E. D. BIGGERS

A sárga detektív

I. FEJEZET

SZAKADÓ ESŐBEN A PICCADILLYN

Duff felügyelő, a Scotland Yardról, zuhogó esőben sétált a Piccadillyn. Messziről, a Szent James-park mögül, hallja, amint a parlament épületén a Big Ben elüti a tízet. 1930. február hatodikának estéje van. Tessék jól megjegyezni a dátumot és az órát, ami felügyelőkkel kapcsolatban kerül szóba, noha ebben az ügyben ezek az adatok nem is olyan fontosak. Sohasem fognak döntő bizonyítékként hivatkozni rájuk a bíróság előtt.

Duff felügyelő, aki különben kiegyensúlyozott és derült természet, ebben az órában kissé nyugtalan és rosszkedvű volt. Csak reggel fejeződött be egy hosszú és unalmas ügye, délelőtt ő maga is ott ült a tárgyalóteremben, és figyelte a bírót, amint jól ismert fekete talárjában kihirdette a halálos ítéletét egy szomorú kis emberke fölött.

Erre gondolt most Duff, a gyáva gyilkosra, akiből kiveszett minden lelkiismeret és emberi érzés. És milyen körvadászatot kellett rá rendezni a Scotland Yardnak! De végül győzött a kitartás – no és egy kicsit a Duff szerencséje is. Ez hát megvolna. Már el is múlt, mi következik most?

Duff lassan lépkedett, szorosan beburkolózott ulszterjébe, puha kalapja karimájáról csurgott az esővíz. Előzőleg három órát ült egy moziban, azt remélte, hogy megszabadul a gondolataitól. Valahol a déli tengerek partján fotografálták a filmet: pálmákkal szegélyezett partok, ragyogó ég, örök napfény. Amint nézte, hirtelen eszébe jutott egy detektívkollégája, akivel néhány évvel ezelőtt ismerkedett meg San Franciscóban. Egy derék fickó, aki az embervadászat nemes mesterségét hasonló vidéken űzte. Fehér felhőket kergetnek a szelek a virágzó fák fölött, és örök június van ott. A felügyelő elmosolyodott ezen a kedves emléken.

Az eső egyre jobban szakadt, most megújult erővel vágott végig rajta. Behúzódott egy kapuba, és onnan nézett szét a képen, amely elébe tárult. Megszámlálhatatlan elektromos lámpa fénye csillogott bizonytalanul a záporban, kis tócsák fénylettek az utcán. Duff társaság után vágyott, keresztülment a köröndön, és eltűnt egy sötét átjáróház kapujában. Pontosan kétszáz yardnyira az utcai fénytől és a forgalomtól egy komor épülethez ért, amelynek földszinti ablakain vasrácsok voltak, és amely előtt halvány lámpa világított. A következő percben már a Wine street-i rendőrkapitányság jól ismert lépcsőjén lépkedett fölfelé. Hayley kerületi felügyelő egyedül volt a szobájában. – Sovány, fáradtnak látszó ember volt, de földerült az arca, mikor megpillantotta régi barátját.

– Gyere csak, Duff fiam – mondta. – Éppen szükségét éreztem egy kis beszélgetésnek.

– Örülök – válaszolta Duff. Letette csöpögő kalapját, átázott kabátját, és leült. A szomszédos szoba ajtaja nyitva volt, ott egy csomó detektívet látott, valamennyi újságot olvasott.

– Meglehetősen nyugalmas este, mi?

– Hála istennek igen – válaszolta Hayley. – Kicsit később ugyan razziára megyünk egy éjszakai klubba, de ez a legizgalmasabb eset, ami mostanában előfordult nálunk. De igaz, nekem megint gratulálnom kell.

– Gratulálni? – pillantott fel Duff.

– Igen – a Borough-esethez. Külön dicséret Duff felügyelő részére a bírótól. Ragyogó munka, intelligens következtetések és még egy csomó hasonló elismerés.

Duff vállat vont.

– Igen, mindenesetre köszönöm, öregem. – Elővette pipáját, és tömködni kezdte. – De hát ez már elmúlt. Holnapra már el is felejtik. – Egy pillanatig hallgatott, aztán még hozzátette: – Különös egy mesterség ez a mienk, mi?

Hayley fürkésző tekintettel nézett rá.

– Ez a reakció – bólintott aztán felé. – Én is mindig ezt érzem egy nehéz eset után. A munka hiányzik megint, fiam. Az új rejtély. Új akadály. Hogy ne legyen idő az elmélkedésre. De hát mielőtt kitöröljük emlékezetünkből a múltat, nem nyújthatnám át mégis néhány szerény szóval az én elismerésemet is? A te munkád ebben az esetben igazán példás volt.

– Szerencsém volt – mondta Duff –, ezt ne felejtsd el. Mint jó öreg főnökünk, Sir Frederic Bruce mondotta mindig: kemény munka, intelligencia és szerencse, de e három közül is a szerencse a legfontosabb.

– Ó, szegény Sir Frederic.

– Éppen ma este gondoltam rá. Eszembe jutott ő és a kínai detektív, aki gyilkosát kézre kerítette.

Hayley bólintott:

– Az a hawaii fickó, Chan kapitány, vagy mi volt a neve?

– Igen, Charlie Chan. Most felügyelő Honoluluban.

– Hallottál róla azóta?

– Néha-néha valamit. – Duff meggyújtotta a pipáját. – Elfoglalt ember, mint én, de azért néha levelezünk egymással. Valahogy sosem tudom elfelejteni Charlie-t. Néhány hónappal ezelőtt írtam neki utoljára, és kértem, hogy írjon magáról valamit. Éppen ma reggel érkezett meg a válasza.

Duff elővett egy levelet a zsebéből.

– Úgy látom azonban, hogy nem sok újság van benne – tette hozzá mosolyogva.

Hayley hátradőlt a székében.

– Nem baj, halljuk a levelet.

Duff két lapot húzott elő a borítékból, és kiteregette maga elé. Egy pillanatig nézte a sorokat, amelyeket egy másik rendőrkapitányságon gépeltek, a világ túlsó oldalán. Aztán a szája körül bujkáló mosollyal kezdte olvasni, egy Scotland Yard-i felügyelőnél szinte szokatlan gyengéd hangon.

Igen tisztelt és nagyra becsült Barátom!

Az Ön nyájas levele hosszú utat tett meg rég elmúlt időkön keresztül, és elhozta az én érdemetlen lelkembe rég elmúlt dolgok boldog emlékét. Mi a vagyon? Mi a gazdagság? Írd le barátaid névsorát, és megkaptad a feleletet. Én tökéletesen elég gazdagnak érzem magamat, ha tudom, hogy az Ön rendkívül elfoglalt fejében még mindig van egy kis hely az értéktelen C. Chan számára. De ha megfordítjuk a képet, hogy megnézzük a másik oldalát is: én sem felejtem el Önt. Soha. Azok az elismerő szavak, amelyekkel Ön egyszer kitüntetett engem, örökké meg nem érdemelt büszkeséggel töltenek el. Visszatérve tiszteletre méltó levelének engem illető részére, hogy mi újság van körülöttem, erre szomorúan azt kell válaszolnom, hogy semmi a világon. Az eső az ereszről ugyanazokon a régi csatornákon csurog, és ez egyszersmind tökéletes képe annak az életnek is, amit én élek. Gyilkosság nem sok van Honoluluban. A nyugodt ember az igazán boldog ember, és nekem nem sok okom van panaszra. A keleti emberek tudják, hogy megvan a maga ideje a halászásnak, és megvan az ideje a háló szárításának is. De néha kicsit aggaszt már, hogy túl soká tart a háló szárítása. Miért van ez? Lehetséges az, hogy keleti karakterem megváltozott, mert túl sokáig éltem a nyugtalan amerikaiak között? Ez nem ok. Nyugtalanságomat titokban tartom. Jelentéktelen ügyeket intézek semmitmondó arccal. De néha, amikor esténként kint ülök a verandámon, és elnézek az alvó város fölött, türelmetlenül szeretném, ha izgalmas, fontos jelentésekkel zörögne a telefon. De nem baj. Itt vannak a gyerekeim, akik nagyon szépen tanulnak angolul, ahogy itt a helybeli iskolában tanítják. Nagyon megörvendeztetett a hír, hogy az Úr önnek más sorsot rendelt. Sokszor gondolok Önre ott, a nagy városban, ahol lakik. Az Ön kitűnő tehetségének nem szabad állóvízként mozdulatlanul pihenni. Ott sokszor cseng a telefon, s indulhat új hajszára. Az én szívem tudja, hogy a siker mindig mosolyogva kíséri útján. Éreztem ezt akkor is, amikor az a nagy kitüntetés ért, hogy társaságában dolgozhattam. Tudja, hogy a kínaiak nagyon érzékeny idegzetűek. Milyen kedves, hogy nagy eszét azzal is fárasztja, hogy gyermekeim iránt érdeklődik. Ha gyorsan összeszámolom, már tizenegyen vannak. Sokszor gondolok a bölcs ember mondására: könnyű kormányozni egy királyságot, de nehéz egy családot. De azért megy valahogy. Legnagyobb lányom, Rose egyetemi hallgató. Még egyszer: forró hála kedves, hosszú leveléért. Talán még találkozunk egyszer, bár most tengerek és szárazföldek elcsüggesztően sok mérföldje van közöttünk. Fogadja frissen felajánlott mély tiszteletemet. Legyen biztos az útja mindenütt, ahová a kötelesség vezeti. Mély alázattal híve örökre

CHARLIE CHAN.

Duff befejezte az olvasást, és lassan összehajtogatta a levél lapjait. Amikor fölpillantott, Hayley kétkedve tekintett hátra.

– Bájos – mondta a kerületi felügyelő. – Dehát egy kicsit naiv. Csak nem akarod azt mondani, hogy ezt a levelet ugyanaz az ember írta, aki kézre kerítette Sir Frederic Bruce gyilkosát?

– Ne vezessenek félre Charlie szóvirágai – nevetett Duff. – Valójában sokkal ravaszabb ő, mint amilyennek látszik. Türelem, intelligencia, kemény munka, ezek nem lehetnek a Scotland Yard kizárólagos sajátságai. Chan felügyelő igazán dísze a mi mesterségünknek. Kár, hogy el van temetve egy olyan helyen, mint Honolulu. – A pálmákkal szegélyezett part tűnt fel újra Duff szemei előtt, amit a moziban látott. Ámbár talán csakugyan van valami abban, amit ír, hogy a nyugodt ember az igazán boldog ember.

– Talán – mormolta Hayley. – De bizony mi sohasem próbálhatjuk ezt ki. Csak nem akarsz máris menni? – Duff ugyanis fölállt.

– De igen. Hazanézek – válaszolta a felügyelő. – Nagyon rossz kedvem volt, amikor bejöttem, de most már sokkal jobban érzem magam.

– Csak nem házasodtál meg? – kíváncsiskodott Hayley.

– Megházasodni? Ugyan! Éppen erre van nekem időm. Régen házasságot kötöttem én már a Scotland Yarddal.

Hayley a fejét rázta.

– Ez nem elég. De hát ez nem az én ügyem. – Fölsegítette Duff kabátját. – Remélem, hogy nem sokáig kell várnod a következő ügyre. Ez nem tesz jót neked. Majd ha a telefon az asztalodon, mint ahogy ezt Chan írja levelében, izgalmas, fontos jelentésekkel zörög, akkor jön meg újra az igazi kedved.

– Igen – bólintott a felügyelő –, igazad van. Isten veled, sok szerencsét az éjszakai razziához.

Másnap reggel nyolc órakor Duff felügyelő vidáman sietett Scotland Yard-i szobájába. Ismét a régi volt, ragyogott az arca. Kinyitotta az asztalát, végigfutotta kis reggeli postáját, kinyitotta a Telegraph című lapot, rágyújtott egy jó szivarra, és kényelmesen kezdte böngészni a híreket. Nyolc óra 15 perckor hirtelen megszólalt a telefonja. Abbahagyta az olvasást, és ránézett a készülékre. Újra csöngetett, élesen, hirtelen, kitartóan, olyan volt, mint egy segélykérés. Duff letette az újságot és fölvette a hallgatót.

– Jó reggelt, öregem – Hayley hangja volt. – Éppen most kaptam egy kis hírt az őrmesteremtől. Az éjszaka a Broome’s Hotelban meggyilkoltak egy embert.

– Broome-nál? – ismételte Duff. – Biztos, hogy ott?

– Szinte hihetetlen, hogy ott történjen gyilkosság – válaszolta Hayley –, de hát így van. Almában gyilkoltak meg egy amerikai turistát. Rögtön rád gondoltam, természetesen, tegnapi beszélgetésünk után. Biztosan ki fogod magad ismerni a Broome különös légkörében. Ugorj egy kocsiba a csoportoddal, és amilyen gyorsan csak lehet, gyere hozzám a hotelba.

Duff egy-két pillanat múlva már egy kis zöld kocsi volánjánál ült. Valahonnan egy fotográfus és egy ujjlenyomat-szakértő került hirtelen elő, némán csatlakoztak hozzá. A zöld kocsi elindult.

Az éjszakai eső elállt, de a reggeli utcákat sűrű köd borította. Bizonytalanul mentek előre a ködben, fülükbe folyton motorok zúgása és rendőrsípok éles füttye hallatszott. Jobbról-balról még sápadtan égtek az utcai lámpások, kis sárga köröket vágva a ködös szürkeségbe. A ködfüggöny mögött London éppúgy futott a dolga után, mint máskor.

Ez a kép éles ellentéte volt annak, amit a felügyelő előző este a moziban látott. Itt nem volt ragyogó napfény, nem voltak fehér felhők, sem lágyan hajladozó pálmák. De Duff most nem gondolt a délvidéki tengerpartra. Mindez elillant az agyából, meggörnyedve ült a kis kocsiban, szemével keresztül akarta fúrni a ködöt, ami az előttük levő utat eltakarta, az utat, amely messzire vezet. Tökéletesen elfelejtett mindent, öreg barátját, Charlie Chant is.

Ebben a percben Charlie sem gondolt Duffra. A világ másik oldalán még nem virradt meg ez a februári nap, ott még az előző éjszaka volt. A honolului rendőrség kövér felügyelője kint ült háza teraszán és közömbösen nézett szembe jövőjével. A Punchbowl-dombon levő teraszról elbámészkodott a pislákoló városi fényeken, a tengerpart kanyarulatán, amely fehéren csillogott a trópusi holdfényben. Nyugodt ember volt, és ez még az ő életének is egyik legnyugodtabb órája volt.

Nem hallotta a telefont, amely megszólalt Duff felügyelő asztalán a Scotland Yardban. Nem villant föl előtte váratlan vízióként a kis zöld kocsi indulása, nem látta álomban a híres londoni Broome’s Hotel egyik magas mennyezetű szobáját s benne az ágyon mozdulatlan figuráját egy öreg férfinak, akit a vélemények szerint nyaka köré csavart poggyászszíjjal megfojtottak.

Talán a kínaiak nem is olyan érzékeny idegzetű emberek.

II. FEJEZET

KÖD A BROOME’S HOTELBAN

A Broome’s Hotellal kapcsolatban gyilkosságról beszélni valósággal szentségtörés. De hát, sajnos, ezt mégis meg kell tenni. Ez az arisztokratikus, régi vendégfogadó több mint száz éve áll a Half Moon streeten, és még mindig divatos, bár nincs benne sem folyóvíz, sem központi fűtés. Samuel Broome egyetlen kis házzal kezdte – legalábbis ez volt róla a legenda. Aztán, amint a vállalat fejlődött, egyre többet vettek hozzá, míg most tizenkét ház van együtt. A különböző házakat terv nélkül, összevissza építették egymáshoz, úgyhogy a felsőbb emeletek folyosóin járkáló vendég valóságos útvesztőben találja magát. Itt fölfelé kell mennie három lépcsőn, a következő fordulónál lefelé kell lépnie kettőt. A legfantasztikusabb kanyarodókon kell befordulnia, ajtók és bolthajtások tűnnek fel előtte akkor, amikor a legkevésbé várja. Elég nehéz ez a személyzetnek is, ha a szenet viszik a kandallókba, vagy a meleg vizet a régi divatú kannákban a vendégeknek, akiknek nem jutott a kevés fürdőszobából.

De nem szabad azt gondolni, hogy a komfort hiánya folytán könnyű szobát kapni a Broome-hotelban. Ebbe a szállodába bejutni majdnem a lovaggá ütéshez hasonló, és a londoni szezon idején kívülálló részére szinte lehetetlen. Ilyenkor zsúfolásig megtelik régi előkelő vidéki családokkal, híres írókkal, államférfiakkal, szinte tele van hintve előkelőségekkel.

A szezon lezajlása után az utóbbi időkben Broome engedett zárkózottságából, még amerikaiakat is befogadott. És most ezen a ködös februári reggelen az egyiket fönt meggyilkolták. Határozottan kellemetlen ügy.

Duff belépett a kapun a homályos, csendes hallba. Úgy érezte, mintha templomba lépett volna. Levette a kalapját, és úgy állt ott, mintha az orgona megszólalását várná. A rózsaszín kabátos szolgák, akik nesztelenül surrantak ide-oda, kizökkentették ebből az illúzióból. Ezeket már senki sem tévesztette volna össze ministránsfiúkkal. Kivétel nélkül valamennyi arra az időre emlékeztetett, amikor Samuel Broome-nak a nevét még csak egy ház viselte. Öregemberek, akik Broome-nál őszültek meg, sovány öregemberek, kövér öregemberek, legtöbbjük szemüveget viselt. Emberek a múlt fényével a fejük körül.

A portáspult mögötti székből egy miniszterelnök külsejű szolga indult a felügyelő felé.

– Jó reggelt, Péter – köszöntötte Duff. – Hát mi ez?

Péter szomorúan rázta fejét.

– Nagyon kellemetlen baleset, uram. Egy amerikai vendég a III. emeleten, a 28-as szobában, hátul. Azt mondják, meghalt. Mindez azért van, mert beengedték ezeket az idegeneket.

– Kétségtelenül – mosolygott Duff. – Nagyon sajnálom az esetet.

– Valamennyien nagyon sajnáljuk, uram. Valósággal kétségbe vagyunk esve. Henry – szólt oda egy hetvenéves boyhoz, aki egy közeli padon szomorkodott.

– Henry majd odavezeti felügyelő urat, ahova menni akar. Talán szabad megjegyeznem, ebben a kellemetlen esetben egyedül az megnyugtató, hogy az ön kezébe kerül az ügy.

– Köszönöm – mondta Duff. – Hayley felügyelő itt van már?

– Fönt van a szobában, ahol az eset történt.

Duff Henryhez fordult.

– Kérem, vezesse fel ezeket az embereket a 28-as szobába – és a fotográfusra és az ujjlenyomat-szakértőre mutatott, akik vele együtt léptek be a hallba. – Én először Mr. Kenttel szeretnék beszélni, Péter. Ne fáradjon, azt hiszem, az irodájában van.

– Azt hiszem, ott van, uram. Ismeri az utat?

Kent, a Broome’s Hotel igazgatója, reggeli kabátban, szürke mellényben és nyakkendőben pompázott. Gomblyukában egy kis piros rózsa díszlett, de mindezek ellenére egyáltalán nem látszott boldognak. Asztala mellett egy tanáros külsejű szakállas ember ült, és mélyen hallgatott.

– Tessék, tessék, Mr. Duff – mondta az igazgató felpattanva. – Ez az első szerencsés pillanatunk ma reggel, hogy önt küldöttek ki ide, ez több mint amit reméltem. Rettenetes baj ez, felügyelő úr, rettenetes baj. Ha ön szíves lenne a lehető legnagyobb csöndben intézni a dolgot, akkor én örökre…

– Tudom – vágott Duff a szavába. – Sajnos azonban a gyilkossággal együtt jár a nyilvánosság. Szeretném megtudni legelőször is, ki volt a meggyilkolt ember, mikor jött ide, ki volt vele, és minden egyebet, amiről fel tud világosítani.

– Hugh Morris Drake volt a neve a vendégnek –válaszolta Kent. – Detroitból jött, az Egyesült Államokból. Múlt hétfőn érkezett Southamptonból, ahová a New York-i hajóval érkezett. A lánya volt vele, Mrs. Potter, aki szintén Detroitból való. És az unokája. Az ő neve nem jut eszembe hirtelen.

A szakállas emberhez fordult:

– Mi is a fiatal hölgy neve, Lofton doktor?

– Pamela – válaszolt a másik hideg, kemény hangon.

– Igen, Miss Pamela Potter. Engedje meg doktor Lofton, hogy mindjárt bemutassam Duff felügyelőt a Scotland Yardról. – A két férfi meghajolt. Kent ismét Duffhoz fordult. – A doktor sokkal többet tud önnek elmondani a halottról, mint én. És általában az egész társaságról. Ő a vezetőjük.

– A vezető? – ismételte Duff csodálkozva.

– Igen, igen. A túra vezetője – magyarázta Kent.

– Micsoda túra? Azt akarja mondani, hogy a meggyilkolt ember egy társasággal utazott?

– Nem nevezhetem magam útimarsallnak – mondta most Lofton –, ámbár, tulajdonképpen az volnék. Úgy látom, hogy felügyelő úr nem hallott még a Lofton-féle világkörüli utakról, amiket körülbelül tizenöt év óta vezetek a Nomad utazási irodával együtt.

– Ez csakugyan elkerülte a figyelmemet – válaszolta szárazon Duff. – Szóval Mr. Hugh Morris Drake világkörüli útra indult az ön vezetésével. S hány főből állt a társaság?

– Ebben az évben összesen tizenhét főből – mondta Lofton –, illetve ennyiből állt az éjszakáig. Most már csak tizenhatan vagyunk.

Duff szíve nagyot dobbant.

– Elég – válaszolta. –Most még csak egyet, dr. Lofton. Ön orvos?

– Nem, kérem, a filozófia doktora vagyok.

– Ó, igen. És mondja, volt tegnap estig valami zavar az utazásban. Valami incidens, ami esetleg viszálykodásra, ellenségeskedésre mutathatna.

– Semmi – vágott közbe Lofton. Fölállt, és méregetni kezdte a padlót. – Semmi nem volt, egyáltalán semmi. Nagyon rossz utunk volt New Yorktól Angliáig, és a társaság tagjai tulajdonképpen alig látták egymást. Majdnem egészen idegenek voltak, amikor múlt hétfőn megérkeztek a hotelba. Borzasztó helyzet ez most számomra, az életem munkája, amit tizenöt év eredményére építettem föl, a hírnevem, az állásom, mindenem veszélyben forog. Az ég szerelmére, ne gondoljon arra, hogy a társaságom valamelyik tagja ölte meg Hugh Drake-et. Ez teljesen lehetetlen. Talán egy besurranó tolvaj, egy hotelszolga.

– Bocsánatot kérek – kiáltott közbe hevesen az igazgató. – Nézze meg az én szolgáimat. Valamennyi évtizedek óta van nálunk. A hotel egyetlen alkalmazottját sem lehet ebbe belekeverni. Az életemet teszem rá.

– Akkor valami külső ember – mondta Lofton izgatottan. – A mi csoportunkból senki sem lehetett. Csak a legjobb embereket vállalom. – Duff karjára tette a kezét. – Bocsássa meg az izgalmamat, felügyelő úr. Tudom, hogy ön méltányosan jár el, de ez rendkívül komoly helyzet számomra.

– Tudom – bólintott Duff. – Én megteszek mindent az ön érdekében, amit csak tehetek. De ki kell hallgatnom csoportjának a tagjait, amilyen hamar csak lehet. Nem gyűjthetné össze őket számomra a hotel szalonjában?

– Megpróbálom – válaszolta Lofton –, egyesek talán nincsenek itthon ebben a pillanatban, de tíz órára, azt hiszem, mindenki itt lesz. Háromnegyed tizenegykor akarunk elindulni a Victoria pályaudvarról a vonattal, amelynek csatlakozása van a dover-calais-i hajóhoz.

– Csak akartak indulni – javította ki Duff. – A többit majd meglátjuk.

Nem is várta meg a választ, gyorsan kiment. Egy nagyapa külsejű liftkezelő vitte a harmadik emeletre, ahol a 28-as szoba ajtaja előtt találkozott Hayley-vel.

– Halló, Duff! – kiáltott rá. – Gyere csak.

Duff belépett egy nagy hálószobába, amely tele volt magnéziumfüsttel. Hátul az alkóvban állt az ágy, messze az ablakoktól. Az ágyon feküdt a holttest, meglehetősen koros férfi, jól benne a hatvanas években, legalábbis ennyinek becsülte Duff. Nyakán még ott volt a poggyászszíj, de erre nem is lett volna szükség ahhoz, hogy Duff megállapítsa, hogy erőszakos halállal halt meg. A detektív éles szeme rögtön felfedezte a holttesten az elkeseredett, eredménytelen végső küzdelem nyomait. Egy percig mereven nézte legújabb feladatát. Kint fölszállt a köd, az udvarról a Silver Threads among the Gold hangjai szűrődtek föl. Azoknak az utcai zenekaroknak egyike játszott, amelyekből számtalan jár Londonnak ebben a negyedében.

– A kerületi orvos itt volt már? – kérdezte Duff.

– Igen, megírta jelentését és elment – válaszolta Hayley. – Azt mondta, hogy a pasas körülbelül négy órája halott.

Duff közelebb lépett a holttesthez, zsebkendőjével megfogta a poggyászszíjat, és átadta az ujjlenyomat-szakértőnek. Aztán alapos vizsgálatba kezdett a detroiti Mr. Hugh Morris Drake holtteste körül. Felemelte bal karját és kifeszítette a kéz összeszorított ujjait. Amikor a jobbal is ugyanezt akarta csinálni, váratlan felfedezést tett. A merev ujjak között valami fénylett – egy vékony platina óralánc egy szeme. Duff kiszabadította ezt a tárgyat a merev jobb kézből, és ekkor az ágyra esett három láncszem, a végén egy kis kulccsal.

Hayley is közelebb lépett, és most már ketten tanulmányozták a leletet, amit Duff zsebkendőjére fektetett. A kulcs egyik oldalán ez a szám volt: 3260, a másik oldalán pedig ez a szöveg: Dietrich Safe and Lock Company, Canton, Ohio.

Duff ránézett a párnán fekvő viaszfehér arcra.

– Szegény öreg fiú – mondta halkan. – Megpróbált segíteni nekünk, leszakította támadójának az óraláncát, és megtartotta.

Letérdelt az ágy mellé a földre, hogy megvizsgálja a padlót. Miközben nadrágjának térdét porolva talpra állt, egy karcsú, elragadó amerikai lány lépett be, és olyan szemmel nézett rá, amely – akármennyire el volt is foglalva, ezt észre kellett vennie – egészen rendkívüli volt.

– Ó, ó, jó reggelt – szólalt meg a detektív.

– Jó reggelt – viszonozta komolyan a lány. – Pamela Potter vagyok, és Mr. Drake a nagyapám volt. Azt hiszem, ön a Scotland Yardról jött. Bizonyosan beszélni akar valakivel a családból.

– Természetesen – válaszolta Duff.

A lány nyugodt volt, uralkodott magán, de kék szemében könnyek csillogtak.

– Az édesanyja, azt hiszem, szintén a társaságban van?

– Az édesanyám nagyon is le van sújtva – mondta a lány. – Később talán ő is lejön majd, de ebben a pillanatban én vagyok az egyetlen, aki szembe tudok nézni ezzel az esettel. Mit mondjak önnek?

– Meg tudja-e magyarázni valamivel ezt a szerencsétlen eseményt?

A lány megrázta a fejét.

– Semmit, semmit nem tudok mondani. Olyan hihetetlen minden. A legjobb ember volt a világon, nem lehettek ellenségei. Érthetetlen előttünk az egész.

Lentről a Clarges Streetről most a There’s a long, long Trail A-Winding hangjai törtek be a szobába. Duff egyik emberéhez fordult.

– Csukd be az ablakot – rendelkezett élesen. – Nagyapja előkelő szerepet játszott a társadalmi életben, ugye? – fordult aztán megint a lányhoz.

– Igen, hosszú éveken át. Ő volt egyike az elsőknek, akik autóüzlettel kezdtek foglalkozni. Öt évvel ezelőtt vonult nyugalomba részvénytársasága éléről, de megmaradt az igazgatóságban.

– Úgy látom, nagyon gazdag ember volt.

– Természetesen.

– És ki… – Duff egy pillanatra megállt. – Bocsásson meg, de egy kötelező kérdés: ki fogja örökölni a vagyonát?

A lány csodálkozva nézett Duffra.

– Erre egyáltalában nem gondoltam. De ha végrendeletében nem hagyta jótékony célra, akkor, azt hiszem, anyám fogja örökölni.

– És idővel majd ön?

– Én és a fivérem, azt hiszem. De mért kérdezi ezt?

– Nincs semmi különös okom rá. Mikor látta utoljára a nagyapját, már tudniillik élve?

– Tegnap, vacsora után. Anyámmal színházba mentünk, de neki nem volt kedve jönni. Azt mondta, hogy fáradt, és különben sem tudta élvezni az előadásokat.

Duff bólintott.

– Értem. A nagyapja süket volt.

A lány csodálkozott.

– Honnan tudja ezt? – kérdezte, s szeme követte a felügyelő tekintetét az asztalig, ahol egy hallókészülék feküdt, mellette a villamos elem. Hirtelen zokogni kezdett, aztán megint összeszedte magát.

– Igen, ez az övé volt – mondta, és föl akarta venni az asztalról a hallókészüléket.

– Ne nyúljon hozzá, kérem – mondta gyorsan Duff.

– Tudom, tudom, persze hogy nem nyúlok hozzá. Mint bizonyára tudja, ma akartunk együtt indulni Párizsba. Figyelmeztettük őt, hogy el ne aludjon – a mi szobánk a második emeleten van. Azt mondta, nem fog elaludni, megbízott egy pincért, hogy költse fel mindennap nyolc óra előtt. Lent voltunk a hallban, és vártuk, hogy velünk jön reggelizni. Fél kilenckor mondta meg aztán az igazgató, hogy mi történt.

– Az édesanyját nagyon lesújtotta ez, ugye?

– Hogyne, egy ilyen rettentő hír! Elájult.

– Szabad kifejeznem őszinte részvétemet?

– Köszönöm. Mit mondhatok még el?

– Most semmi mást. Remélem azonban, lehetővé tudja tenni részemre, hogy egy percig beszélhessek az édesanyjával. Beláthatja, hogy erre föltétlenül szükség van. De még egy óráig várhatunk. Azalatt beszélek társaságuk többi tagjával a szalonban, nem akarom önt is odafárasztani.

– Ugyan kérem – kiáltott a lány –, természetes, hogy lemegyek. Nem nyugodhatok addig, amíg nem tudom, hogy mi van e mögött a kegyetlen gyilkosság mögött. Ha valamit segíthetek, Mr…

– Duff felügyelő – mondta a férfi. – Örülök, hogy így beszél. Együtt fogjuk keresni a feleletet, Miss Potter.

– És meg is fogjuk találni – tette hozzá a lány. – Meg kell találnunk. – Most nézett először az ágyra.

– Ő olyan, olyan jó volt hozzám – sóhajtott megtörten, és kisietett a szobából.

Duff hosszasan nézett utána.

– Pompás teremtés, mi? – szólt Hayley-hez. – Erélyes, mint az amerikai lányok általában. Well, lássunk hozzá. Mire támaszkodhatunk: egy darabka lánc és egy kulcs. Egyelőre ez is elég.

– Volt itt valami más is – mondta Hayley. – Az orvos vette föl az ágyról, ott feküdt a holttest mellett.

– Mi az? – kérdezte Duff.

– Ez. – És Hayley átnyújtott egy kis kopott, szarvasbőr zacskót, ami a végén egy zsinórral volt összekötve, és rejtélyes, nehéz anyaggal volt megtöltve. Duff az asztalhoz lépett, kioldotta a zsinórt, és kiszórta a zacskó tartalmát az asztal lapjára. Egy pillanatig csodálkozva, értelmetlenül nézett rá.

– Kavicsok–mondta Hayley. – Különböző színű és nagyságú kövek. Némelyik sima, biztosan a parton szedték fel. – Felvett belőlük egy csomót a kezébe. – Kis, értéktelen kavicsok, semmi más.

– Egy kicsit értelmetlen, nem gondolod? – mormolta Duff. Egyik emberéhez fordult: – Számold csak meg, aztán tedd vissza a zacskóba.

Amíg a detektív ezzel foglalkozott, Duff leült az egyik karosszékbe, és lassan körülnézett a szobában.

– Az ügynek megvannak a maga érdekességei – jegyezte meg csendben. – Egy ártatlan öregember, aki kéjutazásra indul a világ körül lányával és unokájával, és meggyilkolják egy londoni szállóban. Teljesen süket, nemes, öreg lélek, akit csak jótékonyságáról és jóságáról ismernek. Fölébred álmából, küzd támadójával, és letépi óraláncának egy részét. De elveszti erejét, a szíj szorosabbra húzódik, és a gyilkos utolsó mozdulatával egy zacskó buta kavicsot dob az ágyra. Mi a véleményed erről, Hayley?

– Rejtély előttem az egész, be kell vallanom.

– Én is így vagyok vele. De egy-két mozzanat azért már feltűnt nekem. Bizonyosan neked is.

– Én sohasem akartam magam összehasonlítani veled, Duff.

– Ugyan hagyd, ne légy túl szerény, öregem. Legfeljebb nem használtad a szemedet. Ha egy ember itt áll az ágy mellett, és halálos küzdelmet vív egy másik emberrel, cipőjével feltétlenül összegyűri, letapossa valahogy a szőnyeget. Még akkor is, ha ilyen vastag szőnyeg van ott, mint ez. Ezen a szőnyegen pedig semmi nyoma a gyűrésnek. Az ágyban is a legtökéletesebb rendben van minden. Lehetett ezen az ágyon halálos küzdelem, Hayley?

– Azt hiszem, nem, Duff.

– Biztos vagyok benne, hogy nem is volt.

Duff gondolataiba mélyedve nézett maga elé.

– Igaz, ez volt Drake szobája, szanaszét a holmija. Hallókészüléke az asztalon. Ruhái a széken. De valami azt súgja nekem, hogy Hugh Morris Drake-et másutt gyilkolták meg.

III. FEJEZET

A GYENGE SZÍVŰ EMBER

E megállapítás után Duff egy pillanatig csendben, eltűnődve nézett a semmibe. Kent, a hoteligazgató jelent meg a szobaajtóban, kerek arcán még mindig zavar és szomorúság ült.

– Azt gondoltam, talán segíthetek valamit itt.

– Köszönöm szépen – válaszolta Duff. – Szeretnék beszélni azzal az emberrel, aki először jött be a szobába a bűncselekmény után.

– Mindjárt gondoltam, hogy szükség lesz erre – mondta az igazgató. – Martin, a szobapincér találta meg a holttestet. Magammal hoztam őt. – Az ajtóhoz ment, és intett neki.

Kifejezéstelen arcú hotelszolga lépett a szobába. Sokkal fiatalabb volt, mint legtöbb társa, és szemmel láthatóan ideges.

– Jó reggelt – köszöntött rá Duff, és elővette jegyzőkönyvét. – Duff felügyelő vagyok a Scotland Yardról. – A fiatalember viselkedése még nyugtalanabb lett. – Mondjon el mindent, ami ma reggel történt.

– Igen, uram, én, én megbízást kaptam Mr. Drake-től – kezdte Martin. – Fel kellett költenem őt minden reggel, miután nincs telefon a szobákban. Lent szokta elfogyasztani a reggelijét, de mindig félt attól, hogy elalszik. Nagy munka volt, uram, felkölteni, mert nagyon süket volt. Ma reggel háromnegyed nyolckor kopogtam az ajtaján. Többször kopogtam, de semmi válasz nem hallatszott. Végül lementem a portáshoz a kulcsért, de azt mondták, hogy tegnap elveszett.

– A portás kulcsa elveszett?

– Igen, uram, de volt egy álkulcs, elmentem azért. Nem gondoltam semmi rosszra, hiszen már máskor is előfordult, hogy nem hallotta meg a kopogásomat. Kinyitottam az ajtót az álkulccsal, s beléptem ide a szobába. Az egyik ablak be volt csukva, és a függönye le volt eresztve, a másik nyitva volt, és a függöny fel volt húzva. Ezen át jött be a világosság. Úgy látszott, hogy minden a helyén van, láttam a hallókészüléket az asztalon, Mr. Drake ruháit a széken. Aztán az ágyhoz léptem, és… rögtön rohantam értesíteni az igazgatóságot, hogy mi történt. Ez minden, amit elmondhatok, felügyelő úr.

Duff Kenthez fordult.

– Mi van ezzel a kulcshistóriával?

– Ez bizony különös dolog – mondta az igazgató. – Kérem, mi régimódi ház vagyunk, tetszik tudni, a szobalányainknak nincs kulcsuk. Ha egy vendég elmegy, és az ajtaját lezárja, a lányok nem mehetnek be, hacsak el nem hozzák a portástól a szobakulcsot. Tegnap a 27-es hölgy, Mrs. Irene Spicer a szomszéd szobából, aki szintén dr. Lofton csoportjához tartozik, elmenet lezárta az ajtót, noha a személyzet külön megkérte, hogy ne vigye el a kulcsot. A szobalány kénytelen volt a portáshoz menni a kulcsért. Amíg dolgozott, bent hagyta a zárban. Közben a kulcs eltűnt, és még most sem került elő.

– Természetesen – mosolygott Duff – miután ma reggel négy óra körül kétségkívül használatban volt. – Ránézett Hayley-re. – Remekül volt kitervelve a dolog. – Hayley bólintott. – Történt még valami szokatlan a ház körül – kérdezte aztán tovább Kentet –, valami olyan, amiről tudnunk kellene?

Az igazgató elgondolkozott.

– Igen – felelte végül. – Az éjjeliőrünk két meglehetősen furcsa eseményt jelentett, amik az éjszaka történtek. Már nem egészen fiatal ez a fickó, és azért megengedtem neki, hogy egy üres szobában lefeküdjön, és egy kicsit kipihenje magát. De már elküldtem érte, mindjárt itt lesz. Jobb szeretném, ha közvetlenül tőle hallanák ezeket a dolgokat.

Lofton jelent meg az ajtóban.

– Á, Duff felügyelő úr! – szólalt meg. – Bár csoportomnak néhány tagja még kint van a városban, legnagyobb részét már összeszedtem. Mind itt lesznek, amint mondtam, tíz órára, többen köztük ezen a folyosón laknak, és…

– Egy pillanatra – vágott a szavába Duff. – Különösen a két szomszédos szoba lakója érdekelne. A 27-esben, mint Mr. Kent említette, Mrs. Spicer lakik. Nem nézné meg, dr. Lofton, hogy ő itt van-e, és ha igen, nem lenne szíves idehívni?

Amikor Lofton kiment, Duff az ágyhoz lépett, és letakarta a halott arcát. Alighogy visszatért az alkóvból, Lofton már ott is volt egy csinosan öltözött, harminc év körüli hölggyel. Kétségtelenül szép volt, de fáradt szeme és kemény vonásai, különösen a szája körül, meglehetős változatos múltról beszéltek.

– Mrs. Spicer – mondta Lofton –, Duff felügyelő a Scotland Yardról.

Az asszony hirtelen támadt érdeklődéssel nézett Duffra.

– Miért óhajt ön velem beszélni? – kérdezte tőle.

– Azt hiszem, tudja, hogy mi történt itt ma reggel?

– Nem tudok semmiről. A szobámban reggeliztem, és mostanáig nem is hagytam el szobámat. Annyit hallottam, hogy nagy tárgyalások folynak itt…

– Azt az urat, aki ebben a szobában lakott, az éjszaka meggyilkolták – mondta Duff nyers rövidséggel, és figyelte az asszony arcát. Az elsápadt.

– Meggyilkolták?! – kiáltott föl, és megtántorodott. Hayley gyorsan széket tolt felé. – Köszönöm – bólintotta gépiesen. – A szegény öreg Mr. Drake-et? Azt az aranyos embert? De hát miért, hiszen ez borzasztó!

– Bizony, elég tragikus eset – bólintott Duff. – És a gyilkosság színhelyét csak egy vékony ajtó választotta el az ön szobájától. Persze ez állandóan zárva volt, ugye?

– Természetesen!

– Mind a két oldalról?

Az asszony szeme megrebbent.

– Azt bizony nem tudom, hogy erről az oldalról is be volt-e zárva. De az én oldalamról mindig bezártam. – Ezt a kis keresztkérdést tehát kivédte az asszony.

– Nem hallott semmi zajt az éjszaka? Verekedést, kiáltást?

– Semmit sem hallottam.

– Különös, nagyon különös.

– Miért lenne ez különös? Nagyon mélyen szoktam aludni.

– És valószínűleg a gyilkosság órájában is aludt? Ugye?

Egy pillanatig habozott a válasszal.

– Ön nagyon ügyesen kérdez, felügyelő úr, de nekem természetesen fogalmam sincs arról, hogy mikor történt a gyilkosság.

– Ó, persze, honnan is tudhatná. Körülbelül hajnali négy órakor történt, legalábbis ezt hisszük. Nem hallott semmiféle beszélgetést ebben a szobában az utolsó huszonnégy óra alatt?

– Várjon, hadd gondolkozzam egy kicsit. Tegnap este színházba mentem…

– Egyedül?

– Nem, Mr. Stuart Vivannal, aki szintén a csoportunkhoz tartozik. Amikor tizenkét óra körül hazaértem, minden csendes volt itt. De tegnap este, amikor a vacsorához öltözködtem, hallottam valami beszédet innen. Elég hangos beszédet.

– Igazán?

– Tényleg úgy hangzott egy kicsit, mintha veszekedés lett volna.

– És hányan lehettek?

– Csak ketten. Két férfi. Mr. Drake és… – hirtelen elhallgatott.

– Megismerte a másik hangot is?

– Igen. Jól felismerhető hang volt, azt hiszem, dr. Lofton volt itt.

Duff hirtelen a kirándulás vezetőjéhez fordult.

– Önnek valami nézeteltérése volt a halottal, tegnap este, ebben a szobában, vacsora előtt? – kérdezte szigorúan.

A doktor zavartan nézett körül.

