgozom. Most elég csendes minden, de senki sem tudna később helyettesíteni. Hacsak.

– Hacsak?

– Mennyit ért a csapos szakmához?

– Semennyit. Este nyolcra itt leszek magáért.

Visszamentem a hotelomba, és megpróbáltam megnézni a meccs végét, de képtelen voltam nyugodtan ülni. Elmentem sétálni. Aztán egyszer csak rájöttem, hogy reggeli óta egy falatot sem ettem. Rávettem magam, hogy egyek egy szelet pizzát. Jól megborsoztam abban a reményben, hogy majd egy kicsit felráz.

Pár perccel nyolc előtt visszamentem a Párizsi Zöldbe, és kólát ittam, mialatt Gary megcsinálta a kasszát, és láthatóan megnyugodva konstatálta, hogy nincs hiánya. Az utcára érve megkérdezte, mi a kocsma neve. Elismételtem neki, de nem hallott róla. – Az is igaz, hogy alig járok a Tizedik sugárút környékén – vonta meg a vállát. – Grogan's Open House? Úgy hangzik, mint egy a sok tucatnyi ír kocsma közül.

Még egyszer átvettük, hogy mire kértem, aztán az utca túloldalán figyeltem, ahogy belépett a Grogan bejáratán. Vánszorogtak a percek, és lassan aggódni kezdtem, hogy valami nagyon balul sült el, és Garyt egy lehetetlenül veszélyes helyzetbe sodortam. Aztán azon tűnődtem, vajon mennyit rontanék a szituáción, ha bemennék. Még mindig ezen tűnődtem, amikor az ajtó kinyílt, és Gary lépett ki rajta. Kezét zsebre vágva olyan lazán sétált, mintha mi sem történt volna.

Vele egy ütemben sétáltam az utca túloldalán, majd a sarkon befordulva átmentem mellé. – Ismerem magát? – kérdezte. – Mi a jelszó?

– Felismert valakit?

– Nem kérdés – felelte. – Nem voltam biztos benne, hogy megint felismerném, de elég volt egy pillantás, hogy tudjam: ő az. És ő is felismert engem.

– Mit mondott?

– Nem mondott semmit, csak odaállt elém, hogy mit rendelek. De nem éreztettem vele, hogy felismertem.

– Helyes.

– És ő sem éreztette velem, hogy felismert, de láttam a tekintetén. Ahogy gyakran felém pillantott. Bűntudat, ugye? Annak nevezik.

– Annak.

– Nem is olyan ócska egy hely ám. Tetszik a padló mintázata, meg a sötét falak. Ittam egy üveg Harpot, aztán rendeltem még egy üveggel, és néztem a dartsozókat. Az egyik a fél életét a pisai ferde toronyként élhette le. Végig azt hittem, hogy el fog dőlni, de nem.

– Tudom, kire gondol.

– Guinnesst ivott. A én ízlelőbimbóim nem különösebben értékelik azt a primitív ízt, de mindegy. Viszont biztosan van, aki ezt is narancslével issza. – Megborzongott. – Azon gondolkoztam, milyen lehet egy ilyen dolgozni. Ahol a koktél kimerül abban, hogy páran vízzel isszák a whiskyt. Meg tonikkal a vodkát. Egy életet le lehet élni itt anélkül, hogy valaki mimózát rendelne. Vagy egy Harvey Wallbangert. Vagy hikori daiquirit.

– Az meg mi a fene?

– Ne akarja tudni. – Megint megborzongott. Megkérdeztem tőle, felismert-e még valakit. – Nem – felelte. – Csak a csapost.

– És őt látta Paulával.

– Áztat mostan a legjobban tetszette mondani – vigyorgott. – A Groganben tanultam a kiejtést. – Azzal megint azon tűnődött hangosan, milyen lehet egy ilyen egyszerű, tisztességes kocsmában dolgozni, ahol se cserepes növények, se nagyképű yuppie-k sincsenek. – Persze – bólintott –, a borravaló botrányos lenne.

Erről eszembe jutott a pénz, amit már korábban a zsebembe tettem. De nem volt hajlandó elfogadni.

– Egy kis izgalmat hozott az életembe – mondta. – És mibe került nekem? Tíz percembe, meg két sörbe? Egyszer majd leülhetnénk, és elmondhatná, mi lett a dolog vége, és akkor meghívhat egy sörre, jó? Vagy kettőre.

– Jó. De lehet, hogy semmi sem lesz belőle. Lehet, hogy itt a vége.

– Vállalom a kockázatot.

Negyedóra múlva visszamentem a Groganbe. Nem láttam Mickey Ballou-t a kocsmában. Andy Buckley dartsozott, Neil a pult mögött állt. Ugyanazt viselte, amit péntek éjjel: vörös-fekete inget és bőrmellényt.

A pulthoz mentem, és rendeltem egy pohár szódát. Amikor Neil elém tette, megkérdeztem tőle, hogy Ballou járt-e ott aznap.

– Korábban benézett – felelte. – Lehet, hogy később még visszajön. Akarja, hogy megmondjam neki, hogy kereste?

Nem érdekes, feleltem.

A pult túlsó végéhez ment. Belekortyoltam a szódámba, és néha felé pillantottam. Bűntudat, Gary ennek hívta, és helyesen fogalmazott. Nem voltam biztos benne, hogy ő telefonált akkor hajnalban, de más nem lehetett.

Azt sem tudtam, hogy mit lehet még kideríteni. És ha sikerül, akkor mihez kezdek az információval.

Legalább egy félórát állhattam ott, és Neil egyszer sem jött oda hozzám a pult végéből. Amikor eljöttem, a szódámból talán két centi hiányzott. Neil elfelejtett pénzt kérni érte, én meg nem hagytam neki borravalót.

A Druidák Kastélyának üzletvezetője így szólt:

– Persze, Neil Tillman. Hogyne. Mi van vele?

– Régebben itt dolgozott, ugye?

– Úgy hat hónapig. Valamikor tavasszal ment el.

– Tehát akkor is itt dolgozott, amikor Paula.

– Azt hiszem, de meg kell néznem, hogy pontosan tudjam. Csakhogy a papírok a tulaj irodájában vannak, ő meg elment, és bezárta az ajtaját.

– Miért ment el Neil? Nem habozott sokáig.

– Az emberek jönnek és mennek – felelte. – El nem hinné, hogy mekkora a fluktuációnk.

– Miért rúgták ki Neilt?

– Nem mondtam, hogy kirúgtuk.

– Nem, de kirúgták, igaz? Kényelmetlenül fészkelődött a székében.

– Inkább nem mondom el.

– Mi volt vele a baj? Drogot árult? Túl sokat lopott a kasszából?

– Igazán nem szeretnék beszélni róla. Ha visszajön holnap napközben, a tulajdonos biztosan elmondja, de.

– Könnyen lehet, hogy Neil gyanúsított lesz egy gyilkossági ügyben.

– Paula meghalt?

– Nagyon úgy néz ki. Megrázta a fejét.

– Semmit sem kellene mondanom.

– Nem hivatalosan beszélünk. Csak nekem van szükségem az információra.

– Hitelkártyák – felelte. – Azért nem akartam semmit sem mondani, mert semmi bizonyítékunk nem volt. De nagyon úgy nézett ki, hogy minden kártyát kétszer húzott le, egyet a számláért, egyet meg magának. Nem tudom pontosan, mit és hogyan csinált, de valami nem volt rendben.

– Mit mondott, amikor kirúgta?

– Nem én rúgtam ki, hanem a tulaj. Csak annyit mondott, hogy nem igazán elégedett a munkájával, Neil meg nem erőltette. Azért ez olyan, mintha beismerte volna, nem? Elég régóta dolgozott itt, így legalább egy tisztességes indoklást megérdemelt volna, de Neilt nem érdekelte.

– És Paula hol kerül a képbe?

– Paula benne volt a képben? Csak mert nem úgy nézett ki. Ő magától ment el, nem rúgtuk ki, és majdnem biztos vagyok benne, hogy Neil távozása után még hetekig itt dolgozott. Ha együtt voltak benne a buliban, én semmit nem vettem észre belőle. Nem láttam, hogy közeli kapcsolatban lettek volna, alig váltottak pár szót, nem sugdostak a sarokban. Soha nem gondoltam volna, hogy közük van egymáshoz. Senki sem pletykált róluk.

Éjfél körül vettem két kávét fedeles papírpohárban, és kerestem egy csendes helyet a Grogannel szemben. Leültem a kapualjba, ittam a kávét, és figyeltem a kocsmát. Úgy láttam, nem vagyok feltűnő. Szinte minden kapualjban aludt vagy ült valaki. Kicsivel jobban öltözött voltam náluk, de csak kicsivel.

Gyorsabban telt az idő, mint amikor Garyre vártam. A gondolataim elkalandoztak, hol az egyik fonalat kezdtem el felfejteni, hol a másikat, és észre sem vettem, hogy negyedóra eltelt. Közben végig a Grogan bejáratán tartottam a szememet. Ha az ember megfigyelésen van, akkor hagynia kell kalandoznia a gondolatait, különben megőrül az unalomtól, de azt is meg kell tanulnia, hogy a tekintete ne kalandozzon el, és észrevegye azt, amit észre kell vennie. Néha valaki megjelent a Grogan ajtajában, és ilyenkor előkeveredtem a gondolataimból, hogy lássam, ki az.

Egy után nem sokkal többen távoztak egyszerre, aztán pár perc múlva megint nyílt az ajtó, és négyen vagy öten léptek ki az utcára. Egyvalakit ismertem fel, Andy Buckley-t. Az utolsó csoport távozása után kialudt az ajtó fölötti lámpa.

Az ablakon keresztül láttam Neilt, ahogy tette a zárás után a dolgát. Egy kicsit visszahúzódtam az árnyékba, amikor kinyitotta az ajtót, és betett egy szemeteszsákot a kukába. Aztán visszament, és hallottam, hogy bezárja az ajtót. A hang halk volt, és én is csak azért hallottam meg, mert senki sem járt az utcán, és erősen figyeltem.

Az idő vánszorgott. Az ajtó végül kinyílt, és Neil kilépett. Lehúzta az acélrácsot, és nekiállt lelakatolni. Benn nem volt teljesen sötét, valami halvány fény derengett, talán biztonsági okokból.

Amikor az utolsó lakatot is a helyére tette, felálltam, hogy kövessem. Ha taxit hívott, akkor felesleges volt maradnom, és ha metróval megy, akkor sem fogom követni, de úgy gondoltam, sanszos, hogy valahol a környéken él, és ha gyalog megy haza, akkor nem lesz nehéz a nyomában maradnom. A manhattani telefonkönyvben nem találtam meg, ezért a legkönnyebb módszert használtam, hogy megtudjam, hol lakik. Megfigyeltem, és készen álltam rá, hogy kövessem.

Azt nem tudtam, hogy mit teszek, amikor kiderítem, hol lakik. Majd rögtönözni fogok. Lehet, hogy elcsípem a bejárat előtt, és ha ráijesztek, akkor talán elmond valamit. Vagy csak várok, és akkor jutok be a lakásába, amikor nincs otthon. De ehhez először tudnom kellett, hogy hol lakik.

Csak éppen nem ment sehova. Ott áll, behúzódva egy kapualjba, ahogyan én is, nyakát behúzta, mert fázott, kezét lehelte. Ennyire nem volt hideg, bár az is igaz, hogy rajtam nem csak egy ing meg egy mellény volt.

Rágyújtott, félig elszívta, eldobta. A csikk a járdára érve apró szikrákat vetett, amik kialudtak. Ekkor a Tizedikről jobbra egy kocsi kanyarodott be a Grogan elé, így Neilt sem láttam. Egy Cadillac volt, hosszú és ezüstszínű. Sötétített üvegei miatt nem láttam, ki vezette, ahogy azt sem, hogy hányan ültek benne.