– Hát nem éppen… annak nem lehet nevezni – tiltakozott. – Csak benéztem hozzá, közölni vele a mai előkészületeket, s akkor ő egyszerre kifogásolni kezdte a társaság tagjait. Azt mondta, hogy egyesek nem ütik meg azt a mértéket, amit elvárt volna.

– Nem csoda, hogy ezt mondta – szólt közbe Mrs. Spicer.

– Én természetesen féltékenyen őrzöm reputációmat – folytatta Lofton –, és nem vagyok szokva az ilyen kritizálásokhoz. Az viszont igaz, hogy ez idén, tekintettel az otthoni rossz viszonyokra, egy-két olyan részvevőt is felvettem a csoportba, akiket rendes körülmények között nem hoztam volna el. De bármilyen állásuk is van ezeknek, az bizonyos, hogy rendes emberek. Visszautasítottam tehát Mr. Drake megjegyzéseit, és így beszélgetésünk egy kicsit hevesebbé vált. De azért távolról sem volt olyan félreértés köztünk, aminek bármiféle következménye lehetett volna – az ágy felé intett –, mint például ez.

Duff ismét az asszonyhoz fordult:

– Hova való ön, Mrs. Spicer? – kérdezte Duff.

– San Franciscóba. Az uramnak tőzsdeügynöksége van ott, és sajnos, annyira el van foglalva, hogy nem kísérhetett el erre a kirándulásra.

– Első európai útja?

– Ó, dehogy. Már voltam néhányszor ideát. Sőt már kétszer körül is utaztam a földet.

– Igazán? Micsoda nagy utazók maguk, amerikaiak. Hát kérem, én megkértem dr. Lofton csoportjának a tagjait, hogy gyűljenek össze a földszinti szalonban. Nem lenne szíves ön is lefáradni?

– Természetesen azonnal megyek – mondta az asszony, és kiment a szobából.

Az ujjlenyomat-szakértő most átnyújtotta Duffnak a poggyászszíjat.

– Semmi sincs rajta, Mr. Duff – jelentette. – Tisztára van törülve, és különben is, azt hiszem, kesztyűben dolgoztak vele.

Duff felmutatta a szíjat.

– Lofton doktor úr, nem az öné ez a poggyászszíj? Vagy valamelyik útitársáé? Úgy látszik…

– Ez nagyon furcsa – mondta hirtelen Lofton –, az egyik táskámon éppen ilyen szíj van. New Yorkban vettem, közvetlenül indulásunk előtt.

– Legyen szíves, hozza el – mondta a felügyelő.

– Nagyon szívesen – mondta a doktor, és eltávozott.

Most a szálloda igazgatója lépett elő.

– Megnézem, mi van az éjjeliőrrel – mondta.

Amikor ez is kiment a szobából, Duff Hayley-re nézett.

– Vezetőnk mintha kissé bent lenne a szószban.

– Karkötőórát visel – mondta Hayley.

– Én is észrevettem. De vajon állandóan viselte-e, vagy pedig volt egy másik órája a platinalánc végén. Nem valószínű. Hiszen mindent elveszíthet ezzel, teljesen tönkreteheti az üzletét.

– Hacsak nem akar más üzlethez fogni – mondotta Hayley.

– Igen, ebben az esetben ez a zavar nagyszerű ürügy lenne részére. De nem értem, akkor miért mondta rögtön, hogy ilyen szíja van?

Lofton már jött is vissza. Megdöbbenés látszott rajta.

– Sajnos, felügyelő úr – mondta –, a szíjam eltűnt.

– Csakugyan?! – Akkor talán ez az öné? – mondta a detektív, és feléje nyújtotta a szíjat.

A doktor alaposan megnézte.

– Azt kell hinnem, hogy ez az – mondta végül.

– Mikor látta utoljára?

– Hétfőn este, amikor kicsomagoltam. A táskát bedobtam az egyik szekrény aljába, és azóta hozzá se nyúltam. – Szinte könyörögve nézett Duffra. – Valaki rám akarja terelni a gyanút.

– Efelől semmi kétség. Ki járhatott a szobájában?

– Mindenki. Folyton ki– és bejártak, amint az úti részletekről kérdezősködtek. De nehogy azt gondolja, hogy a csoport akármelyik tagját be lehet ebbe keverni. Hiszen akár egész London megfordulhatott az utóbbi öt napban a szobámban. A szobalányok, ezt majd hallani fogja, külön megkértek, hogy ha elmegyünk, ne zárjuk be az ajtókat.

Duff bólintott.

– Ne legyen izgatott, dr. Lofton. Nem hiszem, hogy olyan bolond lett volna, és ilyen könnyen felismerhető szíjjal fojtotta volna meg ezt az embert. Ezt a feltevést rögtön el is ejthetjük. De mondja csak, tudja, kié ez a szoba? – és a másik oldal felé mutatott. – Ezt a 29-est gondolom.

– Ebben Mr. Walter Honywood lakik, rendkívül finom úr, New York-i milliomos. Szintén csoportunk tagja.

– Ha itthon van, nem kérné meg, hogy jöjjön be egy percre? És aztán, legyen szíves, gyűjtse össze még hiányzó embereit.

Amikor Lofton kiment, Duff fölkelt, és megpróbálta kinyitni a 29-esbe vezető ajtót. Az innenső oldaláról volt bezárva.

– Zavaros a dolog ezzel a szíjjal – jegyezte meg halkan Hayley. – De talán éppen ez húzza ki a doktort.

– Lehet – hagyta rá Duff. – Viszont nincs sok bizalmam ez iránt az útikalauz iránt. Pedig kellene egy megbízható embert szerezni ebből a csoportból, mielőtt végzünk…

Magas, kellemes külsejű, harminc éven felüli férfi állt meg most az ajtóban.

– Walter Honywood vagyok New Yorkból – mondta. – Rendkívül meg vagyok döbbenve ettől a dologtól. Én vagyok a 29-es szoba lakója.

– Fáradjon be, Mr. Honywood – mondta Duff. – Azt hiszem, értesült róla, hogy mi történt.

– Igen, a reggelinél hallottam.

– Kérem, foglaljon helyet.

A New York-i leült. Arca korához képest túlságosan öreg volt, haja erősen szürkült. Látszott rajta, hogy aránylag rövid idő alatt sokat és keményen dolgozott. Duffot Mrs. Spicerre emlékeztette a szája körüli mély vonás és szemének fáradt nézése.

– Amíg a reggelinél nem közölték önnel, nem is tudott semmit a dologról? – kérdezte.

– A világon semmit.

– Ez egy kicsit furcsa, nem?

– Mire céloz ön, kérem? – hirtelen riadtság suhant át Honywood arcán.

– Csak arra gondoltam, hogy a szomszédos szobában volt. Nem hallott valami kiáltást, verekedést?

– Semmit, nagyon mélyen alszom.

– És mondja, kérem, a szobájuk között az ajtó mindig le volt zárva?

– Igen.

– Mind a két oldalon?

– Igen.

Duff felhúzta a szemöldökét:

– Honnan tudja, hogy erről az oldalról is be volt zárva?

– Hogy honnan? Az egyik reggel hallottam, amint a szobapincér költeni próbálja az öregurat. Én kinyitottam az ajtót az én oldalamról, mert azt gondoltam, hogy innen talán be tudunk jutni hozzá. De az ő oldaláról le volt zárva az ajtó.

Honywoodot mintha elhagyta volna világfias modora.

Izzadt és az arca betegesen szürkére változott. Duff nagy érdeklődéssel figyelte.

– Mintha hallottam volna valahol az ön nevét.

– Lehet. Színházi ügynökségem van New Yorkban. Valószínűleg hallott már a feleségemről is – Sybill Conway, a színésznő.

– Ó, igen, persze. Ő is itt van önnel?

– Nincs. Egy kis családi ellentét támadt köztünk körülbelül két hónappal ezelőtt, és akkor ő átjött San Remóba, az olasz Riviérára, most is ott van, és miután a mi utunk érinteni fogja ezt a helyet, remélem, hogy ott találkozom vele. El fogjuk simítani az ellentéteket, és megpróbálom rávenni, hogy az út további részét velem együtt tegye meg.

– Értem – bólintott Duff.

A New York-i most cigarettát vett elő és meggyújtotta öngyújtóját. Keze erősen reszketett. Amikor felpillantott, észrevette a detektívfigyelő tekintetét.

– Ez az eset meglehetősen megrázott – magyarázta. – Együtt voltam Mr. Drake-kel a hajón, és igen megszerettem. Azonkívül nem állok a legjobban egészség dolgában, ezért is jöttem el erre az útra. Amikor a feleségem elhagyott, idegösszeomlást kaptam, és az orvosom azt tanácsolta, hogy utazzam el.

– Sajnálom – mondta Duff –, de nem találja kicsit különösnek Mr. Honywood, hogy egy ember súlyos idegösszeomlás után ilyen mélyen tud aludni?

Honywoodot megzavarta a kérdés.

– Miért? Miért kérem? Ezzel sohasem volt bajom – válaszolta aztán.

– Akkor ön nagyon szerencsés ember – mondotta Duff. – De most le kell mennem csoportjuk tagjaihoz a földszintre. – Újra hangsúlyozta ezt, és a New York-it is leküldte, hogy ott várja meg.

Mikor kint volt a szobából, Duff Hayley-hez fordult:

– Hát ehhez mit szólsz, öregem?

– Nagyon szorongatott helyzetben volt, mi?

– Még sohasem láttam embert ilyen rossz állapotban – hagyta rá Duff. – Jóval többet tud, mint amennyit elmondott. Lassan, nagyon lassan kell előre mennünk, öregem, de nem szabad megfeledkeznünk erről a Mr. Honywoodról.

Kent jött vissza újra egy öreg szolgával együtt, akit mintha Mr. Pickwickről mintáztak volna.

– Ez itt Eben, az éjjeliőrünk – mutatta be az igazgató. – Akarja hallani az éjszaka történetét, felügyelő úr?

– Azonnal – válaszolta Duff. – Hát mi történt. Eben?

– Hát az úgy történt – kezdte az öregember –, hogy én minden órában megteszem körutamat a házban, és beigazítom az ellenőrző órákat. Amikor a kétórai körutamon erre az emeletre értem, egy urat láttam itt álldogálni valamelyik ajtó előtt.

– Melyik előtt?

– Nem vagyok benne egészen bizonyos, uram. De azt hiszem, hogy a 27-es ajtó előtt volt.

– 27-es? Ez Mrs. Spicer szobája.

– Well, amikor meghallotta lépteimet, gyorsan megfordult, és arra jött, amerre én álltam a lépcső vége felé. „Jó estét”, mondta. „Attól félek, hogy rossz emeletre tévedtem. Az én szobám eggyel lejjebb van.” Úrnak látszott, vendégnek, hagytam, hogy lemenjen. Most már azt hiszem, hogy ki kellett volna faggatnom, de itt nálunk, a Broome-házban sohasem fordult még elő semmi rendetlenség, és így nem is gondoltam erre.

– Látta az arcát?

– Egészen tisztán, uram. A lámpa égett a folyosón, láttam, és ha még itt van, fel is tudnám ismerni.

– Jó – mondta Duff, és fölkelt. – Mindjárt megmutatjuk dr. Lofton csoportjának a tagjait.

– Csak egy pillanatra, uram, még egy kis kalandom volt.

– Csakugyan? Na, mi volt az?

– Négy órai körutamnál, amikor erre az emeletre értem, már nem égett a lámpa. Minden koromsötét volt. Kiégett a lámpa, gondoltam, s a villanyzseblámpáért nyúltam. És ekkor, ahogy a zsebembe nyúltam, hirtelen úgy éreztem, mintha valaki mellettem állna. Egészen biztosan éreztem ezt, még a lélegzését is hallottam a néma éjszakában. Elővettem a lámpámat, és meggyújtottam, egy szürke ruhás alakot láttam, aztán a lámpát kiütötték a kezemből. Dulakodni kezdtünk a lépcső tetején – de hát már nem vagyok olyan fiatal, mint valamikor voltam. Megfogtam a kabátzsebénél, a jobb karja alatti zsebnél kaptam el, ő meg mindenáron szabadulni akart. Hallottam, ahogy a ruhája egy kicsit elszakadt. Ekkor megütött, és én elestem. Egy pillanatig nem tudtam, mi van velem, és mire magamhoz tértem, eltűnt.

– Biztos abban, hogy szürke ruhája volt, és hogy elszakította a jobb zsebét?

– Erre a kettőre megesküszöm, uram.

– Nem gondolt eddig arra, hogy talán ugyanaz az ember ütötte le, akivel a kétórai körútján is találkozott?

– Efelől nem vagyok biztos, uram. Mintha az a második egy kicsit erősebb termetű lett volna. De lehet, hogy ezt csak képzelem.

– Mit csinált ezután?

– Lementem, és elmondtam az esetet az éjszakai portásnak. Együtt átkutattuk az egész házat, amennyire azt a vendégek zavarása anélkül megtehettük. De senkit sem találtunk. Gondoltunk a rendőrségre is, de hát ez egy előkelő, jó hírű, régi szálloda, és jobbnak látszott…

– Nagyon helyes – szólt közbe az igazgató.

– Jobbnak látszott lehetőleg titokban tartani az esetet a lapok előtt. Így aztán nem csináltunk semmi mást, de reggel természetesen rögtön jelentettem a kalandomat Mr. Kentnek, amikor bejött az irodájába.

– Akkor hát most menjen szépen le Mr. Kent irodájába, és várjon rám – mondta a felügyelő. – Később szükségem lesz magára.

– Szívesen – felelte az éjjeliőr, és eltávozott.

Duff Hayley-hez fordult:

– Most lemegyek, hogy ezzel a világkörüli társasággal találkozzam. Nagyon szeretném, ha addig te, öregem, idehozatnád egypár emberedet a kerületből, és mialatt én ezeket kint tartom, átkutatnád egy kicsit a szobájukat. Mr. Kent bizonyára nagyon szívesen kalauzol majd téged.

– Ezt bizony nehéz volna szívesen tenni, dehát, ha mindenáron muszáj…

– Attól tartok, igen. Egy óralánc leszakadt része, egy szürke kabát elszakadt zsebe, ez bizony édeskevés az eredményhez, Hayley. De természetesen semmit sem szabad figyelmen kívül hagyni.

Duff kiment Hayley-vel a folyosóra. Itt megállt és körülnézett.

– Csak négy szoba van ezen a folyosón –jegyezte meg. – A 27-es, 28-as és 29-es, amelyikben Mrs. Spicer, a szegény Drake és Honywood lakik. Meg tudná mondani, ki lakik a 30-as szobában, amelyik a Honywoodé mellett van?

– Az Mr. Patrick Tait szobája – válaszolta Kent. – Szintén a Lofton társaság tagja. Hatvan körüli úr, azt hiszem, híres bűnügyi védő az Egyesült Államokban. Valami szívbaja van, és így külön útitárs kíséri, egy húsz év körüli fiú. Lent fogja találni őt és a kísérőjét is, egész biztosan.

Duff előrement az első emeletre. Dr. Lofton fel és alá járkált egy ajtó előtt. Hátrább Duff egy várakozó kis csoportot vett észre a fakult, vörös plüssdívány körül.

– Felügyelő úr – szólította meg a doktor –, még mindig nem tudtam összehozni az egész csoportot. Öten vagy hatan még mindig hiányoznak. De miután mindjárt tíz óra, hamarosan itt lesznek valamennyien. Egy hiányzó már itt is van. – Egy méltóságteljes férfi lépett be most a Carges street-i kapun. Nagy, hófehér bozontos haja szinte túlságosan előkelőnek látszott, ahhoz képest, hogy amerikai.

– Mr. Tait – mondta Lofton –, engedje meg, hogy bemutassam önnek Duff felügyelőt, a Scotland Yardról.

Az öregúr kezet nyújtott:

– Jó napot, uram. – Mély, döngő hangja volt. – Mit hallok? Gyilkosság? Hihetetlen! Kicsoda, ha szabad kérdeznem, kicsoda az áldozat?

– Fáradjon csak beljebb, Mr. Tait – válaszolta Duff. – Egy perc alatt megtudhatja a részleteket. Meglehetősen bonyolult ügy.

– Csakugyan? – Tait megfordult, és egypár lépést tett a szalon felé. Egy pillanatra megállt, és nézte a bent levő csoportot. Aztán hirtelen felkiáltott, és elvágódott a padlón.

Duff kapott utána először. A hátára fordította, és mély megilletődéssel nézte az arcát. Éppen olyan sápadt volt, mint a halotté a 28-as szobában.

IV. FEJEZET

DUFF ELNÉZ EGY NYOMOT

A következő pillanatban egy fiatalember termett Duff mellett. Jóképű amerikai fiú volt, kinek nyílt, szürke szeme most riadtan nézte, mi történt. Egy kis üvegecskéből gyöngyszemhez hasonló golyócskát vett elő, szétdörzsölte zsebkendőjében, és Mr. Patrick Tait orra alá tartotta.

– Amylnitrát – magyarázta, felnézve a felügyelőre. – Egy perc alatt magához térítjük.

– Igen? Ön talán Mr. Tait útitársa?

– Én vagyok. Mark Kennaway a nevem. Mr. Taitnak sajnos ez a betegsége, és azért szerződtetett engem, hogy kísérjem. – A földön fekvő ember most megmozdult egy kicsit, és kinyitotta szemét. Nehezen lélegzett, arca még mindig fehérebb volt, mint hófehér hajának fürtjei.

Duff egy ajtóra lett figyelmes, amely egy mellékszobába vezetett, ahol a bútorok között széles dívány állt. Szó nélkül karjára vette az öregurat, s a díványhoz vitte.

– Maga maradjon csak vele – mondta –, mindkettőjükkel beszélek később. – Aztán visszament a nagy szalonba, és behúzta maga után az ajtót.

Egy pillanatra megállt a Broome’s Hotel nagy társalgójának küszöbén. Sok piros bársony és diófa őrizte még a régi tervező emlékét, ehhez nem nyúltak hozzá az évek során.

Az a modern embercsoport, amely most ebben a dohos, régi szobában ült, meglehetősen aggodalmas tekintettel fogadta Duff felügyelőt. Kint a nap végre áttörte a ködöt, és erős fény áradt be a soktáblás ablakokon, megvilágítva az arcokat. A detektív most Loftonhoz fordult:

– Hiányzik még valaki a csoportból?

– Igen. Öten. Nem számítva a másik szobában levőket és természetesen Mrs. Pottert.

– Nem baj – mondta Duff. – Mindenesetre elkezdhetjük. – A középre tolt egy asztalkát, és leült melléje. Előhúzta jegyzőkönyvét. – Felteszem, hogy mindenki tudja, mi történt. Mr. Drake meggyilkolásáról van szó. Engedjék meg, hogy bemutatkozzam. Duff felügyelő vagyok, a Scotland Yardról jöttem. Figyelmeztetnem kell először is az egész társaságot, hogy itt kell maradniuk a Broome’s Hotelben, amíg a Scotland Yardtól engedélyt nem kapnak a távozásra.

Egy kis aranykeretes szemüvegű emberke most hirtelen felugrott.

– Nézze, uram – kiáltotta éles hangon –, én azonnal el akarok válni ettől a csoporttól, nem vagyok ahhoz szokva, hogy gyilkosokkal keveredjem össze. Pittsfieldben, Massachusetts államban, ahonnan jövök…

– Köszönöm, elég – mondta hidegen Duff. – Úgysem tudtam, hogy hol kezdjem el. Most önnel fogom kezdeni. – Elővette töltőtollat. – Szabad a nevét kérnem?

– Norman Fenwicknek hívnak.

– Egyedül utazik?

– Nem, kérem, a nővérem is velem van – és egy színtelen, szürke hajú asszony felé mutatott. – Miss Laura Fenwick.

– Tud-e valamit az éjjel történtekről?

Mr. Fenwick tiltakozó hangon kérdezte:

– Mit ért ezalatt, kérem?

– Nyugalom, nyugalom – intette le a felügyelő. – Én hivatalból vagyok itt, és nincs vesztegetni való időm. Hallott, vagy látott, vagy tapasztalt-e valamit, ami az ügyre vonatkozik?

– Nem, kérem, és ezt a nővérem nevében is kijelenthetem.

– Voltak kint a hotelből ma reggel? Igen? Hol?

– Csak éppen lesétáltam egy kicsit a Westenden át, hogy még egy utolsó pillantást vethessünk Londonra. Mindketten el vagyunk ragadtatva a várostól, de ez természetes is, tekintve angol származásunkat.

– Igen, igen, de bocsánat, térjünk a tárgyra…

– Csak egy pillanatra, felügyelő úr. Mi azonnal el akarjuk hagyni ezt a csoportot. Nem akarok semmi kapcsolatot…

– Kérem, már megmondtam, hogy mit kell tenniük. Ez a kérdés be van fejezve.

– Rendben van uram, majd megkérdezem a nagykövetünket. Ő régi barátja a nagybátyámnak…

– Mindenesetre forduljon hozzá – szakította félbe Duff. – Ki következik? Miss Pamela, mi már beszélgettünk, és önt is láttam már, Mrs. Spicer. Talán az az úr ott ön mellett…

A férfi magától felelt.

– Stuart Vivian a nevem, Del Monte-ból, Kaliforniából jöttem. – Bronzszínű, sovány ember volt, kellemes megjelenésű lett volna, hogyha nem ékteleníti mély forradás a jobb halántékát. – Ki kell jelentenem, hogy mindenben egyetértek Mr. Fenwickkel. Miért kell bennünket belekeverni ebbe az ügybe? A magam részéről nem is ismertem a meggyilkolt embert, sohasem beszéltem vele. A többiek közül sem ismerek senkit.

– Talán mégis van kivétel – figyelmeztette Duff.

– I-i-igen, egy kivételével.

– Ön tegnap este színházba kísérte Mrs. Spicert.

– Igen, őt már régebbről ismerem.

– Együtt tervezték az utat?

– Nevetséges kérdés – pattant föl az asszony.

– Nem lépi ön át hivatali kötelessége határait? – kiáltotta hevesen Vivian. – Ez csupán véletlen találkozás. Egy éve nem láttam Mrs. Spicert, és képzelje el meglepetésemet, amikor New Yorkban megtudtam, hogy ő is ezzel a csoporttal indul a világkörüli útra. Természetesen semmi okunk nem volt, hogy ne induljunk együtt.

– Természetesen – felelte Duff szeretetre méltóan. – És semmit sem tud Mr. Drake meggyilkolásáról?

– Honnan tudhatnék?

– Volt kint a hotelből ma reggel?

– Igen. Még sétáltam egyet, inget akartam venni a Burlington bazárban.

– Mi az ön foglalkozása, Mr. Vivian?

– Nincs foglalkozásom. Itt-ott néha pólót játszom.

– Ezt a nagy forradást nyilván szintén a pólópályán szerezte, ugye?

– Igen. Néhány évvel ezelőtt csúnyán leestem a lóról.

Duff körülnézett.

– Mr. Honywood, még egy kérdést szeretnék föltenni önnek.

Honywood keze megremegett, amint a cigarettát kivette a szájából.

– Parancsoljon, felügyelő úr.

– Volt már kint a szállodából ma reggel?

– Nem voltam.

– Köszönöm. És az az úr ön mellett? – Duff egy középkorú, hosszú karvalyorrú és apró, szúrós szemű férfira nézett. Noha kifogástalanul jól öltözöttnek látszott, mégis kiütött valahogy ebből a környezetből.

– Ronald Keane kapitány – mondta ez.

– Katonatiszt? – kérdezte Duff.

– Persze hogy katonatiszt – szólt közbe Pamela Potter. – Keane kapitány elmesélte nekem, hogy valamikor az angol hadseregben szolgált Indiában és Dél-Afrikában.

Duff a kapitányhoz fordult.

– Igaz ez?

Keane habozott.

– Nem pontosan. Egy kicsit kiszíneztem a dolgot. Tudja, a hajón… egy csinos lány…

– Értem – bólintott a detektív. – Szolgált ön egyáltalán valami hadseregben, Keane kapitány?

Keane ismét habozott. De a Scotland Yard embere túl könnyen hozzáférhetett volna a hivatalos adatokhoz, amik a hazugságot rögtön leleplezték volna. – Sajnos – mondta –, ez inkább olyan tiszteletbeli cím. Jelent is valamit, meg nem is.

– Mi a foglalkozása?

– Jelenleg semmi. Azelőtt mérnök voltam.

– Mit tud az éjszakai esetről?

– Abszolúte semmit.

– Azt hiszem, ön is volt egy kicsit kószálni reggel a városban?

– Igen, csakugyan voltam. Beváltottam egy csekket az American Express irodában.

– Figyelmeztették önt, hogy csak Nomad-csekket hozzon magával – tört ki dr. Loftonból az üzletember.

– Volt néhány másfajta csekkem is – válaszolta Keane. – Ezt csak nem tilthatja meg senki nekem?

– Kötelezte magát a szerződésünkben, amelyet aláírt… – kezdte megint Lofton. De Duff már egy magas tweedruhás úr felé intett. A csoportnak ez a tagja nehéz botot tartott a kezében, és egyik lábát kinyújtotta maga elé.

– Szabad a nevét, uram? – kérdezte Duff.

– John Ross – felelte a megszólított. – Takomából, Washington államból jövök, ahol fatelepem van. Évek óta terveztem ezt az utat, de sohasem álmodtam volna, hogy ilyesmi történik majd. Az én életem nyitott könyv, felügyelő úr. Üsse föl bármelyik oldalát, és nyugodtan felolvasom.

– Skót, ugye? – kérdezte Duff.

Ross mosolygott.

– Isten tudja, olyan régóta élek már Amerikában. Látom, a lábamat nézi, és miután valamennyien bevallottuk már forradásainkat és gyengéinket, én is elmondhatom, hogy néhány hónappal ezelőtt elég bolond voltam, és az erdőben megvártam, míg egy fa a lábamra zuhan. Eltörte a jobb combomat, és nem úgy forrt össze, mint ahogy kellett volna.

– Ez elég kár. Tud valamit a gyilkosságról?

– Semmit sem, felügyelő úr. Sajnos, nem lehetek szolgálatára. Szegény, jó Drake. Kedves öreglegény. Nagyon összebarátkoztam vele a hajón, mindkettőnknek jó gyomrunk volt. Megszerettem nagyon.

– Azt hiszem, ön is…

Ross bólintott.

– Igen, én is sétáltam egyet ma reggel. Jó kis köd volt. Érdekes kis város ez a maguké, felügyelő úr. Megérdemelné, hogy odaát legyen a Csendes-óceán partján.

Duff nevetett.

– Várjanak, kérem, valamennyien itt egy percig – mondta, és kiment a szobából.

Fenwick dr. Loftonhoz fordult.

– Nézze, kérem, önnek vissza kell adnia a pénzünket – kezdte, és szigorúan nézett vastag szemüvegén keresztül.

– Ugyan miért? – kérdezte Lofton.

– Hát csak nem képzeli, hogy ezek után tovább megyünk önnel?

– A túra tovább folytatódik – válaszolta Lofton –, akár jön tovább velünk, akár elmarad. Én évek óta rendezem már ezeket az utazásokat, és arra is volt már eset, hogy útközben meghalt a társaság egyik tagja. Az, hogy most gyilkosság történt, szintén nem változtatja meg tervemet. Olvassa el a szerződést, Fenwick úr, amit velem kötött, a Gondviselés cselekedeteiért nem lehetek felelős.

– Ez erőszakosság! – kiáltotta Fenwick. Aztán a többiekhez fordult: – Tartsunk össze, és forduljunk a követséghez. – De úgy látszott, hogy senki sem helyesli álláspontját.

Duff visszatért, és vele jött az éjjeliőr is.

– Hölgyeim és uraim – kezdte a felügyelő –, megkértem ezt az embert, nézze meg jól önöket, és figyelje meg, hogy nem találja-e önök között azt az urat, aki éjszaka két órakor nem volt tisztában azzal, hogy hol van a szobája. Pontosabban azt a személyt, aki azon a folyosón sétált, ahol a gyilkosság történt.

A szolga először Loftonra nézett, aztán Honywoodra, majd Rossra, a favágóra, aztán Vivianra, a pólójátékosra. Közömbösen nézte meg Fenwick jelentéktelen arcát.

– Ez az – mondta hirtelen, és Ronald Keane kapitányra mutatott. – Önnel találkoztam kétórai körutamon. Ön azt mondta nekem, hogy tévedésből ment arra az emeletre, azt hitte, ott van a szobája.

– Igaz ez? – kérdezte Duff szigorúan.

– Hát… – Keane aggódva tekintett körül –, hát igen, én voltam ott fönt. Tudja, nem tudtam aludni, és egy könyvet akartam kölcsönkérni.

– Ez egy kicsit ócska kifogás – figyelmeztette a detektív.

– Én is tudom ezt – válaszolta Keane. – De hát ez is előfordulhat alkalomadtán művelt emberek között. Tudtam, hogy Taitnek van egy csomó könyve, ez a fiatalember késő éjszakáig felolvas neki. A hajón tudtam ezt meg. Azt is tudtam, hogy a harmadik emeleten lakik, csak azt nem tudtam, hogy melyik a szobája. Azt gondoltam, hogy felmegyek, és hallgatózom egy kicsit az ajtóknál, és ahonnan olvasást hallok, onnan majd kölcsönkérek egy könyvet.

– Miért mondta akkor, hogy eltévesztette az emeletet? – érdeklődött Duff.

– Mert nem tudtam volna irodalmi igényeimmel indokolni a dolgot egy szolga előtt. Ezért hát hirtelenében azt mondtam, ami leghamarabb az eszembe jutott.

– Azt hiszem, ez rendes szokása – jegyezte meg Duff. Egy pillanatig vizsgálódva nézte Keane-t. El kellett ismernie, hogy magyarázata elég hihetően hangzik. Mindamellett szemmel kell tartania ezt az embert.

– Hát jó – mondta a detektív. – Köszönöm, Eben, most elmehet. Önök mind itt maradnak, amíg nem mondom, hogy távozhatnak – fordult a csoporthoz, és nem törődve a tiltakozó kórussal, átment a szomszédos kis szalonba. Amikor becsukta maga mögött az átjáró ajtaját, Patrick Taitot a díványon ülve találta, kezében pohár volt. Kennaway aggódva járt körülötte.

– Ó, Mr. Tait – mondta Duff. – Örülök, hogy jobban érzi már magát.

Az öregúr biccentett fejével.

– Semmiség – mondta. – Néha elfognak ezek a rohamok, ezért van velem ez a fiú. Egy kicsit sok volt az izgalom. Gyilkosság, tudja, erre igazán nem gondolhattam.

– Persze hogy nem – mondta a felügyelő, és leült melléje. – De ugye, most már egészen jól érzi magát.

– Bocsánat, egy pillanatra – mondta Tait, és felemelte a kezét. – Ne haragudjon a kíváncsiságomért, de én még mindig nem tudom, hogy kit gyilkoltak meg.

– A detroiti Mr. Hugh Morris Drake-et gyilkolták meg – mondta Duff.

Tait lehajtotta a fejét, és egy percre elhallgatott.

– Ismertem őt futólag, évek óta – jegyezte meg végül. – Kifogástalan múltú ember, felügyelő úr, és a legemberibb szándékúak egyike. Vajon miért akarhatta valaki elpusztítani? Nagyon érdekes probléma előtt áll most.

– És főképpen nagyon nehéz probléma előtt – tette hozzá Duff. – Szeretném néhány percig megbeszélni önnel ezt a kérdést. Azt hiszem, öné a harmincas szoba, ami elég közel van a szerencsétlenség színhelyéhez. Hány órakor feküdt le az éjszaka?

– Tizenkettő körül lehetett, vagy talán néhány perccel utána – szólt Kennaway. – Tudja, felügyelő úr, minden este bemegyek Mr. Tait szobájába, és felolvasok neki addig, amíg elalszik. Tegnap este tíz órakor kezdtem felolvasni, és néhány perccel tizenkettő után aludt el. Akkor kisurrantam a szobából, és lementem az én szobámba a második emeletre.

Duff most hirtelen Tait felé fordult, és egy gépfegyver gyorsaságával és pontosságával lövöldözte kérdéseit az ügyvédre:

– Nem hallott semmit a harmadik emeleten az elmúlt éjszaka?

– Semmit.

– Semmiféle kiáltást, segélykérést?

– Semmit, ha mondom.

– Sem nyögést, mint mikor egy öregembert durván megtámadnak?

– Mondtam már, uram…

– Én fölteszem a kérdéseimet, Mr. Tait. A folyosón találkoztam önnel, akkor erősnek látszott, jól nézett ki. Azután hallotta a gyilkosság hírét, de nem tudta, hogy kit gyilkoltak meg. Biztos lépésekkel ment a szalon ajtaja elé. Meglátta a bent levők arcát, és a következő pillanatban halálra rémülten előrebukott a padlón. Talán látott valakit a szobában…

– Nem, nem.

– Egy arcot talán.

– Mondom, hogy nem.

Az öregember szeme csillogni kezdett, keze, amelyikben a poharat tartotta, megremegett. Kennaway előlépett.

– Felügyelő úr – mondotta –, bocsásson meg, ön túl messzire megy. Ez az ember beteg.

– Tudom – mondotta halkan Duff –, és sajnálom. Nem akartam izgatni, Mr. Tait. Csak azt hittem, hogy valami meglepő körülményt vett észre, amikor megállt az ajtóban ma reggel, és megpróbáltam megállapítani, hogy mi lehetett az.

– Ön azt gondolhatja, amit akar – válaszolta az öregember, és mikor Duff kiment, magával vitte a nagy bűnügyi védő képét, amint szürke arccal ül egy Viktória-korabeli díványon, nehezen lélegzik, és szidja a Scotland Yardot.

Hayley már a hallban várt.

– Átvizsgáltuk a társaság valamennyi tagjának a szobáját – jelentette. – Az óralánc darabjait nem találtuk, és nem találtunk szürke ruhát sem elszakadt zsebbel. Semmit.

– Persze, hogy nem – válaszolta Duff. – Hiszen valamennyien kint mászkáltak már reggel, és természetesen minden bizonyíték kisétált velük.

– Nekem most vissza kell mennem a Wine street-re – mondotta Hayley. – Benézel egy kicsit, ha végeztél, öregem?

Duff bólintott. – Menj csak. Mi is volt az, amit az utcai zenekar játszott? There’s Long, Long Trail A-Windirig: Hosszan, hosszan kanyarog az ösvény… Hát ez az igazság itt is, Hayley, ez az átkozott igazság.

Duff visszafordult, és egyszerre eltűnt a rosszkedve. Pamela Potter integetett felé a szalon ajtajából. Rögtön odament hozzá.

– Azt hiszem, felügyelő úr, hogy ha beszélni akar az édesanyámmal, most hozzá tudnám vezetni.

– Jó – felelte a felügyelő. – Egy perc múlva megyek önnel. – Aztán belépett a szalonba, még egyszer figyelmeztette a társaságot, hogy el ne hagyják a Broome’s Hotelt, és szétengedte a gyülekezetet.

Pamela teljesen beárnyékolt szobába vezette a detektívet. Amint szeme fokozatosan hozzászokott a homályhoz, a díványon, a legsötétebb sarokban egy női alakot pillantott meg. Közelebb lépett.

– Édesanyám, Duff felügyelő úr van itt – mondta Pamela Potter.

– Ó, igen – mondta halkan az asszony.

– Mrs. Potter – kezdte a detektív –, nagyon sajnálom, hogy zavarnom kell, de ez most elkerülhetetlen.

– Én is azt hiszem – válaszolt az asszony. – Üljön le, kérem. Remélem, nem baj, hogy a függönyök le vannak húzva. Félek, hogy nem valami jó színben vagyok ez után a rettenetes ijedelem után.

– Már beszéltem a leányával – folytatta Duff –, de ön bizonyosan sokkal jobban emlékszik a múltra, mint Miss Pamela. Volt az édesapjának ellensége?

– Ha volt valaha szent a földön, akkor az én apám volt az. Nem volt ellensége senki ezen a világon. Ilyen érthetetlen esetet még életemben nem hallottam.

– Valami magyarázatának mégis kell lenni, Mrs. Potter. Talán valahol az édesapja múltjában… – Duff szünetet tartott, és elővette zsebéből a kis bőrzacskót. – Nézze, asszonyom, ezt az édesapja ágya mellett találtuk.

– Mi a csoda lehet ez?

– Egy egyszerű kis zacskó, Mrs. Potter, mosóbőrből. – Tartalmának egy részét a tenyerébe öntötte. Száz, vagy még több kaviccsal volt töltve. – Meg tudná magyarázni, mit jelent ez?

– Egyáltalában nem.

Duff sóhajtott egyet, és a zacskót visszatette a zsebébe. Azután a láncszemeket vette elő a kis kulccsal. A lány kezébe adta.

– Mondja, nem figyelt meg valakinél ilyesfajta láncot azok közül, akikkel nagyapja a hajón beszélgetett?

A lány megnézte, és megrázta a fejét.

– Nem. Ki figyeli meg egy férfi óraláncát?

– A kulcsra sem ismer rá?

– Sajnos, sohasem láttam.

– Talán mutassa meg az édesanyjának. Látott már valahol ilyen láncot és kulcsot, asszonyom?

Mrs. Potter vállat vont:

– Nem láttam. Dehát hiszen a világ tele van kulcsokkal. Nem hiszem, hogy ezen a nyomon sokra menne.

Duff ezt is zsebre tette, és felállt.

– Csak ezeket akartam megkérdezni.

– Az egész dolog olyan érthetetlen – mondta a hölgy panaszkodva. – Megmagyarázhatatlan az egész, de remélem, felügyelő úr megtalálja a nyitját. Bár hinni alig merem.

– Mindenesetre meg fogom próbálni – mondta Duff, és kiment a szobából. Látta, hogy ezzel az asszonnyal úgysem ér el semmit.

Visszament a 28-as szobába. Két embere még ott várta, épp a holmijukat szedték össze.

– Mindennel végeztünk, Mr. Duff – jelentette az ujjlenyomat-szakértő. – Csak félek, nagyon kevés az eredmény. – Átnyújtotta a felügyelőnek az áldozat hallókészülékét.

– Mi van ezzel?

– Egyetlen ujjlenyomat sincsen rajta – mondta a másik. – Még az ágyon fekvőnek a keze nyomát sem találtam meg. Tisztára van törölve.

Duff ránézett a készülékre.

– Tisztára törölve? Csodálom. Ha az öreg, nyilván a hallókészülékével együtt, valahol a szálló másik részében volt – ott gyilkolták meg, s aztán idehozták –, akkor a hallókészüléket is vissza kellett hozni.

– Nem egészen értem, hogy mire gondol – mondotta a fotográfus.

Duff elmosolyodott.

– Csak hangosan gondolkoztam. Gyerünk, fiúk, tovább kell mennünk. – És visszatette a hallókészüléket az asztalra.

Nem vette észre, hogy ebben a percben kezében tartja az egész titokzatos bűnügy kulcsát, mert végül éppen Mr. Drake süketsége volt az, ami a Broome-szálló gyilkosának nyomára vezetett.

V. FEJEZET

EGY ELŐKELŐ CHICAGÓI POLGÁR

Amikor a földszintre értek, Duff Loftonnal találkozott össze, aki még mindig nyomott hangulatban volt.

– Már itt van a hiányzó öt ember – jelentette a doktor. – Ők is a társalgóban várakoznak. Talán benézhetne most rögtön hozzájuk, mert meglehetősen nyugtalanok.

– Gyerünk hát – mondta Duff, és belépett a szalonba.

– Önök, ugyebár, tudják, hogy mi történt? –kezdte a vezető. – Ez itt Duff felügyelő a Scotland Yardról, beszélni szeretne önökkel. Felügyelő úr, engedje meg, hogy bemutassam a hölgyeket és az urakat. Mr. és Mrs. Elmer Benbow, Mr. és Mrs. Max Minchin és Mrs. Latimer Luce.

A felügyelő figyelmesen nézte a furcsán összeválogatott kis csoportot. Éppen zsebkönyvéhez nyúlt, amikor az Elmar Benbow-nak nevezett ember, akinek oldalán filmfelvevő gép lógott, felugrott, és elragadtatva nyújtotta feléje kezét.

– Rendkívül örvendek a találkozásnak – harsogta. – Ez aztán pompás elbeszélni való élmény lesz Akronban. Belekerülni egy gyilkosságba, Scotland Yard és hasonló jók, pontosan úgy, mint egy angol detektívregényben. Magam is sok ilyet olvastam már, a feleségem ugyan mindig azt mondja, hogy nem nagyon fejleszti az agyamat, de hát kérem, mikor esténként a gyárból hazamegyek, úgy ki vagyok merülve, hogy nem bírnék elolvasni komolyabb könyvet.

Duff az órájára pillantott.

– Azért kérettem ide, Mr. Benbow, hogy megkérdezzem, nem tudna–e valami kis világosságot deríteni erre a 28-as szobabeli szerencsétlen tragédiára?

– Szerencsétlen eset, biz ez, ahogy mondja – kezdte Benbow. – Egy kedves öregúr, aki tekintélyes és gazdag, és egyszer csak bemegy valaki a szobájába, és meggyilkolja. Mondhatom magának, ez direkt arculütése az amerikai rendnek.

– Szóval semmit sem tud róla.

– Nem, ilyesmit én nem tudnék tenni, ha erre gondol. Igaz, hogy Akronban a vevőimnek, az autósoknak számtalan kereket csinálunk a gyilkolásra, de ez tökéletes rejtély számomra és Nettie számára is. Ismeri a feleségemet?

A detektív meghajolt Mrs. Benbow, egy jól öltözött csinos asszony felé, akit bizonyára nem vett igénybe a gyár munkája, s így több alkalma volt kulturálódni, mint az urának.

– Örvendek – mondta Duff. – Ugye, sétáltak már ma reggel egyet az utcán?

Mr. Benbow felemelte a filmfelvevő gépét.

– Még volt néhány tekercs filmem, azokat el akartam használni – magyarázta. – De hát rettenetes ez a köd, ami itt van. Fogalmam sincs róla, milyenek lesznek majd ezek a felvételek. Ez a szenvedélyem. Remélem, hogyha visszaérkezünk a világkörüli útról, lesz majd elég jó filmem, nem kell hónapokon át bridzseznünk otthon. Akkor aztán rendben leszünk.

– Szóval filmezéssel töltötték a reggelt?

– De még mennyire. Tudja, közben mégis előbújt egy kicsit a nap, és ezt aztán alaposan kihasználtam.