Egy pillanatig azt hittem, lövéseket hallok majd. Sőt, mintha hallottam is volna őket, ahogy a kocsi gyorsan elhúz a járdaszegély mellől, Neil meg a gyomrát fogva a járdára zuhan. De semmi ilyesmi nem történt. Odalépett a kocsihoz, kinyílt az ajtó. Beült, becsukta az ajtót.

A Caddilac elhajtott, én pedig ottmaradtam.

A zuhany alatt álltam, és mintha a telefont hallottam volna. Megint csörgött, amikor végeztem. Egy törülközőt tekertem a derekam köré, és felvettem.

– Scudder? Mick Ballou vagyok. Felébresztettelek?

– Nem.

– Helyes. Korán van, de találkoznunk kell. Tíz perc múlva? A hotelod előtt?

– Legyen húsz.

– Hamarabb, ha tudsz. Nem akarunk elkésni.

Elkésni miről? Gyorsan megborotválkoztam, és öltönybe bújtam. Nyugtalan éjszakám volt, tele mindenféle álmokkal kapualjakról és lövöldözésekről. Most meg fél nyolc van, és a Hentesfiúval találkozom? Miért?

Megkötöttem a nyakkendőmet, fogtam a tárcámat és a kulcsomat. A hallban senki sem várt. A tűzcsap előtt azonban az utca túloldalán ott állt egy nagy, ezüstszínű Cadillac. Sötétített üvegekkel, de most láttam, ki ül a volán mögött, mert leengedte az ablakot az anyósülésnél, és azon keresztül intett, hogy siessek.

Átmentem az utca túloldalára, kinyitotta az ajtót. Fehér henteskötényt viselt, ami nyaktól lefele teljesen eltakarta. Rozsdaszínű foltok tarkították a fehér anyagot, némelyik közülük egészen élénk volt, mások meg fakók. Azon kezdtem el tűnődni, mennyire bölcs dolog egy ilyen öltözéket viselő férfi mellé beülni, de a viselkedésében semmi fenyegetőt nem láttam. Kezet nyújtott, aztán beszálltam, és becsuktam az ajtót.

Kigurult a járda mellől, aztán a Kilencedik sarkán vártuk, hogy a lámpa zöldre váltson. Megint megkérdezte, hogy felébresztett-e, és én ismét azt feleltem, hogy nem.

– A recepciós azt mondta, hogy nem veszed fel a telefont, de megkértem, hogy csöngessen meg újra.

– Zuhanyoztam.

– Jót aludtál?

– Pár órát.

– Én le sem feküdtem – mondta. A lámpa zöldre váltott, Mickey gyorsan bekanyarodott, aztán az Ötvenhatodik utcánál megint pirosat kaptunk. Felhúzta az ablakomat, én meg néztem ki a sötétített üvegen. Felhős nap volt, esőre állt, és a sötét üvegen keresztül az ég fenyegetőnek látszott.

Megkérdeztem, hova megyünk.

– A hentesek miséjére – felelte.

Azt hittem, ez valami eretnek rítus, fehérkötényes férfiak késeket éleznek, és bárányt áldoznak.

– A St. Bernardba. Ismered?

– A Tizennegyedik utcában?

Bólintott. – Hét órakor van egy mise a főhajóban. Aztán nyolckor még egy az egyik oldalsó helyiségben. Csak páran járunk oda. Apám minden reggel munka előtt ott volt. Néha magával vitt. Hentes volt, a mészárszéken dolgozott. Ez az ő köténye volt.

Amikor a lámpa zöld lett, legurultunk a sugárúton. A lámpákat összehangolták, és amikor az egyik valamiért rosszul váltott, Mickey begurult a kereszteződésbe, jobbra nézett, majd balra, és továbbhajtott. A Lincoln alagútra vezető utcánál már nem hajtott át a piroson, kivárta a zöldet, ami egészen a Tizennegyedik utcáig tartott, ahol balra fordult. A St. Bemard a harmadik épület az utca déli oldalán. Majdnem előtte állt meg, majd hátratolatott egy temetkezési vállalkozó irodája elé. A tábla szerint ott tilos volt parkolni.

Kiszálltunk a kocsiból, Ballou meg intett valakinek a temetkezési vállalkozó irodájába. Twomey & Sons, állt a cégtáblán, és gondolom, Twomey vagy valamelyik fia intett vissza Ballou-nak, aki elindult a templom felé, fel a lépcsőn, én mellette.

Néhányan csatlakoztak még hozzánk a teremben. Pár idős apáca, két öregasszony, két öltönyös üzletember, egy fiatalember munkásruhában, és négy férfi henteskötényben Mickey mellett.

Nyolckor belépett a pap. Filippínónak néztem, enyhe akcentussal beszélt. Ballou kinyitott egy bibliát, és odaadta a kezembe, hogy követni tudjam a szertartást. Felálltam, amikor a többiek felálltak, térdeltem, amikor térdeltek. A pap Ézsaiásból és Lukácsból olvasott.

Áldozás alatt maradtam a helyemen. Ballou is. Az egyik apácát és az egyik hentest leszámítva mindenki elfogadta az ostyát. Az egész nem tartott sokáig. A végén Ballou kiment a teremből, majd a templomból, én mellette.

Az utcára érve rágyújtott, és így szólt: – Az apám minden reggel itt volt munka előtt.

– Mondtad.

– Akkor még latinul miséztek. Az egész olyan unalmas lett, amióta angolul csinálják. Apám minden reggel itt volt. Vajon miért?

– Te miért vagy itt?

– Nem tudom. Nem járok olyan gyakran. Évente tízszer, húszszor. Néha három reggel is itt vagyok, aztán hónapokig nem jövök. – Szívott egy mélyet a cigarettájából, majd ledobta a csikket az úttestre. – Nem gyónok, nem áldozok, nem imádkozom. Hiszel Istenben?

– Néha.

– Néha. Az egész jó. – Megfogta a karomat. – Gyere – mondta. – A kocsihoz hozzá sem mernek nyúlni. Twomey nem engedi, hogy elvontassák, még büntetőcédulát sem enged rakni rá. Ismer engem és a kocsimat is.

– Én is ismerem a kocsidat.

– Honnét?

– Tegnap este láttam. Leírtam a rendszámát, és délelőtt akartam leellenőriztetni. De most már nem kell.

– Nem tudtál volna meg túl sokat – felelte. – Nem az én kocsim. Más neve van a forgalmiban.

– Ahogy a Grogan italmérési engedélyén is más neve áll.

– Másé. Hol láttad a kocsit?

– Az Ötvenedik utcában nem sokkal hajnali egy után. Neil Tillman beszállt, és elhajtottál vele.

– Te hol voltál?

– Az utca túloldalán.

– Figyelted a kocsmát?

– Igen.

Nyugat felé sétáltunk a Tizennegyediken. Kereszteztük a Hudsont és a Greenwichet, majd megkérdeztem, hogy hova megyünk.

– Egész éjjel fenn voltam – válaszolta. – Innom kell egyet. A hentesek miséje után hol máshol lehet inni egyet, mint a hentesek kocsmájában? – Felém fordult, valami megcsillant zöld szemében. – Szerintem te leszel az egyetlen öltönyös. Járnak oda ügynökök, de nem ilyen korán. De ne aggódj, a hentesek megértőek. Senkit sem fog zavarni, hogy öltönyt viselsz.

– Ezt örömmel hallom.

A húsos negyedben jártunk. Mészárszékek, üzletek és csomagolóüzemek váltották egymást az utca két oldalán, és a Ballou-éhoz hasonló kötényt viselő férfiak pakolták le a különböző állattetemeket a teherautókról, és akasztották fel őket hatalmas húskampókra. A nyers hús szaga úgy állt a levegőben, akár a füst, és még a járó motorú teherkocsik kipufogófüstjét is elnyomta. Az utca végében lehetett látni a Hudson fölött összegyűlt fekete felhőket, és a folyó túlpartján, Jersey-ben a luxus apartmanházakat. De magam elé tekintve inkább egy tizenkilencedik századi jelenetben éreztem magam, csak lovaskocsik kellettek volna a teherautók helyett.

A kocsma, ahova Ballou vitt, a Washington és a Tizenharmadik sarkán állt. Az ajtó fölött egy táblán ennyi állt: BAR. Ha volt is más neve a kocsmának, titokban tartották. A helyiség maga kicsi volt, a padlót fűrészpor borította. Egy étlap a szendvicseket hirdette, és éppen kávé főtt le. Ezt örömmel láttam. Korán volt még a kólához.

A csapos egy nagydarab alak volt katonás frizurával és bozontos bajusszal. A pultnál hárman álltak, ketten véres henteskötényt viseltek. A fél tucat, sötét fából készült asztalnál senki sem ült. Ballou fogott egy pohár whiskyt, meg egy bögre kávét, és odavitte őket a bejárati ajtótól legtávolabbi asztalhoz. Leültem. Ballou is arra készült, de meglátta, mennyi whisky van a poharában, visszament a pulthoz, és az üveggel jött vissza. Jamesont ivott, de nem azt a tizenkét éveset, amit a saját kocsmájában tartott.

Nagy kezével felemelte a poharat, és szótlan tósztra tartotta. Erre én felemeltem a kávésbögrémet. A whisky felét megitta. Akár víz is lehetett volna, annyira nem volt rá semmilyen hatással.

– Beszélnünk kell – kezdte.

– Beszéljünk.

– Abban a pillanatban tudtad, amikor ránéztem a lány képére.

– Tudtam valamit.

– Megleptél. Szépen bejössz, és a szegény Eddie Dunphy-ról beszélsz. És beszéltünk még annyi minden másról is, nem igaz?

– Nagyjából mindenről.

– Én meg azt gondoltam, micsoda egy ravasz alak vagy, elaltatsz a meséiddel, aztán kivágod a lány képét az asztalra. De nem erről volt szó, igaz?

– Igaz. Semmi sem kötötte össze a lányt veled vagy Neillel. Én csak azt akartam kitalálni, vajon mi nyomaszthatta annyira Eddie-t.

– Nekem meg semmi okom nem volt arra, hogy óvatos legyek. Semmit nem tudtam Eddie-ről, meg arról, hogy mi nyomasztotta. És ha már itt tartunk, nem is érdekelt. –Megitta a whisky maradékát, a poharat letette az asztalra. – Matt, ezt meg kell tennem. Gyere ki velem a vécébe, hogy megnézzem, nem vagy-e bedrótozva.

– Jézusom.

– Nem akarok óvatoskodni, meg kerülgetni a témát. Azt akarom mondani, ami az eszembe jut, és ezt csak akkor tehetem meg, ha tudom, hogy nem vagy bemikrofonozva.

A vécé kicsi volt, sötét és büdös. Nem nagyon fértünk el benne ketten, ezért ő kinn állt, és tartotta az ajtót. Levettem a zakómat, a nyakkendőmet, az ingemet, és még a nadrágomat is letoltam. Ballou többször is elnézést kért, amiért ilyen helyzetbe hozott. Aztán fogta a zakómat, mialatt felöltöztem. Nem siettem, rendesen megkötöttem a nyakkendőmet, majd elvettem tőle a zakómat. Visszamentünk az asztalhoz, és leültünk. Ő töltött egy újabb adag whiskyt.

– A lány halott – mondta.

Valami megroppant bennem. Tudtam, hogy halott, éreztem és minden ebbe az irányban mutatott, amit megtudtam, de a jelek szerint ennek ellenére valahol mélyen reménykedtem.

– Mikor? – kérdeztem.

– Valamikor júliusban. Nem tudom pontosan. – Megfogta a poharát, de nem emelte fel. – Mielőtt Neil nekem kezdett dolgozni, abban a turistakocsmában csaposkodott.

– A Druida Kastélyában.

– Ezt persze tudod. Volt egy kis svindlije.

– Hitelkártyák.

Bólintott. – Eljött hozzám, én meg összeismertettem valakivel. Sok pénz van azokban a kis műanyag kártyákban, bár engem ez a fajta üzlet nem érdekel. Nem tudom megfogni, csak számok, pénz meg sehol. Tudod, bankjegyek. Viszont mindenki jól járt az üzlettel, csak éppen Neilt elkapták az étteremben, és kirúgták.

– Itt találkozott Paulával.

Bólintott. – A lány is benne volt. Ő is lehúzta a kártyát a saját terminálján, mielőtt odavitte a pénztároshoz. Vagy odaadták neki a másolatot, hogy dobja ki, csak ő megtartotta, és odaadta Neilnek. Miután Neil eljött, a lány maradt, és hordta neki a cuccot.

Neilnek több ilyen csaja is volt. De aztán Paulának elege lett a pincérnősködésből, és felmondott.

Felvette a poharát, és beleivott. – Odaköltözött Neilhez. A szobáját megtartotta, mert nem akarta, hogy a szülei megtudják, mit csinál. Néha megvárta Neilt a kocsmában, amikor dolgozott, vagy odament, amikor végzett. Neil ugyanis nem csak italt mért.

– Hanem a hitelkártyákkal bűvészkedett?

– Az nem tartott sokáig. Neil egész nap ott volt a kocsmában, és kiderült, hogy sok mindenhez ért. Megmondod neki, hogy milyen gyártmányú és évjáratú kocsit akarsz, és ő ellopja. Meg párszor a srácokkal elment kipakolni egy teherkocsit. Abban jó pénz van.

– Biztos vagyok benne.

– A részletek nem érdekesek. Neil arra jó volt, amit csinált. De a lány, az zavart engem.

– Miért?

– Mert nem volt odavaló. Neil mellé csapódott, de nem tartozott közénk. Mit csinál az apja?

– Japán kocsikkal kereskedik.

– Gondolom, nem lopottakkal.

– Nem hiszem.

Lecsavarta az üveg kupakját, és felemelte. Aztán megkérdezte, kérek-e még kávét.

– Kösz, ennyi elég – feleltem.

– Nekem is kávét kellene innom. De amikor nem fekszem le, a whisky olyan, mint a kávé. Ébren tart. – Töltött a poharába. – Helyes kis protestáns lány volt Indianából –mondta. – Lopott, de az élvezetért. Az ilyenben nem lehet bízni. Majdnem olyan, mint aki élvezetből öl. Egy jó tolvaj nem élvezetből lop. Hanem pénzért. A legjobb tolvaj meg azért lop, mert tolvaj.

– Mi történt Paulával?

– Hallott valamit, amit nem kellett volna hallania.

– Mit?

– Azt nem kell tudnod. Habár – legyintett –, nem számít. Volt pár digó köcsög, akik becsempésztek egy rakat heroint, és eladták. Valaki szépen agyonlőtte őket, és elvette a pénzüket. Az újságok is írtak róla. Persze rosszul írták meg, de mindegy. Emlékszel?

– Emlékszem.

– A lány kinn volt a farmon Ulster megyében. Más neve van a tulajdoni lapon, de az enyém, ahogy a kocsi meg a kocsma is. – Meghúzta a poharát. – Nekem semmim sincs. Elhiszed? Semmim ebben a kurva életben. Valaki megengedi, hogy vezessem a kocsiját, másvalaki megengedi, hogy a lakásában lakjam. Aztán itt van ez a házaspár Westmeat megyéből. A férfi mindig szerette a vidéki életet. Szóval ott él a feleségével a farmon, a tulajdoni lap szerint az övék, a nő feji a tehenet, eteti a malacokat meg a csirkéket, összeszedi a tojásokat, én meg akkor megyek, amikor akarok, és addig maradok, ameddig akarok. Ha meg valami faszkalap az adóhivataltól tudni akarja, honnét van a pénzem, hát megkérdem majd tőle: miféle pénz? Én nem vettem semmit, ahhoz nem keh pénz.

– Neil a farmra vitte Paulát – szóltam közbe.

– És mindenki nyugodt volt, szabadon pofázott, a lány meg azt is hallotta, amit nem kellett volna. Csak éppen nem lehetett bízni benne. Ha valaki egyszer a szőnyeg szélére állította volna, akkor előjön belőle az indianai protestáns, és mindent elmond. Mindent. Egyszóval szóltam Neilnek, hogy szabaduljon meg tőle.

– Megparancsoltad, hogy ölje meg?

– A lófaszt parancsoltam meg! – csapta oda a poharát az asztalhoz. Először azt hittem, hogy rám mérges, a kérdésem miatt mérges. – Soha nem mondtam neki, hogy ölje meg – mondta. – Azt mondtam neki, hogy küldje el a fenébe New Yorkból. Ha nincs itt, senkire sem jelent veszélyt. Indianában senki sem tesz fel neki kérdéseket, sem a zsaruk, sem azok a kibaszott digók. De ha itt marad, akkor könnyen lehet, hogy egyszer problémát fog jelenteni.

– Neil félreértette a parancsodat?

– Nem. Mert visszajött hozzám, és közölte, hogy minden el van rendezve. A lány egy gépen ül Indianapolis felé, és soha többé nem látjuk. Kiköltözött a szobájából, minden szál el van varrva, senkinek sem kell aggódnia. – Felvette a poharát, megnézte, majd lerakta, és eltolta magától. – Aztán odaadtad nekem a képét – folytatta –, és én nem értettem. Miért keres valaki egy lányt, aki hazament a szüleihez?

– Mi történt?

– Én is ezt kérdeztem tőle – felelte. – „Mi történt, Neil? Miért béreltek fel a szülei egy magánhekust, ha egyszer hazaküldted a lányt?" Hazament Indianába, felelte, de nem maradt otthon, hanem Los Angelesbe utazott, mert színésznő akart lenni Hollywoodban. És még csak fel sem hívta a szüleit? –, kérdeztem. Nos, talán történt vele valami Kaliforniában, felelte. Rászokott a drogra, vagy rossz társaságba keveredett. Elvégre New Yorkban is ilyen társaságban volt. Akkor miért ne ugyanezt kereste volna Los Angelesben is? Rögtön tudtam, hogy hazudik, Matt.

– Hazudott.

– De akkor nem csináltam semmi.

– Felhívott – mondtam. – Szombat hajnalban. Pár órával azután, hogy bezárta a Grogant.

– Aznap éjjel beszéltem vele. Becsuktuk az ajtót, és a félhomályban whiskyt ittunk, Neil meg arról mesélt, hogy hogyan lesz Paulából filmcsillag Flollywoodban. Marha jó. Felhívott téged? Mit mondott?

– Hogy ne keressem a lányt. Mert csak az időmet vesztegetem.

– Hülye. Micsoda egy barom. Csak azért hívott fel, hogy szóljon. Ebből tudtad, hogy jó nyomon jársz.

– Már korábban is tudtam.

Bólintott. – Elárultam magam, igaz? De én nem tudtam semmit. Azt hittem, a lány otthon van Indianában. Mi a neve annak a városnak?

– Muncie.

– Muncie. Ez az. – Megnézte a whiskyjét, és belekortyolt. Elvétve ittam csak ír whiskyt, és most hirtelen eszembe jutott, hogy annyira nem füstös, mint a whisky, és annyira nem olajos, mint a bourbon. Úgy ittam meg a kávémat, mintha valamiféle ellenszer lenne.

– Tudtam, hogy hazudik – folytatta Ballou. – Adtam neki egy kis időt, hogy összeszedje magát, aztán tegnap este elvittem kocsikázni, és kiszedtem belőle, mi történt. Elmentünk Ellenville-be. Ott van a farm. Oda vitte a lányt.

– Mikor?

– Mit tudom én. Júliusban. Elvitte oda egy utolsó hétvégére, mielőtt végleg hazautazik. Azt mondta a lánynak, hogy ez a búcsúajándéka. Adott neki kokaint, csakhogy a lány szíve nem bírta. Nem adott neki sokat, de a kokainnál soha nem lehet tudni, hogy kinek a szíve bírja.

– Így halt meg?

– Nem, mert az a fasz hazudott. Azért én kiszedtem belőle. Azzal vitte fel a farmra, hogy haza kell mennie. A lány erre nem volt hajlandó, berúgott, ideges lett, és a rendőrséggel fenyegetőzött. Hogy mindent elmond nekik. Nagy zajt csapott, és Neil attól félt, hogy felébreszti a házaspárt, akik a farmot vezetik. Le akarta nyugtatni, de túl erősen ütötte meg, mire a lány elesett, és meghalt.

– És nem is így halt meg.

– Nem. Mert mi értelme van elvinni a lányt száz mérföldre, hogy aztán megmondja neki, hogy haza kell repülnie? Micsoda egy hazug fasz! – Arcára egy farkas vigyora ült ki egy pillanatra. – De tudod, nem kellett felolvasnom neki a jogait. Ugyanis nem volt jogában hallgatni. Nem volt joga ügyvédhez. – Keze öntudatlanul a kötény egyik friss vérfoltjához ért. – Beszélt.

– És?

– Persze, hogy azért vitte fel, mert meg akarta ölni. Azt állította, hogy a lány nem lett volna hajlandó hazamenni. Azt mondta, hogy már korábban puhatolózott Paulánál, de a lány egyre csak esküdözött, hogy nem fog beszélni senkinek sem. Neil azonban nem hitt neki. Elvitte a farmra, leitatta, aztán kimentek dugni a fűbe. A lány teljesen meztelenül feküdt a holdfényben. Aztán amikor végeztek, a lány még mindig ott feküdt, ekkor Neil elővette a kését, és megmutatta neki. „Az meg micsoda?", kérdezte a lány. „Mit akarsz azzal csinálni?" Neil meg agyonszúrta.

A bögrém kiürült. Otthagytam Ballou-t az asztalnál, odavittem a bögrét a pulthoz, és kértem a csapost, hogy töltse tele. Visszafele menet úgy láttam, hogy a padlót borító fűrészpor vértől lucskos. Mintha még a szagát is éreztem volna. De csak kiömlött sör volt, a szag meg a nyers hús szaga volt az utcáról.

Amikor leültem, Ballou éppen a lány képét nézte. – Csinos lány volt – mondta színtelen hangon. – Az életben sokkal csinosabb, mint a képen. Tele volt élettel.

– Amíg Neil meg nem ölte.

– Addig.

– És otthagyta? Mert akkor el akarom hozatni a holttestét, és hazaküldetni a szüleinek.

– Azt nem lehet.

– Biztosan meg lehet oldani a rendőrség nélkül is. Szerintem a szülei hajlandóak együttműködni, ha elmondom nekik. Akkor meg pláne, ha elmondom nekik, hogy a bűnös nem úszta meg. – Ez elég szárazon hangzott, de erről volt szó. Ránéztem. – Nem úszta meg, igaz? Igazságot szolgáltattál?

– Igazság? Lehet egyáltalán igazságot szolgáltatni? – Megrázta a fejét, majd a whiskyjét nézte. – A kérdés a válaszodra: igen.

– Gondoltam. De a holttest...

– Azt nem tudod elvinni.

– Miért nem? Nem mondta meg, hogy hova temette?

– Nem temette el – felelte. Az asztalon nyugvó keze ökölbe szorult. Ujjai elfehéredtek. Vártam.

– Már beszéltem neked a farmról. Nem kéne ott semmit sem csinálni, de az a házaspár, O'Mara a nevük, azok szeretnek dolgozni. Az asszony a kertet gondozza, mindig ad nekem kukoricát meg paradicsomot. Meg cukkinit. Mindig rám akarják tukmálni. – Ujjait kinyújtotta, kezét az asztalra tette. – A férfi meg tehenekkel foglalkozik. Van neki vagy két tucat tehene. Holsteinek. Eladja a tejet, a pénzt megtartja. Egyszer tejet is akartak adni, de mit csináljak én a tejjel? De a tojásuk a legjobb a világon. Ezek szabadon tartott csirkék. Tudod, mit jelent az? Nem etetik őket, hanem maguknak kell kaját találni. Megmondom neked, csoda egy dolog ez, mert a tojásuk sárgája majdnem narancssárga. Egyszer majd hozok neked párat.