Duff a jegyzeteit tanulmányozta.

– Ez az Akron – mondta –, ez ugye, elég nagy város. – És lapozgatott egyet. – Canton mellett fekszik, ugye?

– Csak néhány mérföld van közöttük – felelte Benbow. – McKinley Cantonból való, tudja, ugye? És tudja-e, hogy hívják Ohio államot? Elnökök anyja.

– Ne mondja – morogta Duff. Aztán Mrs. Latimer Luce felé fordult. Meghatározhatatlan korú, éles nézésű, jó megjelenésű, idősebb hölgy volt.

– Mrs. Luce, talán ön tudna valamit mondani a gyilkosságra vonatkozóan?

– Sajnos, felügyelő úr – válaszolta a hölgy –, én sem mondhatok semmit.

– Hova való ön?

– Hát, mondjuk, Pasadenába, Kaliforniába. Ott van egy házam, de úgyszólván sohasem lakom benne. Majdnem mindig úton vagyok. Pedig az én koromban ez már meggondolni való. Mindig új környezet, új arcok. Rettenetesen oda vagyok emiatt a Drake-eset miatt. Olyan kedves ember volt.

– Volt már kint ma reggel a hotelből?

– Igen, együtt reggeliztem a Curson street-en egy régi barátnőmmel. Egy angol hölggyel, akit húsz évvel ezelőtt Sanghajban ismertem meg.

Duff szeme érdeklődve csillant fel, amint Max Minchinre pillantott. Minchin zömök, rövidre nyírt, fekete hajú, előrebiggyedt ajkú férfi volt, s távolról sem mutatott olyan nagy elragadtatást, hogy egy Scotland Yard-beli emberrel találkozhat, mint Mr. Benbow. Sőt viselkedése mogorva és ellenséges volt.

– Ön hova való, Mr. Minchin? – kérdezte Duff.

– Mi köze ennek ehhez az ügyhöz – kérdezte Mr. Minchin, miközben szőrös kezével nyakkendője nagy gyémánttűjét igazgatta.

– Ugyan, Maxy, mondd meg neki – szólalt most meg a felesége, aki egy piros bársonyfotelban terpeszkedett. – Hiszen nincs azon semmi szégyellnivaló – Duffra nézett –, Chicagóból jövünk – mondta.

– No igen, Chicago – jegyezte meg élesen az ura –, hát aztán?

– Nem tudna mondani valamit erről a gyilkosságról?

– Nem szoktam én pletykázni – dörmögte Maxy –, vagy talán úgy nézek ki, mi? Nyomozza csak ki egyedül, amit tudni akar, én nem mondhatok semmit.

Duff dr. Loftonra bámult. Igazán furcsa egyéniségeket gyűjtött egybe ez a Lofton az idei világkörüli utazásra. Lofton nyilvánvalóan zavarban volt. De úgy látszik, Mrs. Minchin is kényelmetlenül érezte magát. – Nézd csak, Maxy – szólt az urához –, nincs semmi értelme ennek. Senki sem gyanúsít téged.

– Te csak törődj a magad dolgával – mordult rá a férje –, én elintézem a magamét.

– Mit csináltak ma reggel? – kérdezte tovább Duff.

– Vásároltunk – vágta oda röviden Minchin.

– Nézze meg ezt a gyémántot – nyújtotta ki kövér kezét Sadie. – Ezt megláttam egy kirakatban, azt mondtam Maxynak: ha szeretnéd, hogy valami Londonra emlékeztessen, ez mindig eszembe juttatná. Sikerült is rávennem, Maxy megvette. Ő igazán könnyen költi a pénzt, kérdezzék csak meg a barátainkat Chicagóban.

Duff megint sóhajtott egyet, és felállt.

– Hát akkor nem tartom fel tovább önöket – szólt a kis csoporthoz. Meghagyta nekik is, hogy a szállót senki sem hagyhatja el, aztán elbocsátotta őket. Lofton Duffhoz fordult:

– Mi lesz ebből, felügyelő úr? A túrám programja percnyi pontossággal elő van készítve, ez a késlekedés rettenetesen összezavarja az egészet. Lekéssük a hajókat, végig az egész úton. Nápolyban, Port Saidban, Kalkuttában, Singapore-ban. Van már valami adata valaki ellen, hogy bárkit is itt tarthatna a csoportomból? Ha van, tartsa itt azokat, de a többieket engedje el, hadd mehessünk tovább.

Duff különben nyugodt arcára bizonytalan kifejezés ült.

– Igazán mindent megtennék az önök érdekében – mondotta –, de ilyen bonyolódott helyzetben még sohasem voltam. Előbb tanácskoznom kell feletteseimmel a főkapitányságon. Az ügyészség is kiszáll ide talán még ma reggel, és bizony azt hiszem, néhány héttel is elhalaszthatják az útjukat.

– Néhány hét? – kiáltott fel rémülten Lofton.

– Nagyon sajnálom, kérem, én mindenesetre igyekezni fogok sietni, ahogy tudok, de amíg meg nem oldottam a rejtélyt, addig nem engedhetem meg az utazás folytatását.

Lofton vállat vont:

– Hát majd meglátjuk – mondta.

– Kétségkívül – felelte Duff, és ezzel elváltak.

Mark Kennaway az ajtóban várta.

– Szabad egy percre, felügyelő úr?

Leültek egy oldaldíványra.

– Tud valamit? – kérdezte a detektív fáradtan.

– Mondjuk, hogy igen. Ámbár nem nagy jelentőségű dolog. Mindössze annyi, hogy amikor tegnap este Mr. Tait szobáját elhagytam, és lementem a második emeletre, egy embert láttam a lift környékén az árnyékban leskelődni.

– Milyen embert?

– Ó, ne várjon valami meglepő dolgot, felügyelő úr, az bizony csak Keane kapitány barátunk volt.

– Persze, biztosan egy könyvet akart kölcsönkérni valakitől.

– Az meglehet.

Duff vizsgálódva nézett a fiatalember arcába. Határozottan tetszett neki ez a fiú.

– Mondja csak, mióta ismeri maga Mr. Taitot?

– Ó, csak az utunk elejétől. Tudja, éppen most, júniusban fejeztem be jogi tanulmányaimat a Harvard Egyetemen, s nem vettem észre, hogy valami nagyon kapkodnának utánam. Egy barátom ajánlotta ezt az állást. Én nagyon szerettem volna világot látni, és úgy gondoltam, hogy jogi képzettségemet is fejleszthetem egy ilyen ember közelében, mint Mr. Tait.

– És ez sikerült is?

– Nem. Ő nagyon keveset beszél, állandó kiszolgálást követel, és ha még sok ilyen rohama lesz, mint a ma reggeli, akkor hamarosan visszakívánkozom Bostonba.

Duff hátratámaszkodott a kemény díványon, és megtömte pipáját.

– Mi lenne, ha egy kis útbaigazítást adna nekem erről az útitársaságról?

– Nagyon szívesen, felügyelő úr, ámbár nem hiszem, hogy különösen leleményes ember volnék – mosolygott szerényen Kennaway. – Egypár embert azonban mégis megfigyeltem a hajón.

– A meggyilkolt Drake-et gyakran látta a hajón?

– Hogyne! Állandóan együtt volt a társasággal, és ez bizony néhányunknak kissé fárasztó is volt, tudniillik a süketsége miatt. Engem nem nagyon zavart, mert a kollégiumban én voltam az éljenordítások karmestere.

– Mit tart Loftonról?

– Ő igazán eredeti ember. Művelt, és érti is a mesterségét. Hallotta volna csak, hogy milyen beszédet vágott ki a londoni Towernél. De sokat bosszankodott, idegeskedett egész idő alatt. Ami nem is csoda, amikor ilyen társaságot kell adminisztrálni.

– És Honywood? – Duff rágyújtott a pipájára.

– Őt egyszer sem láttam a hajón, kivéve az utolsó reggelt. Azt hiszem, addig el sem hagyta a kabinját.

– Nekem azt mondta, hogy a tengeri úton összebarátkozott Mr. Drake-kel.

– Akkor becsapta önt. Közöttük álltam, amikor Southamptonban kikötött a hajó. Én mutattam be őket akkor egymásnak. Bizonyos vagyok benne, hogy odáig még csak nem is beszéltek egymással.

– Ez érdekes – mondta Duff elgondolkozva. – Megnézte ma reggel jól Honywoodot?

– Igen – intett Kennaway. – Olyan volt, mint aki egész éjjel szellemekkel álmodott. Engem nagyon meglepett, azt hittem, rosszul van. Lofton viszont azt mondta nekem, hogy a kirándulásai igen népszerűek a betegek és öregek körében. Én reméltem, hogy nagyon jól fogok szórakozni.

– Miss Potter viszont nagyon bájos lány – jegyezte meg Duff.

– Ez igaz, de vele még alig találkozhattam. Ez az én hagyományos szerencsém.

Duff nevetett és felkelt.

– Hát köszönöm az adatait.

Pár szót váltott még az igazgatóval, aztán kilépett az utcára. A zöld kocsi ott várta. Amikor be akart szállni, egy hang harsant fel mögötte.

– Vigyázzon, felügyelő úr, forduljon meg, és nézzen rám. Úgy!

Duff megfordult, Mr. Elmer Benbow állt a járdán, szélesen mosolygó ábrázattal, és feléje irányította kis mozifelvevő gépét.

– Ez aztán a fickó! – ordította. – Hát még ha levenné egy kicsit a kalapját. Tudja, nem valami jó a világítás. Most pedig egy kicsit mozogjon, kérem, egyik kezét a kocsi ajtajára, nahát, ettől hogy elszédülnek majd otthon. A híres Scotland Yard-detektív, amint a világkörüli úton történt gyilkosság után elhagyja a londoni Broome’s Hotelt, a gyilkosság színhelyét, ahol izgalmas nyomozást folytatott. Már mehet, felügyelő úr, köszönöm szépen.

– Szamár – mormolta Duff már a sofőr mellett. – Gyerünk végre a Wine street-i kapitányságra.

Pár pillanat múlva már ott is állt az autó a kapitányság előtt. Duff a szobájában találta Hayley-t.

– Végeztél, öregem? – kérdezte.

Duff fáradtan nézett rá.

– Sosem fogok ezzel végezni – mondta. – Maga a bűntény elég egyszerű, és rendes körülmények között kétségkívül hamarosan megoldódna. De gondolj csak erre, kérlek – és kivette a jegyzőkönyvét. – Itt van tizenöt vagy még több embernek a neve, és valószínűleg ezek között kell lennie a gyilkosnak. Idáig rendben volna. Igen ám, de ezek úton vannak. Méghozzá hová mennek? Mindenfelé a világ körül. Hiába van együtt az én rendes kis listám a gyanúsítottakról, ha a csoport tovább megy. Párizsba, Nápolyba, Port-Saidba, Kalkuttába, Singapore-ba. Szóval egyre távolabb a bűntény színhelyétől.

– De hát itt is tarthatod őket!

– Tarthatom-e? Csak a gyilkost tarthatom itt, s azt is csak abban a percben, amint a bűnösségéről bizonyítékaim vannak. Ezt pedig hamarosan meg kell szereznem, különben egész csinos kis nemzetközi bonyodalom keletkezhetik belőle. Jön majd az amerikai konzulátus, talán még maga a követ is beleszól, idézések a belügyminisztériumból, és micsoda alapon nyomozhatok ezek ellen az emberek ellen? Hogyan minősíthetem őket, ki milyen összefüggésben lehet a bűnténnyel? Mondhatom, Hayley, hasonló helyzetre még nem volt példa. Ilyesmi még sohasem történt.

– A csoport kihallgatásából semmi sem derült ki? – kérdezte Hayley.

– Semmi olyan, ami valakit csak távolról is kapcsolatba hozhatna a bűnténnyel. Mindössze pár halvány gyanú. Néhány zavaros incidens. De semmi olyan, amit akár fölötteseimnek, akár az amerikai követnek felmutathatnék.

–De hiszen csuda sok feljegyzésed van – jegyezte meg a kolléga. – Böngészd csak jól át még egyszer azoknak a listáját, akikkel beszéltél, hátha eszedbe villan valami. Mit lehet tudni?

Duff elővette jegyzőkönyvét.

– Hiszen velem voltál, mikor az elsőket kihallgattam. Miss Pamela Potter, a csinos amerikai leány, az áldozat unokája. Dr. Lofton barátunk, akinek zajos kis összeszólalkozása volt az áldozattal az utolsó estén, akinek a szíjával hajtották végre a gyilkosságot. Mrs. Spicer okos, gyors eszű asszony, aki nem hagyja magát váratlan kérdésekkel zavarba hozni. Mr. Honywood…

– Á, igen, Honywood – szólt közbe Hayley. – Ahogy az arcát láttam, én őt választanám.

– Igen, ezt, és van még egy. Állítólag Ronald Keane kapitány a neve. Ez valamiért fent mászkált az éjjel a harmadik emeleti folyosón, de csak az ég tudja, hogy miért. A legravaszabb fickók egyike, akivel csak valaha találkoztam. Hamis, és saját bevallása szerint is hazudozó.

– És a többiek?

Duff a fejét rázta.

– Egy idősebb hölgy, Mrs. Luce, aki már mindenfelé volt a világon. Ez állandó jelenség lehet minden Lofton-féle túrán. Aztán egy chicagói házaspár – rémes emberek –, Mr. és Mrs. Max Minchin.

Hayley leejtette a kezében lévő iratot.

– Minchin? – ismételte.

– Igen, mi van vele?

– Semmi egyéb, öregem, mint hogy valószínűleg elnéztél egy kis átiratot, amit a Scotland Yard pár nappal ezelőtt kapott. Ez a Minchin a chicagói alvilág egyik vezérkolomposa, aki ragyogóan erőszakos bűnözőkarriert futott végig, és akit most egy időre eltanácsoltak.

– Ez érdekes – mondta Duff.

– Ugye? Működése során személyesen vagy alvezérei révén egész sereg üzleti konkurensét a másvilágra küldte már. Egy kicsit megbélyegezte őket – ólombélyeggel. Most valami oknál fogva el kellett hagynia trónusát, és sürgősen el kellett utaznia. A New York-i rendőrség azt ajánlja, hogy tartsuk szemmel, ha erre átutazik. Van itt néhány régi barátja, aki szívesen fizetne vissza régi adósságot Max Minchinnek, Chicago egyik legelőkelőbb polgárának.

Duff mélyen elgondolkodott.

– Délután elbeszélgetek vele még egy kicsit – mondta. – Szegény öreg Drake holtteste nincs ugyan átlyukasztva gépfegyvergolyókkal, de talán a Broome Hotel légköre a Maxy Minchinek módszereit is átalakítja. Igen, délután elbeszélgetünk ezzel a fickóval.

VI. FEJEZET

HÁROMNEGYED TIZENEGYKOR A VIKTÓRIA ÁLLOMÁSRÓL…

Duff visszament a Broome Szállóba, hogy kicsit alaposabban utánanézzen a dolgoknak. Maxy Minchin azt üzente le a szobájából, hogy szívesen látja a felügyelőt. A detektív ingujjban, papucsban találta a kitűnő banditát. A haja kócos volt, látszott, hogy aludt egyet délután.

– Ez felüdített egy kicsit – mondta. A hangja sokkal barátságosabb volt, mint délelőtt.

– Sajnálom, hogy ismét zavarnom kell – mondta Duff. – De van egy-két ok, ami miatt…

– Értem, szóval tudja már, hogy mi a Maxy mestersége?

– Olyasvalami, amit nálunk nem gyakorolnak – mondta Duff.

– Nem? – jegyezte meg Maxy vállvonogatva. – Hát, ha nem, még mindig átvehetik tőlünk, amerikaiaktól. Hát miről van szó, bökje ki gyorsan.

– Bizonyos információk alapján azt hiszem, hogy a gyilkosság az ön egyik mestersége, Mr. Minchin.

– Mondja csak ezt még egyszer?

– Hát mondjuk: szórakozása, ha szabad így kijavítanom.

– Tudom, mit akar mondani. Hát lehet, hogy egypár alakot itt-ott eltüntettem, de ezek megérdemelték sorsukat, érti? És ezek az ügyek különben sem tartoznak magára. Ezek a jó öreg Egyesült Államokban történtek.

– Ezt nagyon jól tudom magam is, de miután itt az ön közvetlen szomszédságában gyilkosság történt, mégiscsak kénytelen vagyok…

– …Egy kicsit körülöttem szimatolni. Hát csak rajta. De megmondhatom előre, hogy hiába pazarolja az idejét.

– Mielőtt erre a kirándulásra indultak, találkozott már valaha Mr. Drake-kel?

– Nem. A hajón egyszer beszélgettem vele, kedves öregfiú volt, de ha arra gondol, hogy azt a nyakkendőt én húztam szorosra rajta, akkor alaposan téved, drágaságom.

– Maxy a legjobb ember a világon – szólt közbe a felesége, aki eddig csendesen pakolt egy kézitáskába. – Lehet ugyan, hogy egy-két gorillát annak idején elintézett, de azokért úgysem volt kár, és most már különben sincs bent a bandában. A kis Maxynk kedvéért hagyta abba. Nem igaz, Maxy?

– Igen, kikerültem már a dologból – mondta a férfi. – Érti, felügyelő úr? Visszavonultam teljesen az üzlettől. Most éppen úgy, mint más úriember, kéjutazáson vagyok.

– Mondja, kérem, hány órakor feküdtek le este? – kérdezte Duff.

– Mikor is? Várjon. Először moziba mentünk, nagyszerű művészek játszottak, de nagyon unalmas volt, alig bírtam ébren maradni. Akkor egy színházzal próbálkoztunk. Szeretem a friss cselekményt, de ezek nagyon döglöttek voltak. De hát nem volt más választás, ott maradtunk végig. Fél tizenkettőkor értünk haza, és tizenkettőkor már fújtuk is a kását. Fogalmam se volt róla, hogy mi történt azután a szállóban.

Duff felállt.

– Bocsánatot kérek a zavarásért, de hát kötelességem minden ösvényt végigjárni.

– Persze – mondta Maxy nyájasan –, magának is megvan a mestersége, nekem is megvan, azaz, hogy megvolt. És nézze csak, ha segíthetek valamiben, csak adja le a vészjelet. Egyformán tudok én dolgozni a hekusok ellen, vagy esetleg mellettük – s megveregette Duff széles hátát.

Duff elbúcsúzott, és kilépett a folyosóra. A földszinten ismét dr. Loftonnal találkozott. A túravezető feltűnően elegáns fiatalemberrel állt ott, aki divatos sétapálcát és kifogástalan kabátjának gomblyukában egy szál gardéniát viselt.

– Éppen önt keressük, Mr. Duff. Ez itt Mr. Gillow, másodtitkár az amerikai követségről. Az éjszakai eset miatt hívattuk.

Mr. Gillow hűvös bólintással üdvözölte Duff felügyelőt.

– Mikor van a hivatalos ügyészségi szemle, felügyelő úr? – kérdezte.

– Azt hiszem, holnap tízkor szállnak ki.

– S ha addig semmiféle fordulat nem következik be, akkor azt hiszem, a doktor folytathatja az utat?

– Erről még semmiféle felvilágosítást nem adhatok – mondta a detektív. – Legszívesebben itt tartanám az egész csoportot.

Mr. Gillow sajnálkozó mosollyal nézett rá.

– Barátom, ön igazán különös. Bizonyára jól tudja, hogy ilyesmit nem lehet megtenni Angliában. Még ha a szemle után több bizonyítéka volna is, mint amennyi most van, akkor is a törvényekhez kell tartania magát.

– Csak a csoport tagjai között lehet a gyilkos – maradt meg Duff konokul álláspontja mellett.

– Igen, de hol vannak a bizonyítékai? Lehet, hogy igaza van, de lehet, hogy tökéletesen téved. Bizonyítékokra, döntő bizonyítékokra van szükség, mint ezt ön nagyon jól tudja. Különben, sajnos, ki kell jelentenem, hogy dr. Loftonék csoportja folytathatja útját.

– Erről még beszélünk – felelte kényszeredetten Duff, és nagyon rosszkedvűen távozott. Félt, hogy ha gyorsan ki nem derül a titok, Mr. Gillownak igaza lesz.

A másnapi szemle az eddig elért eredményeken kívül semmi újat nem hozott. A szálló alkalmazottjai és a csoport tagjai elmondták mindazt, amit Duffnak előző nap vallottak. Szemmel láthatólag semmiféle bizonyíték nem merült fel arra, hogy bárkit is letartóztathassanak, és a vizsgálatot három héttel elhalasztották. Duff jól látta, amint Mr. Gillow fölényesen mosolyog rá a szoba másik oldaláról.

A következő napokban Duff vadul dolgozott. Vajon nem vitt-e valaki a csoport tagjai közül megjavíttatni óraláncot, ami a Broome szállóbeli küzdelemben elszakadt. Minden ékszerészhez bement a West Enden és sokhoz a város többi részében is. A zsebénél elszakadt szürke ruha nem került-e zálogházba vagy ócskás boltba? Ezeket is mind átvizsgálta. Vagy nem csomagolták-e be a ruhát, és nem hagyták-e el valahol? A nagyváros minden elhagyott csomagját személyesen vizsgálta meg Duff. Arca megnyúlt. Szemének fénye tompa lett. A kerületből figyelmeztették, hogy az idő röpül, és Lofton már megtette az előkészületeket a továbbindulásra.

Mrs. Potter és leánya pénteken szándékozott hazaindulni, éppen egy héttel az után a reggel után, amikor Drake holttestét a Broome Szállóban megtalálták.

Mikor azután Duff újabb eredménytelen nap után pénteken délután bement Scotland. Yard-i hivatalába, legnagyobb csodálkozására Pamela Potter várt ott rá. Mrs. Latimer Luce volt vele.

– Halló – kiáltott fel Duff. – Azt hittem, már elutazott a hajóval, Miss Potter?

A lány megrázta a fejét.

– Nem bírtam elmenni úgy, hogy mindent megoldatlanul hagyjak itt. Mamát hazaküldtem. Én pedig tovább megyek a csoporttal. Mrs. Luce vállalta a garde kicsit ósdi szerepét. Ugye, ismeri Mrs. Lucét?

– Hogyne, hogyne – bólintott Duff az asszony felé.

– Ebben a lányban aztán van bátorság, mi? – mosolygott az öreg hölgy. – Ezt szeretem benne, mindig is szerettem a bátor embereket. A gyerek természetesen kíváncsi. Én is az vagyok. Ötezer dollárt adnék most rögtön, ha tudnám, hogy ki és miért ölte meg Drake-et.

– Hát bizony erre a két kérdésre nem könnyű felelni – mondta Duff.

– Nem. És én nem is ítélem el magát. Ez nagyon nehéz ügy. Nem tudom, értesült-e már róla, hogy Lofton világkörüli csoportja hétfőn reggel indul tovább.

Duff szíve nagyot dobbant.

– Vártam ezt a hírt – mondta. – Elég rossz újság a számomra.

– Ugyan ne búsuljon – vigasztalta az öreg hölgy.

– Semmi sem olyan rossz, mint amilyennek látszik. Erre rájöttem az elmúlt hetvenkét évben. Pamela és én velük megyünk, jól kinyitott szemmel és füllel. Mert kinyitjuk majd, ugye, drágám?

A lány bólintott.

– Végére kell járni ennek a rejtélynek, addig nem tudok nyugodni.

– Bravó – helyeselt Duff. – Akkor rögtön kinevezem mindkettőjüket segédemnek. És az egész csoport megy tovább?

– Kivétel nélkül mindenki – felelte Mrs. Luce. – Ma reggel egy kis gyűlést tartottunk a hotelban. Az a kis furcsa Fenwick ugyan zavart akart támasztani, de leintették.

– Szóval Fenwick megpróbált kiválni a társaságból – gondolkozott hangosan Duff. – Engem is meghívhattak volna erre a gyűlésre.

Mikor a két hölgy eltávozott, a detektív értesítést talált az asztalán, hogy a főnöke hívatja. Miközben bement hozzá, már tudta, miről lesz szó.

– Most már lehetetlen kitérni ez elől, Mr. Duff – mondta a főnök –, az amerikai követ személyesen is közbelépett. Kénytelenek vagyunk kiadni az engedélyt a továbbutazásra. Ne nézzen rám olyan csalódottan, fiam.

– Ha az ilyen ügyet nem oldjuk meg rögtön, később tökéletesen megoldhatatlanná válik – jegyezte meg Duff.

– Ez csak elmélet. Gondoljon csak arra, hogy néha hónapokig is elhúzódtak a nagyobb ügyek.

– Ez mind nem segít azon, hogy félre kell állnom, és messziről kell néznem, hogy vándorol ez a csoport, isten tudja, merre.

A főnök vállat vont.

– Hát… Maga természetesen a csoportvezetőtől pontos úti programot fog követelni azzal a feltétellel, hogy minden változásról köteles önt azonnal értesíteni. Azt is köteles azonnal jelenteni, ha a csoport valamelyik tagja ki akarna válni.

– Természetesen – bólintott Duff.

– Egyelőre azonban jobb volna, ha Londonban folytatná a nyomozást – mondta a főnök. – Ha itt semmire sem megyünk, majd utánuk küldünk valakit, aki szemmel tartja őket, persze olyasvalakit, akit nem ismernek. Félek, az ön munkáját akadályozná, hogy valamennyien ismerik.

– Ez igaz – mondta a felügyelő.

Kétségbeesett elszántsággal ment vissza az asztalához, de nem engedte, hogy rossz hangulata zavarja munkáját. Hétfőn reggel aztán kiment a Victoria állomásra megoldani egy olyan feladatot, amilyenre Scotland Yard-detektív még aligha kényszerült. Ott állt, hogy istenhozzádot mondjon, és szerencsét kívánjon a világkörüli út résztvevőinek, megrázza kezüket, holott meg volt róla győződve, hogy közöttük volt az a kéz is, amely február 7-én hajnalban a Broome Szállóban Morris Drake-et meggyilkolta.

Amikor a peronra lépett, a háromnegyed tizenegyes doveri vonat mellé, dr. Lofton feltűnő szívélyességgel üdvözölte. Volt valami felszabadultság a vezető viselkedésében, mint mikor egy iskolás fiú hosszú vakációra indul. Melegen megrázta Duff kezét.

– Sajnálom, hogy el kell válnunk – mondta, és udvariassága rossz tréfának hangzott. – De hát a túra… a túra… Önnél megvan, ugye, a pontos úti programunk, ha bármikor kedve támad látni bennünket, nagyon fogunk örülni, ugye, Mr. Benbow?

Duff torokköszörülést hallott maga mögött. Megfordult és Benbow-t pillantotta meg, aki persze filmfelvevő gépével volt ismét elfoglalva. Az akroni gyorsan átpakolta bal kezébe a gépet, és jobbját Duffnak nyújtotta.

– Jaj, de sajnálom, hogy elejti az ügyet – mondta szeretetre méltó tapintatlansággal. – Még sohasem olvastam a detektívregényekben, hogyha Scotland Yard embere így járt volna el. De hát ez nem könyv, úgy látszik, a dolgok a valóságban egészen mások.

– Azt hiszem, egy kicsit korai még minden reményt feladni – felelte Duff. És előhúzta zsebéből a három láncszemen függő kulcsot. – Mondja, kérem, Mr. Benbow, nem látta ezt már valahol?

– Így messziről olyannak látszik, mint valami bűnjel – mondta Mr. Benbow, aztán elvette, és megvizsgálta a kulcsot. – Tudja, felügyelő úr, mit gondolok, mi ez?

– Nagyon szeretném tudni.

– Nos, ez egy amerikai bankpáncélszekrény kulcsa lehet – magyarázta az akroni. – De nálunk a bank rendszerint két ilyen kulcsot ad a betevőnek, úgyhogy valahol meg kell lenni a másodpéldányának is.

Duff visszavette a kulcsot, és új érdeklődéssel kezdte nézegetni.

– És ez a név: Dietrich Safe and Lock Company Canton, Ohio – ez azt jelenti, ugye, hogy az ön szomszédságában van valahol a bank?

– Nem, egyáltalában nem. Ez egy nagy vállalat, zárakat és kulcsokat árul az Egyesült Államok egész területén. De azért ha én a maga helyében lennék, foglalkoznék ezzel a kulccsal.

– Fogok is – mondta Duff. – Annál is inkább, mert lehet, hogy azért tették a halott kezébe, hogy félrevezessenek.

A detektív most odalépett, ahol Mrs. Spicer és Stuart Vivian állt a peronon. Vivian hűvösen és barátságtalanul búcsúzott, és az asszony sem volt valami szívélyes. Ugyanígy a szívélyességnek semmi nyoma sem volt Keane kapitány köszönésében sem. Alig fogott vele kezet. Ugyanígy tett a sánta John Ross is, de ezt az utóbbit Duff nem is vette nagyon figyelembe, Tait most ismét virult, arcán mintha a felszabadulás érzése tükröződött volna. Most Honywood tűnt fel a peronon.

– Nahát, nem minden társaságot búcsúztat egy Scotland Yard-felügyelő – mondta. Könnyed akart lenni, de tekintete furcsa volt, és a keze, amit Duffnak nyújtott, izzadt, nedves.

A detektív még néhány szót váltott Mrs. Lucéval és Pamelával, aztán a Minchin házaspárral. Megnézte az óráját, és Loftonhoz lépett:

– Hol vannak Fenwickék?

A doktor kényelmetlenül nézett végig a peronon.

– Nem tudom, már itt kellene lenniük.

Még egy hosszú perc telt el, már mindenki fent volt a vonaton, amikor hirtelen, az állomás túlsó végén megjelentek futva Fenwickék. Lihegve értek oda.

– Halló! – köszöntötte őket Duff. – Már féltem, hogy nem jönnek.

– De igen, itt vagyunk – szuszogta Fenwick. A nővére eléje lépett. – Hát egy darabig még megyünk, de ha megint valami buta dolog történne, úgy otthagyjuk az utazást, hogy no – és csettintett egyet az ujjával.

Már csukták a kocsik ajtóit.

– Gyorsan szálljon fel, Mr. Fenwick – kiáltott rá Lofton, és feltuszkolta a kocsiba. – Isten vele, felügyelő úr.

A vonat elindult. Duff ott állt, és utána bámult, ameddig csak látni lehetett.

De azt már nem láthatta, amint Honywood ott állt egyedül egy fülkében, s arcát szorosan az ablakhoz szorítva figyelte, mint tűnnek el London piszkos külvárosi negyedei. Az ajka kinyílt, szeme kimeredt, homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek.

VII. FEJEZET

AKI CSODÁLJA A SCOTLAND YARDOT

A következő csütörtökön este Duff felügyelő ismét belépett Hayley Vine street-i szobájába. A kerületi felügyelő felpillantott régi barátjára, és jóindulatúan mosolygott.

– Úgy látom, hiába kérdezősködnék – jegyezte meg.

Duff ledobta egy székre kabátját és kalapját, aztán leült Hayley asztala mellé.

– Annyira meglátszik rajtam? Hát bizony így állunk, öregem. Semmi, átkozottul semmi.

– Már gondoltam arra is, hogy megváltoztatom a módszeremet. Erre a kulcsra gondoltam, amit a halott kezében találtunk. – És elismételte barátjának, hogy mit mondott a kulcs rendeltetéséről Benbow. – Valószínű, hogy egy másodpéldánya is van, ami most még a gyilkosnál lehet. Követhetném a csoportot, és átvizsgálhatnám esetleg minden egyes embernek a csomagját. Viszont nagyon jól ismernek, és így ez nehéz lenne.

– Azután nem tudom, célra vezetne-e? – mondta. – Ha a gyilkosnak volt egy második kulcsa is, azt valószínűleg régen eldobta már.

Duff megrázta a fejét.

– Nem hiszem – mondta. – Ha ezt tette volna, be kellene jelenteni bankjának, hogy a kulcsai elvesztek. Ez veszélyes dolog volna, mert ráterelné a figyelmet, pedig nyilván titokban akar maradni. Biztos vagyok benne, hogyha arról az emberről van szó, akire én gondolok, az bizony jól megőrzi a második példányt, legfeljebb eldugja. Hiszen pici az egész, nagyon könnyen el lehet tüntetni. Olyan ügyesen, hogy a kutatás teljesen reménytelen volna.

– Nem ismernék rád, ha feladnád ezt az ügyet – mondta Hayley. – Csak bátran, öregem. Mit is mondott Chan? A megoldás mindig melletted sétál mosolyogva. Ez az ő szép frázisa, de gondolj csak arra, hogy a kínaiak milyen jó filozófusok.

Halvány mosoly derült fel Duff arcán.

– Ó, a jó öreg Charlie. De szeretném, ha velem dolgozhatna ebben az ügyben. – Hirtelen elhallgatott. – De hiszen Honolulu is szerepel az úti programban – mondta aztán elgondolkodva. – Addig persze még hosszú idő telik el. Még sok minden történhetik addig, amíg dr. Lofton válogatott csoportja befut a honolului kikötőbe.

Hirtelen elhatározással felugrott.

– Már indulsz is? – kérdezte Hayley.

– Igen, nagyon jól éreztem ugyan magam a társaságodban, öreg fickó, de most eszembe jutott valami, és nem bírnék tovább itt ülni. Állhatatosság, ez Chan módszere. Türelem, munka és állhatatosság. Még egyszer megpiszkálom ezt a Broome Szállót.

Az éjjeli portás volt éppen szolgálatban, amikor Duff a szállóba lépett. Letette az esti lapot, és felnézett a felügyelőre.

– Nézze csak, mi még alig láttuk egymást – mondta Duff. – Emlékszik, ugye, arra az éjszakára, amikor a 28-asban azt az amerikai urat meggyilkolták.

– Sohasem fogom elfelejteni, uram…

– Gondolt azóta erre az éjszakára? Talán eszébe jutott valami olyasmi, amit nekem nem mondott el?

– Egyvalami volt csak, kérem, amit akartam is említeni, de közben elfelejtettem. Félek, hogy nem említettem a táviratot.

– Milyen táviratot?

– Azt, amelyik Mr. Drake címére érkezett tíz órakor.

– Drake címére jött egy távirat? Ki vette át?

– Én, kérem.

– És ki vitte fel a szobába?

– Martin, a szobapincér.

– Hol van most Martin?

– Nem tudom, uram, bizonyára eszik még a személyzeti ebédlőben. De ha kívánja, azonnal elküldetek érte.

– Hát csak gyorsan…

Martin egykettőre megérkezett. Az állkapcsa még mozgott, olyan hirtelen hagyhatta ott az asztalt.

– Ön hívatott – nyelt egyet – ide, uram?

– Igen, én – és Duff csupa izgalom volt most. Szavait élesen tagolta. – Mikor a 28-asban Drake-et meggyilkolták, aznap este tíz óra körül egy táviratot vitt fel neki, ugye?

Meglepetten elhallgatott, mert a különben pirospozsgás Martin fehér lett, mint a fal, és úgy látszott, mindjárt összeesik.

– Igen, kérem – dadogta.

– Felvitte, ugye, kopogott az ajtón, aztán mi történt?

– Aztán mi történt volna? Mr. Drake kinyitotta az ajtót, átvette a borítékot, megköszönte, aztán borravalót adott. Szép borravalót. Aztán lejöttem.

– Ez az egész?

– Igen, igen, uram, így volt.

Duff meglehetősen erélyesen megragadta a fiatalember karját. Azért erélyesen, hogy mintegy ezzel is jelezze a Scotland Yard hatalmát. A pincér csaknem összeroskadt.

– Jöjjön csak velem – mondta Duff, és előretolta az üres, homályos igazgatói irodába. Lenyomta egy székbe, aztán az igazgató asztalán álló lámpa csavarját tapogatta ki, és felgyújtotta a villanyt. Most úgy fordította a lámpát, hogy annak fénye teljesen a szolga arcára essen. Becsapta az ajtót, és leült szembe a fiatalemberrel.

– Hazudsz, Martin – kezdte. – És tudod jól, hogy én ezt nem tűröm. Épp elég tapasztalatom van már ahhoz, hogy ezt rögtön meglássam. Hamar ki az igazsággal, különben…

– Igen, igen – nyöszörgött a pincér –, de nem tudtam, mitévő legyek. Hiszen elvettem a száz fontot.

– Milyen száz fontot?

– A száz fontot, amit Mr. Honywood adott nekem.

– Honywood pénzt adott neked, miért?

– Ugye, nem juttat börtönbe, felügyelő úr?

– De egy perc alatt lecsukatlak, ha nem beszélsz azonnal.

– Tudom, hogy rosszul tettem, kérem, de száz font olyan nagy pénz, és amikor elfogadtam, sejtelmem sem volt a gyilkosságról.

– Várjunk csak, várjunk, miért adta Honywood a száz fontot? Elölről akarom hallani az egészet, de az igazságot, mert azonnal lecsukatlak. Felmentél a sürgönnyel Mr. Drake-hez, kopogtál a 28-as ajtón, aztán?

– Kinyílt az ajtó, kérem.

– Igen, de ki nyitotta ki? Drake?

– Mr. Honywood nyitotta ki, az az úr, aki a 29-esben lakott.

– Úgy, szóval Honywood nyitotta ki Drake ajtaját. És mit mondott?

– Odaadtam neki a borítékot. Mr. Drake számára – mondtam. – Ő ránézett – igen –, mondta és visszaadta. Mr. Drake-et a 29-esben találhatja, Martin, ma éjjelre szobát cseréltünk.

Duff szinte felugrott ezeknél a szavaknál. Diadalérzés öntötte el.

– Gyorsan, gyorsan! Mi történt aztán?

– Kopogtattam a 29-es szoba ajtaján, a Mr. Honywood szobáján, és egy kis idő múlva Mr. Drake jött az ajtóhoz. Pizsamában volt, elvette a táviratot, megköszönte, és borravalót adott. Aztán lejöttem.

– És a száz font?

– Reggel hétkor, mikor szolgálatba léptem, Mr. Honywood csengetett értem. Már ismét a 29-es szobában volt. Arra kért, hogy ne szóljak senkinek a tegnap éjjeli szobacseréről. És átadott két ötvenfontos bankjegyet. Alig jutottam lélegzethez, és így megígértem, szavamat adtam. Aztán háromnegyed nyolckor meggyilkolva találtam Mr. Drake-et a 28-asban. Borzasztóan megijedtem, és úgy gondoltam, jobb lesz, ha befogom a szám. Mikor aztán hazamentem, a feleségem azt mondta, hogy rosszul tettem, és rá akart venni, hogy szóljak önnek.

– A jövőben fogadd meg az ő tanácsát – javasolta Duff. – Szégyent hoztál a Broome-szállóra.

Martin arca megint elsápadt.

– Ne tessék ezt mondani, uram, mi történik most velem?

Duff felkelt. Bár nagy késedelmet okozott ez a gyenge fickó, mégsem vette nagyon szigorúan a mulasztását. Hiszen tulajdonképpen most megtalálta ezt a régen várt adatot, és most, hogy ez megvolt, könnyebbnek érezte a szívét, szinte boldog volt.

– Nincs most elvesztegetni való időm – mondta a pincérnek –, amit itt bevallottál, arról egy szót se szólj sehol, amíg én meg nem engedem, megértetted?

– Tökéletesen.

– Sem ezt az állásodat, sem a lakásodat nem hagyhatod el anélkül, hogy engem ne értesítenél, hogy hol vagy. Egyébként nem történik veled semmi. Mondd meg a feleségednek, hogy igaza volt, és hogy tiszteltetem.

Otthagyta a kiizzadt pincért az igazgató szobájában, maga pedig kisietett az utca friss levegőjére.

Lassan ment, közben egyre azon gondolkodott, amit a pincértől hallott. Mr. Drake a 29-esben van. – Elcseréltük ma éjjelre a szobánkat. Ebben az esetben Drake-et a 29-esben kellett meggyilkolni. De viszont reggelre már ismét a saját szobájában, a 28-asban volt a holttest. Ez viszont megegyezett azzal, amit Duff elejétől kezdve sejtett, valami azt súgta neki, hogy Hugh Morris Drake-et máshol gyilkolták meg, néma szobájában. Ez, úgy látszik, beigazolódott. Neki, Duffnak volt igaza. A felügyelő felélénkült. Reggel a saját ágyában volt megint. De ki vitte oda vissza? Biztosan Honywood. És ki gyilkolta meg? Ki más, ha nem Honywood. Álljunk meg itt egy percre. Ha Honywood gyilkolni akart, akkor mire való a szobacsere? Talán ürügy volt arra, hogy kinyithassák a két szobát elválasztó ajtót, és így szabadon hozzá lehessen férkőzni Drake-hez. Viszont már előre ellopták a portás kulcsát. Akkor erre az ajtónyitásra nem is volt szükség. Ha gyilkosságot akart elkövetni, vajon elárulta volna-e ilyen könnyen Martinnak a szobacserét? Nem, azt nem tette volna –, s Duff egy kicsit lejjebb szállt a felhőkből. Ez bizony nem egyezett olyan pontosan, mint kellett volna. Ez a pont homályos maradt. Egy azonban bizonyossá vált, Honywood valahogy bele van keverve az ügybe, Martin históriája még gyorsan visszahozhatja a New York-i milliomost a kontinensről. S ha egyszer ő a Scotland Yardon van, majd csak legömbölyítjük a fonalat.

Duff újra végiggondolta az egészet. Nem látszik valószínűnek, hogy Honywood követte el a gyilkosságot, amikor elcserélte szobáját Drake-kel és ezt még Martinnak is elmondta. Nem, az igazi megoldás még késik. Talán a sürgöny.

A közeli távíróhivatalt éppen zárták, amikor a detektív odaért. Igazolta magát, és hamarosan megkapta a Drake-nek február 6-án este kézbesített sürgöny másolatát. Egyszerű üzleti jelentés volt. „Igazgatók elhatározták az áremelést június elejére. Reméljük, ön beleegyezik.” Ez a távirat nyilvánvalóan nem volt válasz a nagy kérdésre. De Mr. Duff ezzel is meg volt most elégedve. Taxit vett, és megadta a detektívfőnök címét.

A főnök egy bridzspartit hagyott félbe, rövid és határozott akart lenni, de amint Duff története kibontakozott előtte, rá is átragadt a felügyelő izgalma.

– Hol jár most a társaság? – kérdezte.

– A program szerint ma éjjel hagyják el Párizst, hogy Nizzába menjenek. Három napig maradnak ott.