Nem mondtam semmit.

– És disznói is vannak.

Belekortyoltam a kávémba. Egy pillanatra mintha bourbont éreztem volna benne, és eszembe jutott, hogy Ballou öntött bele pár kortyot. Ez persze baromság, hiszen éppen a bögrémmel mentem oda a pulthoz, az üvegben meg ír whisky volt, és nem bourbon. De a kávémat bourbonnel ittam, és az emlékezetem különös kanyarokat vett. Vért láttam a fűrészporban, bourbont éreztem a kávémban.

– Mindig lehet hallani a sztorikat azokról a farmerekről – folytatta akik részegen beesnek a disznóólba. Tudod, mi történik velük?

– Mondd el.

– A disznók megeszik őket. Mert a disznók ilyenek. Vidéken lehet olvasni a hirdetéseket, hogy elviszik a döglött lovakat meg teheneket. Az van. hogy a disznóknak húst is kell enniük. A disznónak szüksége van rá. Jobban hízik tőle.

– És Paula.

– Jézusom – sóhajtotta.

Inni akartam. Száz és ezer oka lehet, az ember miért akar inni, de én a legelemibb ok miatt akartam egy italt. Hogy ne érezzem azt, amit éreznem kellett. Egy hang belül azt mondta, hogy ital nélkül nem leszek képes elviselni.

De az a belső hang hazug. A fájdalmat mindig el lehet viselni. Fáj, piszkosul éget, akár a sav egy nyílt sebben, de el lehet viselni. És ha az ember hajlandó rákényszeríteni magát, hogy a fájdalmat válassza a megnyugvás helyett, akkor lehet továbbmenni az életben.

– Meg akarta ölni Paulát – mondta Ballou. – Meg akarta ölni, le akarta szúrni, aztán bedobni a holttestét a disznók közé, majd az ólajtóra támaszkodva nézni, ahogy megeszik. Semmi oka nem volt ezt tenni. Paula szépen hazament volna, és soha nem hallunk felőle. Akár még egy kicsit rá is ijeszthetett volna, de megölni nem kellett. Szerintem azért tette, mert élvezte.

– Nem az első, aki ezt élvezi.

– Nem – felelte dühösen. – És néha örömet is lehet találni benne. Ismered azt az örömet?

– Nem.

– Én igen – közölte. Maga felé fordította az üveget, hogy el tudja olvasni a címkét. Nem nézett rám úgy folytatta. – De ok nélkül nem ölünk. Nem találunk ki indokokat, amikre hivatkozva vért lehet ontani. És nem hazudsz, amikor nem lenne szabad hazudnod. A saját kibaszott farmomon ölte meg, aztán elhitette velem, hogy az anyja konyhájában süti a sütit Muncie-ban, vagy hol a halál faszában.

– Az éjjel elmentél érte a kocsmába.

– El.

– És felmentetek Ulster megyébe. Oda, igaz? A farmra.

– Igen.

– És egész éjjel ott voltál.

– Ott. Hosszú az út oda meg vissza, és el akartam érni a misét.

– A hentesek miséjét.

– A hentesek miséjét – bólintott.

– Fárasztó lehetett olyan sokat vezetni, és gondolom, ittál is.

– Ittam. És fárasztó volt az út, de nem annyira, mert hajnalban senki sincs az utakon.

– Az is igaz.

– És odafelé menet Neil szórakoztatott.

– És visszafele?

– A rádió.

– Jó is az.

– Jó – bólintott. – Remek rádiót raktak ebbe a Cadillacbe. Négy hangszóró, a hangja meg olyan tiszta, mint a legjobb whiskyé. Tudod, nem a lány holtteste volt az első, ami a disznók elé került.

– És nem is az utolsó?

Lassan bólintott, ajka egyenes vonal, zöld szemében csillogás. – És nem is az utolsó.

A hentesek kocsmájából átmentünk a Tizenharmadik és a Greenwich sarkára, majd a Tizennegyediken kelet felé fordultunk, ahol Ballou parkolt. Haza akart vinni, de én nem arra mentem, így azt feleltem, hogy egyszerűbb nekem metróval mennem, mint átverekedni magunkat kocsival Manhattan déli részén. Egy pillanatig álltunk csak a járdán. Aztán a vállamra tette a kezét, odakísértem a kocsihoz, beült, és elhajtott, én meg a Nyolcadik sugárút felé indultam, és lementem a metróba.

Amikor leszálltam, az első dolgom volt keresni egy telefonfülkét. Nem akartam az utcáról telefonálni, és végül találtam egy nyilvános készüléket egy irodaépületben. Még az ajtaját is be lehetett csukni. Kihasználtam.

Willát hívtam először. Gyorsan átvettük a helló-hogy-vagy-én-jól-vagyok rutint, aztán egyszer csak így szóltam: – Paula Hoeldtke halott.

– Ó. De ezt te már sejtetted egy ideje, nem?

– És most a sejtésem beigazolódott.

– Tudod, hogy mi történt?

– Többet tudok, mint amennyit tudnom kell, de telefonon nem akarok beszélni róla. Különben is, fel kell hívnom az apját.

– Azért nem irigyellek.

– Én sem magamat – feleltem. – Most még van pár dolgom, de később szívesen találkoznék veled. Nem tudom, mikor végzek. Öt-hat fele milyen neked?

– Itt leszek.

Letettem a kagylót, és csak ott ültem egy ideig. Kevésnek éreztem a levegőt, ezért résnyire kinyitottam az ajtót. Aztán becsuktam, a kis villanykörte a fülke tetején kigyulladt, felemeltem a kagylót, 0-t tárcsáztam, aztán a 317-et, majd a többi, számot.

Amikor felvette, így szóltam: – Scudder vagyok. Sok időt töltöttem, és semmire sem jutottam, aztán hirtelen minden megoldódott. Pár részlet még hiányzik, de úgy gondoltam, fel kell hívnom magát. Nincsenek jó híreim.

– Értem.

– Rossz híreim vannak, Mr. Hoeldtke.

– Ettől féltem – felelte. – A feleségemmel ettől féltünk.

– Ma, legkésőbb holnap többet fogok tudni, és akkor majd telefonálok. De tudom, hogy a feleségével jó híreket vártak, és én csak szólni akartam, hogy. Nincsenek jó híreim.

– Köszönöm. Hatig itt vagyok, utána otthon talál meg.

– Hívni fogom.

A következő jó néhány órát mindenféle hivatalokban töltöttem. Az információ, amit kerestem, elvileg mindenki által hozzáférhető, de pár dollár itt és ott segített abban, hogy meg is kapjam, amit kértem. New York már csak ilyen, ahol az önkormányzatok dolgozói úgy tekintik a fizetésüket, mint amit azért kapnak, hogy reggel ott legyenek a munkahelyükön. Ha történetesen dolgoznak is, azért már extra pénzt kérnek. A liftellenőrök elvárják a csúszópénzt, hogy kiállítsák a lift biztonságát igazoló bizonyítványt. Az építési osztály munkatársai pénzt várnak el cserébe az építési engedélyért, vagy azért, hogy valamiből ne csináljanak ügyet. De arról senki sem hallott, hogy valaki a munkáját végezte volna csupán a fizetéséért. Az idevalósiak nem nagyon értik ezt, ugyanakkor az arab világból érkezettek itthon érezhetik magukat.

A szívességek, amiket kértem, semmiféle külön munkát nem kívántak senkitől, a baksis pedig szinte nevetségesen alacsony volt. Ötven dollárt fizethettem ki, talán pár dollárral többet. És lassan megtudtam, amit meg akartam tudni.

Nem sokkal dél előtt felhívtam az AA csoportközi telefonszámát, és mondtam, hogy nincs nálam a könyvem, így nem tudom, mikor és hol lesz a városházához legközelebbi gyűlés. Kaptam egy címet a Chambers utcában, és alig késtem pár percet. Egy órát ültem ott. Nem tudom, hallottam akár egy szót is abból, amit beszéltek, és a közreműködésem kimerült a fizikai jelenlétemben, valamint a dollárban, amit beletettem a kosárba. Ennek ellenére örültem, hogy elmentem.

A gyűlés után ettem egy hamburgert, és ittam hozzá egy pohár tejet, újabb hivatalokba vettem be magam, és még több önkormányzati dolgozót vesztegettem meg. Amikor kijöttem az utolsó hivatalból, már esett az eső. Elsétáltam a metróig, és ahogy a felszínre értem, már napsütésben ballagtam el a Midtown North kapitányságig az Ötvenedik utcában.

Fél négy fele értem oda. Joe Durkin nem volt benn. Azt feleltem, megvárom, majd megkértem az ügyeletest, ha esetleg Joe telefonálna, mondja meg neki, hogy várok rá, mert fontos dologról van szó. A jelek szerint ez történhetett, mert amikor negyvenöt perc múlva beviharzott, ez volt az első kérdése: – Mi olyan fontos?

– Minden fontos – feleltem. – Tudod, hogy mennyire értékes az időm.

– Ja. Egy dollár egy óra?

– Néha még annál is több.

– Alig várom, hogy leteljen a húsz évem – mondta. – És akkor végre én is elhelyezkedhetem a magánszektorban, és kereshetem a nagy zsozsókat.

Felmentünk az emeletre, és leültünk az asztalához. Elővettem egy cetlit, rajta egy névvel és címmel. Ránézett, majd megkérdezte: – És?

– Betörés és gyilkosság áldozata.

– Tudom – bólintott. – Emlékszem az ügyre. Le is zártuk.

– Elkaptátok az elkövetőt?

– Nem, de tudjuk, ki tette. Egy izgága kis narkós, egy rakás hasonló balhéja volt. Fel a tetőre, onnét le a tűzlépcsőn. Ezt nem tudtuk rábizonyítani, de a többiből jó párat igen. A kirendelt védője végül vádalkut kötött, és le is csukták. Nem is tudom, hány évre. Megnézhetem.

– De ebben az esetben semmi bizonyítékotok nem volt ellene?

– Nem, de egyértelmű volt, hogy ő tette. Le is zártuk az ügyet. Semmi bizonyítékunk nem volt, az igaz. Se tanú, se semmi. Miért?

– Szeretném megnézni a boncolási jegyzőkönyveket.

– Miért?

– Majd később elmondom.

– Az asszonyt agyonszúrták, és ebbe halt bele. Mi egyebet akarsz tudni?

– Majd később elmondom. És ha már úgyis a nyilvántartásba mész.

– Igen?

Elővettem egy cetlit, és letettem az asztalára. – Ezeket a boncolási jegyzőkönyveket is szeretném látni – feleltem. Joe szótlanul bámult rám. – Te meg mi a fenét csinálsz? –kérdezte végül.

– Semmi különöset, csak a szokásosat. Rágom a csontomat. Ha több dolgom lenne, akkor nem nyűglődnék ezzel az egy üggyel, de tudod, hogy van ez.

– Ne szarakodj velem, Matt. Mit derítettél ki?

– Először hadd nézzem meg a boncolási jegyzőkönyveket – válaszoltam. – Aztán beszélünk.

Willa a fehér farmerét viselte egy másik selyemblúzzal, ennek lime-zöld volt a színe. Haját leengedte, ráterült a vállára. Beengedett, aztán a lakása ajtajában várt, gyorsan megcsókolt, majd hátralépett. – Nagyon kimerült vagy – mondta aggódva. – Nagyon kimerült.

– Nem sokat aludtam az éjjel. Egész nap dolgoztam, ráadásul korán kezdtem. Behúzott, és becsukta mögöttem az ajtót.

– Feküdj le egy kicsit – mondta. – Mit szólsz hozzá?

– Annál jobban fel vagyok pörögve. És még mindig van dolgom.