– Rendben van. Holnap reggel a Riviéra expresszel indul. Ezzel szombaton reggel Nizzában lesz. Gratulálok, fiam. Úgy látszik, mégiscsak kilyukadunk egyszer valahová. Kérje meg a francia hatóságokat, vegyék őrizetbe számunkra Honywoodot addig, míg a kiadatási eljárás lefolyik. A belügyminisztériumban azonnal intézkedem. Hát, isten vele, Duff, sok szerencsét.

Ezzel a főnök visszament, hogy befejezze a partiját.

Megindult hát a cselekmény, úgy, ahogy Duff kívánta, és a felügyelő ragyogó kedvben érkezett meg Doverbe. Az átkelés a csatornán elég rossz volt, de nem törődött vele. Estére már feltűntek Párizs külvárosai, s a vonat meglassult a sok egymás után következő megálló között. Duff fellélegzett, amikor végre elérték a Gare de Lyont, és nyitva volt az útja a Riviéra felé.

Kitűnően megvacsorázott az étkezőkocsiban, s nemsokára Párizs másik oldalán az utolsó falak is eltűntek az éjszakában. Honywood jutott megint az eszébe. Nem is olyan különös, hogy ez az ember olyan rémültnek látszott a gyilkosság utáni reggelen. Ha akkor – gondolt vissza Duff – lefogathatta volna, megspórolhatta volna ezt a hosszú utazást. De a dolgok végül úgyis kiderülnek. Hamarosan megteszi visszafelé is ezt az utat, de akkor már Honywood is vele lesz.

Másnap reggel néhány perccel tíz óra előtt, Duff taxija megállott a nizzai Grand Hotel Excelsior bejárata előtt. Ez a hotel volt beírva az útitervbe, amit Lofton adott neki. Hatalmas épület volt az Excelsior, magaslaton, gyönyörű kilátással a városra és az azúrkék tengerre. A legjobb, legdrágább környék közepén állott, Duff narancs– és olajfákat látott, közöttük itt-ott karcsú ciprusok szöktek fel a ragyogó riviérai napsütésben. A taxisofőr megnyomta rekedt dudáját, és néhány tülkölés után egy boy leszedte a detektív csomagját. Duff követte a szolgát a kavicsos úton a bejárat felé. Óriási pálmák borultak föléje, az utak mentén pármai ibolya-ágyak illatoztak.

A legelső ember, akivel a hotelhallban összetalálkozott, Lofton dr. volt. A másodiktól, akit észrevett, egy kicsit megdöbbent. Szakállas francia volt, aranysujtásos egyenruhában, olyan, mint egy előkelő hotelportás. A két ember mélyen elmerülve beszélgetett, és olyan közel hajolt egymáshoz, hogy a szakálluk szinte összeért. Dr. Lofton rosszkedvűnek látszott. Egyszer csak felpillantott, és észrevette Duffot.

– Ó, felügyelő úr – mondta, miközben arca elborult –, ezt gyorsan csinálta. Nem vártam ilyen hamar.

– Hát maga várt engem? – kérdezte csodálkozva Duff.

– Persze hogy vártam. Engedje meg, kapitány úr, hogy bemutassam Duff felügyelőt a Scotland Yardról. Henrique rendőrkapitány – fordult most Duff felé. – Mint uniformisáról is biztosan látja, a helybeli rendőrség parancsnoka.

A francia megragadta Duff kezét.

– Rendkívül örvendek, igazán nagy bámulója vagyok a Scotland Yardnak. Csak arra kérem, hogy ne ítéljen meg bennünket túl szigorúan ebben az esetben, Monsieur Duff. Gondoljon arra, milyen ostobaságokkal kellett megküzdenünk. Azt hiszi, úgy hagyták a holttestet, ahogy feküdt? Dehogy. Azt hiszi, úgy hagyták a revolvert azon a helyen, ahová esett? Nem. Mindent, mindent összefogdosott a személyzet, a boyok, a hivatalnokok, öt vagy hat ember. Az ujjlenyomatokat tökéletesen tönkretették. El tud képzelni ilyen nagy butaságot?

– Bocsásson meg egy pillanatra – szólt közbe Duff –, de milyen holttest, milyen revolver? – Loftonhoz fordult: – Mi történt itt?

– Hát nem tudja? Szegény Walter Honywood öngyilkos lett a hotel kertjében.

Duff egy pillanatra megnémult. Walter Honywood öngyilkos lett… mialatt a Scotland Yard éppen megtette az előkészületeket elfogatására. Ez kétségkívül a bűnösség beismerése. Először megölte Drake-et, azután önmagát. Ezzel hát az ügy be is van fejezve. De Duff különösképpen semmi megkönnyebbülést sem érzett. Inkább a letörés érzése hatalmasodott el rajta. Ez valahogy nagyon is könnyűnek, túlságosan egyszerűnek tűnt föl.

– De vajon Honywood csakugyan önmaga végzett magával? – kérdezte a francia rendőrfőnök. – Efelől, végre is, még nem vagyunk olyan biztosak.

Duff hirtelen Loftonhoz fordult.

– Kérem, mondjon el mindent, amit csak tud az esetről. – Azzal leültette maga mellé egy díványra.

– Csak három napot engedélyeztem Párizsban a társaságnak – kezdte Lofton –, tudja, hogy legalább valamit behozzak a londoni időveszteségből. Tegnap reggel érkeztünk meg. Honywood elhatározta, hogy még a délután folyamán átmegy Monte-Carlóba. Meghívta Mrs. Lucét és Miss Pamela Pottert, hogy tartsanak vele. Tegnap este hatkor itt voltam a hallban, és Fenwickkel tárgyaltam. Ezzel a – köztünk legyen mondva – csoport-átkával. Láttam, hogy Mrs. Luce és a leány bejön az oldalajtón. Kérdeztem, milyen volt a kirándulás, azt felelték, hogy remekül szórakoztak. Azt mondták, Honywood is azonnal jön, csak kifizeti a kocsit, ezzel a hölgyek felmentek a szobába. Fenwick újra kínozni kezdett engem, és ekkor hallottam ugyan valami éles csattanást kívülről, de ügyet sem vetettem rá. Azt gondoltam, hogy valami motorkipufogás, féksúrlódás lehet, hiszen erre járnak be a kocsik. A következő pillanatban azonban Mrs. Luce szaladt felém a lift felől. Tudom, hogy ő maga a hidegvér, és így nagyon meglepett váratlan megjelenése. Rendkívül izgatottnak látszott.

– Egy pillanatra – szólt közbe Duff –, elmondta már ezeket a rendőrségnek is?

– Nem. Azt gondoltam, inkább megtartom a maga számára.

– Nagyon jól tette. Folytassa csak. Mrs. Luce izgatott volt?

– Igen. Rendkívül. Hozzám sietett, és nekem támadt. Honywood még nem jött be? – kérdezte. – Én csak bámultam. Miért, hát mi történt, Mrs. Luce?

– Na, éppen elég – mondta ő. – Most azonnal látnom kell Honywoodot, nem tudom elképzelni, hol maradhat? – Ekkor hirtelen eszembe jutott, hogy az az éles csattanás mintha lövés lett volna. Kiszaladtam, Mrs. Luce utánam. A kertben már sötét volt, lement a nap, és ezek a takarékos franciák még nem gyújtották meg a lámpákat. De már félúton megtaláltuk Honywoodot, amint félig a gyalogúton, félig a virágágy szegélyén feküdt. Pontosan szíven találta a golyó, a revolver ott feküdt mellette a jobb kezénél.

– Öngyilkosság? – kérdezte Duff, és fürkészve nézett a doktorra.

– Azt hiszem.

– Csak szeretné azt hinni.

– Természetesen, jobb volna – Lofton most elhallgatott, mert Mrs. Luce állt meg a dívány mellett.

– Az öreganyja lett öngyilkos, nem Honywood – jegyezte meg csípősen. – Jó reggelt, Duff felügyelő úr. Jó, hogy itt van, megint egy gyilkosság.

– Gyilkosság? – fordult feléje Duff.

– Csakis – válaszolt az öreg hölgy. – Majd mindjárt megmagyarázom, hogy miért gondolom. Üljenek csak le velem ide a díványra.

VIII. FEJEZET

KÖD A RIVIÉRÁN

– Mr. Honywood, Miss Pamela és én – kezdte az öreg hölgy – Monte-Carlóba autóztunk tegnap délután. Azt tudja már, felügyelő úr, hogy Honywood meglehetősen szórakozott és szomorú volt az egész út alatt, de monacói kirándulásunkon mintha magához tért volna, igazán nagyon kedvesen viselkedett. Egyáltalában nem készült öngyilkosságra, efelől biztos vagyok. Egyszer régen egy indiai állomáson, Darjeelingben láttam egy embert, történetesen én voltam az utolsó, aki még életben látta, no de nem akarok most erre kitérni. Szóval Mr. Honywood szívét nem nyomta semmi, jókedvű volt. Ugyanilyen hangulatban tért is vissza ide tegnap délután. Mi kint hagytuk, hogy elintézze a portásnál a sofőr kifizetését, s bejöttünk, hogy felmenjünk a szobáinkba. Amikor a szobám ajtaját kinyitottam, észrevettem, hogy a záron valamit elrontottak. Volt már egy kis tapasztalatom ezen a téren, mert egyszer Ausztráliában, Melbourne-ben kirabolták a szobámat. Az ajtók itt be vannak száradva, elég mély repedések vannak rajtuk, s a zár körül valami éles szerszám, talán egy kés nyomait fedeztem fel. Egyszerű módja a rugó kipattantásának. Bementem, és felgyújtottam a villanyt. Sejtelmem nem csalt. Szobám a legnagyobb felfordulás képét mutatta. Át volt kutatva az utolsó zugig. Bőröndöm feltörve, s rögtön láttam, hogy amitől féltem, az bekövetkezett, az irat, amelyet megőrzésre rám bíztak, eltűnt.

– Miféle irat? – kérdezte érdeklődve Duff.

– Hát ehhez vissza kell mennünk még a Hugh Drake meggyilkolása utáni időkre, Londonba Szombaton délután, két nappal a városukból való elutazás előtt, Honywood lehívatott a Broome társalgójába.

– Mrs. Luce – mondta minden bevezetés nélkül –, maga sokat tapasztalt és megbízható hölgy, és bár ehhez nekem semmi jogom nincs, mégis nagy szívességet kell kérnem öntől. – Hosszú, fehér borítékot vett elő a zsebéből: – Szeretném – mondta –, ha ezt megőrizné számomra, ha vigyázna rá. Ha velem valami történne ezen az úton, nyissa fel, és olvassa el a tartalmát. – Természetesen nagyon meg voltam lepve. Hiszen addig az úton két szót is alig váltottunk. – Mr. Honywood – kérdeztem –, mi van ebben a borítékban? – Ő egy kicsit furcsán nézett rám. – Semmi – felelte –, csupán néhány utasítás, hogy mit kell tenni az esetben – az esetben, ha én már nem lennék.

Megkérdeztem, hogy hát mit gondol, mi baj érhetné? Valamit mormogott betegségéről, hogy senki se tudhatja, meg ilyesmit. Olyan kimerültnek, olyan mérhetetlenül szomorúnak látszott, hogy megsajnáltam. Tudtam, hogy Honywood depressziós volt, s arra gondoltam, hogy talán egy beteg és zavart lélek szeszélye csupán ez a kérés. Csekélységnek látszott, amit kért, hát azt mondtam neki: jó, megőrzöm a borítékot. Erre megnyugodott. – Ez nagyon szép öntől – mondta –, de én az ön helyében jól elzárnám. És talán ne hagyjuk el együtt ezt a szobát. Én itt megvárom, amíg elmegy, s ha nem haragszik, megkérném arra is, hogy amennyire lehet, tartózkodóan viselkedjünk egymással szemben, ha a csoport többi tagjaival együtt vagyunk. – Ez megint olyan zavarosnak látszott, de nekem aznap délután megbeszélésem volt a barátaimmal a Belgraviában, s már úgyis elkéstem. Megveregettem szegénynek a hátát, mondtam, hogy ne búsuljon, és elsiettem. Mikor felértem a szobámba, megnéztem a borítékot, apró betűkkel ez volt ráírva: „Halálom esetén felbontandó, Walter Honywood.” Gyorsan elzártam a táskámba, és elmentem hazulról.

– Nos, megérkeztünk Párizsba, és ez a dolog kezdett nyugtalanítani. Afelől biztos voltam, hogy Walter Honywood arra számít, hogy meggyilkolják, úgy, mint Hugh Morris Drake-et, éspedig ugyanaz a gyilkos fogja megölni. Majdnem egészen biztos voltam afelől is, hogy abban a levélben, amit nálam hagyott, megjelöli a gyilkos nevét is, és ez valahogyan belekeverhetne engem is a Drake-féle gyilkosságba, vagy valami hasonlóba. Igaz, hogy ettől nem féltem. Egyszer Japánban, ahol három évig éltem, megvédtem valakit, természetesen az ő oldalán volt az igazság, de hát most nem akarok erről többet beszélni… Ebben az ügyben nem akartam senkit sem megoltalmazni. Sőt azt akartam, hogy nyomozzák ki, és büntessék meg Hugh Drake gyilkosát. Egészen elvesztettem a fejemet, pedig ez ritkán történik meg velem, nem tudtam, hogy mit csináljak.

– Itt csak egyet lehetett volna tenni – jegyezte meg Duff szigorúan –, meg vagyok lepve, hogy nem ezt csinálta, hiszen tudta a címemet.

– Igen, igen, tudtam. De nem szokásom másokat hívni segítségül saját nehézségeim megoldására. Aztán volt itt egy másik megoldás, amire maga biztosan nem gondolt. Vagy még sohasem hallott arról a régi trükkről, hogy egy kis gőz segítségével hogyan lehet felnyitni egy borítékot?

– Maga kinyitotta a borítékot? – kiáltott fel Duff.

– Igen, nem sokat teketóriáztam. Szerelemben és gyilkosságban nincsenek illemszabályok. Még azon az éjjelen Párizsban kinyitottam a borítékot, és kivettem azt a papírlapot, ami benne volt.

– És mi volt benne? – kérdezte Duff türelmetlenül.

– Pontosan az, amit szegény Mr. Honywood mondott, egy levélféle, ami körülbelül így hangzott:

„Kedves Mrs. Luce! Rendkívül sajnálom, hogy fáradságot okozok magának. Legyen szíves, kérje meg dr. Loftont arra, hogy lépjen összeköttetésbe azonnal Sybill Conway-val, a feleségemmel. Olaszországban van, San Remóban, a Palace Hotelban.”

– Tökéletesen jelentéktelen – sóhajtott Duff.

– Tökéletesen – hagyta helyben Mrs. Luce. – Egészen kicsi lettem, amikor elolvastam, és hetvenkét évem alatt sohasem voltam ilyen zavarban. Miért nem hagyhatta ezt az üzenetet a doktornál? Semmi oka nem lehetett, hiszen Lofton tudott arról, hol van Honywood felesége. A társaságban is többen tudták, hiszen ő maga is többször emlegette és mondta, hogy San Remóban van. És most mégis leírta ezt a teljesen fölösleges közlést egy darab papírra, ideadta bizalmasan, és arra kért, hogy életem árán is őrizzem meg.

Duff gondolataiba mélyedt.

– Nem tudom megmagyarázni – mondta.

– Én sem – jegyezte meg Mrs. Luce. – De mondja, csodálja ezek után, ha azt hiszem, hogy Honywoodot meggyilkolták? Hogy miért? Ezt csak a jó Isten tudja. Magának kell ezt kibogoznia, Mr. Duff. Én átadom az egész ügyet magának.

– Köszönöm – mondta Duff, és Loftonhoz fordult. – Igaz, hogy maga már tudta, hogy Honywood felesége San Remóban van?

– Persze hogy tudtam – felelte Lofton. – Honywood maga mondta el nekem, és arra is megkért, hogy álljunk meg egy napra a Palace szállóban. Azt remélte, hogy rábeszélheti, tartson velünk a további úton.

Duff a homlokát ráncolta.

– A köd sűrűsödik, Lofton dr. Maga biztosan értesítette már a feleségét.

– Igen, még az éjjel felhívtam telefonon. Mikor meghallotta, hogy mi történt, azt hiszem, elájult. Legalábbis úgy hangzott. Zuhanást hallottam, és az összeköttetés megszakadt. Ma reggel aztán a komornája felhívott, és közölte, hogy Mrs. Honywood, azaz Sybill Conway, ahogy ő nevezi magát, képtelen Nizzába jönni, és arra kér, hogy férje holttestét vitessék át San Remóba.

– Azonnal beszélnem kell a hölggyel – határozta el Duff –, és maga, doktor, most, hogy hallotta Mrs. Luce elbeszélését, mit szól Honywood halálához?

– Mit szólhatnék? El kell ismernem, hogy kezd egy kicsit különbözni az egyszerű öngyilkosságtól. Viszont én is bejelenthetem, hogy az én szobámat is töviről hegyire átkutatták, mialatt Párizsban voltunk. Lehet, hogy gyilkosság volt, felügyelő úr, de mondja, mindnyájunk érdekében nem tudna valamit kitalálni, hogy csak mi hárman tudjunk róla? Ha a francia rendőrség rájön – hiszen tudja, milyen nagyképűek itt az emberek…

– Van valami abban, amit mond, doktor – egyezett bele Duff. – Be kell vallanom, nem nagyon szeretném én sem, ha a párizsi rendőrparancsnokság beleavatkozna most az ügybe. Ez az én munkám, és magam szeretném elvégezni.

– Tökéletesen igaza van – mondta szemmel látható megkönnyebbüléssel Lofton. – Minek is közöljük felfedezésünket a csoport többi tagjával? Már úgyis izgatottabbak a kelleténél. Gondoljon csak arra, hogyha ez a csapat feloszlik, és szétszéled a szélrózsa minden irányába, segítségére volna ez az ön kutatásának? Nem azt ajánlaná-e inkább, hogy maradjunk együtt addig, amíg a rejtélyt megoldjuk?

Duff félelmetesen mosolygott.

– Nagyon logikusan és meggyőzően szedte össze érveit, doktor. Ha összegyűjtené a csoportot, szeretnék velük még egyszer beszélni, azután meglátom, mit érhetek el az itteni rendőrkapitánynál. Alig hiszem, hogy nehézségeket támasztana.

Lofton eltávozott, s Pamela Potter és Mark Kennaway lépett most be a hotel oldalajtaján. Azonnal hozzásiettek.

– Ó, Duff felügyelő úr – kiáltott fel látható örömmel a lány –, de jó, hogy megint látom.

– Halló, Miss Pamela és Kennaway – köszöntötte őket a detektív. – Sétáltak egy kicsit?

– Igen – felelte a leány –, megpróbáltuk kijátszani a sasszemű gardet, és nagyot sétáltunk a parkban. Nagyszerű volt, legalábbis én úgy éreztem, hogy nagyszerű.

Lassanként összegyűltek a társaság tagjai.

– Mindenki itt van Fenwickék kivételével – jelentette Duffnak Lofton. – Úgy látszik, ők kint vannak valahol, én meg nem is nagyon kerestettem őket. Annál jobb, ha elintézünk valamit, mielőtt ez a pasas mutatkozna.

Duff bólintott, és a társaság elé lépett.

– Ismét itt vagyok – kezdte ridegen. – Szeretnék néhány szót szólni a jövőre vonatkozóan a tegnapi szerencsétlen eset kapcsán. Mr. Honywood tegnapi öngyilkosságára gondolok.

– Öngyilkosság? – kérdezte Mrs. Spicer bágyadtan. Nagyon csinos volt fehér ruhájában, szemére húzott kacér kis kalapjában.

– Igen, azt mondtam, hogy öngyilkosság – folytatta zavartalanul Duff. – Tud valaki mondani valamit erre a szerencsétlenségre vonatkozóan?

Mindenki hallgatott.

– No jó – folytatta Duff. – Ebben az esetben…

– Egy pillanatra, kérem – szakította félbe Stuart Vivian, és halántéka mély forradása élesen látszott a ragyogóan világos szobában. – Csak egy kis incidensre akarom felhívni a figyelmét, Mr. Duff, nincs valami nagy jelentősége. Mr. Honywood és én ugyanabban a hálókocsi-fülkében jöttünk ide. Nagyon összebarátkoztam vele Párizsban, és meg is szerettem. Együtt vacsoráztunk az étkezőkocsiban, és amikor a fülkénkbe visszatértünk, mindkét bőröndöm fel volt törve, és át volt kutatva. Az ő holmijához még csak hozzá sem nyúltak. Ez kicsit furcsán hatott, és még furcsább volt, amikor felfedezésem után ránéztem. Halálosan sápadt volt, és úgy remegett, mint egy falevél. Kérdeztem, hogy mi baja, de elhárította az érdeklődésemet. Szemmel láthatóan rettenetesen meg volt rémülve, ez a megfelelő kifejezés.

– Köszönöm – mondta Duff. – Ez érdekes, de nem dönti meg az öngyilkosság feltevését.

– Ön tehát azt hiszi, hogy öngyilkos lett? – kérdezte Vivian egy árnyalatnyi kétkedéssel a hangjában.

– Ez a francia rendőrség véleménye is, és én egyetértek velük – magyarázta Duff. – Mr. Honywoodnak idegösszeomlása volt, a felesége, akit, úgy látszik, nagyon szeretett, elhidegült tőle. A tragédia előidézéséhez minden kellék megvolt.

– Talán – mondta Vivian, de a szavából kétkedés hangzott.

– Idáig meglehetősen sok zavar volt az útjukon – folytatta Duff –, de most már azt hiszem, hogy megszűnnek a bajok. Az is meglehet, hogy Mr. Drake tragédiájának a titka is örökre eltűnt Mr. Honywooddal. Ki kell ezt jelentenem önök előtt bizonyos londoni nyomozásaim alapján. Én mindenesetre azt szeretném, hogyha a rendőri nyomozás után útjukat tovább folytathatnák.

A gyűlés általános zsivaj közepette feloszlott. Lofton odalépett Duffhoz.

– Köszönöm, felügyelő úr – mondta –, pompásan rendbe hozta az ügyünket. Most még a rendőrség kiküldöttjével kellene megegyeznie, és akkor minden rendbe jönne.

– Azt hiszem, menni fog, de mondja csak, doktor, tegnap este, amikor maga a lövést hallotta, még Fenwickkel beszélgetett?

– Persze, alig bírtam lerázni ezt az embert.

– Gondolja, hogy esetleg ő is hallotta a lövés zaját?

– Azt hiszem, igen. Egy kicsit mintha megrezzent volna.

– Így hát kettőjük alibije megvolna.

Lofton mintha kicsit kényszeredetten mosolygott volna.

– Persze hogy megvan, noha sajnos Mr. Fenwick már nincs itt, hogy igazolhatná azt, amit mondtam.

– Mi az, hogy már nincs itt? – kiáltott fel Duff.

– Nem mondhattam meg önnek a társalgóban, hogy Fenwickék szobájában ezt a levelet találták a párnára tűzve. – És átadta a levelet. Duff olvasni kezdte. „Kedves Doktor Lofton! Figyelmeztettem magát arra, hogy abban az esetben, ha megint valami különös eset adódna elő – szakítunk. Nos, ez most megtörtént, és így mi elmegyünk. A hotellel mindent elintéztem, még ma éjjel eltávozunk kocsin. Nagyon jól tudja, hogy nem tartóztathat fel bennünket. Pittsfieldi címem megvan önnél, remélem, hogy mire hazaérek, már otthon találom az út hátralevő felére járó díjat, amit befizettem. Ajánlom, hogy eziránt azonnal intézkedjék. N. Fenwick.”

– Még ma éjjel távozunk – mormolta Duff. – Ugyan merre mehettek?

– A hotel részéről annyit közöltek velem, hogy Fenwick a Genua New York-i hajó felől érdeklődött.

– Genua? Akkor kelet felé indultak a Riviérán, és akkor már túl vannak a határon.

Lofton bólintott.

– Kétségtelenül túl vannak Olaszország határán.

– Nagyon elégedettnek látszik, doktor – jegyezte meg Duff.

– Igen, nagyon örülök – válaszolta a doktor. – Miért is titkolnám? Tizenöt éves működésem alatt nem találkoztam még ilyen utálatos alakkal. Boldog vagyok, hogy elment.

– Arra nem is gondol, hogy esetleg a maga alibijét is elvitte? – kérdezte Duff.

Lofton csak mosolygott.

– Miért volna nekem alibire szükségem? – kérdezte nyájasan.

IX. FEJEZET

HOMÁLY SAN REMÓBAN

Lofton magára hagyta a detektívet, aki ezt a kissé zavaros új körülményt fontolgatta. Ketten hát elvesztek az akolból. Viszont semmi adat sincs, amiből kitűnne, hogy Fenwick akár a londoni, akár a Honywooddal történt esettel bármilyen kapcsolatban is lehetne. Duff azért érezte, hogy a Lofton-féle társaság minden egyes tagja gyanús, amíg csak világosság nem derül az ügyre. Ez alól a gyanú alól Fenwickék sem mentesülhetnek. Az ember ugyan nem látszott gyilkosnak, de hát a gyakorlatban már sokszor rájött, hogy a látszat csalhat is. Igaz az is, hogy nagyon bosszantotta ennek a kis pittsfieldi mitugrásznak ágáló viselkedése. De hát mit tehetett volna? Nem volt hatalma ahhoz, hogy megparancsolja, mit tegyenek Honywood érdekében – és Honywood már halott.

Duff egypár sort írt gyorsan Loftonnak, átadta egy boynak, és aztán a pulthoz lépett.

– Hívják fel nekem gyorsan a San Remó-i Palace Hotelt – mondotta. – Mrs. Walter Honywooddal, azaz Miss Sybill Conway-val akarok beszélni.

Ez a kérés láthatóan nagy izgalmat keltett a személyzet körében. Valahol hátul izgatott vita kezdődött. Duff egy közeli székbe ült, és várta a kapcsolást. Jó néhány perc múlva egy boy sietett hozzá, és jelentette, hogy San Remóból egy hölgy van a vonalon.

A detektív sietve belépett a fülkébe, amelyikhez vezették.

– Ön van ott? – ordította a telefonba, mert a kontinensi telefon iránti bizalmatlansága folyton arra kényszerítette, hogy legerősebb hangját használja. Messziről egy halk, gyenge, de dallamos hang válaszolt:

– Miss Conway-val akar valaki beszélni?

– Igen, vele szeretnék. Duff felügyelő vagyok a Scotland Yardtól. Engem bíztak meg, hogy nyomozzak Mr. Hugh Drake meggyilkolása ügyében, aki a Lofton-féle útitársaságnak tagja volt, és Londonban megölték. Most Nizzában vagyok, ahol az ön urának, Walter Honywoodnak szerencsétlen, váratlan halála történt tegnap.

– Igen – hallatszott nagyon halkan.

– Asszonyom, mély részvéttel vagyok.

– Köszönöm. Mit akart velem közölni?

– Nem tartom ugyan valószínűnek, de talán mégis tudna valamit, ami egy kis fényt vetne a halálesetre.

– Doktor Lofton azt mondta nekem, hogy öngyilkos lett.

– Nem lett öngyilkos – és Duff most nagyon lehalkította a hangját –, az urát meggyilkolták! Halló! Ott van még?

– Igen, itt vagyok – hallatszott nagyon gyöngén.

– Az a határozott véleményem, hogy a gyilkosság összefüggésben van Mr. Drake londoni meggyilkolásával – folytatta Duff.

Egy kis szünet állt be a beszélgetésben.

– Erről én is biztosíthatom önt, felügyelő úr.

– Mit jelent ez? – kiáltott fel Duff.

– Azt állítom, hogy a két gyilkosság összefüggésben van egymással. Más szóval a gyilkos ugyanaz.

– Szent Isten – lihegett a detektív –, mit ért ezalatt?

– Ha találkozunk, meg fogom magyarázni. Ez nagyon hosszú történet. Ugye, eljön a Lofton-csoporttal együtt ön is San Remóba?

– Igen. Feltétlenül. Fél ötkor indulunk, és két órával később már megérkezünk az ön szállójába.

– Nagyon jó, addig várhat a dolog. Honywood az egész ügyet az én érdekemben akarta titokban tartani. Azt hiszem, attól tartott, hogy ez árthatna a karrieremnek a színháznál, és hogy én szenvednék miatta. De én most már mást határoztam. Csak hadd derüljön ki az igazság, bármibe kerül is nekem. Hallgasson ide, én tudom, ki gyilkolta meg az uramat.

Duff alig kapott lélegzetet.

– Ön tudja, hogy ki?…

– Egészen biztosan tudom.

– Akkor az isten szerelmére, asszonyom, ne kockáztassunk semmit, mondja meg nekem most rögtön.

– Csak annyit mondhatok, hogy valaki, aki részt vesz a Lofton-féle világkörüli utazásban.

– De a nevét, a nevét!

– Nem tudom, hogy milyen nevet használ most. Évekkel ezelőtt, amikor találkoztunk vele egy messze-messze országban, Jim Everhard volt a neve. Most a Lofton-féle társasággal utazik, de más néven.

– Ki mondta ezt önnek?

– Az uram írta meg.

– És a nevét nem írta meg.

– Nem!

– És ez az ember ölte meg Hugh Morris Drake-et is?

Duff visszatartotta a lélegzetét. Itt a döntő pillanat, hogy megtalálja Drake gyilkosát, akit hajszol.

– Igen, ez ölte meg.

– Ezt is az ura közölte önnel?

– Igen, ez mind benne van a levélben, amelyet ma este átadok majd önnek.

– De hát ki ez az ember? Kicsoda ez? Ezt kell megtudnom, asszonyom. Ön azt mondja, hogy évekkel ezelőtt találkozott vele. Fel fogja ismerni, ha újra találkoznak?

– Azonnal fel fogom ismerni!

Duff elővette zsebkendőjét, és megtörölgette a homlokát.

– Ez óriási! Halló, asszonyom, ott van még? Halló, Mrs. Honywood!

– Itt vagyok.

– Amit mondott, azzal nagyon meg vagyok elégedve. – Duff érezte, hogy tapintatlanságot mondott. – Ma este fél hét körül érkezünk San Remóba, még nem tudom egész pontosan az időt. Velem lesz az egész Lofton-csoport. – Egy percre felvillant az eszében Fenwick, de elhárította ezt a gondolatot. – Most már nem szabad közbejönnie semminek. Ezért arra kérem, maradjon a szobájában, amíg én nem beszélek önnel. A viszontlátásra tehát ma estig, Mrs. Honywood.

– A viszontlátásra, a szobámban fogom várni.

Amikor Duff kilépett a fülkéből, legnagyobb csodálkozására látta, hogy dr. Lofton áll mellette.

– Megkaptam üzenetét – mondta –, és a fél ötös expresszel indulunk. Itt egy jegy az ön számára, ha parancsolja.

– Persze, kérem, adja csak ide – felelte Duff –, később majd kifizetem.

Duff hallatlan izgalomban ment a szobája felé. Ez igazán nehéz eset, azt lehet mondani, a legnehezebb, amivel eddig találkozott… s néhány óra múlva ez is megoldódik. Mikor az ebédlőben ült a löncsnél, szeme óvatosan kutatta végig Lofton csoportjának tagjait. Melyik lehet? Melyik tud mosolyogni, mikor belülről gazember. Talán maga Lofton. Hiszen Lofton is a csoporttal utazik. Csoporttal – így mondta az asszony, és nem úgy, hogy csoportban. Volt ennek vajon valami különösebb jelentősége? Talán. És Tait, aki azt az ijesztő szívrohamot kapta, amikor belépett a Broome szalonjának ajtaján? Ő sem kivétel. Lehet valakinek gyenge szíve, de azért van annyi ereje, hogy megfojtson egy, a Drake korában levő embert. Tait elég ilyesmit láthatott már maga körül. Kennaway, ez a jámbor fiú? Duff megcsóválta a fejét. Ross, Vivian vagy Keane? Mind-mind lehetséges. Maxy Minchin? Ő a legkevésbé illett bele ebbe a foglalatba, viszont az eset az ő szakmájához tartozott. Fenwick? A detektív szíve itt megdobbant. Tegyük fel, hogy Fenwick, hát akkor utánamenne akár a világ végére is. Pittsfieldbe, Massachusetts-be, mindegy, hogy hová, utánamenne, és visszahozná.

Délután fél ötkor mindnyájan fent voltak a San Remó-i luxusvonaton. Duff senkiben sem bízott. Egyik fülkétől a másikig ment, hogy még egyszer meggyőződjön, noha már az állomáson megszámlálta őket, nem hiányzik-e valaki? Miután néhányukkal kint elbeszélgetett, abban a fülkében helyezkedett el, ahol Tait és Kennaway volt.

– No, Mr. Tait – kezdte szeretetre méltóan, mikor ledobta magát az ülésre –, biztosíthatom, az ön számára az út izgalmas része már be van fejezve.

Tait barátságtalanul nézett rá.

– Nem szükséges, hogy velem törődjön – mondta.

– Nem tehetek róla – mosolygott Duff. Egy percig csöndesen ült, és az elmaradó tájat figyelte. Erdős dombok és gazdagon megművelt síkságok váltakoztak, egy kis kikötő kápolnával, aztán váromladékok suhantak tova. És mögöttük a Földközi-tenger sugárzó kékje.

– Mint már az előbb kezdtem mondani – szólt hozzá hangosan –, nagyon szívesen segítenék önnek, mert aggódom önért. Láttam egy rohamát. Szavamra azt hittem, hogy vége van.

– De nem lett végem, ezt még maga is észrevette talán – mondta Tait csípősen.

– Még én is – és Duff felhúzta a szemöldökét. – Igaza van, talán nem is vagyok vérbeli detektív. Olyan kevés részletet derítettem fel. Például azt sem tudom még mindig, hogy mi volt az a látvány a Broome-szálló társalgójában, ami azt a rohamot váltotta ki.

– Én semmit sem láttam, mondom, semmit.

– El is felejtettem – folytatta szelíden a felügyelő –, vagy talán már kérdeztem is egyszer, hogy azon az éjszakán, mikor Hugh Morris Drake-et meggyilkolták, nem hallott valami neszt, kiáltást? Tudja már, mire gondolok?

– Hogyan hallottam volna, hiszen Honywood szobája volt a kettőnké között.

– Igen, igen, így volt, de nézze csak, Mr. Tait – és a detektív szeme mereven az öreg arcára szegeződött –, Drake-et Honywood szobájában gyilkolták meg.

– Micsoda?

Kennaway kiáltott föl, Tait nem szólt semmit, de a felügyelő látta, hogy arca egy árnyalattal sápadtabbra vált.

– Érti, mit mondtam? Mr. Tait. Drake-et Honywood szobájában ölték meg.

Az öreg lecsapta az újságját.

– Úgy látszik, mégis jobb detektív, mint gondoltam – jegyezte meg. – Hát rájött erre, mi?

– Igen, rájöttem, és ezek után nem magyarázná meg egy kicsit jobban ezt a kijelentését?

Tait bólintott.

– Jó, elmesélem magának, hogy hogyan történt. Ha esetleg nem hiszi el, ez nem változtat semmit. Február 7-én hajnalban a Broome Hotelben valami különös neszre ébredtem föl. Mintha küzdelem folyt volna a mellettem levő szobában, Honywoodéban, mert hiszen az övé volt az. A küzdelem annyira nyilvánvaló volt, és én annyira fölébredtem, hogy azon tanakodtam, mit kellene tennem. Viszont hónapok óta a pihenést kerestem, és nem volt kedvem beavatkozni ilyesmibe. Persze eszembe se jutott, hogy gyilkosság lehet. Valami veszekedés, gondoltam, de aztán minden elcsendesedett, és én megpróbáltam elfelejteni és újra elaludni. Reggel korán ébredtem, és elhatároztam, hogy lent fogok reggelizni. Miután megkaptam a kávémat, amit ugyan eltiltottak az orvosok, de a fenébe is, senki sem élhet örökké, elmentem sétálni egyet a St. James-parkba. Mikor visszaértem a hotelbe, a Clarges street-i bejárónál egy szolgával találkoztam, aki azt mondta, hogy fent meggyilkoltak egy amerikait. Nem mondta ugyan a nevét, de nekem rögtön eszembe jutott, hogy én tudom: Honywood. A küzdelem! És én hallottam, hogy hogyan gyilkolják meg Honywoodot, és meg se mozdultam, hogy segítsek, hogy a merényletet megakadályozzam.

– Már akkor is rettenetesen meg voltam ijedve, mikor az ajtóban magával találkoztam. A küszöböt még úgy léptem át, hogy biztos voltam afelől, hogy Honywood fekszik odafönt holtan. Aztán ő volt az első, akit a szalonban megpillantottam. Ez az ijedtség, az előbbi után, már túl sok volt. Ekkor jött a roham.

– Értem – mondta Duff –, de hát miért nem szólt nekem a Honywood szobájában lefolyt küzdelemről? Sportot akart csinálni ebből?

– Egyáltalában nem. De mikor újból megláttam önt, gyenge voltam és beteg. Az volt az egyetlen gondolatom, hogy amennyire csak tudom, távol tartom magam az egésztől. Maga elé ki volt tűzve a feladat, oldja meg. Én nyugalmat akartam. Hát ez a magyarázatom. Ha akarja, elhiszi, ha akarja, nem.

Duff elmosolyodott.

– Inkább hajlandó vagyok elhinni, Tait, de azért megvárjuk, hogy mit hoz a jövő.

Tait most már szelídebben nézett:

– Jupiterre – mondta –, ön, úgy látszik, mégiscsak jobb detektív, mint gondoltam.

– Köszönöm – mondta Duff –, de úgy látszik, már itt is vagyunk San Remóban.

Mialatt a hotelautóbusz végiggördült az alkonyi homályba borult városon, Lofton néhány szót intézett nyájához:

– Holnap délben indulunk innen tovább – jelentette ki. – Senki se csomagoljon ki többet, mint amennyire feltétlenül szüksége van. A legkorábbi alkalmatossággal indulnunk kell Genua felé.

Ezalatt már be is kanyarodtak a Palace Hotel bejárója elé. Duff egy első emeleti szobát foglalt le, amely mindjárt a hallból felvezető lépcső mellett volt. Ajtajától nem messze egy európai típusú lift volt, mint ezt gyors környezettanulmányozása alatt megjegyezte. Senki a legcsekélyebb izgalmat se vehette észre rajta, de kabátja alatt a szíve rendkívül erősen dobogott. A Palace tulajdonképpen kisebb szálloda volt, nem tartozott a város felkapott luxushoteljei közé, de talán éppen ezért nagyon tágas volt és igen kényelmes. A vacsoráig még jó félóra idő van, állapította meg a detektív. A hallban és a folyosókon az a hangulat uralkodott, ami a szállókban jellemző azokra a félórákra, amikor a vendégek estélyi ruhát öltenek. Duff megállapította a portásnál, hogy Miss Sybill Conway – ezen a néven volt bejelentve – a negyedik emeleten lakik. Örömmel fedezte fel, hogy telefon van a szobájában. Felhívta Miss Sybill lakosztályát, s a következő percben már felelt is neki a halk, muzsikáló hang, amelynek bizonyára igen nagy sikere van a színpadon.

– Halló, itt Duff Scotland Yard-i felügyelő – mondta halkan a telefonba.

– Jaj, olyan boldog vagyok, rettenetes volt a várakozás. Én… én kész vagyok mindenre.

– Jó, most rögtön találkoznunk kell. A csoport tagjai mind szobáikban vannak, de a hallban megint együtt lesznek vacsora előtt. Mialatt rájuk várunk, beszélgethetünk egy kicsit.

– Természetesen. Majd odaadom az uram levelét, amit Londonból írt. Ez sok mindent meg fog magyarázni. És azután…

– Azután majd megfigyeljük a Lofton-csoport tagjait, amikor vacsorázni mennek. Már ki is választottam rejtekhelyünket egy csoport pálma mögött. Beszélgetésünk számára viszont a következő helyet terveztem ki: itt, az első emeleten, mindjárt a szobám mellett van egy alkalmas kis szalon. A kis szalon ajtaját belülről be lehet zárni. Azt hiszem, itt találkozhatnánk. A maga lakosztálya közel van a lifthez?

– Csak néhány lépésnyire.

– Nagyszerű! Akkor felmegyek magáért. Negyvenes a szobája, ugye?

– Igen, a negyvenes. Várom.

Duff lesietett a hallba. Nagyon tetszett neki, hogy félhomály van, amit csak a nyitott liftajtó felől jövő lámpafény tör meg. Megnyomta a liftgombot. Párizsi látogatásai alatt szokta meg azt, hogy maga kezelje a liftet. A fülke lassan, méltóságteljesen emelkedett felfelé, hála istennek, nem volt üzemzavar. A negyedik emeleten megállította a liftet. Bekopogott a negyvenes szoba ajtaján, s egy magas, rendkívül csinos hölgy nyitott neki ajtót. Haja éppúgy, mint ruhája, aranyszínű volt, és hangja – ami most már nem telefonon át hallatszott – az egykedvű felügyelőt is elragadta.

– Mr. Duff, úgy örülök – még a lélegzete is elakadt egy kicsit. – Itt, itt van az uram levele.

A detektív elvette, és zsebre dugta.

– Ezer köszönet érte. Hát lejönne akkor velem? Itt a lift.

Betessékelte a kis fülkébe, maga is utána lépett, s megnyomta az első emeleti gombot. A lift bizonytalanul, lassan, akadozva kezdett süllyedni.

E percben közvetlen a feje mellett lövés dördült el, valami kis tárgy röpült át a levegőn, és leesett a lába elé. Az asszony arca megdöbbentette. Karjába kapta, és kétségbeesetten vette észre, hogy az aranyruha derekán sötétvörös folt támad.

– Mindennek vége – suttogta Sybill Conway.

Duffnak nem jött ki hang a torkán. Kinyújtotta a kezét, és vadul megrázta a lift bezárt ajtaját. De a franciák rendíthetetlen találmánya nem állt meg. A detektív szívét halálos kétségbeesés öntötte el. Látta, hogy gyilkolnak meg egy asszonyt a közvetlen közelében, karjaiban tartotta haldokolva, bezárva egy kalitkában, aminek az ajtaja nem nyílhat ki idejében. Mire a lift szabadon engedi, már késő.

Leértek az első emeletig. Ajtók pattantak föl, és félig felöltözött vendégek jöttek elő. Lefektette Sybill Conwayt a szalon egyik díványára. Már halott volt – tudta. Visszaszaladt a lifthez, és felvette azt a kis tárgyat, ami a padlóján hevert. Egy kis bőrzacskó volt. Nem is kellett felnyitnia, tudta, hogy mi van benne. Valamelyik tenger partján összegyűjtött, körülbelül száz buta, apró, jelentéktelen kavics.

X. FEJEZET

MR. DRAKE SÜKETSÉGE

Amint Duff kilépett a liftből, és behúzta maga után az ajtót, megszólalt egy csengő, és a lift megindult. Duff egy percig figyelmesen nézte lassú emelkedését, az egyetlen világos foltot a sötét környezetben. Sajnos, későn jött rá, hogy milyen kitűnő célpontul szolgálhattak ezen a védtelen helyen. Mint a legtöbb európai lift, ez is áttört ritka vasrácsos liftaknában mozgott, ami minden oldalon nyitva volt. A liftfülke is csak egy ilyen áttört vasráccsal volt körülkerítve, ami nem volt magasabb az utasok vállánál. Micsoda ragyogó célpont volt ez az aranyruha, mikor a lift halandó foglyaival lefelé suhant. Milyen egyszerű lehetett letérdelni az emeleten és belőni a rácson keresztül. Nagyon kézenfekvőnek látszott az egész, most, hogy már megtörtént, de mégis egyike volt azoknak az eseményeknek, amiket a legleleményesebb ember sem képzelhetett el előre. Megfordult, nehezen szedte a lélegzetet, szíve mélyén pedig akaratlanul is elismerést érzett ellensége iránt. A Palace igazgatótulajdonosa döcögött fel a lépcsőkön. Irtózatos terjedelmű ember volt, megszámlálhatatlan méterekből készült fekete frakkba foglalva. Micsoda spagetti-hegyeknek kellett lenni, amiket ez eddig elfogyasztott! Mellette állt a titkárja, szintén frakkban, de soványan és kétségbeesett arccal. A hall tele volt izgatott vendégekkel.

A detektív gyorsan bevezette őket a szalonba, és bezárta az ajtót. Csodálkozva álltak meg a dívány előtt. Duff amilyen röviden csak lehetett, elmagyarázta az esetet.

– Megölték a liftben? Kicsoda? – És a tulajdonos kövér arcában kerekre nyíltak a szemek.

– Kicsoda? – válaszolta Duff csípősen. – Én vele voltam, amikor…

– Vele volt? Akkor szépen itt marad, és majd felel a rendőrségnek, ha megérkeznek.

– Persze hogy felelek. Duff Scotland Yard-i felügyelő vagyok, ez a halott asszony koronatanú lett volna egy londoni gyilkosság ügyében.

– Így már érthetőbb – bólintott a hatalmas ember. – Szegény, szegény asszony. De az ilyesmi, tudja, nagyon árt az üzletemnek. Van itt egy doktor, aki nálunk lakik – fordult a titkárjához –, Vito, hívd csak ide gyorsan, ámbár félek, hogy már késő.

Az ajtóhoz döcögött, kinyitotta, és egyszerre a vendégek seregével találta szemben magát. Kitűnő színésznek bizonyult.

– Egy kis baleset csupán – jelentette ki. – Nem tartozik önökre, kérem, nem lennének szívesek a szobáikba visszafáradni?

A csoport vonakodva oszlott szét. Mikor Vito is menni akart, a tulajdonos a karjára tette kezét.

– Hívd a városi rendőrséget is – és Duffra nézett.

A titkár lerohant a lépcsőn. Duff is ki akart menni, de a kövér ember útját állta.

– Hová akar menni, signore? – támadt rá.

– Egy kicsit körül akarok nézni – mondta a detektív. – Hány ember lehet a szállóban?

– Tegnap éjjel százhúszan aludtak itt – felelte a tulajdonos. – Most vagyunk a szezon tetőpontján. Minden zsúfolva van, kérem.

– Százhúsz – ismételte Duff elkomorulva. – Szép kis munka a rendőrségnek. – Egy kis nehézség árán sikerült meggyőznie a tulajdonost, és végigment a lépcsőházon. A harmadik emeleti rész csöndes és zavartalan volt, a lift körül semmi nyom. Ha valaha is történt gyilkosság nyom nélkül, úgy ez az volt.

Lehangoltan ment följebb, és bekopogott a negyvenes szoba ajtaján. Fehér arcú lány nyitott ajtót, nyilván rögtön látta, hogy baj van. Egészen magánkívül volt.

– Ő érezte ezt, uram! Egész délután rosszkedvű volt. Egyre csak azt hajtogatta, ha valami történne velem… Tina… és utasításokat adott, hogy mit kell tennem.

– Mik voltak az utasítások?

– Hogy vitessem vissza holttestét az Egyesült Államokba, és vele együtt szegény Mr. Honywoodét is. Aztán sürgönyöket kell elküldenem New York-i ismerőseinek.

– Rokonoknak nem?

– Sohasem említette rokonait. Sem az övét, sem Mr. Honywoodét. Úgy látszik, egészen egyedül álltak.

– Igazán? Később majd adja ide nekem a listát, hogy kiknek kell sürgönyöznie. Most jól tenné, ha lemenne az első emeleti szalonba, és megmondaná az igazgatónak, hogy kicsoda, bizonyára ide fogják először visszahozni asszonyát. Én még egy percig itt maradok.

– Ugye, ön Duff felügyelő úr?

– Az vagyok.

– Szegény asszonyom sokszor emlegette önt most, az utolsó órákban.

A lány eltűnt, és Duff a kis előszobán át belépett a csinos nappaliba. Sybill Conway levele égette a zsebét, sürgősen el akarta olvasni, de először át akarta kutatni a szobát. Az olasz rendőrség minden pillanatban itt lehetett, s akkor már késő lett volna. Sietve, módszeresen fogott munkához. Amerikai barátok néhány levele – jelentéktelenek voltak. Fiókot fiók után, a nyitott bőröndöket sietve nézte át, végül mikor Sybill Conway hálószobájában egy táskát kutatott át, úgy érezte, hogy figyeli valaki az ajtóban. Felugrott. Valóban egy rendőrtiszt állt ott. Meglepetés és rosszallás látszott sötét arcán.

– Mi az, maga itt átkutatja a szobákat?

– Engedje meg, hogy bemutatkozzam. Duff Scotland Yard-i felügyelő vagyok. Az angol konzul igazolhat – mondta gyorsan Duff.

– A Scotland Yardról? – ismételte meglepetten a rendőrtiszt. – Most már értem. Ön volt a hölggyel, amikor meggyilkolták?

– Igen – bólintott Duff kényelmetlenül. – Én kerültem ebbe a nem kívánatos helyzetbe.

S amilyen világosan csak tudta, ismertette az ügyet, megpróbálta megmagyarázni, hogy Sybill Conway-nak mi volt a szerepe. Miután még nem döntötte el, hogy mennyit áruljon el az olasz rendőrségnek, előadása nem volt tökéletesen világos. Különösen vigyázott arra, hogy Lofton világkörüli utazótársaságát ne említse.

Az olasz hidegen figyelte. Amikor Duff befejezte, lassan bólintott.

– Köszönöm szépen. Remélem, nem hagyja el San Remót, mielőtt engem értesítene.

– Aligha – mosolygott kényszeredetten Duff, és arra a számtalan esetre gondolt, amikor ő intézte ezt az udvarias kérdést másokhoz.

– Mit talált itt a szobában kutatásai során, felügyelő úr?

– Semmit – felelte gyorsan a detektív. – Abszolúte semmit. – A szíve kicsit hevesebben kezdett dobogni. – Tegyük fel – gondolta –, hogy ennek a rendőrtisztnek kedve kerekedne megmotoztatni. Mi lenne akkor, ha megtalálnák zsebében Honywood levelét?

Egy pillanatig egymásra néztek. Ez már szinte nemzetközi bonyodalom volt, de Duff tiszteletteljes szerénysége győzött. Az olasz meghajolt.

– Remélem, hogy lesz még szerencsém – mondta.

Duff megkönnyebbülten sietett a szobájába. Tanúk nélkül szerette volna elolvasni a levelet, amit Sybill Conway pár perccel a halála előtt adott át neki. Bezárta ajtaját, székét a gyengén világító lámpához húzta, és elővette a már egyszer felnyitott borítékot. A boríték bal felső sarkában a londoni Broome Hotel címere volt, és február 15-i dátummal volt lebélyegezve. Nyolc nappal Hugh Drake meggyilkolása után írták. Csak néhány nappal azelőtt, hogy Lofton-csoport a kontinensre indult. Kivette a boríték vastag tartalmát. Walter Honywood ugyan szokatlanul apró betűkkel írt, de még így is több oldalt töltött meg sűrűn ez a feleségének küldött üzenete. Duff mohó érdeklődéssel kezdte olvasni.

Drága Sybillem!

Mint azt a levél keltezéséről is láthatod, elértem Londont a világkörüli utazáson, amiről már New Yorkból írtam, hogy a doktor tanácsolta. Igazán azt reméltem, hogy ezen majd nagyszerűen kipihenhetem magam, lesz időm, hogy felüdüljek egy kicsit, ehelyett azonban a legrémítőbb lidércnyomássá változott az út. Jim Everhard is részt vesz ezen a túrán. Erre körülbelül egy héttel ezelőtt, február 7-én jöttem rá, mégpedig a legszörnyűbb körülmények között. Különös és félelmetes körülmények ezek, de várj csak.

Mikor New Yorkban felszálltam a hajóra, útitársaimnak a neve teljesen ismeretlen volt még előttem. Addig jóformán a vezetővel is alig találkoztam. Azután egy perccel az indulás előtt összehívtak bennünket a fedélzetre, hogy kezet szorítsunk egymással. Akkor nem ismertem fel Jim Everhardot. Hogyan is ismerhettem volna fel? Ha emlékszel rá, csak egyetlenegyszer láttam, akkor is rossz világításban, hunyorgó olajlámpánál a te akkori kis nappalidban. És hány esztendővel ezelőtt? Igen, így hát kezet fogtam mindenkivel – Jim Everharddal is – azzal az emberrel, aki megesküdött, hogy megöl engem – és meg fog ölni téged is. És én még csak nem is sejtettem, nem is álmodtam… Elindultunk. Az átkelés nagyon rossz volt, és én el sem hagytam a kabinomat, egypár esti fedélzeti sétát leszámítva, amíg Southamptonba nem értünk. Azután idejöttünk Londonba. Itt még mindig nem sejtettem semmit. Az első napokban a város megtekintése szerepelt a programban, ebben én nem vettem részt. Nem azért jöttem át, és különben is London már régi história számomra.

Egy este, február 6-án bent ültem a Broome’s Hotel társalgójában, amikor bejött a társaság egy másik tagja is. Kedves öreg detroiti, a legnyájasabb ember a világon, de nagyon süket. Beszédbe elegyedtünk. Én elmeséltem neki betegségemet, s hozzátettem, hogy az utóbbi napokban vajmi keveset aludtam, mert a mellettem levő szobában valaki a késő hajnali óráig hangosan olvas. Azt mondtam neki, hogy elhatároztam, fel sem megyek lefeküdni, mert tudom, hogy úgysem fogok elaludni.

Akkor a szegény drága öregnek az az ötlete támadt, hogy mivel ő süket és a felolvasás egyáltalán nem zavarná, cseréljünk erre az éjszakára szobát. Kiderült, hogy az ő szobája van az enyém mellett a másik oldalon, s így a terv kivitele nagyon egyszerűnek látszott. Elfogadtam hát hálás köszönettel Mr. Drake ajánlatát. Felmentünk. Megegyeztünk, hogy a holminkat úgy hagyjuk, ahogy van, kinyitjuk a két szoba közötti ajtót, és egyszerűen csak ágyat cserélünk. Én aztán bezártam megint a köztünk levő ajtót, és lefeküdtem Mr. Drake ágyába.

Az orvos egy csomó altatóport adott velem, hogy végső szükség esetén használjam, és miután biztosított, hogy ettől elalszom, bevettem egy port. A szokatlan csöndben és a por hatása alatt úgy aludtam, mint hónapok óta soha. Fél hét körül felébredtem, és miután Drake azt mondta, hogy szeretne korán kelni – aznap akartunk Párizsba indulni –, átmentem hozzá a szobámba.

Beléptem és körülnéztem. A ruhái ott voltak a széken, hallókészüléke az asztalon, ajtók, ablakok bezárva. Az ágyhoz léptem, hogy felkeltsem. Meg volt fojtva egy poggyászszíjjal, és már halott volt.

Először nem is tudtam felfogni, hogy mi történt, korán reggel volt, és én szinte félálomban – képzeld el a helyzetemet. A következő pillanatban megláttam az ágyon egy kis bőrzacskót. Emlékszel, drágám? Egyikét azoknak a zacskóknak, amiket Jim Everhardnak adtunk, de azt hiszem, kettőt adtunk, ugye?

Leültem, és átgondoltam az esetet. Elég egyszerű volt. Jim Everhardnak itt kell lennie valahol a hotelban. Felfedezett engem a csoportban, és elhatározta, hogy végrehajtja régi szándékát. Betör a szobámba, éjjel megfojt, és visszaadja a zacskót a kövekkel. A szobámba! De ezen az éjszakán ez nem az én szobám volt. Hugh Morris Drake feküdt az én szobámban a sötét sarokban, ahova még az utcai lámpák fénye sem szűrődhetett be, és így Hugh Morris Drake halt meg, meghalt az irántam való jóságáért – meghalt, ha az ilyen ironikus dolgokat szereted, mert süket volt.

Rettenetes volt. Éreztem, hogy össze kell szednem minden erőmet. Drake érdekében már nem tudtam tenni semmit. Boldogan áldoztam volna fel az életemet, ha megakadályozhattam volna azt, ami történt, de most már késő volt. Ki akartam valahogy vágni magamat, szerettelek volna látni, a hangodat hallani, hiszen úgy szeretlek, drágám. Szerettelek az első pillanattól, amint megláttalak. Ha nem szerettelek volna, mindez nem történhetett volna meg. De nem bánom, sohase fogom megbánni.

Rájöttem, hogy nem hagyhatom itt szegény Drake-et az ágyamban az én holmim között. Hogyan magyarázhatnám meg majd ezt. Visszavittem hát a saját szobájába, és az ágyába tettem. Ott volt a zacskó a kövekkel. Nem akartam megtartani, nem is tudtam, mit csináljak vele. Senkinek sem jelentett ez semmit, kivéve Jim Everhardot és bennünket. Ledobtam hát Mr. Drake mellé az ágyra. És mialatt ezt tettem, mosolyogtam – mosolyognom kellett. Mert arra gondoltam, hogy Everhard éveken át magánál hordozhatta ezeket a köveket, és végül is rossz helyen hagyta el, ahol egy idegen emberen töltötte ki tévedésből végre bosszúját, ámbár még mindig nála van a másik zacskó. Kinyitottam a folyosóra nyíló ajtómat, besurrantam Drake szobájába, és bezártam a kettőnk közötti ajtót az ö szobája oldalán. A hallókészüléket vettem ekkor észre, ezt fel kellett vennem, letöröltem hát tisztára az ujjlenyomatokat. Szerencse, hogy eszembe jutott. Aztán kijöttem az ő szobájából a folyosóra, bezártam magam után az ajtót, és átmentem a saját szobámba. Senki sem látott. De eszembe jutott egy pincér, aki este táviratot hozott Drake számára, és így tudott a szobacseréről. Mihelyt reggel szolgálatba lépett, rögtön becsöngettem, és megvesztegettem. Könnyen ment. Aztán lementem, és vártam a reggelire. Ekkor találkoztam Jim Everharddal. A hallban ültem és a Scotland Yard felügyelőjére vártam, amikor felpillantottam, és ő előttem állt. Jim Everhard – persze most más a neve, s ő is a csoporttal utazik.

Mialatt a Scotland Yard felügyelője kérdéseket adott fel, megpróbáltam gondolkozni, hogy mit kellene tennem. A csoportból nem válhattam ki, már úgyis kényes helyzetben voltam. Az idegeim nem valami jól állták a kérdéseket. Ha kiválok a csoportból, azonnal lefoghatnak. Az egész szerencsétlen história kiderül. Velük kell hát mennem, közvetlen közelemben egy olyan emberrel, aki most már kétségtelenül még jobban el van szánva rá, hogy megöljön, aki tulajdonképpen egyszer már meg is ölt.

De nem tudtam másképp határozni. Egy hétig úgy aludtam minden éjjel, hogy az asztalt az ajtó elé húztam. Azazhogy csak próbáltam aludni. Végül is kieszeltem egy tervet védelmemre. Elhatároztam, hogy Everhardhoz fogok fordulni, és közlöm vele, hogy biztos helyen letettem egy borítékot, és úgy intézkedtem, hogy bontsák fel, ha velem valami történne. Megmondtam neki, hogy ebben a borítékban az ő neve van, és megírtam róla, hogy ő a gyilkos. Ha velem valami történik, ez rögtön kiderül. Azt hittem, hogy ez egy időre megköti a kezét.

Készítettem is egy ilyen borítékot, de nem írtam bele Everhard nevét. Még ha valóban megtörténik is, amitől félek, ha mégis utolér engem – a régi históriának nem szabad kiderülni. A régi botránynak titokban kell maradnia. Hiszen ez rontaná a te karrieredet, drágám, és ezt én nem akarom, hiszen olyan büszke vagyok rád.

Ma délután aztán átadtam a csoport egyik tagjának a borítékot, s biztos vagyok benne, hogy senki sem fogja megtudni, hogy nála van. Néhány perccel ezelőtt láttam kint Everhardot a hallban. Odamentem hozzá, leültem mellé, s a legközönyösebb hangon, mintha csak az időjárásról beszélgetnénk, közöltem vele, hogy mit tettem. Ő egy szót sem szólt, csak ült, és nézett rám. Megmondtam neki a borítékot, és hogy az ő neve van benne. Ez az utóbbi persze nem volt igaz, de azt hiszem, hogy célomat elérem.

Így hát legalábbis Nizzáig elérek a csoporttal. Biztos vagyok benne, hogy amíg oda nem érünk, nem fog csinálni semmit. Úgy látszik, hogy őt is megrázta az eset, már amennyire elképzelhető. Nizzába érkezésünk után aztán már az első éjszaka megszököm egy autóval, és San Remóba megyek érted. A Scotland Yard egyelőre, úgy látszik, feladta az ügyet, alig hiszem, hogy elfoghatnának. Aztán elbújunk addig, amíg az egész ügy lezajlik. Egészen bizonyosra veszem, hogy miután ilyen váratlan veszéllyel kell szembenéznünk, a köztünk levő ellentétek megszűnnek.

A nevét veled sem közlöm, drágám, nem írom meg, hogy milyen néven utazik velünk Jim Everhard. Mindig olyan lobbanékony voltál, hamar kész a cselekvésre. Félek, hogyha tudnád, és ha velem valami történne, nem tudnád titokban tartani. Képes volnál eldobni fényes jövődet egy gesztussal, csak azért, hogy felfedd a rejtélyt, s ezt kétségkívül keserűen megbánnád később.

Ha valami mégis történne velem, az isten szerelmére, térj ki a Lofton-csoport útjából. Tűnj el San Remóból – a saját biztonságodra legyen először gondod. Menj azonnal autón Génuába, és a legelső hajóval menj haza New Yorkba. Az én nyugalmamért – könyörgök neked. Ne tedd tönkre hátralevő éveidet, mi értelme volna ennek? Hagyjad a múltat sírjában nyugodni.

De hiszen semmi sem érhet engem. Maradj nyugodtan, amint én is teszem. Most, hogy ezeket írom, egészen biztos a kezem. Minden rendbe fog jönni a végén, afelől biztos vagyok. Még megsürgönyözöm neked a dátumot, mikorra légy készen. Második nászútra megyünk majd, és Everhard és a múlt emléke árnyként szétfoszlik és eltűnik oda, ahol annyi esztendőig rejtőzött.

Minden szerelmem örökké a tied, Walter.

Duff felügyelő komor arccal hajtogatta össze a levelet, és visszatette a borítékba. Megint a reménytelenség érzése vett erőt rajta. Olyan közel volt újra a forrón óhajtott megoldáshoz, s az utolsó pillanatban ragadták el tőle. Az az újság, hogy Drake halála puszta véletlenen múlt, nem lepte meg valami nagyon. Az utóbbi napokban már szinte várta ezt a megállapítást. De akár véletlen, akár nem, a gyilkost ki kell kutatni és bíróság elé kell juttatni. A merénylő neve – aki most már háromszoros gyilkos – ott volt Honywood tollának a hegyén, aztán nem írta le. Mi lehet ez a név? Tait, Kennaway, Vivian? Lofton vagy Ross? Minchin, Benbow vagy Keane? Vagy éppen Fenwick? Nem, Fenwick már nem volt a csoporttal, így ő aligha hajthatta végre a ma esti gyilkosságot.

– Na, a végén majd csak megtudom – gondolta Duff. Meg kell tudni, vagy ez után a liftbeli jelenet után örökké szégyellheti magát. Erős elhatározást mutató vonás jelent meg az arcán. A levelet gondosan bezárta egyik táskájába, és lement.

Ebben az időpontban dr. Lofton volt az egyetlen, aki a hallban tartózkodott. Mikor Duffhoz fordult, a detektívet meglepte, hogy milyen rossz színben van. Az arca szakálláig sápadt volt, szeme kimeredt.

– Istenem, mi ez? – kérdezte.

– Honywood feleségét megölték közvetlenül az oldalam mellett a liftben – válaszolta Duff nyugodtan –, abban a percben, amikor Mr. Drake és Honywood gyilkosát akarta nekem megmutatni, éspedig a maga csoportjában.

– Az én csoportomban? – ismételte Lofton. – Igen, hát most már elhiszem. Idáig mindig azt mondogattam magamban, ez nem lehet igaz. – Lemondóan vonogatta vállát. – Minek most már folytatni – tette hozzá –, ez a vég.

Duff gyorsan karon fogta. Az ebédlőből vendégek jöttek ki, és a detektív egy távolabbi sarok felé tartott vele.

– Természetesen tovább folytatja – mondta Duff –, s remélem, nem fog becsapni engem. Figyeljen rá, nem a maga csoportjának a tagja volt az, aki most gyilkolt, maga csak keveset vagy egyáltalán semmit se mondjon erről az embereinek. Majd én kivonom magát a nyomozásból. Az embereit talán kikérdezik ugyan, de csak a hotel többi vendégével együtt. Ki van zárva, hogy az olasz rendőrség bárhova is kilyukadjon. Náluk tehetségesebb emberek is elvágódnának ezen. Egy vagy két nap múlva maga tovább utazhat, és menni is fog, mintha mi sem történt volna. Megértett engem?

– Megértettem, de hát annyi minden történt már.

– Csak kevesen tudják közülünk, hogy mennyi minden. Maga tovább megy, és a csoportban levő gyilkos biztonságban kezdi majd érezni magát. Ez most befejezte a munkáját. Folytassa csak a túrát, és a többit bízza rám és a Scotland Yardra. Megértette?

Lofton bólintott.

– Megértettem. Én tovább megyek, ha maga mondja. De ez a legutolsó eset már túlságosan soknak látszott. Néhány percig egészen rosszul voltam.

– Ez érthető – mondta Duff, és magára hagyta.

Leült az ebédlőben az egyik asztalhoz az ajtóval szemben, és mélyen elgondolkozott. Most először beszélt arról Lofton, hogy abbahagyja a túrát. Abban a pillanatban, amikor a gyilkos munkája be volt fejezve.

A felügyelő éppen a finom levessel volt elfoglalva, amikor Pamela Potter lépett be, és megállt az asztalánál.

– Tudnék egy újságot a maga számára, Mr. Duff – mondta. – Amikor megérkeztünk, és Mr. Tait egy kicsit lepihent, Kennaway-vel elmentünk egyet sétálni. Amikor éppen ki akartunk menni a szállodából, egy autó állt meg a kapu előtt. Valami azt súgta, várjak egy percig, csak éppen, hogy lássam, kit vár.

– No és kire várt? – mosolygott Duff.

– Értem, hogy mit gondol – intett a leány –, de hát vannak érdekesebb dolgok az életben, mint hogy ki és kire. Nem gondolja? Az autó régi barátainkra várt, akik sietve jöttek ki ebből a finom hotelből összes poggyászaikkal megrakodva. Fenwickéket gondolom.

Duff sűrű szemöldöke összeráncolódott.

– Fenwickék?

– Senki más, mint ők. Nagyon elcsodálkoztak, hogy engem és Kennaway-t megláttak. Azt mondták, azt hitték, holnapig nem érkezünk ide. Én azt feleltem, hogy az útiterv, szokás szerint, megint megváltozott.

– Hány órakor lehetett ez? – kérdezte a felügyelő.

– Néhány perccel hét után. Azért tudom pontosan, mert hétkor találkoztam Kennaway-vel a hallban.

– Néhány perccel hét után – ismételte elgondolkozva Duff.

A leány tovább ment Mrs. Luce asztalához, és Duff hozzáfogott megint a leveséhez.

– Pontosan háromnegyed hét volt – gondolt vissza –, amikor a lövés a liftnél eldördült.

XI. FEJEZET

A GÉNUAI EXPRESSZ

Este tíz órakor Duff leült Pamela Potter és Kennaway mellé a hotel teraszán a fonott székek egyikébe.

– Nagyszerű hely ez a csevegésre – jegyezte meg a detektív.

– Ugye? – válaszolta Kennaway. – Nézze csak a holdat, és szívja be a narancsvirágok felszálló illatát. Csodálnám, ha mindez bent lenne a szoba árában, és nem számítanák föl külön a számlákon. A Lofton-féle szerződésben tudniillik nincsenek benne a személyi kiadások, mint például az ásványvíz, a bor és a mosatás. Holdfény és narancsvirág rendszerint szintén nem szokott bent lenni az alapárban.

– Sajnos, félbe kell szakítanom romantikus számítgatásait – mosolygott Duff –, de Miss Potter elmesélte, hogy maguk ketten sétálni voltak vacsora előtt.

Kennaway bólintott.

– Igen, egy kicsit meg akartuk javítani az étvágyunkat – magyarázta. – Az ilyen utazáson az élet lassan úgy tűnik föl, mint egy végtelen table d’hote.

– Mikor ön bejelentette Mr. Taitnak, hogy elmegy, nem emelt kifogást ez ellen?

– Nem, egyáltalában nem. Sőt mintha kedve szerint lett volna. Azt mondta, hogy nem akar nyolc előtt vacsorázni, nagyon fáradt, és szeretne evés előtt még egy kicsit lefeküdni. A szobáink meglehetősen kicsinyek, és talán azt gondolta, hogy zavarnám, ha körülötte mászkálnék.

– Hányadik emeleten vannak a szobáik?

– A harmadikon.

– Közel a lifthez?

– Éppen szemben vele.

– Háromnegyed hétkor, azt hiszem, még bent volt a hotelben. Nem hallott ekkor egy lövést?

– De igen.

– Hol volt a lövés pillanatában?

– Lent voltam a hallban, és Miss Potterra vártam. Nem gondoltam ugyan, hogy hét óra előtt találkozhatunk, de Mr. Tait hamarabb kidobott.

– A lövés pillanatában tehát Mr. Tait egyedül volt a lakosztályában?

– Kétségtelenül, és valószínűleg aludt.

– Lehet.

Ebben a pillanatban megjelent a teraszon maga Mr. Tait. Ott állt karcsún és magasan, elegáns estélyi ruhás figura a riviérai holdsütésben. Duff hirtelen arra gondolt, hogy Tait, akit állandóan idős úrnak nézett, nem is olyan öreg, mint amilyennek látszott, talán csak a betegségnek, folytonos aggodalomnak a nyomai voltak az arcán, de egyáltalában nem volt öreg.

– Mindjárt gondoltam, hogy itt találom – szólt rá az ügyvéd Kennawayre.

– Foglaljon helyet, Mr. Tait – ajánlotta Duff –, éppen a kilátásban gyönyörködünk.

– Elegem van már a kilátásokból – pattogott Tait –, szeretnék már otthon lenni New Yorkban. Egész életemben folyton dolgoztam, utálom már ezt a lógást.

Duff csodálkozott. Tehát most már Tait is abba akarja hagyni a túrát.

– Jöjjön már, menjünk föl – mondta az ügyvéd. – Szeretnék már az ágyban lenni. Ma este nem kell sokáig felolvasnia.

Azzal megfordult, és elindult arra, amerről jött, a széles, kivilágított franciaablak irányába.

Kennaway vonakodva kelt föl.

– Hív a kötelesség – mondta. – Ne haragudjon, Miss Potter. – Elbúcsúzott. – Ha a narancsvirágokat mégis külön számlázzák, akkor most már egyedül kell a költségeket viselnie.

– Kedves fiú, ugye? – kérdezte Duff, amikor a fiatalember eltávozott.

– Időnként nagyon kedves – felelte a leány. – Ma este például az volt.

– Mit ért az időnként alatt? – kérdezte Duff.

– Vannak rossz pillanatai. Néha nem is értem magam, hogyan tudok egyáltalában szóba állni ezzel a nyers nyugat-amerikai alakkal. Ez Boston, tudja. De ezt maga nem értheti.

– Félek, hogy nem – felelte Duff. – Mondja, hogy fogadták a társaság tagjai a legújabb gyilkosság hírét?

– Azt hiszem, elég nyugodtan. Mindenfelé azt hallottam, hogy lassanként egészen hozzászokunk a gyilkosságokhoz.

A leány hirtelen közelebb hajolt.

– Áruljon el nekem valamit – mondta komolyan. – Mind a három esetben ugyanaz lenne a gyilkos? Nagyapát, szegény Honywoodot, és most Mrs. Honywoodot ugyanaz az ember gyilkolta meg?

Duff lassan bólintott:

– Kétségtelenül, Miss Pamela, ugyanaz az ember.

– Kicsoda? – kérdezte tovább suttogó, fojtott hangon a leány.

A detektív mosolygott.

– Mindent idejében tudunk meg. Egy barátomnak a mondása ez, egy kínaié, akivel szeretném megismertetni, ha Honoluluba érkezünk. Egyelőre bizony kőfal előtt állunk, s most át kell ugornunk, hogy új ösvényt találjunk. Ez is a barátomtól való idézet.

A leány nem felelt.

Duff hosszabb szünet után folytatta:

– Azért kerestem meg ma este, Miss Pamela, mert mondanivalóm volna a maga számára. A rejtély egy része már meg van oldva. A táskámban van egy levél, amely tökéletesen megvilágítja, hogy nagyapja hogyan lett áldozata a gyilkosnak.

A leány felugrott.

– Milyen levél van magánál? Azonnal látnom kell!

– Természetesen – Duff is felkelt. – Ha feljön velem, odaadom. Vigye a szobájába, és olvassa el. Reggel aztán szeretném visszakapni. – Szó nélkül mentek át a fényesen kivilágított hallon. A lift felé tartottak. Duff szemmel láthatóan kedvetlenül nézte a kis kalitkát. – Az első emeleten lakom – jegyezte meg reménykedve.

– Akkor ne bajlódjunk ezzel – mondta a lány –, menjünk gyalog.

Megállt az ajtónál, amíg a detektív kihozta a levelet. Duff erősen kutatott az agyában szavak után, amivel előkészítse a lányt, de eredménytelenül.

Hiába, nem volt a szavak embere. Mindössze ennyit tudott kibökni:

– Hány órakor találkozunk holnap reggel?

– Nyolckor a hallban – felelte a lány. Gyorsan elkapta a vastag borítékot, és fölszaladt. Duff újra lement a hallba, ahol az olasz rendőrtiszttel akart még tárgyalni. Hangsúlyozta előtte, hogy milyen fölösleges minden további nyomozás. Ez a gyilkosság tulajdonképpen egy sorozatos bűncselekmény egyik láncszeme, s miután az első eset Londonban történt, tulajdonképpen ez is a Scotland Yardhoz tartoznék. Közölte azt is, hogy a Scotland Yard készséggel elismeri az olasz hatóságok rendkívüli tapintatát, amit ebben a nehéz ügyben mutattak.

Az olasz rendőrtiszt ezután kijelentette, hogy az olasz rendőrség mindenben hajlandó támogatni őt. Amikor elváltak, a rendőrtiszt sokkal nyugodtabbnak látszott.

A következő nap igazi szép riviérai napnak ígérkezett. Mélykék volt az ég, a tenger csillogott az özönlő napfényben. Duff a megbeszélés szerint nyolckor találkozott a hallban Pamelával. A fiatal leány nem törődött a reggel szépségével. Kék szeme könnytől volt fátyolos. Visszaadta a levelet Duffnak.

– Szerettem volna egy kicsit előkészíteni – mentegetőzött a felügyelő –, de nem tudtam. Meglehetősen otromba eszközeim vannak. Ne haragudjon.

– Nem baj – felelte lassan –, jól tette, hogy megmutatta. Szegény nagypapa ártatlanul, ok nélkül halt meg. Meghalt, mert szívességet tett valakinek.

– Ki kívánhatna ennél szebb sírfeliratot – mondta a detektív jóságosan.

Pamela ránézett, és a szemei csillogtak.

– De ezzel még nincs befejezve az ügy, én azt az embert szeretném látni, azt az embert, aki meggyilkolta. Nem tudok addig megnyugodni, amíg meg nem találják.

– Én sem – válaszolta Duff, és a liftre gondolt. – Nem, esküszöm nem. Most majd utána vetem magam ennek a Jim Everhardnak, ha az életembe kerül is. Van valami támpontja, hogy melyik lehet ez?

A lány megrázta a fejét.

– Majdnem egész éjjel ébren hánykolódtam, és gondolkoztam, ugyan melyik lehet ez a csoportunk tagjai közül. Hiszen egyik sem látszik képesnek ilyesmi elkövetésére, kivéve Maxy Minchint. Ki – ki lehet? Mr. Vivian? De hiszen őt csak Mrs. Spicer érdekli. Keane kapitány? – Csúszómászó természet, nem szeretem, de hát ez még nem ok arra. Mr. Tait? – igen, ő nagyon kellemetlen tud lenni néha, de ez a szegény ember beteg. Mr. Ross? – Őt igazán nem lehet ezekkel a dolgokkal kapcsolatba hozni. S Benbow-ról biztosan tudom, hogy semmi olyasmit nem tesz, amit nem filmezhet le rögtön, hogy megmutathassa otthon Akronban a cimboráinak. Végül itt van dr. Lofton meg a bolondos Fenwick, de lehetetlen arra gondolni, hogy ő…

– Ebben a mesterségben nincs lehetetlen – vágott közbe Duff. – Egyébként a csoport egyik tagját kifelejtette.

– Igazán? – kérdezte a leány látható meglepetéssel.

– Mark Kennaway-re gondoltam.

A leány mosolygott.

– Ne nevettesse ki magát.

– A magam részéről sohasem hagyok ki senkit – fejezte be a detektív. – És mivel magát társnak szerződtettem.

– Mit ért ezalatt?

– Azt, hogy most valószínűleg elhagyom egy időre a csoportot. Már nem várok több – balesetet. S ha tovább megyek magukkal, nem sokat érhetek el. Mint már tegnap este is mondtam, kőfal mered előttem, s át kell ugranom, hogy új ösvényt kereshessek. Biztos, hogy előbb-utóbb megint találkozni fogunk, de addig szeretném, ha maga helyettesítene. Legyen szíves, figyelje meg jól a csoport tagjait, és írjon minden városból, ahol csak megállnak. Röviden közölje mindig, hogy állnak a dolgok. Ha valami nyom vagy bizonyíték akadna az útjába, azonnal értesítsen. Szóval, kedves, fecsegő leveleket kérek, bizonyára ismeri ezt a műfajt. És ha valami fontos esemény történne, azonnal kábelezzen a Scotland Yardra, onnan mindenüvé utánam küldik a sürgönyt. Megteszi?

– Természetesen – bólintott a leány. – Már eddig is vagy húsz fiúval levelezek, eggyel több nem számít.

– Boldog vagyok, hogy belekerültem ebbe a névsorba – felelte Duff. – Igazán nagyon köszönöm.

Mrs. Luce jelent meg.

– Ó, hát itt vagy, Pamela? Örülök, hogy biztos társaságban látlak… No, azért nem kell úgy néznie rám, felügyelő úr, szívügyekben még maga is elég veszedelmes tudna lenni. Remélem, boldoggá tettem ezzel a megjegyzésemmel. – A leányhoz fordult. – Reggeliztél már, Pamela?

– Majd meghalok éhen – mondta a leány, és bement Mrs. Lucéval az ebédlőbe.

Délre kiderült, hogy az olasz hatóságok a hotel egyetlen utasát sem tartóztatják fel. A turistaüzlet nem megvetendő ezen a részén a Riviérának, és a rendőrség szeszélyének nem lehet kitenni. Így a hotel ajtaja előtt bőröndök halmozódtak fel, és a vendégek egy része elutazott. Minden ment a maga útján a Lofton-csoportnál is. Ők a kétórás génuai expresszel akartak elindulni. Mindnyájan örültek az indulásnak. Lofton is összeszedte magát, előző esti rossz hangulata eltűnt, sürgött-forgott, tanácsokat és felvilágosításokat osztogatott. Még az olasz rendőrtiszt figyelmét is felkeltette élénksége. De kollégáival folytatott megbeszélése és egy római sürgöny alapján elhatározta, hogy az egész ügyet a Scotland Yardra hárítja, és így neki nem volt már más szerepe, mint uniformisában feszítve felkelteni a hölgyek érdeklődését. Ennek a feladatnak tökéletesen megfelelt.

Mint azon a régi londoni reggelen, Duff ismét ugyanabba a gyalázatosan kínos helyzetbe került, hogy búcsút mondjon egy csoportnak, amelyben kétségkívül ott volt a zsákmány, akit úgy szeretett volna megkaparintani. Látni fogja ismét távozásukat, indulnak a hosszú útra, Nápoly, Alexandria, Bombay és kelet távoli kikötői felé. De most elhatározta, hogy nem törődik semmivel. Vidám arccal ment ki velük a városon kívül levő állomásra. Már mindnyájan a peronon várták a vonatot. Benbow a filmfelvevő gépével. Sadie Minchin pedig ékszerektől szinte roskadozva.

– Talán Maxy meg sem vette volna, ha nem találkozunk egy ügynökkel – jelentette ki büszkén.

Az expressz bedübörgött, szokás szerint zsúfolva. Az I. osztályú fülkék előtt nagy helykeresés kezdődött. Duff Mrs. Lucénak és Pamelának keresett helyet, aztán visszatért a peronra, az ajtók becsapódtak, s a Lofton-féle útitársaság eltűnt szeme elől. Még megpillantotta Benbow-t, amint nyakában a fekete szíjon függő felvevő gépével belép egy fülkébe, ahova a felesége hívja. Látta Rosst vastag malacca botjával, amint felsegítik, és elfogta Keane kapitány mosolyát. Az utolsó arc, amelyet látott, Patrick Taité volt. Megint az a ráncos, szomorú, korán öregedett arc, amely halálsápadtnak tűnt föl a ragyogó riviérai napfényben.

– Hát ez is megvolt – vonta meg a vállát Duff, és visszatérve a hotelba, a London felé induló vonatok felől kezdett érdeklődni.

A második nap reggelén már főnöke szobájában ült a Scotland Yardon. Arca piros volt és verejtékes, mert éppen a történet végét mesélte. A váratlan eseményt, a gyilkosságot a liftben.

Főnöke bátorítóan nézett rá.

– Ne vegye úgy a szívére, fiam. Mindnyájunkkal megtörténhetett volna.

– De engem nagyon bánt – válaszolta Duff –, és folytatni fogom ennek a Jim Everhardnak a hajszolását, még ha hónapokba is kerül. A végén csak meglesz.

– Természetesen – bólintott a főnök. – Megértem a lelkiállapotát, és a Scotland Yard minden eszköze rendelkezésére áll. De ne felejtsen el egyet. Honywood és felesége meggyilkolásának bizonyítékai számunkra értéktelenek. Ezek az ügyek sohase kerülhetnek Londonba. Csak a Hugh Morris Drake-féle ügy tartozik ránk. El kell fognunk Everhardot, visszahozni ide, hogy itt feleljen érte, a mi bizonyítékainknak csalhatatlanoknak kell lenniük.

– Tudom, és éppen ezért nem maradtam magam sem tovább Nizzában, vagy San Remóban.

– Nagyon jól van – helyeselt a főnök. – Most pedig még a jövőre nézve mondok egyet-mást. Amennyiben ez az utazó csoport benne van a dologban, a maga használhatóságának ez idő szerint vége.

A felügyelő arca elszomorodott.

– No, ne értsen félre, fiam. Csak arra gondolok, hogy magát túlságosan jól ismerik ahhoz, hogy valamit is elérhessen náluk. Átnéztem Lofton útitervét, amit ideadott. Egyiptom után négy hajóutat tesznek meg. Az egyiket Port Saidból Bombaybe, azután a brit-indiai gőzhajózási társaság hajóján Kalkuttából Rangoonba és Singapore-ba, azután innen egy másik hajón Saigonon át Hongkongba. Onnan aztán a Dollár Line valamelyik hajóján mennek San Franciscóba. Én most békében hagynám a csoportot. Hadd gondolja leendő zsákmányunk, hogy abbahagytunk mindent, és nem vigyázunk már rá. Néhány napon belül alkalmas embert tudnék küldeni Kalkuttába, ellátva megfelelő utasítással, hogy amint a legcsekélyebb is történik, lépjen közbe a csoportnál. Még nem döntöttem végleg, de azt hiszem, Welby lenne a legjobb.

– Welby kitűnő lenne – válaszolta Duff.

– Igen, ő az a típus, aki jól beillik hajóspincérnek vagy ilyesminek. Hát fel a fejjel, Duff. Ha Welby valami különöset észlel, majd érintkezésbe léphet vele, és végrehajthatja a letartóztatást. Ezenkívül még ez alatt az idő alatt az Egyesült Államokban is volna elintéznivaló. Honywood múltjára vonatkozóan is kellene egy kis nyomozás, a bőrzacskók jelentősége, a 3260-as számú safe-kulcs felkutatása. Ezt mind magának kellene megcsinálni, de ehhez nem kell most rögtön indulnia. Szeretném, ha amerikai nyomozását a nyugati partokon össze tudná egyeztetni azzal az időponttal, amikor a Lofton-csoport kiköt San Franciscóban.