– Nos, akkor legalább egy bögre tisztességes kávét hadd csináljak neked. Ma ugyanis elmentem egy ilyen puccos kávéboltba, ahol mindenféle keverékeket és pörköléseket árulnak, egyiket drágábban, mint a másikat. Mindent tudnak a kávékról, hogy melyik ország melyik vidékének melyik bokrán szedték, és milyen bogarak szarták le. Háromfélét is vettem, meg egy kis kávéfőzőt is, ami mindent megcsinál helyetted, csak éppen nem issza meg.

– Remekül hangzik.

– Töltök neked egy bögrével. Képzeld, még egy kávédarálót is rám akartak sózni, de inkább ledaráltattam magamnak. Azt mondták, ha minden főzésnél frissen darálom, akkor a legteljesebb az íze, de valahol meg kellett húznom a határt.

– Helyesen tetted.

– Kóstold meg, hogy mit szólsz hozzá. Belekortyoltam, majd letettem a bögrét az asztalra.

– Jó – mondtam.

– Csak ennyi? Jó? Ne haragudj, Matt, hosszú és nehéz napod volt. Én meg itt járatom a számat. Miért nem ülsz le? Majd megpróbálok csöndben lenni.

– Semmi baj – feleltem. – De ha nem bánod, akkor szeretnék telefonálni egyet. Fel kell hívnom Warren Hoeldtke-t.

– Paula apját?

– Most már otthon kell lennie.

– Akarod, hogy kimenjek, amíg telefonálsz?

– Nem. Maradj csak. Hallgasd csak meg nyugodtan, amit mondok neki, így legalább nem kell kétszer elmesélnem, hogy mi történt.

– Ha akarod.

Bólintottam, és leültem a telefon mellé, és tárcsáztam Hoeldtke otthoni számát. – A felesége vette fel: – Mr. Scudder? Már várta a hívását. Azonnal szólok neki.

Amikor Hoeldtke felvette a kagylót, úgy köszönt bele, mint aki a legrosszabbra van felkészülve. – Attól félek, hogy rossz hírem van – közöltem vele.

– Mondja.

– Paula halott. Július második hétvégéjén halt meg. A pontos időpontban nem vagyok biztos.

– Hogyan történt?

– Egy luxusyachton töltötte a hétvégét egy úriemberrel és egy másik párral. A pár férfitagjáé volt ez a yacht, amit City Islanden tartott.

– Balesetet szenvedtek?

– Nem egészen – feleltem. A kávémért nyúltam, és belekortyoltam. Kivételesen finom kávé volt. – Manapság mindenki ilyen gyors yachtot akar venni. Biztosan nem kell mondanom magának, hogy mekkora üzlet a drogcsempészet.

– Az a házaspár... Ők is drogot csempésztek?

– Nem. Paula barátja egy befektetési elemző volt. A másik férfi szintén a Wall Streeten dolgozott, az asszonynak meg egy kézműves galériája volt az Amsterdam sugárúton. Tisztességes emberek voltak. Még annak sincs nyoma, hogy drogoztak volna, nemhogy annak, hogy csempészték volna.

– Értem.

– A yachtjuk azonban olyan volt, amilyet a csempészek előszeretettel használnak. Ezért vetettek szemet rájuk a kalózok. Az efajta kalózkodás igen gyakori a Karib-tengeren. A hajótulajdonosok arrafele fegyvert hordanak magukkal, és tüzet nyitnak, ha egy hajó túl közel megy hozzájuk. Az északi vizeken még nincs annyi kalóz, de sajnos nem sokáig. Egyszóval egy kalózhajó közelítette meg Pauláék hajóját, és úgy tettek, mintha bajban lennének. Amikor feljutottak a fedélzetre, azt tették, mit a kalózok tesznek. Mindenkit megöltek, a yachtot meg elvitték.

– Istenem.

– Sajnálom – mondtam. – Ezt nem tudtam máshogy megfogalmazni. Amennyire tudom, nagyon gyorsan végeztek velük. Fegyverrel a kezükben léptek a fedélzetre, és azonnal tüzeltek. Paula nem szenvedett sokat. Egyikük sem szenvedett sokat.

– Édes jó istenem. Hogyan történhet meg ez manapság? Ha kalózokról hallunk, akkor szemkötős férfiak jutnak az eszünkbe, arany fülbevalóval, kivont karddal. Erről Flynn jut az eszünkbe.

– Tudom.

– Az újságok írtak róla? Mert nem emlékszem, hogy valami hasonlót olvastam volna.

– Nem – feleltem. – A esetnek nincs hivatalos nyoma.

– És ki volt az a férfi? És a másik pár?

– Megígértem valakinek, hogy a nevüket nem mondom el senkinek. Ha akarja, megszegem az ígéretemet, de remélem, nem akarja.

– Miért? Ja, azt hiszem, értem.

– A férfi nős volt.

– Én is erre gondoltam.

– A másik pár is házasságban élt, csak éppen nem egymással. Így aztán semmi jó nem sülne ki abból, ha kitudódna a nevük, a hozzátartozók pedig nem akarnak kellemetlen helyzetbe kerülni.

– Ezt meg tudom érteni.

– Én a magam részéről nem titkolnám az esetet, ha nyomozás folyna az ügyben, és a rendőrség vagy a parti őrség dolgozna rajta. De az ügyet még az előtt lezárták, hogy aktát nyitottak volna róla.

– Ezt meg hogy érti? Mert Paula és a többiek halottak?

– Nem. Mert maguk a kalózok is halottak. Egy rivális banda tagja ölték meg őket. Pár héttel a kalóztámadás után történt. Soha nem is szerzek tudomást az egészről, ha nem találkozom valakivel a másik oldalról, aki hajlandó volt beszélni. Mindent elmondtam magának, amit tőle megtudtam.

Volt még pár kérdése, én azokat megválaszoltam. Egész nap ezen a sztorin dolgoztam, így felkészülten vártam a kérdéseit. Az utolsó kérdésre sokáig kellett várnom. Korábban számítottam rá, de Hoeldtke érthető módon vonakodva tette fel.

– És a holttestek?

– A vízbe dobták őket.

– Hullámsír – mondta halkan. Egy ideig hallgatott, majd megszólalt: – Paula mindig szerette a vizet. Amikor kicsi. – hangja elbicsaklott. – Amikor kicsi volt – folytatta –, a nyarakat mindig a tónál töltöttük. Úgy kellett kiimádkoznunk a vízből. Hableánynak hívtam, mert egész nap csak úszott. Imádta.

Megkérdezte, tartom-e, amíg elmondja a feleségének, amit hallott. A kezét a kagylóra rakhatta, mert semmit sem hallottam abból, amit mondott. Aztán az asszony szólt bele: –Mr. Scudder? Meg akarom köszönni, amit tett.

– Sajnálom, hogy rossz híreket hoztam, Mrs. Hoeldtke.

– Tudnom kellett volna – mondta. – Valamilyen szinten az elejétől kezdve tudnom, éreznem kellett volna.

– Talán.

– Legalább nem kell többet aggódnunk. Most már legalább tudjuk, hogy hol van. Hoeldtke vette át a kagylót, hogy megköszönje ő is. Megkérdezte, mennyivel tartozik.

Semennyivel, feleltem. Megkérdezte, biztos vagyok-e benne. Igen, feleltem, biztos. Letettem, Willa pedig így szólt:

– Nem akármilyen történet. És ezt ma tudtad meg?

– Tegnap éjjel és ma délelőtt. Hoeldtke-t még délelőtt felhívtam, hogy rossz híreim vannak, mert azt akartam, hogy felkészüljön a feleségével, mielőtt elmondom nekik a részleteket.

– „Az anyád a tetőn van." Értetlenül néztem rá.

– Nem ismered a sztorit? Egy férfi elutazik üzleti útra, és a felesége felhívja, hogy a macskájuk elpusztult. A férfi erre felkapja a vizet, és kioktatja a feleségét: „Hogy mondhatsz ilyet? Rögtön közlöd, nem is vársz. A szívbajt hoztad rám. Ezt gyengéden lehet csak elmondani. Nem hívsz fel, hogy a macska felmászott a tetőre, leesett, és elpusztult. Hanem darabonként csinálod. Először felhívsz, hogy a macska felmászott a tetőre. Aztán megint felhívsz, és elmondod, hogy a tűzoltók próbálják meg leszedni, de nem túl biztató a helyzet. Így amikor harmadjára hívsz, már felkészültem. Most már megmondhatod, hogy a macska elpusztult."

– Azt hiszem, sejtem, mi lesz a vége.

– Persze. Hiszen a poénnal kezdtem. A férfi megint elutazik, és a felesége megint felhívja. „Hogy vagy, szívem?", kérdi a férfi. „Mi újság?" Mire az asszony így felel: „Az anyád a tetőn van."

– Igen, én is ezt tettem. Elmondtam neki, hogy a lánya a tetőn van. Tudtad követni a beszélgetést? Mindent értettél?

– Azt hiszem. Hogyan derítetted ki ezt mind? Én azt hittem, hogy egy alvilági alakot mentél el megkeresni, aki ismerte Eddie-t.

– Azt is tettem.

– És ez hogyan vezetett el Paulához?

– Szerencsével. A kontaktom semmit sem tudott Eddie-ről, de ismer pár embert, akik benne vannak a drogbizniszben. Összehozott valakivel, én jó kérdéseket tettem fel, és megtudtam, amit megtudhattam.

– Kalózok a nyílt tengeren – ismételte. – Olyan, mint valami régi film.

– Hoeldtke is ezt mondta.

– Vakszerencse.

– Vakszerencse?

– Keresel valamit, erre másvalamit találsz.

– A munkám során ezt szinte mindennapos.

– És mi van Paula telefonjával meg üzenetrögzítőjével? Meg azzal, hogy a ruháit elvitte, de az ágyneműt otthagyta?

– Az egésznek semmi jelentősége sem volt. Szerintem sok ruháját elvitte magával az útra, a többi cuccát meg abban a lakásban tartotta, amit a barátja fizetett neki. Amikor Flo Edderling belépett a szobájába, úgy látta, teljesen üres. Egyedül az ágynemű maradt ott. Aztán amikor a szoba nyitva volt, egy másik lakó besurrant, és összeszedte, ami ottmaradt. A rögzítőt azért nem vitte el magával, mert azt hitte, Paula szándékosan hagyta ott. Egyik nyom sem vezetett sehova, de arra jók voltak, hogy dolgozzam az ügyön, és a vakszerencsének, vagy minek köszönhetően megtaláltam a megoldást.

– Vakszerencse, bizony. Ízlik a kávé? Nem túl erős?

– Nincs olyan, hogy túl erős kávé. És ízlik.

– De nem iszod.

– Kortyolgatom. Ma már több literrel megittam, ezt most nem akarom ledönteni.

– Nem is tudom – vonta meg a vállát Willa. – Hónapok óta koffeinmentest ittam.

– Azért ez hatalmas lépés.

– Örülök. Akkor Eddie-ről semmit sem tudtál meg? Hogy mi nyomasztotta annyira?

– Nem – feleltem. – De nem is számítottam rá.

– Nem?

– Mert már tudtam.

– Nem értelek.

– Tényleg? – Felálltam. – Én már pontosan tudtam, mi nyomasztotta annyira Eddie-t, és azt is, hogy mi történt vele. Mrs. Hoeldtke most mondta, hogy valahol mélyen, a lelke legmélyén tudta, hogy mi történt a lányával. Én nem ennyire ösztönösen tudtam, hogy mi történt Eddie-vel, csak nem akartam tudomást venni róla. Így aztán fogtam magam, és elkezdtem olyasmit keresni, ami az ellenkezőjét bizonyítja annak, amit tudtam.

– Mit tudtál?

– Azt, hogy tévedtem. Nem az nyomasztotta, amire gondoltam, és nem úgy halt meg, ahogy gondoltam.

– Autoerotikus fulladásban halt meg, nem? – Megrázta a fejét. – Vagy azt akarod mondani, hogy mégis öngyilkos lett? Hogy tényleg meg akarta ölni magát?