Duff ismét mosolygott.

– Pompásan van ez kitervezve. Csak egyet szeretnék még javasolni.

– Mi lenne az?

– Nagyon szeretnék a csoporttal Honoluluban találkozni.

– Miért éppen Honoluluban?

– Mert itt próbálkozhatnék még egyszer Honolulutól a szárazföldig. A csoport egyes tagjai ugyanis már San Franciscóban szétszélednek. Azonkívül pedig…

– Nos?

– Egy nagyon jó barátom van Honoluluban. Kedves fickó, aki után már nagyon régen vágyódom. Azt hiszem, már beszéltem is róla. Chan felügyelő a honolului rendőrségen.

A főnök bólintott.

– Igen. Charlie Chan, a Bruce-féle esetből ismerem. Gondolja, hogy Chan felügyelő örülne, ha láthatná magát?

Duff zavarban volt.

– Azt hiszem, igen, de miért kérdi?

A főnök mosolygott.

– Mert már olyan régen szerettem volna Mr. Channek egy kis szívességet tenni. Hát ne búsuljon, fiam, Honolulu el lesz intézve.

XII. FEJEZET

A CHOWRINGHEE ROAD-I ÉKSZERÉSZ

Pár hetes várakozás következett most Duff számára. Bár kisebb ügyekkel alaposan el volt foglalva, a szíve más felé húzta. Welby már a hajón volt, útban Kalkutta felé. Duff néhány estén át előkészítette, felolvasta neki jegyzeteit, a Lofton-csoport minden lehetőségét áttanulmányozta vele. Meggyőződött róla, hogy Welby nagyon okos fickó. Igazi londoni, aki minden hájjal meg van kenve. A földrajzzal voltak ugyan némi bajai, de hidegvérrel és határtalan bizalommal nézett szembe a jövővel és feladatával. Újra meg újra átvizsgálta a kis kavicsos zacskókat.

– Ezek a leglényegesebb nyomok – mondta. Reszketett, hogy indulhasson.

Duff elkísérte a kikötőig, megvárta, amíg kollégája kedves arca eltűnik. Éjjel, amikor átment a Vauxhall-hídon, dagály idején, mikor a levegő íze olyan sós, a felügyelő újra Welbyre gondolt, aki már jó pár mérföldnyire van a tengeren, útban nagy kalandja felé. Meg tudja-e vajon oldani Welby a rejtélyt, amely jog szerint Duff feladata lett volna. Megpróbált nagylelkűen gondolkozni. Igazán mindenben szerencsét kívánt Welbynek, és ezt őszintén gondolta.

Kevéssel két hét után megérkeztek az első hírek a Lofton-féle társaságról. Pamela Potter levele, amit Adenben bélyegzett le a posta. A felügyelő felbontotta és olvasni kezdte.

Kedves Duff felügyelő úr!

Nagyon szégyellem magam, mert az első híradást tulajdonképpen Port Saidból szerettem volna küldeni. De napközben annyi látnivaló volt, az éjszakák meg olyan csodásak, hogy – mindig csak a szándéknál maradtam. Azt hiszem, hogyha velünk lenne, egy kicsit már türelmetlenkedne. Egy gyilkos a csoportban – és nem gondol rá senki. Végigjárjuk a bazárokat, találkoztunk a szfinxszel, de ő se válaszolt arra a kérdésre, amelyre mi annyira szeretnénk feleletet kapni.

Most már a Szuezi-csatornát is elhagytuk, olyan, mint egy piszkos folyó, magányos emberek üldögélnek a zsilipjei mellett. Kedvem lett volna kiszállni, és Maurice Chevalier legújabb hangosfilmjéről mesélni nekik. Minden oldalon homoktenger, itt-ott hitvány akácfapontok, éjjel a sivatag felől lágy szél fúj át a hajón. Már közel járunk a Vörös-tengerhez. Szavamra, meleg van itt. Repülőhalak csapódnak a fedélzetre, mintha így akarnának üdvözölni. A nap óriási piros labda esténként, mikor lemegy, azt várjuk, hogy mikor fog sisteregni a vízben. Én hallani is szoktam. Mark Kennaway ugyan azt mondja, hogy egyáltalában nem érinti a vizet, és amit én hallok, az csak rántottasütés.

Utasításomhoz híven inkább csak a csoport férfitagjaival törődtem. De a mai napig az az egyetlen eredmény, hogy meglehetősen gyűlöletessé tettem magam az összes hölgy előtt. Még Sadie Minchin is attól tart, hogy el akarom lopni Maxyját. Lehet, hogy a Maxyval egy kicsit túlmentem a határon, de nagyon mulatságos figura. Elmer Benbow gépe előtt is annyiszor pózoltam már, hogy minden pillanatban azt várom, hogy a felesége elkobozza tőle a masinát. Azt hiszem, hogy Stuart Viviannél is nagy sikerem volt.

Végül pedig mindez – ne kérdezze, hogy hogyan – Keane kapitányt juttatja eszembe. Egyik éjjel, úgy éjféltájt, épp a kabinomba akartam menni – addig fönt ültem valakivel a fedélzeten – azt hiszem, egy férfi volt. – Amint látja, megpróbálom követni utasításait betűről betűre. Nos, beléptem a kabinomhoz vezető kis folyosóra, hát látom, hogy Keane kapitány éppen Mr. Vivian kabinja előtt settenkedik. Valamit dörmögött, és elsietett. Még mindig megvan hát az a régi szokása, egyike a leghamisabb embereknek, akikkel valaha találkoztam… De félek, hogy ez túlságosan feltűnő ahhoz, hogy jelentsen valamit.

S itt van Mr. Tait, az én egyetlen mulasztásom. Valahogy terméketlen talajra hull minden kacérságom, ha ő megjelenik. Mivel magyarázza ezt? Lehet, hogy egy kicsit bosszantja, hogy Mark Kennaway idejéből egy keveset elveszek. Keveset mondtam? Lehet, hogy nem voltam egészen pontos. De látja, ő olyan fiatal, én meg szép vagyok. De amint mondom, azért senkit sem hanyagoltam el. Igazán csodálom, hogy idáig még a legcsekélyebb nyomot sem tudtam felfedezni, még Keane ellen sem. Hát maga?

Sajnálom, hogy nem bizonyultam jó detektívnek. Talán ezután több szerencsém lesz, mindenesetre rengeteg időm lesz az Indiai-óceánon.

Sok üdvözlettel: Pamela Potter.

Duff minden este gondosan tanulmányozta az útitervet, amit Lofton adott neki. Gondolatban követte a kis csoportot az óceánon át Bombaybe, aztán a hosszú útvonalon – mert biztosan a hosszabbon mentek – Mt. Abu, Delhi, Agra, Lucknow, Benares, Kalkutta. Amikor Kalkuttában kellett lenniök, akkor kapott újra hírt róluk. Egy rejtélyes távirat érkezett a lánytól.

Ha van egy emberük itt a közelben, értesítsék, hogy lépjen velem azonnal érintkezésbe. A Great Eastern Hotelben ma estig Kalkuttában, azután pedig a Brit Indiai Hajóstársaság Malaya hajóján Rangoon, Penang, Singapore felé.

A lekéséstől való félelem szokatlan érzése hajtotta Duffot, és egy angol kábelügynökség útján sürgönyözött Welbynek, aztán megint csend következett. Egyik nyomasztó nap követte a másikat, és nem jött semmi hír. Már azzal gyanúsította a lányt, hogy nem értette meg, milyen fontos neki ez az ügy, mennyire akarja tudni, hogy mi történik. Végül újabb hírt hallott. Egy Rangoonban feladott levél érkezett. Mohón szakította fel.

Kedves Duff felügyelő úr!

Rettenetes rossz levelező lehetek, ugye? Bizonyosan nagyon izgatta a sürgönyöm, a magyarázat pedig lassan érkezett. De a posta –felügyelő úr –, a postát hibáztassa érte. Nem tudtam jól megtáviratozni a levél tartalmát. A kémek, tudja, itt, a titokzatos keleten – kémek leselkednek minden tamariszkusz-fa mögött.

Lássuk csak, hol hagytam el? Éppen Aden előtt voltunk. Ahogy oda megérkeztünk, szörnyű forróságba kerültünk, és ez tartott az egész úton, az Indiai-óceánon át, Bombayig. Az időjárás kezdett egy kicsit az idegekre menni. Tudja, az ilyen csoportok idővel nagy, kedélyes famíliává forrnak össze. Ez nálunk egy kicsit, az út elején történt bizonyos események miatt, lassan ment, de végül is Olaszországban és Egyiptomban elértünk a barátkozás és általános szeretet csúcsára. Mindenki nagyon bizalmas lett a többihez. Aztán, amint az éghajlat egyre forróbb lett, olyan arányban lett hűvösebb az egymással való érintkezés. Most már ott tartunk, hogy senki sem lép be egy szobába anélkül, hogy előbb alaposan meg ne bizonyosodna afelől, hogy hál’ istennek, a csoportnak egyetlen tagja sincs odabent.

No de végül is átkeltünk az Indiai-óceánon. Megérkeztünk Bombaybe, és búcsút mondva jó öreg hajónknak, betámolyogtunk a Taj Mahal Hotelbe. És mit gondol, ki volt a hallban? Mr. Fenwick és hallgatag nővére Pittsfieldből, Massachusetts államból. Úgy látszik, hogy miután megszöktek tőlünk Nizzában, azt mondták magukban, hogy hiszen mi világkörüli útra indultunk, miért ne hajtsuk végre tervünket. Nápolyban, úgy látszik, jegyet váltottak egy luxusutazásra, egy nagy csodahajóra, amely átszállás nélkül viszi őket a föld körül. A kikötőben láttunk egy ilyen nagy hajót, azt hiszem, azon jöttek. Kérdezték, hogy nem történt-e újabb gyilkosság nálunk, aztán hosszabb beszédben fejtették ki, hogy az ő utazásuk mennyivel előkelőbb, mint a mienk. Mi annyira örültünk, hogy viszonylag új arcokat láthatunk, még ha Fenwickék voltak is azok, hogy nyájasan tűrtük őket.

Bombayben csak pár napig maradtunk, aztán elindultunk a hegyeken túlra, a messzi Kalkutta irányába. Aztán Kalkuttában valami olyan történt, és ezzel eljutottam odáig, hogy megmagyarázhassam végre egy kicsit a sürgönyöm történetét.

Legutolsó kalkuttai reggelünkön dr. Lofton egy Chowringhee Road-i ékszerészhez terelt bennünket. Azt hiszem, itt percentet kapott vásárlásainkból, mert annyira szorgalmazta, hogy bennünket oda csábítson. Imri Ismailnak hívták, azt hiszem, a tulajdonost. Amikor már bent voltam, nagyon örültem, hogy eljöttem. Igazán a legpompásabb ékszerek voltak ott, amit az ember valaha is csak láthatott. Zafírok, rubinok, gyémántok, de ez bizonyára nem érdekli magát. Sadie Minchin most aztán igazán elemében volt. Még Maxy is elsápadt egy kicsit, mikor látta, hogy vásárol.

A csoport legtöbb tagja viszont alighogy körülnézett egy kicsit, azután kivonult. Én azonban, amikor megpillantottam egy gyémántos nyakláncot, valósággal rabja lettem. Egy kopott külsejű, aprókat pislogó segéd, aki egyébként is rém gyanús alaknak látszott, észrevette, hogy elbűvölt az ékszer, és rám vetette magát. Mialatt alkudoztam, Stuart Vivian lépett hozzám, és azt tanácsolta, hogy várjak egy percig. Azt mondta, hogy ért egy kicsit a gyémántokhoz, ezek elég szép kövek, de nem érnek annyit, amennyit ez a rabló követel értük. Hosszú alkudozás után végül is meglepetésszerűen esni kezdett az ára, míg végül Mr. Vivian kijelentette, hogy ennyiért már meg lehet venni. De ekkor, valószínűleg már hosszabb keresés után, Irene Spicer ráakadt, és magával cipelte. Abban a percben, amikor a segéd leszedte a nyakláncról az első árat jelző cédulát, meglepő dolog történt. Egy másik segéd ment el mögötte, és amint az enyém szorosan a pulthoz dőlt, hogy a másikat átengedje, az valamit mondott neki idegen nyelven. De az idegen szavak közül két angol szó csendült ki egészen feltűnőn. Akár egy rádióbemondó, olyan tisztán és érthetően mondta ki ezt a két szót: Jim Everhard.

A szívverésem is elállt. Az én segédem rendkívül kíváncsian az ajtó felé nézett, de senki sem volt ott. Én éppen a csekkem kitöltésével voltam elfoglalva, és mikor átadtam, azt mondtam a pislogó emberkének: – Maga is ismeri Jim Everhardot? – Úgy látszik, nagy hibát követtem el. Akkor kellett volna kérdeznem, mielőtt a csekket átadtam. Mert most már az ügy az ő részéről le volt zárva. Nyugodtan kijelentette, hogy nem ért többet angolul, és hajlongva kikísért.

Először elmentem sétálni egyet, és azon tűnődtem, hogy mit tegyek. Azt gondoltam, küldök egy levelezőlapot magának azzal a szöveggel, hogy szeretném, ha itt lenne. Csakugyan szerettem volna. Aztán a kábelezés nagyszerű ötlete villant az eszembe. A nap további folyamán semmit sem hallottam. Délután elmentem Mr. Kennaway-vel Eden Gardenbe, azután pedig a Gyémánt-öböl felé vezető úton visszamentünk a hajóra. Mikor ráléptünk a feljáróhídra, amit már éppen be akartak vonni, ki más jött szembe velünk sietve, mint az én pislogó barátom. Valószínűleg meglátogatott valakit a hajón, de kit? Jim Everhardot? Vagy talán csak még egy utolsó üzleti próbálkozás volt?

Késő éjszakáig jártam fel és alá a Mayala fedélzetén, mikor egyszerre csak egy pincér megállított, és azt mondta, hogy valaki kéret a II. osztályról. Először elbámultam, de aztán eszembe jutott a sürgöny, és követtem a pincért az alsó fedélzetre. Itt a mentőcsónakok árnyékában furcsa kis emberkével találkoztam. Először gyanúsnak találtam, de rendben volt minden. A barátunk volt, Mr. Welby. Nagyon tetszett nekem. Nagyon furfangos volt, és az a mulatságos londoni kiejtés!

Közöltem vele, hogy mi történt az ékszerboltban. Természetesen nagyon érdekelte. Amikor hozzátettem, hogy néhány órával előbb láttam a segédet, amint éppen elhagyta a hajót – bólintott. Azt mondta, hogy abban az időpontban éppen az első osztályon volt, és a pincérek között levő egyik barátjával beszélgetett. Neki is feltűnt Imri Ismail embere. Utánament, és megjegyezte, hogy melyik kabinba ment be.

– És – mondta – tudja, Miss Potter, a Lofton-csoport egyik kétszemélyes kabinjába ment be.

Persze szerettem volna tudni, melyik kettőről van szó. Kitaláltam? Maga jobban tudja. Mr. Welby ezután szépen megköszönte közléseimet.

– Nagyon megkönnyítette a dolgomat – mondta. Azután azt kérdezte, hogy véleményem szerint mennyit érthet Stuart Vivian a drágakövekhez. Azt mondtam, hogy nem tudom megítélni, de mint a legtöbb ember, ő is mindenhez ért valamit. Mr. Welby erre is csak bólintott, s közölte, hogy most már mennem kell. Azt mondta, hogy reméli, hogy Hongkongtól kezdve kap egy pincéri állást a Dollár Line hajóján, de addig is itt fog cirkálni a közelben, csak én ne szólítsam meg őt, ha ő nem szól előbb hozzám. Biztosítottam, hogy ily énekben perfekt úrinő vagyok, azóta aztán nem is láttam.

Hát így állunk. Ez a helyzet ezen a forró áprilisi éjszakán Rangoonban, ahol két napig áll a hajónk. Ja, igaz, a kelet illatáról szólva, most már tudom, milyen. Szűk és büdös utcák, ahol főzelékfélék rothadnak a trópusi nap alatt. Döglött halak, moszkitórajok, és mindig igen sok ember próbál egyszerre ugyanazon a helyen lenni. De már megszoktam. Kínát és Japánt már legyőzhetetlen orral várom.

Valószínűleg Singapore-ból írom meg majd, hogy addig esetleg mi történt. Kérem, ne haragudjon ezért a hosszú levélért, de mint mondtam, ha töltőtoll van a kezemben, nem bírom abbahagyni a fecsegést. Viszont most volt is egy kis írnivalóm.

Forrón üdvözli – ez az időjárástól van – Pamela Potter.

Egy órával a levél elolvasása után Duff már a főnökével tárgyalt. A főnök is hasonló izgalommal olvasta.

– Welby kissé önállóan játszik – jegyezte meg, és hangjából, mintha nem teljes jóváhagyás csendült volna ki.

– Bizonyára nem volt eddig semmi különösebb jelentenivalója – válaszolta Duff. – Ha a lánynak sikerült szűkebbre vonnia kutatásai körét, ha csak ugyan egy vagy két emberre kell csak vigyázni, hamarosan kaphatunk újabb híreket. De az is lehet, hogy semmi sem lesz ebből. Lehet, hogy tévedett, amikor az ékszeres boltban valamit hallani vélt.

A főnök elgondolkodott.

– Akkor miért kérdezte volna Welby azt, hogy mennyit ért Vivian a gyémántokhoz? – mondta végül.

– Ezt nem tudom megmondani – felelte Duff –, de az biztos, hogy Welby alapos ember. Kétségkívül van valami feltevése erre vonatkozólag. Sürgönyözhetünk is Kalkuttába, hogy hallgassák ki azt a segédet Jim Everhardról.

– Nem, ezt hagyjuk csak Welbyre – rázta meg a fejét a főnök. – Képzelje csak el, mit jelenthetne ebben a játszmában a mi beavatkozásunk. A segéd figyelmeztető táviratot küldhetne Jim Everhardnak, és az eltűnhetne a csoportból. Amellett afelől is biztos vagyok, hogy Miss Potter pislogó barátjáról nem sokat tudnánk meg. Valahogy nem olyannak látszik, mint aki ég a vágytól, hogy a Scotland Yardnak segítségére siessen.

Duff elővette zsebnaptárát.

– Úgy számítottam, hogy dr. Lofton csoportja ma érkezett Hongkongba. Ott azt hiszem, egy hétig vesztegelnek, közben kirándulást csinálnak Cantonba. Ha, mint megengedte, újra bekapcsolódhatom a nyomozásba Honoluluban… – várakozásteljesen elhallgatott.

– Szeretne indulni, ugye? – kérdezte a főnök, és mosolygott. – Mikor indulhatna hát?

– Még ma éjjel, ha hajó volna – felelte Duff.

– Hát akkor holnap mindenesetre – egyezett bele a főnök.

Másnap Duff boldogan indult Southampton felé. Végre elérkezett a cselekvés ideje. Estére már a leggyorsabb óceánjárók egyikén volt. Az ügy hirtelen fordulata rendkívül kielégítette. A fedélzeten könyökölt és gyönyörködött, milyen gyorsan hasítja a hajó a sötét vizet. Könnyű volt a szíve. Minden pillanat közelebb viszi a rejtélyhez, amely miatt jóformán körül kell utaznia a világot.

Amikor New Yorkba megérkezett, rögtön Honywood múltját kezdte kutatni, de jóformán semmi eredményt nem ért el. Ezek az emberek körülbelül tizenöt esztendővel ezelőtt érkeztek ebbe a zűrzavaros nagyvárosba, senki sem tudta, hogy honnan és mikor jöttek, még azok a barátok sem, akiknek a címét Mrs. Honywood komornája adta meg. Úgy látszik, az ilyen érdeklődés nem volt szokásos New Yorkban. Ma minden rendben van, a tegnap pedig nem tartozik senkire. Csodálkozó pillantásokkal találkozott mindenütt, ahol csak megemlítette a kis bőrzacskókat. Mindenütt úgy érezte, hogy felsült, dühös lett erre a felületes városra.

A 3260-as számú széfkulcs ügye éppen ilyen reménytelenül állt. Ámbár a New York-i rendőrség segítségével meg tudta állapítani Tait széfjének a számát és azt is, hogy még egy széfje van Londonban, egyikkel sem ért semmit. Egy készséges kolléga megmagyarázta az angolnak, hogy egy embernek számtalan titkos betétje lehet olyan bankokban, amelyekkel tulajdonképpen nincs is üzleti összeköttetésben. Ebben az irányban tehát hiába folytatna nyomozást – állapította meg Duff.

A sok hiábavaló fáradság után türelme is fogytán volt. Bostonba is elment, hogy utánanézzen Mark Kennaway körülményeinek. Egy nagyszerű családot talált, s még ő, az idegen is rögtön látta, hogy mit jelent ez Bostonban. Azután Pittsfieldbe is ellátogatott, ahol Fenwickék hosszas távollétéről csak a jobb társaságok kis köre tudott. Akronban majdnem hasonló volt a helyzet, Duffot Benbow társa meghívta löncsre, és azt üzente, hogy az öreg Elmer már hazajöhetne. Az üzlet csakugyan nagyon fejlődött – mondták –, és lassan vezető helyre kerül a szakmában. Chicagóban megtalálta Maxy Minchin barátait, akik nagyon szűkszavú embereknek bizonyultak. Szájtátva hallgatták azt, amit ő mesélt, de nem volt rá semmi megjegyzésük. Duff úgy látta, hogy a közvélemény nem nagyon sürgeti a bandita hazatérését. Azután Tacomába ment, és úgy találta, hogy John Ross számottevő tagja volt a faiparnak. San Franciscót érintve Stuart Vivian felől is érdeklődött ott. Ezt az embert a vezető személyek közül többen ismerték, és igen szépen nyilatkoztak róla. Ellátogatott Irene Spicer férjének irodájába is, de azt mondták, hogy Mr. Spicer Hollywoodba utazott, és nem tudják, mikor jön vissza.

Egy szelíd májusi éjszakán Duff hotelbeli szobájában összegezte hosszú kutatásainak eredményét. Az eredmény – nulla volt. A Lofton-csoport minden egyes tagjának otthonába betekintett, és azok, az egyetlen Maxy Minchin kivételével, kifogástalanok voltak. Maxyról viszont nem lehetett feltételezni, hogy ilyen ügyekbe keveredett volna most. A csoport minden tagját ellenőrizte? Nem. Keane kapitánynak semmi nyomát sem fedezte fel New Yorkban, pedig a kapitány azt mondta, hogy odavaló. A neve sehol sem volt nyilvántartva. De ezzel Duff nem sokat törődött. Már elejétől fogva elutasította magától Keane bűnösségének gondolatát, maga sem tudta, hogy miért.

Ezzel az egy kivétellel tehát megismerte valamennyinek otthoni viszonyait, de ezzel egy cseppet sem került közelebb ahhoz a rejtélyhez, hogy melyik lehetett a gyilkos. És a gyilkosnak mégis ott kell lennie a csoportban, ha a Honywood levele igazat mondott. „Jim. Everhard is a csoporttal utazik. Jim Everhard, aki megesküdött, hogy megöl engem is és téged is.”

Duff felkelt, és az ablakhoz lépett. Innen a magasból látta a kínai városrész lámpásait, a hajókat a kikötőben, a nagy épületeket az öblön túl. Régi látogatásának emlékei lepték meg. Charlie Chan jutott az eszébe. Egy boy kopogtatott most az ajtaján, és egy sürgönyt adott át. A Scotland Yard főnöke küldte.

„Sürgöny Kobe-ból, Welby közeli eredményt jelez, induljon Honoluluba. Sok szerencsét.”

Csak néhány szó, de Duffnak ragyogó jókedve támadt tőle. Welby, úgy látszik, eredményesen dolgozik. Vajon megoldotta-e egészen feladatát már ez a fiú? Ámbár Duff meglehetősen élénk fantáziájú ember volt, nem tudta elképzelni azt a nagyszerű jelenetet, amikor Welbyvel találkozik a honolului kikötőben. Welby a leglelkiismeretesebb bíróságot is kielégítő döntő bizonyítékokkal, Welby, amint lerántja a leplet a most még titokzatosságban rejtőző figuráról. „Ez az, Duff, az a pokolra való bűnös.”

Nem olyan tökéletes az eredmény, mintha Duff maga szerezhette volna meg az összes bizonyítékokat. De ez mindegy. A Scotland Yard mindig egységesen dolgozik, mért ne kerülne egyszer Welbyre a sor. Másnap reggel már útban volt Honolulu felé a Mauin. Kiszámította, hogy húsz órával a Dollár hajó előtt fog megérkezni Honoluluba. Van ideje arra, hogy felkeresse Charlie Chant, felújítsa a régi kapcsolatot, elmesélje neki azt az ügyet, amiben dolgozik, aztán jön a Lofton-csoport és a munka. Ő gyors munkát remélt. Elhatározta, hogy megsürgönyözi Charlie-nek, hogy odaérkezik. Minek izgassa fel a váratlan megérkezéssel. Két nyugodt napja volt a hajón Duffnak. Nagyszerű pihenés volt ez. Amikor eljön a nagy pillanat, erős és nyugodt lesz. A második nap estéjén azonban táviratot kézbesítettek neki. Felszakította a borítékot, és az aláírásra pillantott. A főnöke küldte.

Welbyt meggyilkolva találták a yokohamai kikötőben, röviddel azután, hogy a Lofton-csoporttal elindult a hajó. Fogja el Everhardot élve vagy halva.

A táviratot elkeseredetten gyűrte a tenyerébe, és sokáig meredt a hajó korlátja mögött a sötétségbe. Szemei előtt állt Welby úgy, ahogy utoljára látta Londonban, mosolyogva, bizakodva, derűsen. Ezt a kedves, londoni gyereket most meggyilkolták a yokohamai kikötőben.

– Élve vagy halva – sziszegte Duff a fogai között. – Halva, csak halva, ha rajtam állna.

XIII. FEJEZET

KOPOGTATNAK CHARLIE AJTAJÁN

Néhány nappal később Honoluluban, a Bethel Street sarkán a Halekaua Hale épület második emeletén levő rendőrbíróságon három ember ügyét tárgyalták. Egy portugálét, egy koreaiét és egy filippinóét. Tiltott utcai szerencsejátékkal voltak vádolva, és a tanúk székében ez idő szerint egy jámbor és nyugodt kínai ült. Keleten, mint mondják, nagy a tisztelete a kövérségnek, Kínában, ha egy mandarinnak megnő a pocakja, a tekintélye is ezzel egyenes arányban növekszik. Japánban a tömeg szemében a hősök mind hatalmas hústömbök. Ez a keleti is, aki a tanúszékben ült, bizonyára nagy tiszteletben állt az övéi előtt.

– Hát akkor Chan felügyelő úr – mondta a bíró –, mondja el ön a történetet.

Chan olyan mozdulattal ült, mint egy Buddha-szobor. Kicsit jobban kinyitotta fekete ferde szemét, és beszélni kezdett.

– A Pawaa Alleyn sétáltam lefelé a segédemmel, Kashimóval. Ekkor előttünk, a Timo-féle halas bolt ajtaja előtt, nagy csődület támadt. Meggyorsítottuk lépteinket. De amire odaértünk, a tömeg szétoszlott, és akkor már csak ez a három ember volt ott, akik most a vádlottak padján ülnek. Mind a hárman térdeltek, és kockajátékkal szórakoztak. A kockajátékot dicsérő kedves szavak hagyták el időnkint háromféle nyelven ajkukat.

– Rajta, rajta, Charlie – mondta a tárgyalásvezető, egy vörös hajú agresszív ember. – Bocsánat, Chan felügyelőt akartam mondani. Megint túl virágos egy kicsit a nyelve az amerikai törvényszék számára. Szóval ezek az emberek kockáztak, azt akarta mondani?

– Igen, attól tartok, hogy igen – felelte Chan.

– Ismeri maga ezt a játékot? Felismerte, hogy ezt játszották?

– Mint ahogy egy gyermek felismeri az anyja arcát.

– És felismeri ezeket az embereket is? Tényleg ezek voltak a kockázok?

– Ez nem is kérdés – bólintott Charlie –, ez a három szerencsétlen volt az.

– Amint felpillantottak, és észrevettek engem és a bátor Kashimót, felugrottak, hogy elmeneküljenek. Lefelé futottak a fasorban, én magam utánuk, és még a fasor vége előtt elfogtam őket.

A védőügyvéd keményen nézett Charlie-ra. Rámutatott három ösztövér védencére.

– Azt akarja a bírósággal elhitetni, hogy maga a mázsáival versenyre kelt ezekkel a vékony lábakkal? – kérdezte támadóan.

Chan mosolygott.

– Az szalad gyorsabban, aki könnyű lelkiismerettel szalad – mondta nyájasan.

– És mondja csak, mit csinált ezalatt Kashimo? –érdeklődött az ügyvéd.

– Kashimo tudta a kötelességét, és végre is hajtotta azt. Hátramaradt, és összeszedte az elhagyott kockákat. Ez volt a legfontosabb feladat.

– Igen, igen – szólt közbe a bíró, aki újabb szóáradattól tartott. – Hol vannak a kockák?

– Ha nem tévedek – felelte Charlie –, e percben érkeztek a terembe a szolgálatban lévő Kashimo zsebeiben.

Tényleg most lépett be Kashimo, egy ideges kis japán, akinek arcára pillantva Chan szíve nagyot dobbant. Kashimo a korláthoz sietett, és néhány szót súgott Chan fülébe. Chan felnézett, és megszólalt:

– Nagyot tévedtem, tisztelt bíróság – mondta –, Kashimo elvesztette a kockákat.

Harsány nevetés töltötte be a szobát. A bíró kopogott az asztalon. Charlie mozdulatlanul ült, szíve mélyén keserűséget érzett. Mint a legtöbb keleti ember, nem bírta, ha rajta nevetnek, most pedig tényleg nevetséges helyzetbe került. A védő vigyorogva fordult a bírósághoz:

– Mély tisztelettel kell jelentenem, hogy a vád elejtődött. Semmiféle bizonyíték nincsen.

– Az eljárást megszüntetem – szólt komoran a bíró –, kérem a következő ügyet.

Charlie minden méltóságát összeszedve hagyta el a tanúszéket, és lassan lejött az emelvényről. A szoba sarkában felfedezte Kashimót meglapulva egy padon. Nyájasan fültövön csípte, és kivitte a folyosóra.

– Már megint alaposan tönkretettél – mondta. – Nem is tudom, hol tartom azt a rengeteg türelmet, amit rád pocsékolok? Igazán csodálom magam.

– Úgy odavagyok – szepegte Kashimo.

– Odavagyok, odavagyok – ismételte Charlie. – Ezek a szavak vég nélkül folynak a szádról. Származhat-e valami jó ennyi ügyetlenségből? Lehet-e a reggeli harmattal megtölteni egy kutat? Hol vesztek el a kockák?

A bűnbánó Kashimo magyarázkodni próbált.

Ma reggel, útban a törvényszék felé, betért a Kryimota-féle borbélyüzletbe a Hotel street-en, hogy a haját levágassa. A kabátját felakasztotta.

– Aztán az üzletben első dolgod volt mutogatni a kockákat, mi?

– Nem. Nem, Kashimo nem mutatta meg senki másnak, csak Kryimotának, aki becsületes ember. Azután mialatt a haját vágták, jöttek-mentek az üzletben, végül is az operáció után megint felvette kabátját, és a törvényszékre sietett. Mikor feljött a lépcsőn, akkor fedezte fel, hogy meglopták.

Charlie komolyan nézte.

– Páratlanul ügyetlen kezdesz lenni – jegyezte meg. – De talán majd egyszer megjavulsz. Micsoda jót mulatnának az istenek, ha egyszer tényleg detektív lenne belőled.

– Odavagyok – ismételte megint Kashimo.

– Akkor takarodj, és ne a szemem előtt légy úgy oda, mert amíg látlak, alig tudok uralkodni magamon. – Ezzel felhúzta széles vállát, elfordult, és megindult lefelé a lépcsőn.

A rendőrség hivatalos helyiségei az első emeleten voltak, a tárgyalóterem alatt. Hátul pedig egy kis privát iroda volt. Ez volt Chan fő öröme és büszkesége. A főnöke engedte át neki, amikor egy évvel ezelőtt olyan nagyszerű eredményeket ért el a Shelah Fane-ügyben. Bement, magára zárta az ajtót, és megállt az ablaknál, kinézett a fasorra, amely messze húzódott az épület mögött.

Bántotta a fenti kis incidens, de ez csak betetőzése volt egy hiábavaló évnek.

– A keletiek tudják – írta Duffhoz intézett levelében, amit az angol hangosan olvasott fel a Vine street-i kapitányságon –, hogy ideje van a halászatnak, és megvan az ideje a hálószárítgatásnak. De amint a levél folyamán beismerte később, ez az örökös szárítgatás már aggodalommal kezdte eltölteni.

Már hónapok óta olyan nyugtalanság kínozta, amit kínai emberről alig lehet elképzelni. Most is, ahogy kinézett a békés fasorba, csupa nyugtalanság volt. Már egy év múlt el legutolsó nagy munkája óta, és azalatt semmi sem történt. Elhagyott ösvényeken tiltott játékosokat meglesni, rossz szagú konyhákban pálinkafőzők után kutatni, a King street-en vigyázni a kocsikra, ezek lennének Charlie Chan részére az igazi feladatok? Hiába szeretett Honoluluban lenni, mi történhetett vele Honoluluban? Senki sem próféta a saját hazájában. Honolulu sohasem vette őt komolyan, ma reggel is hogy kinevették. Mint a távolodó fasor, úgy szűkült össze az ő élete is.

Hatalmas sóhajtással ült le redőnyös fedelű íróasztala mellé. Tisztára volt törölgetve, mint valami öregember íróasztala, aki már visszavonult az üzlettől és a munkától. Megfordult a székében, ami kényelmetlenül recsegett. Minden nappal csak öregebb lesz – majd talán a gyerekei fogják folytatni már a munkát. Például Rose. Ez a remek leány, Rose, aki olyan nagyszerűen tanul az egyetemen.

Kopogtattak Charlie ajtaján. Talán megint Kashimo szokásos mentegetőzéseivel. Vagy a főnök maga jön megkérdezni, hogy mi történt odafönt.

– Szabad – kiáltotta Chan. Az ajtó kinyílt, és a küszöbön ott állt régi jó barátja, Duff felügyelő, a Scotland Yardról.

XIV. FEJEZET

VACSORA A PUNCHBOWL HILLEN

A szabály szerint egy kínai sohasem mutatja meglepetését, a jó detektív pedig már pályája kezdetén megtanulja azt, hogy izgalmát ne árulja el. Ha a kettőt egy csokorba lehetne kötni, mint például Charlie Chan esetében, akkor valóban a tökéletes higgadtságot kellene megkapnunk. De most mégis fürgén talpra ugrott, és az ajtóhoz sietett.

– Tiszteletre méltó barátom – kiáltotta –, kétségbe kell vonnom szemem megbízhatóságát.

Duff mosolyogva nyújtotta feléje kezét.

– Hát végre itt vagyok, Charlie. Nagyon megleptem? Szerettem volna.

– Egy röpke percre még a lélegzetem is kihagyott – vigyorgott Charlie. – Ha szabad erőteljesebb kifejezést használnom, azt mondhatnám, hogy majd megfulladtam.

Székkel kínálta vendégét, és maga is leült az asztal mögött.

– Olyan régen kívántam ezt a megtiszteltetést és boldogságot, hogy szinte úgy éreztem, csak hallucinálok. Fogadni merek, hogy egy bűnügy hozta ide.

A másik bólintott:

– Igaza van.

– Nem kívánom, hogy eredménytelenül járjon, de azért remélem, hogy hosszabb ideig kell itt maradnia.

– Csak néhány órára jöttem – felelte Duff. – A President Arthurt várom holnap reggel a kikötőbe, és azzal indulok én is holnap este San Franciscóba.

Chan legyintett a kezével.

– Túl rövid, barátom, túl rövid. Egészen lehangol. De én is ismerem a kötelesség hívó szavát. Bizonyára egy gyanúsított van a hajón.

– Nem egy, de hét vagy nyolc is van belőle – felelte Duff. – Charlie, nekem voltak már gyanúsítottaim hajón, vonaton, vasútállomáson, hotelban, úgyhogy már valósággal Cook-irodának érzem magamat. A legrejtélyesebb ügyben nyomozok, és ha elfoglaltsága megengedi, el is mondok majd egyet-mást róla.

Charlie felsóhajtott:

– Ha egy hétre volna szüksége elbeszéléséhez, ahhoz is lenne elég időm.

– Szóval, mint írta, nem sok dolog akad errefelé?

– Csak az az indiai filozófus lehetne méltó kollégám elfoglaltság tekintetében, aki húsz évig ült egy fa alatt.

Duff mosolygott.

– Ez nagyon elszomorít. De talán éppen ezért egy kicsit jobban utána tud majd gondolni az én nehézségeimnek, és talán adhat méltó jó tanácsot.

A kínai vállat vont.

– Adhat a szúnyog az oroszlánnak tanácsot? Egyébként égek a vágytól, hogy meghalljam, mi hozta ide, ebbe az álomkóros paradicsomba.

– Természetesen gyilkosság – felelte Duff. – Egy gyilkosság, amely február 7-én reggel Londonban a Broome Hotelban történt. Aztán még további gyilkosságok is, de csak az első tartozik rám. – És belekezdett történetébe.

Chan a legnagyobb csöndben figyelte. Felületes szemlélő az érdeklődését nagyon lanyhának ítélhette volna, mert úgy ült, mint egy kőszobor, és olyan álmosnak látszott, mint az általa említett paradicsom, de kis fekete szeme állandóan Duff arcára volt szegezve. Noha a detektív keze fürgén járt, az irattáskából leveleket, jegyzeteket szedett elő, amelyeket felolvasott, Charlie szeme mégis mereven ott maradt, ahova a hosszú történet elején szegeződött.

– És most, végül Welby – fejezte be Duff. – Szegény kis Welbyt agyonlőtték a yokohamai kikötő sötét zugában. Miért? Mert rájött a legkegyetlenebb, legvadabb gyilkos kilétére. Ilyenre még alig vadásztam. De istenemre, én elcsípem, Charlie, el kell csípnem. Még soha ilyen vadul nem mentem ember után.

– Ez természetes érzés – nyugtatta meg Chan. – Én csak kívülről nézem a dolgot, mégis meg tudom érteni. Nem fogadná el a meghívásomat, és nem enne velem végig egy rossz löncsöt?

Duff egy kicsit meglepődött azon, hogy ilyesmivel lehet félbeszakítani azt az ügyet, ami neki most a világon mindennél fontosabb.

– Nem lenne inkább ön az én vendégem a Young Hotelben?

– Ne vitatkozzunk – ellenkezett Chan. – Ön érkezett ide több mint 8000 mérföldnyiről, és ön akar most nekem löncsöt fizetni? Egészen meg vagyok lepve. Ez itt Hawaii, a legmértéktelenebb vendégszeretet országa. Hát jó, menjünk a Younghoz, de én fizetem a számlát.

– Nézze, Charlie, itt vannak a jegyzeteim és ezek a levelek. Látom, van egy széfje.

Chan intett:

– Igen, ez a kapitányság széfje itt a szobában. Majd ide elzárjuk az értékes papírokat.

A Young éttermében ülve, Duff újból visszatért témájához, amitől pillanatig sem tudott elválni.

– Hát mit gondol a történetemről, Charlie? Van valami lélektani feltevése a csoport valamelyik tagjárói? Azt mondják, hogy a kínaiak olyan érzékeny idegzetű emberek.

Chan mosolygott.

– Igen, egy ismeretlen honolului kínai megérzései nagy szenzációt keltenének Londonban, afelől biztos vagyok. Éppen abban a városban, ahol a bűnösség bizonyítására sokkal határozottabb bizonyítékokat követelnek, mint bárhol a világon.

Duff vonásai megkeményedtek.

– Igaza van, ez a gondolat üldöz engem is állandóan. Már csak a saját érdekemben is fel kellene fedeznem, hogy melyik ezek közül az emberek közül Jim Everhard. De persze, ha meggyőződnék is róla, hogy igazam van, az önmagában nem lenne még elég bizonyíték, nem lenne elég alap egy elfogatási parancsra otthon. Meglehetősen sokat várnak tőlünk, Scotland Yardiaktól, Charlie. Minden ember ártatlan, amíg el nem ítélik, és ezt mi nagyon érezzük odaát. És ez a február 7-i eset a Broome Hotelben már régen a múlté, és minden perccel messzebb siklik.

– Nem irigylem a munkáját– mondta Chan. – De még a nagy győzelmet sem, hogyha végül is sikert arat. Elég jó volt a leves? Igen? Akkor jó. Néha igazán olyan lehetetlen leveseket kap az ember itt, Hawaii-ban. – Hunyorított a szemével. – Tulajdonképpen két embert keres – jegyezte meg.

– Milyen két embert gondol? – csodálkozott Duff.

– Ez a Jim Everhard, akinek valamilyen ismeretlen kalandja volt valamikor a Honywood házaspárral, kétségkívül már önmaga előtt is idegen. Évek óta új név alatt élt kifogástalan, rendes életet. Régi lényét nagyrészt eltemette, de azért, úgy látszik, ápolta régi sérelmét, bosszút forralt, és nem felejtette el, hogy fogadalmát beváltsa. Mi ébreszthette fel, mi támaszthatta fel újra régi, keserű, félig elfelejtett énjét, amely minden felelősséget eldobva, vadul fojtogat és lövöldöz félelem nélkül? Ó, ha csak egyszer is bepillanthatnánk az emberi agy tekervényei és az ész csavarjai közé! De itt a pincér az állítólagos csirkebecsinálttal.

– Nagyon jónak látszik – jegyezte meg Duff.

– A látszat néha rettentően hazug – mondta Charlie. – Ez fontos dolog, emlékezzen rá, amikor holnap elindul a Lofton-féle világkörüli csoporttal. Jim Everhard valószínűleg szintén tiszteletre méltó és nyugodt külsőleg, új életének használatban már megszokott álruháját viseli. De ne felejtse el, barátom, hogy igen sokszor az ajak méze a szívnek ellensége.