– „Az anyád a tetőn van." – Willa értetlenkedve nézett rám. – Ezt nem tudom gyengéden elmondani neked, Willa. Tudom, hogy mi történt, és miért. Te ölted meg.

– A klórhidrát nagyon szúrta a szememet – mondtam. – Az a vicces az, egészben, hogy csak nekem tűnt fel, senki másnak. Nagyon keveset találtak a szervezetében, korántsem annyit, hogy érdemi hatást gyakorolt volna rá, nemhogy megölje.

– De Eddie józan alkoholista volt, ami azt jelentette, hogy semennyi klórhidrátnak nem lett volna szabad a szervezetében lennie. Eddie úgy tekintett a józanságra, mint valami egyetemes állapotra. Azaz nemcsak nem ivott, hanem nem szedett semmiféle hangulatmódosító szert vagy nyugtatót. Miután csatlakozott az AA-hoz, megpróbálta a marihuánát, de nem jött össze. Még altatót sem volt hajlandó szedni, még a sarki boltban kapható álgyógyszereket sem. Olyat meg végképp nem, amiben klórhidrát van. Ha nem tudott aludni, akkor ébren maradt. Kevés alvásba még senki sem halt bele. Ezt mondják, amikor az ember elmegy az első gyűléseire. Istenemre, hallottam én is elégszer. „Alváshiányba még soha senki nem halt bele." Néha legszívesebben hozzávágtam volna egy széket ahhoz, aki mondta, de igaz. Alváshiányba még senki sem halt bele.

Willa a hűtőnek támaszkodott, egyik tenyerét a fehér felületre nyomta a háta mögött.

– Azt akartam megtudni, hogy Eddie józanul halt-e meg – folytattam. – Fontos volt megtudnom, talán azért, mert ez lett volna kudarcokkal teli életében az egyetlen győzelem. Aztán amikor meghallottam, hogy klórhidrát volt a szervezetében, nem tudtam nem foglalkozni a halálával. Alaposan átkutattam a lakását. Ha tartott volna bármiféle pirulát, biztosan megtalálom. Aztán lejöttem hozzád, és a fürdőben a gyógyszeres szekrényben találtam egy üveg klórhidrátot.

– Azt mondta, nem tud aludni. Megőrül, ha nem alhat. Ajánlottam neki pár korty sört, de nem volt hajlandó meginni, így aztán néhány cseppet beletettem a kávéjába.

– Ez nem jó, Willa. Adtam neked egy lehetőséget, miután átkutattam a lakását.

– De olyan nagy ügyet csináltál belőle. Úgy mondtad, mintha főbenjáró bűn lett volna egy alkoholistának nyugtatót adni. Mintha egy gyerek kezébe adtam volna egy töltött fegyvert. De azért utaltam rá. Mondtam, hogy talán az utcán vette, vagy valaki adta neki.

– Klórhidrogént. Csak nézett rám.

– Ennek hívtad. Klórhidrogénnek. Beszélgettünk, és olyan ügyesen mondtad rosszul a szer nevét, mintha akkor hallottad volna először. Nagyon jól csináltad, csak éppen az időzítésed nem volt a legjobb. Mert pár perccel az után mondtad, hogy láttam a fürdőben a klórhidrátos üveget.

– Csak annyit tudtam, hogy jó altató. A nevét meg sem jegyeztem.

– Ott áll rajta az üvegen.

– Talán soha nem figyeltem rá, vagy egész egyszerűen képtelen vagyok megjegyezni egy ilyen részletet.

– Te? Egy olyan nő, aki tudja, hogy mi az a Párizsi zöld? A nő, aki tudná, hogyan kell megmérgezni Duluth vízkészletét, ha a párt ezt kéri tőle?

– Talán csak véletlenül kevertem össze.

– Véletlenül. Aztán amikor legközelebb benéztem a fürdőbe, azt láttam, hogy a gyógyszeres üveg eltűnt.

Sóhajtott.

– Meg tudom magyarázni. Tudom, hogy ostobán fog hangzani, de meg tudom magyarázni.

– Hadd halljam.

– Én adtam neki a klórhidrátot. Bejött, és arra panaszkodott, hogy képtelen aludni, ezért kávét sem volt hajlandó inni. Gondolom, valami aggasztotta, ugyanaz, amit neked akart elmondani, de nem mondta, hogy mi az.

– És?

– Azt feleltem, hogy a koffeinmentes kávétól még alhat, ráadásul az a márka, amit én iszom, még segít is elaludni, rám legalábbis ilyen hatással van. Aztán beletettem pár csepp klórhidrátot a kávéjába, de neki nem mondtam meg. Megitta, és felment a lakásába. Legközelebb akkor láttam, amikor veled kinyitottam a lakása ajtaját.

– Az ok pedig, amiért egy szót sem szóltál.

– Mert azt gondoltam, hogy szerinted én öltem meg őt! Azt hittem, hogy olyan sokat adtam neki, amitől elkábult, és emiatt vesztette el az eszméletét, miközben saját magát fojtogatta. Aztán amikor mi ketten már lefeküdtünk, rettegtem, hogy engem tartasz felelősnek a haláláért. Tudtam, hogy menynyire fanatikusan nézed ezt a józanság kérdést, és nem láttam be, mit érnék el, ha elmondanám neked, olyasvalamit tettem, aminek köze lehet a halálához. – Kezét leeresztette maga mellé. – Igaz, bűnös vagyok, de nem a meggyilkolásában.

– Jézusom.

– Látod, édesem. Látod, hogy.

– Azt kezdem látni, hogy mennyire jól improvizálsz. Gondolom, a sok év, amit fedésben éltél le, megtanított erre. Hiszen egyre csak átverted a barátaidat meg a szomszédaidat. Senki sem tudta, ki vagy valójában. Nagyszerű iskola lehetett.

– Most a régebbi hazugságaimról beszélsz. Nem vagyok büszke rájuk, de igaz, megtanultam reflexből hazudni. Most meg egy újfajta viselkedést kell megtanulnom, hiszen olyasvalakivel vagyok együtt, aki igazán fontos nekem. Minden megváltozott, és én most.

– Elég a hülye dumából, Willa.

Úgy lépett hátra, mintha megütöttem volna. – Nem fog összejönni – folytattam. – Nem pár csepp klórhidrátot tettél a kávéjába, hanem te csomóztad meg a kötelet a nyakán, és te lógattad fel. Nem lehetett annyira nehéz. Nagy, erős nő vagy, Eddie meg egy vékony kis férfi volt, aki semmit sem tudott az egészről, mert a klórhidrát kiütötte. Nagyon szépen elrendezted a szobáját, mint valami díszletet. Levetkőztetted, a padlóra dobtál pár szadomazo magazint. Hol vetted őket? A Times Square-en?

– Nem vettem semmiféle magazint. És semmit sem csináltam abból, amit elmondtál.

– Lehet, hogy az egyik eladó emlékezni fog rád. Gyönyörű nő vagy, és az ilyen újságokat eleve nem nők veszik. Nem hiszem, hogy nehéz lenne megtalálni az eladót, akitől vetted.

– Matt, bárcsak hallanád magadat. Olyan ocsmány dolgokkal vádolsz. Tudom, hogy fáradt vagy, tudom, hogy milyen napod volt, de.

– Mondtam már, hogy hagyd a süket dumát. Tudom, hogy megölted őt, Willa. Te csuktad be az ablakokat, hogy ne szökjön ki semmi szag a lakásból, mert azt akartad, hogy egy ideig ne találják meg. Aztán addig vártál, amíg valakinek feltűnik a szag, és az a valaki vagy neked szól, vagy a zsaruknak. Nem kellett sietned. Nem érdekelt, hogy mikor fedezik fel a holttestét. Az számított csak, hogy meghalt. Így a kis titkát magával vitte a sírba.

– Miféle titkot?

– Azt, ami annyira nyomasztotta. Azt, amit nem hagytál, hogy elmondjon nekem. Azt, hogy hány embert öltél meg.

– Szegény Mrs. Managan – folytattam. – Minden barátnője meghal, miközben ő csak vár a saját halálára. Akik nem halnak meg, elköltöznek. Nem messzire innen az egyik háztulajdonos narkósokat költöztetett be a lakásaiba, hogy azok terrorizálják az alacsony bérű lakókat. Bírságot szabtak ki rá. Börtönbe kellett volna kerülnie a rohadéknak.

Willa egyenesen a szemembe nézett. Nem tudtam mit kiolvasni a tekintetéből, nem tudtam, mi jár a fejében.

– De a környéken sokan költöznek maguktól – mondtam. – A tulajdonos kivásárolja őket. Ajánl nekik öt-tíz vagy húszezer dollárt, hogy költözzenek ki. Sok lakó nem is nagyon érti, hogy miért kap most annyi pénzt, amennyit egész élete alatt sem költött el lakbérre. Aztán elfogadják a pénzt, csak éppen nem találnak olyan lakást, amit meg tudnak engedni maguknak.

– Ez itt a rendszer.

– Mókás egy rendszer. Alacsony bért fizet az ember egy lakásért húsz-harminc évig, aztán az épület tulajdonosa kisebbfajta vagyont ajánl neki azért, hogy elköltözzön onnan. Az ember azt hinné, hogy a tulaj meg akarja becsülni a jó bérlőt. Csak éppen ugyanez történik az üzleti életben is. A cégek a legjobb alkalmazottaiknak fizetnek súlyos pénzeket azért, hogy korán nyugdíjba menjenek. Így a helyükre fel lehet venni fiatal gyerekeket sokkal alacsonyabb fizetésért. Az ember nem gondolná, hogy így működik, pedig így működik.

– Nem tudom, mire akarsz kilyukadni.

– Nem? Sikerült belenéznem Gertrude Grod boncolási jegyzőkönyvébe. Közvetlenül Eddie fölött lakott, és nagyjából akkor halt meg, amikor Eddie úgy döntött, hogy leszokik a piáról. Mrs. Grodban nagyjából annyi klórhidrát volt, mint Eddie-ben. A háziorvosa soha nem írta fel neki, és a St. Clare-ben és a Roosevelt kórházban sem állítottak ki neki ilyen receptet. Szerintem bekopogtál hozzá, meghívattad magad egy teára, és amikor nem nézett oda, pár cseppet tettél a csészéjébe. Kifele menet pedig gondoskodtál róla, hogy az ablakok nyitva legyenek, mert így Eddie minden gond nélkül juthat be a lakásába késsel a kezében.

– Miért tette volna ezt meg nekem Eddie?

– Szerintem a szex miatt. Azzal tartottad sakkban. Eddie akkortájt szokott le a piáról, és mentálisan nem nagyon volt rendben. Te meg könnyen ráveszed az embereket arra, hogy azt tegyék, amit akarsz. Gondolom, meggyőzted Eddie-t, hogy szívességet tesz az öregasszonynak. Nekem is előadtad, hogy senkinek sem kellene csúnyán megöregednie. Mrs. Grod nem tudta, mi történt vele, mert a gyógyszer miatt mélyen aludt, semmit sem érzett. Eddie-nek nem volt más dolga, mint felmenni egy emeletet, és belevágni a kést az alvó nőbe.

– És miért nem öltem meg én magam? Ha már egyszer úgyis ott voltam a lakásában, és klórhidrátot tettem a teájába.

– Mert azt akartad, hogy betöréses gyilkosságként könyveljék el. Eddie meg azért ehhez nálad jobban értett. Belülről bezárta az ajtaját, még a biztonsági láncot is beakasztotta, mielőtt távozott az ablakon. Láttam a rendőrségi jegyzőkönyvet. Úgy kellett betörni az ajtaját. Ezt ügyesen kitaláltad, mert senki sem kételkedett abban, hogy hogyan halt meg.

– És miért akartam megölni?

– Egyszerű. A lakásáért.

– Nézz körül – mutatta. – Már van egy lakásom. A földszinten. Mire kellett volna nekem az ő lakása?

– Ma sok időt töltöttem különböző hivatalokban. Az egész délelőttöt, meg a délután egy részét. Elég nehéz megtalálni valamit a nyilvántartásban, de ha az ember igazán eltökélt, és tudja, hogy mit keres, akkor sok mindent meg lehet tudni. Én kiderítettem például, hogy kié ez az épület. Egy Daskap Ingatlan Holding nevű cégé.

– Ezt én is megmondhattam volna neked.

– Azt is megtudtam, hogy kinek a tulajdona ez a cég. Egy Wilma Rosser nevű nőé. Gondolom, nem lenne olyan nehéz bebizonyítani, hogy Wilma Rosser és Willa Rossiter egy és ugyanaz. Megvetted az épületet, beköltöztél, de mindenkinek azt mondtad, hogy te csak a gondnok vagy, és így kaptad a lakást.

– Az embernek nincs más választása – felelte. – Egyetlen tulajdonos sem lakhat a bérlői között, hacsak nem rejti el a személyazonosságát. Különben soha nem hagyják élni. Én csak vállat vonok, hogy a tulaj most nincs itt, majd felhívom, meg ilyenek.

– Kemény lehet – mondtam. – Úgy fenntartani az épületet, hogy a bérlőid jóval a piaci ár alatt bérlik a lakásokat.

– Kemény – bólintott. – Itt van az az asszony, akiről beszélsz. Az önkormányzat által meghatározott lakbért fizette. Egész évben nem fizetett annyit a lakásáért, mint amennyibe télen a fűtés került. De azt nem hiheted, hogy ezért megöltem.

– Őt és még másokat. Nem csak ez az egy épületed van. Két másik cégben is tulajdonos vagy a Daskap mellett. Az egyik cégé a közvetlenül mellettünk álló épület. A másik cégé a szemközti két épület, a tulajdonosa meg egy bizonyos W.P. Taggart. Wilma P. Rosser három évvel ezelőtt vált el Új-Mexikóban Elroy Hugh Taggarttől.

– Egyszerűen rám ragadt, hogy sok nevet használjak. A párt miatt, tudod.

– Az egyik szemben lévő épületben nem ajánlatos azóta lakni, hogy te megvetted. Az elmúlt másfél évben öten haltak meg. Az egyik öngyilkos lett. A nőt a konyhájában találták meg, fejét a sütőbe dugta. A többiek természetes halállal haltak meg. Szívinfarktus, légzési rendellenesség. Amikor öreg és beteg emberek halnak meg, senki sem nyomoz olyan alaposan. Egy öregembert könnyedén meg lehet fojtani, egy öregasszonynak meg könnyen bele lehet tenni a fejét a sütőbe. Ez kicsit veszélyes az esetleges robbanás miatt, és egy lakó miatt nem akarsz egy egész épületet felrobbantani. Éppen ezért használtad csak egyszer ezt a módszert.

– Erre semmi bizonyítékod nincs – mondta. – Naponta százával halnak meg öregek. Nem az én hibám, hogy ennyire rájuk jár a rúd.

– Mindegyik tele volt klórhidráttal, Wilma.

Mondani akart valamit. Kinyitotta a száját, de valami megállította a szavakat. Nehezen vette a levegőt, aztán keze a szájához mozdult, mutatóujjával megdörzsölte az ínyét a Chicagóban elvesztett két fogát pótló híd fölött. Megint sóhajtott, súlyosan, aztán valami kiszaladt az arcából, válla beesett.

– Istenem – sóhajtott. – Nem hiszem el, hogy nem hiányzik neked a pia.

– Azt nem mondtam. Néha hiányzik.

– Nekem hiányozna. Matt, ezek az emberek csak várták a halált. Csak várták és várták.

– És te csak szívességet tettél nekik.

– Mindenkinek szívességet tettem, magamat is beleértve. Huszonnégy lakás van ebben az épületben, nagyjából mindegyik ugyanakkora, és ugyanolyan a beosztásuk. Ha felújíttatom őket, és átalakítom az egészet társasházzá, akkor minimum százhuszonötezer dollárt kaphatok értük. Az utcára nézőkért még annál is többet. Szebbek és naposabbak. Ha tényleg szépen megcsináltatom őket, fel lehet tornászni az árat. Tudod, hogy mennyi a vége?

– Kétmillió dollár?

– Közel a háromhoz. Épületenként. Minden, a szüleimtől örökölt centem ráment arra, hogy megvegyem őket, és térdig járok a jelzálogban. A bérleti díj alig takarja a törlesztő részleteket, az adót meg a számlákat. Van pár lakóm, akik majdnem piaci árat fizetnek, különben az egészet el kellett volna már adnom. Matt, szerinted az rendben van, hogy rendelet írja elő, mennyi lakbért kérhetek bizonyos lakóktól? Olyan keveset, ami a költségeimre se elég?

– Természetesen nincs rendben. Az van rendben, hogy mindegyik meghal, és így tizenkét millió dollárral leszel gazdagabb.

– Annyit nem kapnák. Ha már a lakások egy bizonyos százaléka üres, akkor az egész épületet eladhatom egy társasházak kialakítására specializálódott cégnek. Ha minden összejön, akkor épületenként nagyjából egymillió dollárt kereshetek.

– Összesen négymilliót.

– Talán az egyiket el sem adom. Nem tudom, még nem döntöttem el. Így vagy úgy, de sok pénzt fogok keresni.

– Nagyon sokat.

– Mégsem olyan sok, mint amennyinek hangzik. Régebben a milliomosok tényleg nagyon gazdagok voltak. Most meg a lottón az egymilliós főnyereményre sokan csak legyintenek, hogy az milyen kevés. De kétmillió dollárból szépen el tudnék élni.

– Milyen kár, hogy nem lesz rá lehetőséged.

– Miért nem? – Odanyúlt, megfogta a kezemet, én pedig éreztem benne az energiát. –Matt, nincs több gyilkosság. Azzal végeztem, soha többet nem csinálom.

– Alig két hónapja halt meg az egyik lakód.

– Ebben az épületben? Carl White? Jézusom, Matt, rákos volt!

– Tele volt klórhidráttal, Wilma.

Válla beesett. – Haldoklott – magyarázta. – Magától is meghalt volna pár hónapon belül. Állandó fájdalmai voltak. – Tekintetét rám emelte. – Azt hiszel rólam, amit akarsz, Matt. Tőlem akár még Lucrezia Borgia reinkarnációjának is tarthatsz, de azt nem állíthatod, nyereségvágyból öltem meg Carl White-ot. Azt a pár száz dollár lakbért vesztettem el a halálával, amit még kifizetett volna nekem.

– Akkor miért ölted meg?

– Biztosan nem hiszel nekem, és kiforgatod a szavaimat, de könyörületből öltem meg.

– És Eddie Dunphy-t? Őt is könyörületből ölted meg?

– Istenem – mondta. – Őt nagyon megbántam. Őt egyedül. A többiek végeztek volna magukkal, ha van egy kis eszük. Nem, Eddie-t nem könyörületből öltem meg. Hanem önvédelemből.

– Mert attól féltél, hogy beszélni fog.

– Tudtam, hogy beszélni fog. Egyszer beállított ide, és bejelentette, hogy beszélni fog. Tudtam, hogy benne van az AA-ban, a nyomorult marha, és úgy beszélt nekem, mint valami vallásos fanatikus, aki meglátta Jézus Krisztus arcát a mosogatóvízben. Azt mondta, le kell ülnie valakivel, és mindent el kell mondania neki, de nem kell aggódnom, mert a nevemet ki fogja hagyni belőle. „Megöltem valakit a házban, ahol lakok, hogy a tulajdonos megszerezze a lakását, de nem mondom meg a tulaj nevét." Azt is mondta, hogy akinek elmondja, soha nem adná tovább senkinek.

– Igazat mondott. Nem adtam volna tovább.

– Nem szóltál volna a gyilkosságokról a rendőrségnek? Bólintottam. – Megszegtem volna a törvényt, de nem ez lett volna az első alkalom, ahogy nem ez lett volna az első gyilkosság sem, amiről nem szólok a rendőrségnek. Isten nem engem jelölt ki, hogy bármit is jóvátegyek a világban. Nem vagyok pap, de amit mondott volna, azt úgy kezeltem volna, mint amit a gyónási titok véd. Azt ígértem neki, hogy bízhat bennem, és ezzel a bizalommal nem éltem volna vissza.

– És az én bizalmam? – Közelebb jött hozzám, kezét a csuklómra tette, majd ujjai elindultak a karomon. – Amikor becsöngettél, azért hívtalak be, hogy kiderítsem, mennyit tudsz. De ehhez nem kellett volna ágyba bújnom veled. Azért feküdtem le veled, mert akartam. Nem mondtam semmit.

– Arra sem számítottam, hogy beléd szeretek – folytatta. – De megtörtént. Hülyének érzem magam, amiért kimondtam, mert ezt is kiforgatod, de történetesen ez az igazság. Nem tudom, te szerelmes vagy-e belém. Szerintem lassan kezdtél belém szeretni, és most emiatt vagy ilyen mérges rám. Viszont az elejétől kezdve valami erős és igazi dolog volt kettőnk között, és én most is érzem, ahogy te is. Vagy te nem érzed?

– Nem tudom, mit érzek.

– Szerintem meg igen. Jó hatással vagy rám, Matt. Már rendes kávét iszom. Miért nem adsz kettőnknek egy esélyt?

– Hogyan tehetném?

– Nincs könnyebb dolog a világon. Csak el kell felejtened, amit ma este mondtunk. Matt, az előbb te magad mondtad, hogy nem a te dolgod mindent jóvátenni a világon. Ha Eddie elmondta volna neked, akkor nem teszel semmi, hanem hallgatsz. Miért nem tudsz ennyit megtenni értem?

– Nem tudom.

– Miért nem? – Egy kicsit közelebb hajolt, és éreztem a whiskyt a leheletén, és eszembe jutott, milyen az íze a szájának. – Matt, soha többé nem ölök meg senkit sem. Ezzel egy életre végeztem, esküszöm neked. Különben sincs bizonyíték arra, hogy bárkit is megöltem volna. Pár embernek bejutott a szervezetébe egy hétköznapi gyógyszer nem halálos dózisban. Senki sem tudja bizonyítani, hogy én adtam be nekik. Még csak azt sem lehet bizonyítani, hogy valaha volt a tulajdonomban olyan gyógyszer.

– A múltkor leírtam, mi van írva az üveg címkéjére. Megvan a recept száma, a gyógyszertár neve, a kiadás dátuma, az orvosod neve...

– Aki azt mondja neked, hogy nehezen tudok elaludni. Magamnak vettem a klórhidrátot. Matt, nincs semmilyen közvetlen bizonyíték. Tiszteletben álló állampolgár vagyok, több bérház van a tulajdonomban, megengedhetek magamnak jó ügyvédeket. Milyen erős lábakon állna ellenem bármilyen gyanúsítás, ha még közvetett bizonyíték se sok van?

– Ez egy jó kérdés.

– És miért kellene mindezen keresztülmennünk, Matt? – simított végig borostás arcomon. – Matt, kedvesem, mind a ketten idegesek vagyunk, feszültek, őrült napunk volt. Miért nem fekszünk le? Miért nem vetkőzünk le most mind a ketten, és meglátjuk, utána mit érzünk. Mit szólsz hozzá?

– Meséld el nekem, hogy hogyan ölted meg őt, Willa.

– Esküszöm neked, semmit sem érzett, még csak nem is sejtette, hogy mi történik. Felmentem beszélni vele. Beengedett. A teájába csöppentettem pár csepp klórhidrátot. Aztán lejöttem a lakásomba, és amikor később visszamentem hozzá, már mélyen aludt.

– És mit tettél?

– Amit mondtál. Amit kikövetkeztettél. Okos vagy, Matt. Jó detektív.

– Szóval hogyan csináltad?

– Már le volt vetkőzve. Csak egy póló volt rajta. Felkötöttem a csőre a ruhaszárító kötelet, aztán felültettem őt, és a nyaka köré tettem a hurkot. Meghúztam a kötelet, a többit a saját teste végezte el. Saját magát fojtotta meg. Ennyi az egész.