– Jó, jó – mondta Duff türelmetlenül. Nagyon nem tetszett neki, hogy ebben az aggodalmas órában általános filozófiai igazságokat mond neki Chan. Ennek semmi jelentősége nem lehet, és ezt Charlie-nak is igen jól kell tudnia. Egyébként is úgy viselkedett a kínai, mintha a kérdés nem nagyon érdekelné. Vagy talán Charlie tehetsége a kevés használattól berozsdásodott volna? Igazán nem lenne meglepő ebben a napfényes országban, ahol az élet olyan könnyű, és nem kell törnie magát az embernek. A detektívnek állandó tevékenységre, izgalomra van szüksége, edző erős szelekre és hófúvásokra. A déli népek mindig lankadók és lassúak.

– Ha a tiszteletre méltó külső lenne a bűnös ismertetőjele ebben az ügyben – mondta az angol, hogy a beszélgetést határozottabb területre vigye át –, elég sok gyanúsítottal tudnánk szolgálni. Maxy Minchint mindenesetre ki kell hagyni, sőt szerintem Keane kapitányt is. De itt van dr. Lofton, ügyes, tartózkodó, intellektuális típus. Aztán itt van Tait, kiváló képességű művelt ember, a kriminológia csataterén is elismert egyéniség, egész életét bűnösök védelmével töltötte. Itt van Vivian, Ross és Benbow, a maguk kis világában mind sérthetetlenül állanak. És itt van Fenwick – róla sem szabad megfeledkeznünk –, egy ember, aki előkelő helyet foglal el a legzártkörűbb társaságban.

– Érdekli Fenwick? – kérdezte Charlie.

– Magát nem? – kérdezte gyorsan Duff.

– Nem tudom figyelmen kívül hagyni, hogyan kering körbe, mint egy héja. Először ott hagyta a csoportot Nizzában, azt gondolták, végleg elváltak. Aztán San Remóban megint ott van, s a Taj Mahal Hotelben Bombayben megint feltűnik.

Duff meg volt lepve. Az a tájékozottság, amivel Charlie ezeket elsorolta, azt mutatta, hogy az ügy sokkal jobban érdekli, mint álmos szeme jelezte. Megint arra kellett gondolnia Duffnak, hogy tévedett a honolului detektív megítélésénél. Most megint, mint évekkel ezelőtt San Franciscóban, revízió alá kellett vennie a kínairól alkotott véleményét.

– No, de Yokohama és a kalkuttai ékszeresbolt? Ezeken a helyeken nem látták Fenwicket?

– Egészen biztos efelől? – kérdezte Chan.

– Hát tulajdonképpen nem – felelte Duff. – Jobban utána kellene néznem ennek a dolognak, különösen, ha maga, Charlie, erre az emberre gondol…

Chan mosolygott.

– Én egy szóval sem mondom, hogy őt képzelem gyilkosnak. Talán csak a neve ragadta meg a figyelmemet egy percre. Én nem szoktam ábrándozni, legfeljebb talán csokoládéfagylaltról. Bátor volnék azt tanácsolni, hogy ezt az értéktelen ebédet azzal fejezzük be.

– Inkább igen kitűnő ebéd volt – biztosította Duff.

Ebéd után Charlie visszavezette angol barátját a rendőrségre, és büszkén mutatta be főnökének, aki láthatóan meg volt hatva. Még Kashimónak is bemutatta, aki viszont semmiféle izgalmat nem árult el.

– Kashimónak az a célja, hogy olyan nagy detektív válhasson belőle, mint ön – magyarázta Charlie Duffnak. – De úgy látszik, a sors nem nagyon kedvez neki, ma reggel is olyan hasznosnak bizonyult, mint vak ember számára a tükör. De – és megveregette a japán vállát – nagyon kitartó, és ez sokat jelent.

Késő délután aztán Charlie előállt fényes új kocsijával, és kirándulásra vitte Duffot végig Honolulun és a sziget környékén. Az angol jól nevelt vendéghez illően nem mulasztotta el kifejezni elragadtatását, de állandóan más járt az eszében. Nem tudta elfelejteni, hogy még mindig megoldatlan a nagy problémája. Bármiről beszéltek, mindig ez jutott eszébe, és ez kínozta.

Másnap reggel tízkor azután ott állt Charlie-val a kikötőben, és leste a President Arthur érkezését. Először arra gondolt, hogy amíg a hajó a kikötőben van, nem mutatkozik, de aztán eszébe jutott, hogy ennek semmi értelme sincs. Azonnal látnia kell őket, amint kiköt a hajó. Ragaszkodott hozzá, hogy Charlie vele jöjjön, és találkozzon a Lofton-csoport tagjaival. Valahol a fejében ott fészkelt az a homályos reménység, hogy a kínai hirtelen inspirációtól vezérelve, valami kisegítő tanácsot tud neki adni. Az éjjel sokat gondolt Charlie-ra, a San Franciscó-i gyilkosság nyomozásával kapcsolatban, és bizalma és barátsága csak még erősebb lett iránta.

A nagy óceánjáró kikötött, és a hajóhidat leengedték.

Egy percnyire tolongás támadt fönt, aztán a tarka tömeg lassan kezdett lefelé vonulni. Mindig van valami varázsa az idegen tömegnek, amely egy ilyen hajóról leszáll, a néző eltűnődhetik, kik ezek az emberek. Ügynökök, durva ausztráliaiak, angolok, akik olyan gondtalanul sétálnak, mintha talpuk alatt mindig egy kis darab Anglia volna, sápadt misszionáriusok, kimosott gyarmatiak, az örökös turisták. Duff kíváncsian figyelt, Charlie viszont úgy álldogált mellette, mint aki jól ismert mesét hallgat.

Végül feltűnt Lofton parafasisakban a híd felső végén, és lassan lefelé lépkedett. Utána csoportja tizenkét tagja, akik között, mint Duff biztosan tudta, ott lépegetett a hídon az is, akit el akart fogni. Az az ember, aki leütötte Welbyt. Erre a gondolatra hirtelen elkeseredés és harag öntötte el a felügyelő szívét.

Amikor Lofton partra ért, Duff előlépett, és feléje nyújtotta kezét. Lofton rápillantott, arcán nem nagyon látszott a viszontlátás öröme. Inkább valami zord bosszankodás – semmi esetre sem a tetszés jele. Chan erősen figyelt. Lehet, hogy dr. Lofton nem szívesen gondol vissza az elmúlt eseményekre?

– Ó, doktor – kiáltotta Duff. – Hát mi csak találkozunk megint!

– Jó napot, Duff felügyelő – mondta Lofton, és bágyadt mosolyt erőszakolt arcára. De Duff már buzgón üdvözölte Benbow-ékat, Minchinékat, Mrs. Spicert, Viviant, Kennaway-t, Rosst és a többieket, utoljára pedig Taitot, aki fáradtabbnak és betegebbnek látszott, mint valaha.

– Már az út vége felé járnak, mi? – mondta az angol.

Mindenki egyszerre beszélt. Úgy látszott, nem nagyon búsulnak, hogy ismét az Egyesült Államok földje van a talpuk alatt. Benbow dzsiggelni kezdett, miközben a válláról szíjon lógó felvevőgép vadul röpködött körülötte.

– Hölgyeim és uraim, engedjék meg, hogy bemutassam régi barátomat, Chan felügyelő urat, a honolului rendőrségről – mondta Duff. – Egy kicsit ellátogattam most hozzá, ő a legjobb detektív az egész Csendes-óceán vidékén. Egyszer már dolgoztunk együtt.

Vivian szólalt meg.

– Hosszú időre jött, Mr. Duff?

– Sajnos, nem – mondta Duff. – Én is felszállok a hajójukra este, remélem, nem veszik rossz néven.

– Sőt örvendünk – dörmögte Vivian, s a forradás a honolului nap vakító világításában pirosan izzott a homlokán.

Duff Pamela Potterra nézett, aki mint édes fehér jelenség állt a többiektől kissé messzebb húzódva. Szeme csupa kérdés volt. A felügyelő meghajolt, mikor melléje lépett.

– Alig tudok magára nézni – kezdte, miközben kezet fogtak. – Szebb, mint valaha. Az út igazán nagyon jót tett magának. – És lehalkított hangon hozzátette: – Vegyüljön a csoportba, még találkozunk ma.

– A Young Hotelben vettünk ki szobát – mondta a lány. – Hol találkozunk?

– Később megmagyarázom – súgta Duff, és kezet fogott Mrs. Lucéval,

– Nagyon nélkülöztük az úton – mondta az öreg hölgy. – Látja, én még itt vagyok. Már majdnem körülértük a földet, és még nem gyilkoltak meg.

– Még nem ért haza – figyelmeztette a detektív, és visszautasította Lofton kényszeredetten szívélyes meghívását, hogy velük menjen ebédelni. – Eleget terhükre leszek még a hajón – mondta kedélyesen.

A csoport eloszlott a várakozó autókon. Duff és Chan visszatért a King street-re.

– Nos, hát ez az én utazó népem – mondta az angol –, észrevette közöttük a gyilkost?

Chan vállat vont.

– Káin bélyege már nem látszik – mondta –, és ilyen futó áttekintés, mint amilyenre alkalmam volt, még nem elég. Vagy talán el lehet oszlatni a ködöt egy legyezővel? Egyet mindenesetre megfigyeltem. Senkin sem látszott túláradó öröm, hogy magát ismét meglátta. Talán csak az a gyönyörű fiatal hölgy volt kivétel. Dr. Lofton…

– Szemmel láthatóan bosszankodott, mi? – mondta Duff. – Felidézem a kellemetlen múltat, és bizony ő is rossz színben tűnik fel a nyilvánosság előtt. Érthetően aggódik üzlete sorsáért.

Együtt ebédeltek. Most Duff volt a házigazda. Ebéd után Charlie-nak vissza kellett mennie a kapitányságra, hogy apró-cseprő ügyeit elintézze. Két óra tájban az angol egyedül ült a Young Hotel halljában, amikor Mrs. Luce és Pamela Potter megérkezett. A társaság többi tagja, úgy látszik, átment Paliba, de ezt Mrs. Luce már sokszor látta, a leány meg sokkal kíváncsibb volt a Duffal való beszélgetésre. A két nő a portáspulthoz lépett, és kétszobás fürdőszobás lakosztályt vett ki a nap hátralevő részére. Duff várt egy kicsit, amíg kényelembe teszik magukat, azután felment hozzájuk. A leány egyedül volt a nappaliban.

– Végre itt van. Már azt hittem, sohasem beszélgethetünk zavartalanul. Foglaljon helyet.

– Mondjon el először szépen sorban mindent – kérte Duff. – Mikor látta Welbyt?

– Melyik volt az utolsó levelem, amit megkapott?

– A rangooni – mondta a felügyelő.

– Azóta írtam egyet Singapore-ból és egyet Sanghajból.

– Minden egyes szavukat áhítattal fogom elolvasni, ha ideérnek, de most mondja el, van-e valami újság.

– Nincs, semmi sem történt. Mr. Welbyvel azután, addig, míg Hongkongban a President Arthur fedélzetére léptem, nem találkoztam. De ott ő lett az én kabinom és a szomszéd kabin pincére. Azt mondta, hogy még az előző hajón kitanulta ezt a munkát, és maga volt a szolgálatkészség. Azt hiszem, átkutatta a kabinokat, de semmi sem történt Yokohamáig.

– Hát ott történt valami? – kérdezte Duff.

– Igen. Ott történt. A napot a szárazföldön töltöttük, de én már torkig voltam a körutazással, visszamentem a hajóra vacsorázni, ámbár az indulás a program szerint csak késő éjszakára volt kitűzve. Mrs. Luce is visszajött, míg…

– Bocsásson meg egy pillanatra. Megfigyelte, hogy ezen az estén a társaságból részt vett-e még valaki a hajó vacsoráján?

– Igen, Mr. Tait is ott volt. Nem érezte jól magát, és egyáltalában nem ment ki a partra. És Mr. Kennaway is ott volt. Lehet, hogy más is volt a hajón, de én nem láttam.

– Jó. Folytassa, kérem.

– Éppen kimentem az ebédlőből, mikor megpillantottam Mr. Welbyt. Intett nekem, és én követtem a legfelső fedélzetre. A korlátnál álltunk, és néztük Yokohama lámpáit. Láttam, hogy nagyon izgatott.

– Nos, Miss, a játéknak vége – suttogta. Rábámultam. – Mit jelent ez, kérdeztem. – Azt, hogy megvan az emberem – válaszolta. – Megtaláltam a kulcs másodpéldányát, a 3620-as számút.

– Hol van? – kiáltottam. – Persze úgy értettem, hogy kinél van. De ő szó szerint vette a kérdést: – Ott, ahol találtam – felelte –, s ott is hagyom, amíg csak át nem érünk az Egyesült Államokba az emberemmel, akit Duff felügyelő kezére fogok adni. Most már késő volna lefogatni itt Japánban, azt hiszem, jobb a másik megoldás. Azt is tudom, hogy Mr. Duff szeretné személyesen rátenni a kezét a fickóra, s mint értesültem, ő már San Franciscóban van. Most kimegyek a partra, és feladok a címére egy táviratot a Scotland Yard útján, hogy idejében ott legyen a honolului kikötőben. Most már nem akarok semmit sem kockáztatni.

A lány abbahagyta a történetet, Duff is hallgatott. Welby túl sokat kockáztatott, nyilvánvalóan hibát követett el. De jót akart, és hogy megbűnhődött baklövéséért.

– Az egyetlen reményem – mondta hevesen az angol detektív –, hogy maga mégiscsak megpróbálta kivenni belőle a kulcs tulajdonosának nevét.

– Persze hogy megpróbáltam – felelte a leány. – Könyörögtem neki, vitatkoztam, de Mr. Welby egyszerűen ügyet se vetett rám. Azt mondta, veszélyes lenne megtudnom, és ettől eltekintve is, a nőkről megmásíthatatlan régi nézetei vannak. Sohasem bízna rájuk titkot. Kiment a partra, hogy feladja a sürgönyt, és másnap reggel a nyílt tengeren vettem észre, hogy nem jött vissza.

– Nem – mondta Duff nyugodtan –, nem is jöhetett vissza.

– Mi történt vele?

– Welbyt a hajó indulása után holtan találták a kikötőben.

– Meggyilkolták?

– Bizonyára.

Duff csodálkozva látta, hogy a lány nem bírja visszafojtani könnyeit. Mrs. Luce ekkor lépett be.

Pamela elmondta, mi történt. Az öreg hölgy elsápadt, gyorsan leült.

– Nem, a mi kis pincérünk, ez lehetetlen! – kiáltott föl. – Bár legalább egymillió pincérem volt már szerte a világon, egyiket sem szerettem úgy meg, mint ezt.

– Van egy meghívásom a hölgyek számára – jelentette be Duff. – Elég érdekes. Az a kínai, akivel reggel a hajónál találkoztak, nagyon kedves fickó, igazi úriember, meghívott ma vacsorára, és megkért, hogy vigyem el magukat is. Mindkettőjüket. Igen nagy megtiszteltetés lesz számára, ha eljönnek.

Beleegyeztek, és így Duff fél hétkor a hallban várta őket. Autón mentek föl a Punchbowl Hillre a hűvösödő estében. Előttük felhőkbe burkolóztak a hegyek, de mögöttük a lemenő nap fényében vörösen és sárgán izzott a város.

Charlie a verandán várta őket. Legjobb amerikai ruhája volt rajta, és arca ragyogott az örömtől.

– Micsoda nagyszerű pillanata családi történelmünknek – mondta. – Az én régi londoni barátom lépi át küszöbömet, és ez már magában is nagy megtiszteltetés. Szinte alig lehet elviselni. A társaság többi tagja meg külön-külön büszkévé tesz engem.

Hosszasan mentegetőzött, hogy milyen hitvány a háza, milyen megvetendőek a bútorai, és befelé tessékelte őket a társalgóba. A vendéglátó ház ilyen kedvezőtlen leírása persze csak kötelező udvariassági forma volt. A szoba viszont elragadó volt. A padlón ritka régi szőnyeg, rózsaszín és arany kínai lámpások a mennyezeten, faragott asztalkákon értékes tálak, porcelánkancsók, törpe fácskák. A falon csak egy selyemre festett kép volt, egy madár egy almafaágon. Pamela Potter megújult érdeklődéssel nézett Charlie-ra. Szerette volna nagyon, ha egy lakástervező ismerőse megnézhette volna ezt a szobát.

Megjelent Chan felesége is legjobb fekete selyemruhájában, és gondosan vigyázva angolos kiejtésére. A nagyobb gyerekek közül is felvonult néhány, akiket szertartásosan mutattak be.

Az ajtóban most egy idősebb nőszemély jelent meg, és magas, éles hangon jelentett valamit.

Mindnyájan átvonultak az ebédlőbe, ahol Charlie közölte velük, hogy inkább hawaii, mint kínai vacsorát kapnak. A kezdetben feszes hangulat fölengedett, Mrs. Chan is mert már mosolyogni, és miután Mrs. Luce kedvére fecseghetett jó néhány percig, mindenki jól érezte magát.

– Kedvenc népem a kínai, Mr. Chan – jelentette ki az öreg hölgy.

Charlie meghajolt:

– Bizonyára saját nemzete után.

De a hölgy megrázta a fejét:

– Egyáltalában nem. Most, miután a magam fajtájabeliekkel voltam majdnem négy hónapig összezárva, határozottan állíthatom, hogy a kínai az én kedvenc népem.

Kint hirtelen szélroham támadt, utána esőcseppek kopogása hallatszott a tetőn.

– Úgy látszik, zápor keletkezik – mondta Charlie.

A vacsora hátralevő ideje alatt állandóan zuhogott az eső. Trópusi hévvel tombolt még akkor is, amikor átmentek a szalonba.

Duff az órájára nézett.

– Nem akarom rontani a hangulatot, Charlie – mondta –, hiszen ez az este egyik legboldogabb emléke lesz életemnek –, de tudja, a President Arthur tízkor indul, és most már fél kilenc is elmúlt. Idegesít kicsit az a gondolat, hogy lekésünk a hajóról… azt hiszem, ezt megérti. Talán jó lenne kocsiért telefonálni.

– Ugyan minek? – tiltakozott Chan. – Itt az én csukott autóm, kényelmesen elfér benne négy ember.

Elragadtatással dicsérték a vacsorát, és indulni készültek.

– Ez a legragyogóbb pontja világkörüli utamnak – mondta Pamela Potter.

Charlie és felesége sugárzó arccal hallgatta. Néhány pillanat múlva a pompás új kocsi már lefelé suhant a domb oldalán, lámpáinak fénye csak gyengén tört át a zuhogó eső fátyolán. Megálltak a Young Hotelnél Duff poggyászáért és a két kis táskáért, amit a hölgyek hoztak le a hajóról. Amikor a kikötő felé bekanyarodtak, Duff felkiáltott.

– Szent Isten, Charlie, mi van velem? Tökéletesen megfeledkeztem arról, hogy valamennyi feljegyzésem ott van a kapitányság széfjében.

– Én nem felejtettem el – válaszolta Charlie. – Most odaviszem, ott leteszem, és a hölgyeket elviszem a kikötőbe. Mire visszatérek, addigra magához veheti az iratait. A kapitány vagy valamelyik ott levő emberünk kinyitja majd a széfet. Aztán még kicsit elbeszélgetünk, és elszívja a búcsúpipát.

– Jó – mondta Duff. Kiszállt a szakadó esőben a rendőrkapitányság épülete előtt, és a többiek továbbmentek.

A kikötőben Charlie udvariasan elbúcsúzott a hölgyektől, aztán visszaszáguldott a kapitányságra. Nehéz szívvel ment fölfelé a kopott, jól ismert lépcsőkön. Duff látogatása örvendetes megszakítása volt az egyhangúságnak, de nagyon rövid volt.

– A holnap – gondolta Chan – megint olyan lesz, mint a többi szürke nap.

Fülében a trópusi zápor kopogása zúgott, végigment a folyosón, és belökte irodája ajtaját.

Most harminchat órán belül másodszor került szembe a legváratlanabb meglepetéssel. Duff ott feküdt a padlón az íróasztala széke mögött. Karja tehetetlenül nyúlt ki a feje fölé. Chan félelemmel és dühvel a hangjában felordított, hozzárohant, és fölé hajolt. Az angol detektív arca halottsápadt volt. De amikor gyorsan megfogta a pulzusát, érezte, hogy még ver a szíve. A telefonhoz ugrott, és felhívta a Queen’s kórházat. – Egy mentőkocsit – ordította – azonnal a kapitányságra. De gyorsan, az ég szerelmére!

Megállt egy pillanatra, és kétségbeesetten maga elé meredt. A szoba egyetlen ablaka, mint rendesen, most is ki volt támasztva. Kint a sötét kertet verte a zápor. Az ablak – igen – és egy váratlan golyó a sötét estéből.

Charlie az asztalhoz lépett, ott volt kinyitva Duff irattáskája. Tartalma sértetlennek látszott, a papírok egy része még a széfben volt, néhány szét volt szóródva, de nyilvánvaló volt, hogy csak a szél fújta le. Charlie kiabálni kezdett, átjött főnöke is a szomszédos szobából, és ebben a percben Duff gyengén megmozdult. Chan mellé térdelt. Az angol kinyitotta szemét, és megismerte régi barátját.

– Folytasd, Charlie – suttogta, aztán újra elvesztette eszméletét.

Chan felegyenesedett, megnézte az óráját, és összeszedte a papírokat az asztalon.

XV. FEJEZET

INDULÁS HONOLULUBÓL KELET FELÉ

Most a rendőrfőnök hajolt Duff fölé. Az arca szomorú volt, amikor fölállt, és csodálkozva nézett Charlie-ra.

– Mit jelent ez, Charlie?

A kínai a nyitott ablakra mutatott.

– Lelőtték – mondta röviden. – Lelőtték, innen jött a golyó. Szegény Duff felügyelő egy gyilkos után nyomozott, aki egy világkörüli utazó társasággal ma kötött ki itt. Szegény Duff eljött ide a mi nyugodt városunkba, ahol most este a gyilkos megpróbálta megakadályozni, hogy teljesíthesse kötelességét.

– Átkozottul nagy szemtelenség – kiáltotta a főnök. – Lelőni egy embert éppen a honolului kapitányságon.

Chan bólintott.

– Sőt még rosszabb, itt lőtték le az én becsületes irodámban, amelyre én olyan büszke voltam. Most, amíg a gyilkost el nem fogják, megint rajtam fog mulatni az egész város.

– Ó, én nem így fognám föl a dolgot – mondta a főnök. Chan ezalatt összeszedte Duff valamennyi papírját az irattáskából, és átkötötte a táskát. – Mit akar most csinálni, Charlie?

– Hát mit csinálhatok? Elszalasszak egy ilyen fickót, és ne menjek rögtön ellentámadásba? Ma este indulok a President Arthurral.

– De hát ezt nem teheti!

– Ki akadályozhatna meg? Mondja, ki a legjobb sebész a városban?

– Azt hiszem, dr. Lang.

A következő pillanatban már Charlie kezében volt a telefonkönyv, és tárcsázta a számot. Mialatt beszélt, már hallotta a mentőkocsi szirénáját a kapitányság kapuja előtt. Fehér kabátos mentő lépett be hordággyal a folyosóról. Míg Charlie a sebésszel tárgyalt, a főnök vigyázott szegény Duff elszállítására. Dr. Lang a Young Hotelben lakott, és megígérte, hogy mire a mentők a Queen’s Kórházba érnek, akkorra ő is ott lesz. Charlie visszaakasztotta a kagylót a horogra, megint levette, és új számot tárcsázott föl.

– Halló – mondta –, te vagy az, Henrik? No, elég korán otthon vagy ma este. Mégiscsak jók az istenek. Jól figyelj ide, kérlek, itt apa beszél. Egy óra múlva már Amerika felé hajózom. Mi? Mérsékeld meglepetésedet, ez már el van döntve. Fontos ügyben megyek, szedd össze magad, és gyorsan, minden nyelvelő véleménynyilvánítás nélkül pakolj össze egy táskát, fogkefét, egy öltözet ruhát, beretvát. Saját legjobb belátásod szerint mindent, amire szükséged van. Tiszteletre méltó anyád majd segít. Aztán gyere le a te kocsiddal a kikötőbe, ahol a President Arthur áll. Hozd le a táskát és anyádat. A hajó tízkor indul, ebből láthatod, hogy nagy gyorsaságra van szükség. Köszönöm, fiam.

Mikor a telefont letette, a főnöke a szemébe nézett.

– Gondolja ezt még egyszer jól meg, Charlie – figyelmeztette.

Chan a vállát vonogatta.

– Mi van ezen meggondolnivaló?

– Hogy képzeli, hogy itt hagyhatja a hivatalt? Ezt meg kell még tárgyalnom a fölöttes hatóságokkal, és ez néhány napot vesz igénybe.

– Akkor vegye úgy, mintha leköszöntem volna állásomról – felelte Charlie kurtán.

– Nem, ezt semmi esetre sem veszem tudomásul – ellenkezett a főnök –, majd csak elintézem valahogy. De figyeljen rám, Charlie. Kicsit veszélyes is a vállalkozás, ez az ember gyilkos.

– Én aztán igazán tudom. De hát nem találja sürgősnek? A becsületemet támadta meg, az én irodámban gyilkolt, ne felejtse el.

– Nem azt mondom, hogy ne tegye kockára az életét, ha a törvény ezt kötelességévé teszi. De nekem… nekem nagyon fájna, ha elveszteném, Charlie. És végre is ez az egész a Scotland Yard ügyének látszik.

Chan makacsul rázta a fejét.

– Most már nem. Most már az én ügyem. Nem szeretne elveszteni engem? Miért? Hogy üldözhessem a játékosokat a sikátorokban, vagy a King street-en az autók számtábláit figyeljem.

– Tudom, itt most meglehetősen unalmas volt az élet.

– Igen, de csak volt. Ma este óta már nem az, megint mozgásba jött minden. Ha rajta leszek a hajón, meg is lesz az emberem, mielőtt szárazföldre érünk. Ha pedig nem, akkor örökre búcsút mondok a detektívfelügyelői címnek. Darócba öltözöm, és hamut hintek a fejemre. – A széfhez lépett. – Kétszáz dollár van itt, azt elviszem, a többit sürgönyileg utalják át számomra San Franciscóba. Azt hiszem, ez indokolt kiadás egy gyilkos elfogatására, aki nem átallotta éppen a honolului kapitányság házában elkövetni a merényletet. Vagy ha úgy tetszik, saját költségemen megyek, és ezt vissza fogom téríteni. Most pedig, miután még a kórházba is el akarok menni, búcsúzom.

– Még ne búcsúzzon – mondta a főnök. – Kint leszek a hajónál, amikor indul.

Duff értékes aktatáskáját jól a hóna alá szorítva, elsietett Chan. A honolului időjárás jellegzetes szeszélye szerint az eső már elállt, és itt-ott a felhők között felragyogtak a csillagok. Charlie a Young Hotel halljában legelsőnek egy hajóstiszttel találkozott. Szerencséje volt, mert éppen Harry Lynch, a President Arthur pénztárosa volt. Charlie bemutatkozott, és rávette, hogy jöjjön vele az autóján. Mialatt a Queen’s Kórházba hajtattak, gyorsan elmesélte neki, hogy mi történt. A pénztáros a legnagyobb érdeklődéssel hallgatta.

– A kapitány említette, hogy egy Scotland Yard-detektív fog itt felszállni – jegyezte meg. – Mi persze Welbyről is tudtunk. Nagy volt az ijedelem, amikor váratlanul elvesztettük. A yokohamai jelentés röviden csak úgy szólt, hogy meggyilkolták. Most pedig Duff felügyelőt sebesítették meg? De hát mi ez? Mindenesetre örülünk, hogy egy rendőrtiszt lesz a hajón. Azt hiszem, jó sok munka vár magára, Mr. Chan.

Charlie vállat vont.

– Képességeim meglehetősen szerények.

– Igazán? – dörmögte Mr. Lynch. – Én másképp értesültem.

Nem szólt többet, de Charlie szíve melegséggel fordult felé. Olyan hosszú tétlenség után jólesett hallani, hogy még nem felejtették el a nevét.

– Majd elintézem a jegyét – folytatta Lynch. – Meglehetősen üres a hajó, és így egészen jó kabint adhatok, amiben egyedül lehet.

Elérkeztek a kórházba. Charlie nagy aggodalommal ment be. Megmutatták neki dr. Langot, egy kísérteties fehér figurát, akinek arca teljesen elveszett a kendők és szemellenzők árnyékában.

– A golyó helye már meg van állapítva – jelentette a sebész – azonnal megoperáljuk. Szerencsére megakadt egy bordánál. Kicsit nehéz lesz az eset, de a beteg elég jó állapotban van, remélhetőleg ki fogja bírni.

– Ki kell bírnia – mondta meggyőződéssel Charlie, és elmesélte az orvosnak, hogy kicsoda Duff, és miért jött Honoluluba.

– Legalább egy percre láthatnám még? – kérte félénken a szokatlan környezetben.

– Jöjjön fel az operációs terembe – hívta a sebész. – Az előbb ugyanis szólt néhány szót lázában, maga azonban talán még ebből is ki tud hámozni valamit.

Fönt az ijesztő, átható szagú szobában Charlie barátja lepedővel letakart alakja fölé hajolt. Vajon tudott-e Duff egy futó pillantást vetni arra, aki a lövést leadta? Ha igen, és ha meg tudná mondani a nevét, az ügy be is lenne fejezve.

– Duff felügyelő – szólt Charlie szelíden –, Charlie Chan van itt. Jaj, micsoda rettenetes dolog történt, egészen odavagyok. Mondja meg nekem, látta-e merénylője arcát?

Duff egy kicsit megmozdult, és alig érthetően beszélt.

– Lofton – mormolta –, Lofton, a szakállas ember…

Charlie-nak még a lélegzete is elakadt.

– Lofton lehetett az ablaknál?

– Azután itt van Tait is – suttogta tovább Duff –, és Fenwick, hol van most Fenwick? Vivian, Keane…

Charlie szomorúan fordult el. Szegény Duff csak végigfutott még egyszer gyanúsítottjainak listáján.

– Talán inkább hagyja most, Mr. Chan – mondta a sebész.

– Hát akkor megyek – jelentette Charlie. – De egyet még meg kell mondanom. Holnap, vagy amikor magához tér, a legnyugtalanabb beteg lesz, aki csak valaha a keze alatt volt. Borzasztóan szeretne majd szabadulni az ágyától, és követni megint a nyomot. Ha csakugyan így lesz, nyugtassák meg azzal, amit most mondok: Charlie Chan elindult San Franciscóba a President Arthur fedélzetén, és meg fogja találni a bűnöst, mielőtt elérné a kikötőt. Mondják meg ezt neki határozott ígéret formájában, mondják meg, hogy olyan ember ígérte, aki még sohasem szegte meg a barátainak tett fogadalmát.

A sebész komolyan bólintott.

– Meg fogom mondani, Mr. Chan, és köszönöm a tanácsát.

Kilenc óra 45 perc volt, amikor a hajóstiszt és Mr. Charlie a kikötőbe érkezett. Alighogy kiszálltak az autóból, Charlie megpillantotta fiát és mögötte a kicsi, kövér, fekete selyemruhás Mrs. Chant. Ők is éppen akkor futottak be. Eléjük ment, és a pénztáros társaságában felvezette őket a hajóhídra. Aztán elmesélte, hogy mi történt az irodájában, miért kell elutaznia, hogy megmentse veszélyeztetett becsületét és tekintélyét. A kedves kis asszony megértette.

– Elég tiszta ruha van a táskában – mondta az urának, aztán egy percig eltűnődött. – Azt hiszem, nagy veszély vár rád ott, ahová mész – fűzte még hozzá.

Charlie megnyugtatóan mosolygott.

– Amit az istenek elhatároztak, azt ember úgysem változtathatja meg – figyelmeztette –, vagy talán kitérhet valaki sorsa elől? Ne aggódj, minden jól fog menni, és remélem, hamarosan látni fogom Rose-t is.

A homályos világításban is látta, amint könnyek csillognak az asszony pufók arcán. – Szok ölelészt –, mondta – szok ölelészt küldök neki, aki olyan messze van. – Patetikus mozdulatot tett a karjával. – Én szohaszem értettem, miért kellett neki olyan messzire elmenni?

– Meg fogod érteni, ha majd eljönnek a büszkeség napjai – ígérte Charlie.

Utasok kis csoportjai jöttek a hajóhídon, aztán néhány perc múlva eltűntek kabinjaikban. Úgy látszik, nem sokat törődtek a közeli indulással, Chan főnöke is megjelent.

– Hát itt van, Charlie? – mondta. – Nézze, még össze tudtam kaparni vagy hatvan dollárt a maga számára – és átnyújtotta a bankjegycsomót. – És majd átutalunk még annyit, hogy hazajöhessen, ha elcsípte az emberét – folytatta a főnök. – Mert hogy el fogja csípni, afelől biztos vagyok.

– Most, hogy egy kicsit átgondolhattam a dolgot – felelte Charlie –, a magam részéről talán már nem is vagyok olyan biztos. Elég nehéz vállalkozásba fogtam. Tudom Duff felügyelő elbeszéléseiből, hogy milyen bonyolult dolog. Fel kell fedeznem a személyazonosságát egy embernek, aki több mint három hónappal ezelőtt gyilkosságot követett el a londoni Broome Hotelben. Nyolcezer mérföldnyi távolságban voltam állandóan a gyilkosság színhelyétől, és most meg kell oldanom a rejtélyt, mikor a nyomok már kihűltek, az ösvény betemetődött, és valószínű, hogy a legfontosabb bizonyítékok, amikkel az elfogatást indokolni lehetne, már feledésbe merültek. Úgy érzem, hogy ma este egy átlagember erejét meghaladó feladatra vállalkoztam, és az ehhez szükséges kellékeknek egyáltalában nem vagyok birtokában. Lehet, hogy éppen nem diadalmasan, lehet, hogy letörve, minden becsülettől megfosztva térek haza.

– Lehet is és nem is – válaszolta a főnök. – Mindenesetre nehéz vállalkozás, az biztos. De… – hirtelen félbeszakította a mondatot, mert a sötét éjszakából egyszerre csak egy kis lihegő figura vált ki és állt meg Chan előtt. Kashimo volt.

– Halló, Charlie – kiabált a japán.

– Szép tőled, hogy idejöttél elbúcsúzni – kezdte Chan, de Kashimo belevágott a szavába.

– Ne törődjünk most az elbúcsúzással, nagyon fontos hírem van, Charlie.

– Igazán? – érdeklődött udvariasan Chan. – Mire vonatkozik az a hír, Kashimo?

– Én éppen a fasorban jártam röviddel azután, hogy tiszteletre méltó barátját megsebesítették. – És a kis japán szinte lélegzetvétel nélkül folytatta. – Láttam egy embert, amint a fasorból kifordult a megvilágított utcára. Magas ember volt, kabátba burkolózva és a szemébe húzott kalappal.

– Az arcát nem láttad, Kashimo?

– Nem, nem is fontos az arca – válaszolta a kis japán. – Sokkal fontosabbat láttam, az az ember nagyon sánta. Ilyen, ni… – és nagy színészi készséggel utánozott egy sánta embert. – Botja is volt, világos sétabotja, talán malacca nádból.

– Nagyon köszönöm – bólintott Charlie, és olyan hangon beszélt, amilyent csak egészen kis gyerekekkel szemben szoktak használni. – Nagyon jó megfigyelő vagy, Kashimo, nagyon jól haladsz.

– Talán egy napon én is jó detektív leszek – mondta a kis japán reménykedve.

– Ki tudja? – válaszolta Charlie. Valami azt súgta neki, hogy jobb azoknak, akik most a partra mehetnek. Charlie a feleségéhez fordult, ezalatt Kashimo megostromolta a főnököt. Könyörgött, hogy küldjék őt is San Franciscóba, mint Chan segédjét.

– Én nagyszerű kutató vagyok – állította –, Charlie maga mondta.

– Hát mit szól hozzá – nevetett a főnök –, hasznát tudná venni?

Chan egy percig habozott, aztán megfogta a kis emberke vállát.

– Nézd csak, Kashimo – magyarázta. – Te nem gondolod végig a dolgot. Hát mind a ketten egyszerre legyünk távol Honolulutól? Micsoda alkalom lenne ez a gonosztevők számára. Rögtön bűnhullám árasztaná el egyszerre a szigetet, és talán egészen elsöpörné. Menj csak vissza, és légy jó fiú, amíg én oda vagyok.

Kashimo bólintott. Kezet fogott, és eltűnt a fedélzetről. Charlie a fiához fordult.

– Kérlek, intézkedj, hogy a kocsim visszakerüljön a garázsba. És távollétemben mindenben engedelmeskedni fogsz anyádnak, és vigyázni fogsz az egész családra. Isten veled, Henry. – Aztán pár halk szót váltott még a feleségével, keleti módra megcsókolta, és a hajóhídra vezette.

– Sok szerencsét, Charlie – mondta a főnöke, és megrázta a kezét.

Lánc csörrent a csendes éjszakában, a hidat felhúzták, elvágták Chant a parton állók csoportjától. A nagy hajó lassan hátrálni kezdett az öböl közepe felé. Zenekar nem játszott, nem húzódtak papír szerpentincsíkok a hajó és a part között, nem volt festői vidám búcsú, ami különben a hajók távozását rendesen kísérte. Hivatalosan, üzletszerűen, ridegen indult a hajó a tengerre.

A gépek dohogása egyre érezhetőbbé vált, a hajó teljes sebességgel ment. Chan hamarosan megpillantotta a waikiki-i strand lámpáit. Hány éjszakán át ült verandáján, és nézett a város fölött erre a tengerpartra hevesen sóvárogva, hogy végre történjék valami. Nos, most végre történt.

Megfordult, és maga előtt látta a hajó óriási, sötét, titokzatos tömegét. Külön zárt világban volt most, külön kis világban, és vele együtt itt volt az az ember is, aki gyilkolt. Londonban tévedésből, Nizzában és San Remóban kegyetlen gyűlöletből, azután a yokohamai kikötőben kétségkívül kényszerűségből. Egy irgalmatlan ember, aki végül ma este megpróbálta a mit sem sejtő Duffot is eltenni útjából. Nem valami válogatós ember ez a Jim Everhard. Most pedig hat napon át együtt lesz vele Charlie egy körülhatárolt területen, fogolyként ezen a remek vas– és faalkotmányon, és mindegyikük szeretne túljárni a másik eszén. Melyikük fog győzni? Charlie felfigyelt. Valaki nesztelenül mögéje osont, és hirtelen sziszegést hallott. Megfordult.

– Kashimo – suttogta meglepetten.

– Halló, Charlie – vigyorgott a kis japán.

– Mit jelent ez, Kashimo?

– Elrejtőztem – magyarázta a japán –, és önnel megyek, hogy a nagy ügyben segítségére lehessek.

Chan hirtelen felbecsülte szemével a távolságot a hajó és a waikiki-i part között.

– Tudsz úszni, Kashimo? – kérdezte.

– Egyetlen tempót sem – válaszolta a kis fickó vidáman.

Chan felsóhajtott.

– No jó. Aki mosolygó arccal viseli, bármit is küldenek rá az istenek, az már elsajátította az élet iskolájának legnehezebb leckéit is. De egy percig még várj, Kashimo, amíg csakugyan sikerül mosolyognom.

XVI. FEJEZET

A MALACCA SÉTAPÁLCA

A következő pillanatban már felülkerekedett Chan áldott jó természete, és megjelent a mosoly.

– Ne haragudj, Kashimo, ha egy kicsit ellenkeztem, de volt rá okom. Nem fogsz szégyent hozni rám? Csak a legutóbbi kalandunkra gondolok, a kockákra. Ez a vállalkozás, amibe most fogtál, nem kis dolog. Mégis szívesen látlak itt ebben az ügyben, ami megjelenésed előtt is elég nehéznek látszott.

– Köszönöm – felelte a japán.

Most a pénztáros tűnt fel az egyik ajtóban, és átsietett a fedélzeten.

– Ó, Mr. Chan – mondta –, éppen önt keresem. Most beszéltem a kapitánnyal, aki utasítást adott, hogy tegyünk meg mindent, amit csak kíván. Itt van tehát egy fürdőszobás kabin, természetesen a legalacsonyabb áron. Már intézkedtem, hogy vessék meg az egyik ágyat. Ha volna olyan kedves, és velem jönne. – Észrevette Kashimót. – Hát ez kicsoda?

Charlie egy pillanatig habozott:

– Mr. Lynch, engedje meg, hogy bemutassam Kashimo urat, a honolului rendőrség tagját. Egyike a… – itt egy kicsit megbicsaklott a hangja – a legjobb embereinknek. A legutolsó percben döntöttük el, hogy mint segédem ő is velem jön. Ha tudna neki valami olyan beosztást találni a legénységnél, ami nem erőltetné meg túlságosan, nagyszerű eredményeket érhetne el. Így aztán eléggé titokban is tudna maradni, amit sajnos én magam nem tehetek meg.

– Egyik inasunkat úgyis szeszcsempészésen kapták Honoluluban – válaszolta Lynch. – Helyébe boynak alkalmazhatjuk. Kint ülne állandóan a kabinfolyosón, és ha csöngetnek, bemenne. Persze, nem valami előkelő foglalkozás.

Charlie legyintett a kezével:

– Kashimo az előkelőséggel nem törődik, neki első a kötelesség.

– A kapitány nagyon szeretne holnap reggel találkozni önnel – jelentette még a pénztáros, amikor kabinjuk ajtajához kísérte őket. Azután elváltak.

Charlie és Kashimo belépett a kabinba. A pincér még ott volt, és Charlie utasította, hogy vesse meg a másik ágyat is. Mialatt erre vártak, a detektív körülnézett. Nagy, levegős szoba volt, elég alkalmas hely az elmélkedésre. S neki jó sok elmélkedni valója volt és lesz is majd az elkövetkező hat nap éjszakáin.

– Mindjárt visszajövök – mondta segédjének. Felment a fedélzetre, és táviratot adott fel főnöke címére. Ez volt a táviratban: „Ha észrevette, hogy Kashimo megszökött, engem tegyen felelőssé. Velem van a hajón.”

Mire visszatért, a japán már egyedül volt a kabinban.

– Épp most közöltem távozásod hírét a főnökkel – mondta. – Ez a boy ötlet nagyszerű, mert különben felmerülne a kérdés, hogy ki viseli utazásod költségeit. Félek, hogy ez elől a megtiszteltetés elől mindenki elzárkózna.