– És Mrs. Grod?

– Az is úgy történt, ahogy mondtad. A teájába csöpögtettem a klórhidrátot, és kinyitottam az ablakát. Nem én öltem meg, hanem Eddie. Úgy intézte, mintha dulakodtak volna, belülről bezárta az ajtót, aztán a tűzlépcsőn visszament a lakásába. Matt, ők mind belefáradtak az életbe. Én csak segítettem nekik rálépni arra az útra, amit amúgy is kerestek.

– A halál könyörületes angyala.

– Matt?

Kezét levettem a vállamról, hátraléptem. Szeme tágra nyílt, ahogy megpróbálta kitalálni, mit akarok tenni. Vettem egy mély levegőt, kifújtam, aztán levettem a zakómat, és rátettem a szék háttámlájára.

– Ó, édesem – mondta.

Levettem a nyakkendőmet, és rádobtam a zakóra. Kigomboltam az ingemet, és kihúztam a nadrágomból. Elmosolyodott, és közelebb lépett, hogy megöleljen. Felemeltem a kezem, megállt.

– Matt.

Kibújtam az ingemből. Azonnal meglátta a kis mikrofont. A mellkasomhoz volt ragasztva, a drót hátra vezetett a derekamhoz. Willának kellett pár perc, hogy felfogja, mi történt.

Aztán leesett neki, arcát kezébe temette. Egyik kezével az asztalba kapaszkodott, hogy ne essen el.

Miközben töltött magának egy pohár whiskyt, én felöltöztem.

Bevittem a kapitányságra. Szép trófea volt Joe Durkinnek, és segítőinek, Bellamynek és Andreottinak. Willa nem maradt sokáig előzetesben. Az épületekre újabb jelzálogot vett fel, abból kifizette az óvadékot, és most szabadlábon várja az első tárgyalást.

De szerintem nem lesz belőle tárgyalás. Az újságok elég részletesen beszámoltak az ügyről, és persze radikális múltja és nem hétköznapi szépsége miatt még többet írtak róla. A felvételt, amit csináltam, a bíróság feltehetően elfogadja, bármennyire is ellenkezik majd az ügyvédje. Ettől eltekintve azonban vajmi kevés közvetett bizonyíték áll rendelkezésre, így aztán az a legvalószínűbb, hogy az ügyvédje vádalkut javasol a manhttani kerületi ügyész hivatalának, amit azok el is fogadnak majd. Willának ülnie kell majd egy évet, maximum kettőt. A legtöbben azt mondják majd, hogy ezt könnyen megúszta. Ám a legtöbben egy napot sem töltöttek börtönben.

Pár dolgot elhoztam Eddie lakásából. Főleg könyvet, meg a tárcáját. Az összes, AA-val kapcsolatos könyvet meg kiadványt elvittem a St. Paulba, és letettem az asztalra a többi mellé. A Nagy Könyvet és a Tizenkettő és Tizenkettőt odaadtam egy újonnan csatlakozott srácnak. Ray a neve, és azóta sem láttam. Nem tudom jár-e gyűlésre, vagy józan maradt-e, de ha mégis inni kezdett, nem a könyvek miatt tette.

Az anyja bibliáját megtartottam. Nekem is van egy, a King James-féle verzió, de úgy gondoltam, hogy nem árt egy katolikus változat. A King James-félét jobban szeretem, bár az is igaz, hogy azt sem sűrűn forgatom.

Hetvenkét dollárnyi mentális energiát áldoztam arra, hogy kitaláljam, mit tegyek a tárcájában talált harminckét, illetve a bibliájában talált negyven dollárral. Végül úgy döntöttem, hogy én hajtom végre a végrendeletét, aztán felbéreltem magam, hogy kiderítsem, ki ölte meg őt, majd a munkadíjamat hetvenkét dollárban állapítottam meg. Az üres tárcát a szemétkosárba dobtam, hogy kellemetlen csalódást okozzon majd egy éles szemű kukabúvárnak.

Eddie temetéséről a Twomey & Sons gondoskodtak a Tizennegyedik utcában, közel a St. Bernardhoz. Mickey Ballou fizette a szertartás költségét.

– Legalább egy pap olvas fel a bibliából – mondta –, és tisztességes temetőben nyugszik. De szerintem rajtam és rajtad kívül senki sem lesz ott. – A gyűlésen megemlítettem, hogy mikor és hol lesz Eddie búcsúztatója, és kéttucatnyian eljöttek.

Ballou megdöbbenve vont félre. – Azt hittem, mi ketten leszünk csak itt – mondta. – Ha tudom, hogy többen eljönnek, akkor iderendeltem volna valami enni– meg innivalót. Vagy meghívom őket a Groganbe.

– Ezek az emberek nem szívesen mennének oda.

Ballou óvatosan körbenézett a helyiségben, és lassan bólintott.

– Mert ezek az emberek nem isznak.

– Ma nem.

– És innét ismerték Eddie-t. És most az ő kedvéért jöttek el. – Ezen elgondolkodott, aztán megint bólintott. – Szerintem Eddie-nek nem lehet oka panaszra.

– Szerintem sem.

Nem sokkal Eddie temetése után Warren Hoeldkte hívott fel. Egy kis búcsúztatót, megemlékezést szerveztek Paulának, és gondolom, a hívása a gyász része volt.

– Annyit közöltünk, hogy egy hajóbalesetben halt meg – mondta. – Sokat beszéltünk róla a feleségemmel, és ezt találtuk a legjobb megoldásnak. Ez az igazság, ha nem is a teljes igazság.

Azt is mondta, hogy a feleségével úgy gondolják, engem nem fizettek ki rendesen. –Elküldtem magának egy csekket – mondta. Nem vitatkoztam vele. Elég sokáig voltam New York-i zsaru ahhoz, hogy ne vitatkozzam azzal, aki pénzt akar adni nekem.

– És ha egyszer kocsit akar venni – folytatta –, hozzám forduljon, beszerzési áron adom magának. Őszinte örömmel.

– Köszönöm, de nem tudnék hol parkolni vele.

– Tudom. New Yorkban akkor sem akarnék kocsit, ha valaki ingyen adná. Ugyanakkor eszem ágában sincs ott élni, akár kocsival, akár anélkül. A csekket pár napon belül meg kellene kapnia.

Három nap múlva érkezett meg, ezerötszáz dollárról szólt. Egy ideig azon tűnődtem, hogy zavar-e, amiért elfogadtam, és végül úgy döntöttem, hogy nem. Megdolgoztam érte, megfelelő mennyiségű munkát fektettem bele, és megfelelő eredményre is jutottam. Nyomtam a falat, és a fal mozdult egy kicsit, így dolgoztam, azért meg pénz jár.

Egy részét beraktam a számlámra, egy részét meg készpénzben felvettem, és kifizettem pár számlát. Az összeg tizedéért egydollárosokat kértem, és valahányszor elmentem otthonról, mindig tettem a zsebembe jó néhányat, hogy adjak azoknak, akik az utcasarkon kérik.

Ugyanaznap, amikor megkaptam a csekket, Jim Faberrel vacsoráztam. Elmeséltem neki a teljes sztorit. El kellett mondanom valakinek, Jim pedig rendes alak, meghallgatott. – Végül kitaláltam, hogy mi mennyibe került – mondtam neki. – Ezer dollárba az, hogy kiderítettem, Paula hogyan halt meg, és ezerötszázba az, hogy hazudtam a szüleinek.

– Az igazságot nem mondhattad meg nekik.

– Azt nem. Ehelyett egy igazságot mondtam nekik. Azt, hogy a lányuk azért halt meg, mert rossz időben rossz helyen tartózkodott, és a gyilkosa is halott. A hullámsír ezerszer jobban hangzik, mint az, hogy disznók ették meg, de végül is mit számít? Az ember mindkét esetben halott; és mindkét esetben valami megeszi.

– Jogos.

– Halak vagy disznók – folytattam. – Mi különbség a kettő között? Bólintott. – Miért akartad, hogy Willa meghallgassa a beszélgetésedet a Hoeldtke házaspárral?

– Mert azt akartam, hogy Paulára fókuszáljon, és Eddie-vel meglepjem. És azt sem akartam, hogy esetleg az előzetesben elszólja magát, hogy mégsem úgy halt meg a lány, ahogy a szüleinek elmondtam. – Elgondolkodtam. – Vagy talán csak szimplán hazudni akartam neki.

– Miért?

– Mert sok mindent elmondtam neki még azelőtt, hogy megnéztem volna Eddie boncolási jegyzőkönyvét, és megtaláltam volna a klórhidrátos üveget a fürdőszobájában. Akkor már kezdtem elhúzódni tőle. Utána nem feküdtem le vele. Egyszer elmentünk még vacsorázni, és bátorítottam, hogy igyon. Azt akartam, hogy rúgjon be. Semmi kedvem nem volt ágyba bújni vele. Akkor még nem voltam biztos benne, hogyan csinálta, nem tudtam még mindent, de sejtettem, hogy mi lehet az igazság, és nem akartam intimitást vele, ahogy az intimitás illúzióját sem.

– Willa fontos volt neked.

– Kezdett az lenni.

– És most hogy érzed magad?

– Nem valami jól.

Bólintott, és töltött magának még egy csésze teát. Egy kínaiban ültünk, és máikét kancsó teát megittunk. – Ezt meg nehogy elfelejtsem már – szólalt meg Jim, benyúlt a belső zsebébe, és elővett egy kis dobozt. – Nem hiszem, hogy ettől különösebben jókedved lenne – mondta-, de mégis valami. Nyisd csak ki. Ajándék.

A dobozban névjegykártyák voltak, nagyon szép dombornyomásos névjegykártyák. A nevem állt rajta, Matthew Scudder, meg a telefonszámom. Más nem.

– Köszönöm – mondtam. – Ezek nagyon szépek.

– Arra gondoltam, hogy nem élhetsz enélkül. Aztán a haverodnak nyomdája van. Akkor meg végképp nem élhetsz névjegykártya nélkül.

Még egyszer megköszöntem neki, és nevetni kezdtem. Megkérdezte, mi olyan vicces.

– Ha korábban is lett volna névjegykártyám – feleltem –, akkor soha nem derítettem volna ki, ki ölte meg Paulát.

A Mets szépen első lett a divíziójában, és a következő héten kezdték el a rájátszást a Dodgersszel. A Yankeesnek még volt matematikai esélye, de sokkal sanszosabb, hogy a Red Sox lesz az Oakland ellenfele.

Aznap éjjel, amikor a Mets nyert, Mickey Ballou hívott fel. – Eszembe jutottál –mondta. – Egyik este beugorhatnál a Groganbe. Üldögélünk, hazugságokat és szomorú történeteket mesélünk egymásnak.

– Jól hangzik.

– Reggel meg elmegyünk a hentesek miséjére.

– Tegyük azt – feleltem.

– Azokon az embereken is gondolkoztam, akik eljöttek elbúcsúzni Eddie-től. Te is jársz azokra a gyűlésekre, igaz?

– Igen, járok.

Kicsit elhallgatott, majd így folytatta: – Egyszer talán megkérlek, hogy vigyél magaddal. Kíváncsiságból. Hogy lássam, mégis milyen.

– Bármikor, Mick.

– Nem rohanok, meg annyira nem is fontos. Ezt nem sietteti az ember, igaz? Majd ha egyszer úgy alakul.

– Szólj, amikor úgy alakul.

– Majd meglátjuk.

Szerintem a rájátszás alatt kimegyek egy vagy két meccsre a Shea-be. A Dodgers nem okozhat nekik gondot. A bajnokságban tizenkét meccsből tizenegyszer legyőzték őket, szóval most is menni fog.

De soha nem lehet benne biztos az ember. Most csak hat meccset játszanak. A rövidebb szériáknál soha nem lehet biztosra menni.