Charlie meggyújtotta a párnája mellett levő lámpát, eloltotta a többit, azután Duff táskájával a kezében lefeküdt. Kibontotta a szíjat, és elővett egy nagy csomó papirost. Duff jegyzeteinek az oldalai meg voltak számozva, és Chan megkönnyebbülten állapította meg, hogy egy sem hiányzik. Honywoodnak feleségéhez írt levele a többi följegyzéssel és minden irattal együtt érintetlen volt. Jim Everhard Duff lelövése után nem merészkedett be az irodába, vagy pedig úgy érezte, hogy az iratok között nincs semmi olyan, ami ránézve kellemetlen volna.

Olvasni kezdett, és képzeletében messzire utazott. London egész életében csak üres név volt számára, semmi más, és most megismerte a várost. Látta, hogy indul a Scotland Yard kis zöld kocsija a Broome’s Hotel elé, belépett a hotel szentélyébe, és lehajolt a halott Hugh Morris Drake fölé, amint élettelenül feküdt ágyán a 28-as szobában. Visszatérve a hotel közös társalgójába, tanúja volt Tait szívrohamának a küszöbön, és megfigyelte Honywood üldözött tekintetét. Aztán Párizs és Nizza, Honywood holtan a kertben, San Remo és az a szörnyű pillanat a liftben. Gondosan tanulmányozta Honywoodnak feleségéhez írt levelét, ami annyi mindent megmagyarázott, de a legfontosabb kérdést felelet nélkül hagyta. Az ügy minden kis mozzanata bevésődött agyába.

Igaz, egyszer már végigment rajta Duff-fal is, de akkor olyan távolinak látta az egészet, olyan kevéssé tartozott rá. Csak ma este lett az ő ügye. Most ő járt a Duff cipőiben. Az ügy az övé, semmi sem kerülheti el a figyelmét, semmit sem szabad elnéznie. Legvégül Duffnak Pamela Potterrel Honoluluban az utolsó délutánon folytatott beszélgetéseiről készített jegyzeteit futotta át, amikor a lány elmesélte, hogy Welby megtalálta a kulcsot. Duff nagyon büszke volt arra, hogy noteszébe mindig minden a legutolsó percig pontosan be volt vezetve.

Chan befejezte az olvasást.

– Kashimo – mondta –, ez a Ross egy intrikus lélek. Mi van ezzel a Ross-szal? Mindig csak egyedül sántikál a háttérben, sehol egy célzás rá – egészen mostanig. Igen, Kashimo, ez a Ross lesz az első dolgunk.

Elhallgatott. A másik ágy felől csak hosszú horkolás volt a válasz. Charlie megnézte az óráját, éjfél is elmúlt már. Újra visszafeküdt, és még egyszer átolvasta az egészet.

Már két óra is elmúlt, mikor végre eloltotta a lámpáját. De még akkor sem tudott elaludni, csak feküdt, és a jövőn jártak gondolatai.

Fél nyolckor kegyetlenül kiűzte álomországból kis segédjét. Kashimo éppen a felhőkben járt, alaposan le kellett hozni a földre, hogy rájöjjön, hol is van. Mialatt nagyjából rendbe hozta toalettjét, Charlie tájékoztatta egy kicsit az ügyről, különösen hangsúlyozta, hogy milyen szerepet szánt neki. Az utazócsoport tagjainak holmija között egy kulcsot kell megkeresnie, aminek a száma 3260. Lehet, hogy meg fogja találni, lehet, hogy nem, lehet, hogy már régen a Csendes-óceán mélyén van. De mindent meg kell tenni, hogy megtalálja. A japán kicsit szédülten és nem túlságosan értelmesen bólintott, de végül két perccel nyolc óra előtt már kész volt, hogy a főpincérhez induljon.

– Ne felejtsd el, Kashimo, a nagy sietésnek soha sincs jó vége – ez volt Charlie Chan utolsó intelme. – Mindig legyen elég időd, gondold meg jól előbb, mit akarsz csinálni, mielőtt megteszed. Ettől a perctől kezdve pedig csak boy vagy, s ha valahol a hajón összetalálkozunk, még sohasem láttál. Minden beszélgetésünk csak ebben a kabinban folyhat le. Isten veled, minden jót.

– A viszontlátásra – válaszolta Kashimo, és elment.

Charlie egy percre megállt a kabinja ablakánál, kibámult a napfényes tengerre, és mélyen beszívta az erős levegőt. Van valami üdítő az első hajón töltött reggelben, a hűvös nyugalomban, a nyugtalanító szárazföldtől való biztos messzeség érzésében. Bizalom és jó érzés kezdte eltölteni Charlie szívét. Gyönyörű nap volt, s a jövő oly sokat ígérőnek tűnt.

Éppen beretválkozott, amikor egy boy bekopogtatott az ajtaján, és egy rádiogramot kézbesített. Főnökétől érkezett.

Sebész jelentése szerint operáció sikerült, Duff jól van. Őszinte részvét Kashimo miatt.

Charlie mosolygott. Ezek jó hírek Duffról. Tervekkel tele lépett a fedélzetre, hogy feladatával szembeszálljon. Az első, akit megpillantott, Pamela Potter volt, reggeli sétáját végezte Mark Kennaway társaságában. A leány megállt, és rábámult.

– Mr. Chan – kiáltott fel –, mit keres itt?

Charlie mélyen meghajolt.

– Élvezem a nagyszerű reggelt, köszönöm kérdését, látom, ön is ezt teszi.

– Fogalmam sem volt róla, hogy maga is velünk jön.

– Tegnap késő estig még én sem sejtettem. Bennem tulajdonképpen csak Duff felügyelő értéktelen helyettesét láthatják.

A lány elcsodálkozott.

– Az ő… csak nem akarja azt mondani…

– Ne ijedjen meg, csak megsebesítették. Gyorsan elmondom, mi történt.

A lány a fejét rázta.

– Hát, úgy látszik, ennek már sohasem lesz vége.

– Ami elkezdődik, az be is végződik – mondta Chan. – Ebben az esetben az a gazember elég okos, hogy a homályban űzze játékait, de már okosabb emberek is követtek el baklövéseket. Azt hiszem, ezt a fiatalurat már láttam tegnap este a kikötőben. A neve…

– Ó, bocsásson meg – mondta a lány –, úgy elbámultam, mikor magát megláttam, elfelejtettem bemutatni. Chan felügyelő úr – és Mr. Kennaway.

– Bocsássanak meg – mondta Chan –, körülnézek egy kicsit a hajón. Később, ha megengedik, hosszasabban veszem igénybe társaságukat. – Az ebédlőbe ment, és letelepedett egy jó asztalhoz. Pompás reggeli után ki akart menni a teremből, de az asztal közelében megpillantotta dr. Loftont, és megállt előtte.

– Kedves doktor, talán megtisztel azzal, hogy visszaemlékszik az arcomra – mondta.

Lofton felnézett. Kevesen tudtak Charlie-ra mosoly nélkül nézni, de a doktor takarékoskodott ezzel.

– Igen, emlékszem magára – mondta. – Azt hiszem, valami rendőr, ugye?

– Detektívfelügyelő vagyok a honolului kapitányságról – magyarázta Charlie. – Megengedi, hogy leüljek?

– Tessék – morogta Lofton. – De ne vegye rossz néven, ha érzelmeim nem túlságosan szívélyesek. Egy kicsit elegem volt a detektívekből. Hol van a barátja, Duff felügyelő? Nem láttam még ma reggel.

Charlie összeráncolta a szemöldökét.

– Nem hallotta még, hogy mi történt Duff felügyelővel?

– Persze hogy nem – dohogott Lofton. – Tizenkét ember ügyét kell intéznem, és biztosíthatom, hogy ez éppen eléggé elfoglal. Mi történt Duffal? Gyerünk, ember, beszéljen. Csak nem akarja azt mondani, hogy őt is meggyilkolták?

– Nem egészen – felelte Charlie szeretetreméltóan, s kövér kis fekete szeme Lofton arcára szegeződött. Meglepte, hogy a szakállas arcon semmiféle ijedség vagy más érzelem nyoma nem látszott.

– Szóval hát ez a vége Duff és a csoport kapcsolatának – kérdezte a doktor, mikor Chan befejezte. – Most mi lesz?

– Most én helyettesítem Duffot.

A doktor ránézett.

– Maga? – kiáltott fel gorombán.

– Miért ne? – kérdezte szelíden Charlie.

– Persze, miért ne, hiszen nincs ennek semmi akadálya. Bocsásson meg, de az idegeim az utóbbi hónapok eseményeitől egy kicsit meg vannak viselve. Hála istennek, nemsokára San Franciscóba érkezik a csoport, s alig hiszem, hogy valaha elindulok még ilyen útra. Már amúgy is foglalkoztam a visszavonulás gondolatával, de ez az időpont minden eddiginél alkalmasabb erre.

– Hogy megteszi-e vagy nem, az teljesen magánügye, de közügy a gyilkos, aki jelenlétével megtisztelte ezt az utazást. Én azért vagyok itt, hogy belenézzek az ügyeibe, és erre meg is van minden felhatalmazásom. Ha tehát tíz órára összegyűjtené csoportját a szalonban, hozzáfognék a munkámhoz.

Lofton vadul pillantott rá.

– Meddig még, ó, istenem, meddig még? – mondta.

Chan fürkészve nézte végig.

– Rossz néven venné, ha valami kiderülne?

Lofton állta a pillantását.

– Miért ne legyek őszinte magával? Utóvégre is nem vágyom a nyilvánosságra, mert ez egyszersmind karrierem végét jelenti. Méghozzá meglehetősen elrontaná a végét. Én csak azt kívánom, hogy kikerülhessek ebből az egész ügyből. Amint látja, igyekeztem őszinte lenni.

– Nagyon felüdítő volt, köszönöm – hajolt meg Charlie.

– Természetesen össze fogom szedni a csoportot, de több segítséget aztán ne várjon tőlem.

– Rossz helyen keresgélni nagy időpocsékolás – biztosította Chan.

– Örülök, hogy így gondolkodik – felelte Lofton. Felkelt és távozott.

Charlie visszament a sétafedélzetre. Egy pillanatra látta elsuhanni Kashimót, aki már az új egyenruhában pompázott. Nem valami jól illett hozzá. Pamela Potter egy fekvőszékből intett felé. Odament.

– Hol van a barátnője, Mrs. Luce, még nem jött fel? – kérdezte.

– Nem, a tengeren mindig későn kel, s kabinjában reggelizik. Most rögtön akar beszélni vele?

– Szeretnék kettőjükkel beszélni. Csak maguk adhatnának felvilágosítást egy fontos körülményre nézve. Tegnap este körülbelül kilenc órakor tettem le magukat a kikötőben. Mondja csak, ettől az időponttól kezdve a lefekvésig a csoport melyik tagjával találkozott?

– Hát egypárat láttunk közülük. A kabinomban meleg volt, és feljöttünk a hajóhídra. Minchinék is azonnal feljöttek, és Sadie megállt mellettünk, és megmutogatta aznapi zsákmányát. Többek között vett egy ukulelét kadétiskolás fiának. Mark Kennaway is fent volt, de nem maradt velünk, mert Mr. Tait már várta örökös elalvás előtti felolvasását. Azután Benbow-ék jöttek megrakodva előhívott filmekkel. Azt hiszem, mindenkit megemlítettem már. Pár perc múlva aztán Kennaway visszatért hozzánk, azt mondta, hogy úgy látszik, Mr. Tait nincs a hajón. Láthatóan nagyon csodálkozott ezen.

– Szóval ezek voltak ott. Nem volt még valaki malacca sétapálcával?

– Ó, maga Mr. Rosst gondolja? De igen, ő az elsők között érkezett. Sántikálva jött fel.

– Várjunk csak, körülbelül hány órakor?

– Körülbelül negyedórával kilenc után. Elment előttünk, és arra gondoltam, hogy jobban sántít, mint máskor. Mrs. Luce rá is szólt, de elég illetlenül még csak nem is válaszolt. Mindjárt le is ment a fedélzetről.

– Meg tudná mondani, hogy csak neki van-e malacca sétapálcája a csoportban?

A leány nevetett.

– Drága Mr. Chan, mi három napot töltöttünk Singapore-ban, és ott senkit nem hagynak élni addig, míg nem vesz malaccá sétapálcát. Valamennyiünknek van már.

Charlie összeráncolta a homlokát.

– Hát akkor honnan tudja olyan biztosan, hogy Mr. Ross ment el maguk előtt?

– De hiszen sántított!

– Ez a legegyszerűbben utánozható dolog a világon. Gondolkozzon csak, nincs más valami, amiről biztosan felismerte?

A leány egy percig tűnődött.

– Várjon csak. A botoknak, amiket Singapore-ban vettünk, réz vége volt. Ezt megjegyeztem. De Mr. Ross botjának vastag gumivége van. Sohasem hallatszott a kopogása, ha a fedélzeten sétált.

– S annak az embernek a botja, aki tegnap este elment maguk előtt?

– Nem hallatszott. Így Mr. Rossnak kellett lennie, igazam van? És hogy lássa, milyen igazam van, be is fogom bizonyítani. Itt jön Mr. Ross. Figyeljen csak.

Csakugyan Ross tűnt fel a fedélzet végén, és elbotorkált előttük. Mosolyogva bólintott feléjük, és eltűnt a sarkon. Charlie és a leány egymásra nézett. A sánta ember után, mint állandó kísérődallam, felhangzott a tak-tak-tak, amint a bot rézvége a fedélzet padlóját érintette.

– Na de ilyet! – kiáltott fel a lány.

– Mr. Ross botjáról elveszett a gumivég – mondta Chan.

A leány bólintott.

– De mit jelenthet ez?

– Rejtély – felelte Charlie. – Ha nem csalódom, ezt az elsőt még több is fogja követni. De miért búsulnék ezen, hiszen a rejtélyek az én üzleteim.

XVII. FEJEZET

A GREAT EASTERN CÉDULÁJA

Valamivel tíz előtt Lofton megállt Charlie székénél. Még mindig úgy viselkedett, mint aki nagyon meg van bántva.

– Felügyelő úr – jelentette –, összegyűjtöttem hát embereimet a dohányzóban. Azért választottam ezt a helyet, mert ilyenkor eléggé elhagyott. Ámbár attól tartok, hogy kicsit túlságosan illatos, de remélem, úgysem tartja őket bent sokáig. Kérem, jöjjön velem most azonnal, mert én rájöttem, hogy nagyon nehéz mutatvány az ilyen turistacsoportot a legrövidebb ideig is együtt tartani.

Chan felemelkedett.

– Ugye, velünk tart, Miss Pamela – hívta a lányt. Útközben a doktorhoz fordult: – Ha jól értettem, együtt van az egész társaság?

– Mrs. Luce kivételével. Ő sokáig szokott aludni, de ha parancsolja, felköltetem.

– Fölösleges – felelte Charlie. – Hiszen azt igazán tudom, hogy ő hol volt tegnap este. Az biztos, hogy nálam vacsorázott.

– Ne mondja! – kiáltott föl nem túlságosan udvarias meglepetéssel a doktor.

– Önt is nagyon szívesen láttuk volna – mosolygott Charlie.

Beléptek a dohányzó sűrű levegőjébe, ahol rég kiürült üvegek és elszítt szivarok illata lebegett. A csoport őszinte kíváncsisággal fogadta Chant. Egy percig szembenézett velük, úgy látszott, egy kis beszéden töri a fejét.

– Szabad a legudvariasabban jó reggelt kívánnom? – kezdte. – Ki kell jelentenem, hogy ezen a találkozáson magam is legalább úgy meg vagyok lepve, mint önök. Bizonyára nem akartam lehetetlen jelenlétemmel terhükre lenni, de hát a sors másképp parancsolta. Duff felügyelő Honoluluban a Csendes-óceán paradicsomában várta önöket azzal a szándékkal, hogy útját társaságukban fogja folytatni. Tegnap aztán megismétlődött a paradicsomi történet, a kígyó megjelent, és legyőzte az érdemes Duffot. Ő különben, köszönöm kérdésüket, ma reggel már sokkal jobban érzi magát. Reméljük, hogy hamarosan látni fogjuk. De addig is egy, a helyzethez mérten kevés ésszel, szellemi erővel és tekintéllyel rendelkező ember lépett Duff helyébe, az én szerény személyemben. – Ezzel mosolyogva leült.

– Minden baj a szájon keresztül jön – folytatta aztán ülve. – Jól tudom ezt, de mégis kénytelen vagyok az enyémet nagymértékben használni most. Gyerünk sorra. Az én törekvésem az volna, hogy meggyőződjem, mit csináltak önök a hajón tegnap este nyolc órától a hajó tízórai indulásáig terjedő időben. Bocsánat a sértő kifejezésért, de amennyiben valaki nem az igazat mondaná, azzal az ügyet késleltetné tovább. Mint már kijelentettem, együgyű és ostoba vagyok, az igaz, de az ilyen emberekre az istenek jobban vigyáznak. Kárpótlásul sokszor váratlan szerencsét zúdítanak a nyakába. Vigyázzanak, mert bármely pillanatban nyakamba zúdulhat a szerencse.

Patrick Tait felemelkedett:

– Tisztelt uram – jegyezte meg izgatottan –, kétségbe vonom illetékességét, hogy bennünket kérdezgethessen. Már nem vagyunk Honoluluban.

– Bocsánat, hogy félbeszakítom, de ön tökéletesen igazat mond – vágott a szavába Charlie. – Az ügy jogilag tényleg úgy áll, hogy alkalmat adhat egy jeles ügyvédnek heves kitörésre. Azonban az a véleményem, hogy az ilyesmi már máskor is előfordult. Csak annyit jegyezhetek meg, hogy a hajó kapitánya olyan szilárdan áll mögöttem, mint a Gibraltár sziklája. És mi megdöbbenve és megbántva a Duffot ért támadástól, azt hiszem, valamennyien égünk a vágytól, hogy a támadót kézre kerítsük. Ha ez nem így van, ha önök közül valakinek rejtegetnivalója volna…

– Csak egy szót még – kiáltotta Tait. – Nem engedem, hogy így állítson be engem! – Nekem semmi rejtegetni valóm nincsen. Én csupán arra akartam felhívni a figyelmét, hogy létezik valami olyan is, amit törvényes eljárásnak neveznek.

– És ami néha a legjobb barátja a gonosztevőknek – bólintott Chan. – Ezt mi ketten nagyon jól tudjuk, vagy nem, Mr. Tait?

Az ügyvéd visszaült székébe.

– De még jó messzire vagyunk a dologtól – folytatta Charlie. – Biztosra veszem, hogy valamennyien az igazság pártján vannak, és nem nagyon érdekli önöket ennek szegény rokona, a törvényes eljárás. Ezen az alapon menjünk hát tovább. Dr. Lofton, miután ön a csoportvezető, talán önnel kezdeném. Hol töltötte azt a két órát, amit az előbb már megjelöltem?

– Nyolctól körülbelül fél tízig – kezdte Lofton savanyún – a Nomad utazási társaság honolului irodájában voltam, ez a társaság rendezi utazásaimat. Rengeteg elszámolást kellett átnéznem, és egy csomót legépelnem.

– Igen, természetesen voltak önnel együtt mások is az irodában?

– Egy lélek sem. Az igazgatónak el kellett mennie egy klubösszejövetelre, és ott hagyott engem egyedül. Miután az ajtónak automatikus rugós zárja volt, csak be kellett csapnom magam után, amikor elmentem. Körülbelül fél tíz lehetett, amikor visszajöttem a hajóra.

– A Nomad utazási iroda, azt hiszem, a Forth street-en van, csak néhány percnyire a fasor bejáratától, ami a kapitányságig vezet.

– Tényleg a Forth street-en van, de hogy merre van a kapitányságuk, azt én nem tudom.

– Természetesen nem is tudhatja. Csoportjából nem látott valakit a fasor közelében?

– Azt sem tudom, milyen fasorról beszél. Attól a perctől, hogy innen elmentem, addig, amíg vissza nem tértem a hajóra, senkit sem láttam embereim közül. Remélem, elég volt már ebből. Az idő sürget.

– Kit sürget? – kérdezte Chan nyájasan. – Nekem még hatnapnyi elpazarolni való időm van. Mr. Tait, ön szigorúan köti magát a jogi szabályokhoz, vagy pedig hajlandó volna közölni egy halandó detektívvel, hogy hol töltötte ezt a két órát tegnap este?

– Semmi okom nincs rá, hogy megtagadjam a választ – felelte Tait a detektív kérdésére erőltetett nyájassággal. – Tegnap este nyolc óra körül bridzspartira ültünk össze a társalgóban. Rajtam kívül Mrs. Spicer, Mr. Vivian és Mr. Kennaway vett részt benne. Hasonló összeállításban már többször mérkőztünk a világkörüli út alatt.

– Igen, az utazás nagyszerű alkalom erre – bólintott Chan. – Szóval játszottak egészen a hajó indulásáig?

– Nem. Nagyszerű játszma alakult éppen ki, amikor Mr. Vivian a legudvariatlanabbul lármázni kezdett, és felállt.

– Bocsásson meg – vágott közbe Vivian –, de ha én egyszer abbahagyom a játékot, akkor arra nyomós okom van. Nagyon jól hallották, hogy ezerszer mondtam a partneremnek, hogy ha én kettővel indulok, alkalmazkodjon az én bemondásomhoz.

– Úgy? Szóval ezerszer mondta már nekem, mi? – csapott fel Mrs. Spicer hangja. – Még jobb lenne, ha milliót mondana. Hányszor magyaráztam már el, hogy ha nincs lapom, akkor nem licitálok, még ha pisztolyt fognak is rám. Az a baj, hogy maga kezdő játékos, és a legveszedelmesebb.

– Bocsánat, hogy beleavatkozom ebbe a vitába – mondta Chan –, de ez már kezd annyira szakszerű lenni, hogy együgyűségemmel nem tudom követni. Talán egyezzünk meg abban, hogy a játék félbeszakadt.

– Nagy lármával abbamaradt a játék úgy fél kilenc körül – folytatta Tait. – Kennaway-vel fölmentem a fedélzetre. Zuhogott az eső, de Mark azt mondta, hogy ő fölveszi az esőkabátját, és mégis kószál egyet a városban. Tíz perc múlva láttam is, mikor távozott. Azt mondtam neki, hogy én a hajón maradok.

– És ott is maradt? – kérdezte Charlie.

– Nem, nem maradtam, mert miután Kennaway elment, eszembe jutott, hogy tegnap reggel láttam a New York Sunday Times egy példányát a King street-i újságárusnál kifüggesztve, gondoltam, visszamegyek, és veszek egyet. Már olyan régen nem láttam, és nagyon szerettem volna elolvasni. Az eső is elállt. Vettem a kalapomat és botomat…

– A malacca botját?

– Igen, azt hiszem, a malacca volt velem. Körülbelül tíz perccel kilenc előtt bementem a városba, megvettem az újságot, és visszatértem a hajóra. Nagyon lassan szoktam sétálni, azt hiszem, jó húsz perc is elmúlt, mire megint a hajón voltam.

Chan elővette mellénye bal zsebéből az óráját.

– Hány óra most magánál, Mr. Tait? – kérdezte gyorsan.

Tait jobb kezével szintén a mellényzsebébe nyúlt, kivette kezét, újra benyúlt, és meglehetősen dühösen nézett körül. Aztán kinyújtotta a bal csuklóját, és megnézte karóráját. – Tíz óra huszonöt perc – mondta.

– Pontos – mosolygott Charlie. – Nálam is annyi van. Az enyém mindig jól jár.

Tait bozontos szemöldöke összehúzódott.

– Mindig? – ismételte egy kis gúnnyal a hangjában.

– Bizony – bólintott a kínai, és egy percig farkasszemet nézett az ügyvéddel. Azután Tait elfordította a tekintetét.

– Hányszor kellett ezt igazítania az úton, amíg körüljárta a földet – mondta halkan Chan. – Úgy látszik, pompás új óra lehet. – Aztán Vivian felé fordult. – Ön mit csinált azután, hogy a bridzsparti félbeszakadt?

– Én szintén kimentem a partra. Meg akartam nyugodni egy kicsit.

– Kalapban, kabátban és malacca sétapálcával persze – vélekedett Charlie.

– Valamennyiünknek van malacca botja – mondta a pólójátékos –, ez már rendes szokás, ha valaki Singapore-ban jár. Egyet jártam a városban, s az indulás előtt néhány perccel értem vissza.

– Mrs. Spicer – fordult Charlie a hölgy felé, aki rosszkedvűnek látszott.

– Mikor a kártyaasztalt otthagytam, rögtön lefeküdtem – mondta. – Egy kicsit fárasztó volt számomra a parti. A bridzs csak akkor szórakoztató, ha az embernek gentleman partnere van.

– Mr. Kennaway, az ön elfoglaltságát már Mr. Tait is elmondta.

Kennaway bólintott.

– Igen, én is vettem a botomat, és kimentem a partra. De nem sokáig maradtam el, gondoltam, Mr. Tait várja, hogy felolvassak neki, és így visszajöttem kilenc óra után. Legnagyobb meglepetésemre Mr. Taitot nem találtam a hajón. Kilenc óra 20 perckor jelent meg, mint önnek is mondta, hóna alatt a Times-szal. A kabinunkba mentünk, és amíg elaludt, felolvastam neki az újságot.

Charlie körülnézett.

– És ez az úr?

– Maxy Minchin Chicagóból, és semmi rejtegetnivalója nincs. Megértette?

Charlie meghajolt.

– Akkor legyen szíves elsorolni, hogy mit csinált.

– Igen. Azonnal. – És Mr. Minchin letett egy féltve őrzött, drága, félig elszítt szivart, amiről még az aranyos gyűrűt sem vette le. – Én és Sadie, a feleségem bent voltunk az esőben a városban. Nem volt valami szórakoztató este, becipeltem hát az asszonyt egy moziba. De ezt a filmet már egy évvel ezelőtt láttuk Chicagóban, és Sadie tűkön ült, hogy visszamehessen az üzletekbe, s így elég hamar otthagytuk a mozit. Aztán vásároltunk nyakra-főre. Miután taliga nem volt véletlenül velünk, és többet már nem bírtunk el, Sadie végre megelégelte. Roskadozva visszatántorogtunk hát a hajóhoz. Velem nem volt semmiféle malacca sétapálca. Ha egyszer ilyent cipelnék magammal, az azt jelentené, hogy öregszem, és gyengülök. Ezt meg is mondtam Sadie-nak, még Singapore-ban.

Charlie mosolygott.

– Mr. Benbow? – kérdezte.

– Ugyanaz a história, mint Minchinéké – felelte. – Bent jártunk a boltokban, ámbár itt nincs sok látnivaló a keleti bazárok után. Azt mondtam, szeretnék már otthon lenni Akronban, és Nettie nagyjából egyetértett velem. Azt hiszem, negyed tízkor érhettünk vissza a fedélzetre. Halálosan fáradt voltam, mert egy vetítőgépet vettem Honoluluban, és ez olyan nehéz, hogy el sem tudják képzelni.

– Miss Pamela – mondta Charlie – már tudom, hogy hol töltötte az estét. Így már csak ketten maradnak, akiket ki kell kérdeznem. Ez az úr, azt hiszem, Keane kapitány…

Keane hátratámaszkodott, és elnyomva egy ásítást, kezét összekulcsolta a feje mögött.

– Először egy kicsit a bridzsezőket figyeltem – válaszolta. – Jó kibic vagyok – és Vivianre pillantott –, sohasem avatkozom olyan dolgokba, amik nem tartoznak rám.

Visszaemlékezve a kapitánynak különböző ajtók előtt leleplezett ácsorgásaira, Charlie úgy érezte, hogy ez a megjegyzés nem egészen őszinte.

– És a bridzs után? – kérdezte.

– Mikor a csata kitört – folytatta Keane –, én elszeleltem. Először arra gondoltam, hogy veszem a malacca sétapálcámat, és lemegyek a partra, de az eső megállított. Sosem szerettem az esőt, különösen az ilyen trópusi záport nem. Fölmentem hát a kabinomba, elővettem egy könyvet, és azzal visszajöttem ide a dohányzóba.

– Úgy – jegyezte meg Chan –, szóval most már van könyve?

– Mit akar ezzel mondani? – mondta a kapitány. – Itt ültem, és olvastam egy darabig, és körülbelül akkor, amikor a hajó indult, lefeküdtem.

Charlie most ahhoz az emberhez fordult, akit szándékosan utoljára hagyott. Ross nem messze ült tőle, sebesült lábára meresztve a szemét, botja ártatlanul és gumivég nélkül pihent mellette.

– Mr. Ross, azt hiszem, ön fejezi be a listát – jegyezte meg Chan. – Mint hallom, ön is kiment tegnap este a parkba.

Ross meglepetve pillantott fel.

– Hogyan? Én nem – válaszolta –, én nem voltam kint, felügyelő úr.

– Igazán? Pedig látták a hajóra visszatérni negyed tízkor.

– Csakugyan? – vonta fel szemöldökét Ross.

– Személyazonosságát illetően nem lehet tévedés.

– Nagyon sajnálom, de mégiscsak valami félreértés lehet.

– Biztos benne, hogy nem hagyta el a hajót?

– Persze hogy biztos vagyok. Engedje meg, de ez olyasmi, amit mégiscsak én tudhatok legjobban. – Változatlan nyájas hangon folytatta. – A hajón vacsoráztam, a vacsora után még elüldögéltem a társalgóban. Meglehetősen nehéz napom volt, sok járkálás, ami elfárasztott. A lábam is fájt, úgyhogy már nyolckor visszavonultam. Mélyen aludtam, amikor Mr. Vivian, aki egy kabinban lakik velem, bejött. Ez úgy tíz óra körül lehetett, mint reggel nekem mondta. Vigyázott, hogy fel ne ébresszen. Mindig nagyon kíméletes szokott lenni.

Chan elgondolkozva nézett rá.

– És mégis egynegyed tízkor, mint említettem, Mr. Ross, ketten, éspedig kifogástalan, megbízható személyek, látták, amint feljön a hajóhídon, és elmegy mellettük.

– Szabad kérdeznem, miről ismertek rám?

– Ön, ugyebár, állandóan botot hord?

– Egy malacca botot – bólintott Ross. – De hiszen láthatta az előbb, hogy ez mennyire nem jelent semmit.

– Van még valami, Mr. Ross. Ön egy valamennyiünk által nagyon sajnálatosnak tartott baleset következtében nehezebben jár.

Ross egy percig farkasszemet nézett a detektívvel.

– Felügyelő úr, én figyelem önt – jegyezte meg –, mondhatom, nagyon ügyes ember.

– Érdemtelenül dicsér – válaszolta Charlie.

– Dehogy – mosolygott Ross. – Azt mondtam, hogy ügyes ember, de most már nem marad más hátra, mint hogy elmondjak egy kis kellemetlenséget, ami tegnap késő délután történt velem a hajón. – Felvette a botját. – Ezt nem Singapore-ban vettem, hanem még otthon, Tacomában, néhány hónappal ezelőtt, éppen balesetem után. Miután megvettem, valami gumivéget kerestem, hogy rátegyék. Ez nagyon megkönnyítette a járást, és nem karcolta a padlót. Tegnap délután öt óra tájban visszajöttem a hajóra, és egyet szundítottam a kabinomban. Mikor felkeltem, és bementem vacsorázni, éreztem, hogy valami nincs rendben, de nem tudtam, hogy mi hiányzik. Aztán hirtelen rájöttem. Amint mentem, a botom kopogott a padlón. Meglepődve néztem le, a gumivég eltűnt, valaki levette.

Szünetet tartott.

– Emlékszem, Mr. Kennaway jött éppen arra, el is meséltem neki felfedezésemet.

– Igaz – hagyta rá Kennaway. – Törtük is a fejünket rajta, és én azt mondtam, hogy biztosan tréfát akar vele csinálni valaki.

– Ez nem tréfa volt – jegyezte meg Ross komolyan. – Most már biztos vagyok benne, hogy valaki azt tervezte, hogy utánozni fog engem este. Valaki, aki elég ügyes volt, és megfigyelte, hogy a botom nem kopog a padlón.

Senki se szólt egy szót sem. Mrs. Luce tűnt fel az ajtóban, és Chanhez sietett. A detektív felállt.

– Igaz, amit hallok? – kérdezte az asszony. – Szegény Duff felügyelő…

– Nagyon jókor jött – mondta Charlie. – Éppen szükségem van a vallomására. Tegnap este, amikor visszahoztam ide, Miss Pamelával együtt kiült a hajó fedélzetére. Látták a társaság több tagját visszatérni a hajóra. Köztük volt Mr. Ross is?

Az öreg hölgy egy pillanatig Rossra bámult, aztán megcsóválta a fejét.

– Nem tudom – felelte.

Chan láthatóan meg volt lepve.

– Nem tudja, látta-e Mr. Rosst, vagy nem?

– Nem, nem tudom.

– De édesem – szólt közbe Pamela Potter –, bizonyára emlékezni fog. Ott ültünk a korlát mellett, Mr. Ross feljött a hídon és elment mellettünk.

Mrs. Luce megint csak megrázta a fejét.

– Csakugyan elment mellettünk egy ember, aki bottal járt, és sántított. Én meg is szólítottam, de nem felelt. Mr. Ross pedig udvarias ember. Egyébként…

– Nos? – kérdezte mohón Charlie.

– Egyébként pedig Mr. Ross a botját a bal kezében hordja, a tegnap esti ember pedig jobb kezében tartotta. Ezt azonnal észrevettem. Ezért mondtam, hogy nem tudom, Mr. Ross volt-e, vagy más. Az én érzésem abban a pillanatban az volt, hogy nem ő az.

Hallgattak. Ross végül Charlie-ra nézett.

– Mint mondottam, felügyelő úr, nem hagytam el tegnap este a hajót. Tudtam, hogy a végén ki fog derülni ez, de magam sem vártam ilyen gyorsan a bizonyítékot.

– Önnek a jobb lába sérült meg, ugye? – kérdezte Charlie.

– Igen. És akinek sohasem fájt a lába, azt gondolhatná, hogy természetszerűleg a jobb kezemben kellene hordanom a botomat. De, mint a doktor is ajánlotta, sokkal kényelmesebb, ha a bal kezemben tartom. Sokkal biztosabban tudom így egyensúlyozni magamat, és gyorsabban is tudok menni.

Charlie felállt.

– A gyűlést az idő előrehaladottságára való tekintettel feloszlatom – jelentette ki –, és igen hálás vagyok szíves közreműködésükért.

Szétszéledtek, csak Tait maradt hátra a detektívvel. Odalépett Chanhez és kényszeredetten mosolygott.

– No, nem sok derült ki ebből a gyűlésből – jegyezte meg.

– Azt hiszi? – kérdezte Chan.

– Úgy látom pedig, hogy mindent megtett, ami kitelt magától, sőt végül még szokatlan ötletességet is tapasztaltam. Az óra-ügyet gondolom.

– Ó, igen, az óra – bólintott Charlie.

– Aki egész életén át ahhoz volt szokva, hogy óráját a mellényzsebében hordja, aztán egyszer kicseréli karórára, ha hirtelen megkérdik tőle, hogy hány óra van, a keze önkéntelenül mindig a régi helyre nyúl.

– Én is így vettem észre – jegyezte meg a detektív.

– Mindjárt gondoltam, hogy észrevette, de sajnos, ártatlan emberrel kísérletezett.

– Lesznek még más kísérletek is – biztosította Chan.

– Remélem is De legyen szabad közölnöm, hogy még azelőtt vásároltam egy karórát, mielőtt erre az útra elindultam volna.

– Még mielőtt elindult az útra – ismételte a detektív, és jól megnyomta a szavakat.

– Pontosan így van, s ezt Mark Kennaway-val is igazolni tudom bármikor.

– Így is elhiszem – felelte Charlie.

– Köszönöm, és bízom benne, hogy jelen leszek a többi kísérletnél is.

– Ne féljen, egészen biztosan ott lesz.

– Jó, szeretem figyelni, hogyan dolgozik. – És Tait udvariaskodva kiment a szobából. Charlie utána bámult.

Hát a nyomozás bizony még kezdetleges állapotban volt.

Charlie a kabinja felé tartott, hogy készüljön a löncshöz. Nem sok eredményt ért el ma reggel, de kezdetnek jó volt. És most már meglehetősen kialakult véleménye volt azoknak az embereknek jelleméről és képességéről, akikkel szemben állt. Holnap még jobban meg fogja ismerni őket, hiszen erre egy ilyen hajó a legkitűnőbb hely.

Löncs után jó néhány órát töltött gondolkodva a kabinjában. Ez igazán szíve szerint való ügy volt, hatnapi meditálásra való idő, mialatt a keresett személy kénytelen elérhető távolságban maradni. Este vacsora után a detektív Pamela Potterhez és Mark Kennawayhez csatlakozott, akik a társalgó egyik sarkában feketéztek. A lány kérte, hogy maradjon velük.

– No, Mr. Chan – mondta –, hat napjából egy hát elmúlt már. Mennyire jutott ezalatt? – érdeklődött Kennaway.

– Kétszázötven mérföldnyire Honolulutól éspedig aránylag kényelmesen – mosolygott Chan.

– Szóval nem sokat tudott meg ma reggel? – érdeklődött a fiatalember.

– De igen, azt már megtudtam, hogy gyilkos barátom még mindig ártatlant próbál belekeverni a dologba, mint ahogy azt Londonban is csinálta, amikor ellopta Loftontól a szíjat.

– Ezt Ross-szal kapcsolatban mondja? – kérdezte a leány.

Charlie bólintott.

– Mondja csak, maga is egy véleményen van Mrs. Lucéval?

– Igen – felelte a lány. – Már akkor is azt gondoltam, hogy az az ember nagyon sántít, sokkal jobban, mint Mr. Ross szokott. Ugyan ki lehetett?

– Bárki közülünk – mondta Kennaway, és csészéje fölött Chanre pillantott.

Charlie összehúzta a szemét.

– Mr. Kennaway, úgy értesültem, hogy gazdája, Mr. Tait karórát vásárolt, mielőtt New Yorkból elindultak.

A fiatalember felnevetett.

– Igen, már figyelmeztetett rá, hogy ön majd kérdezni fogja tőlem ezt. Ez igaz. Azt gondolta, hogy ez majd alkalmasabb lesz a hosszú úton. A régi órája és lánca, azt hiszem, az egyik bőröndjében van. Elhozhatom, és megmutathatom, ha akarja.

– A lánc épségben van, ugye?

– Igen, persze, legalábbis nem volt semmi baja, amikor utoljára láttam Kairóban.

Tait lépett most hozzájuk.

– Mrs. Lucéval bridzspartit szervezünk, és maguk, fiatalok, már be is vannak választva.

Kennaway és a leány felszedelőzködött.

– Sajnálom, hogy itt kell hagynom – mondta Pamela.

Kis idő múlva Charlie is fölkelt, és kisétált a fedélzetre. Amint megállt egy sötét részen a korlátnál, hirtelen sziszegést hallott az éjszakából. Már teljesen el is feledkezett Kashimóról.

– A kutatás be van fejezve – suttogta lihegve.

– Mi? – kapkodott levegő után Charlie.

– Megtaláltam a kulcsot – válaszolta a japán.

Chan szíve hevesen kezdett dobogni, mikor ezeket a szavakat hallotta. Welby jutott az eszébe, aki szintén megtalálta a kulcsot.

– Nagyon gyors ember vagy, Kashimo – mondta –, hol a kulcs?

– Kövessen csak engem – rendelkezett Kashimo. Levezette a folyosón át egy luxuskabin ajtajáig, s ott megállt.

– Kié ez a kabin? – kérdezte Charlie halkan.

– Mr. Tait és Mr. Kennaway lakik benne – mondta a japán, aztán belökte az ajtót, és felgyújtotta a villanyt a kabinban. Charlie-nak eszébe jutott a bridzsparti, megnyugodva lépett be, és becsukta maga után az ajtót. Látta, hogy a sétatérre nyíló ablakok gondosan be vannak függönyözve.

Kashimo letérdelt az egyik ágy mellé, és öreg táskát húzott ki alóla. Teli volt ragasztva külföldi hotelek céduláival. A japán nem is próbálta kinyitni, hanem ujjai szeretettel simogattak körül egy különösen díszes cédulát, a calcuttai Great Eastern Hotel céduláját.

– Tegyen így maga is – ajánlotta Charlie-nak.

Chan megtapogatta a cédulát. Alatta jól érezhető volt egy kulcs körvonala. Ugyanolyan nagyságú kulcsé, amilyent Duff mutatott neki.

– Nagyszerű munkát végeztél, Kashimo – dörmögte.

A táskán, közel a zárhoz, ezt a két aranyozott betűt találta: „M. K.”

XVIII. FEJEZET

MAXY MINCHIN LAKOMÁJA

Charlie megint visszatért a fedélzetre, s a korlátnak támaszkodva, elgondolkozva, hosszan bámulta a hold ezüstös útját a sötét vízen. Főnöki szíve elismeréssel telt meg alkalmazottja iránt. Ilyen találékonyan elrejteni egy ilyen pici tárgyat, mint ez a kulcs. Alig okozott egy kis dudorodást a táska huzatán, szem soha nem vette volna észre, legfeljebb csak az ujjak. Kashimo kétségtelenül hebehurgya fickó volt, de ilyen kutatásokban felvehette a versenyt bárkivel. A fiú határozottan tehetségesnek bizonyult. Chan fontolgatni kezdte a további lehetőségeket. Hogy kerülhetett ez a kulcs, amelyik másodpéldánya volt a Hugh Morris Drake halott kezében talált kulcsnak, Kennaway táskájára. Látni ugyan nem látta, de Charlie bizonyosra vette, hogy ez a másodpéldány. Ugyanaz, amit Welby is felfedezett, és amiről azon az éjszakán azt mondta Pamela Potternek: A játéknak vége. Valóban vége is lett a játéknak szegény Welby számára. Úgy látszik, veszélyes fölfedezés ez.

Hol találhatta meg Welby a kulcsot? Vajon ugyanazon a helyen volt-e, ahol most van? Ott kellett találnia, hiszen a calcuttai Great Eastern Hotel cédulája alatt van, valószínűleg abban a városban helyezték oda. Utóvégre is nem szedhet össze valaki akárhol egy calcuttai cédulát. Valószínű, hogy ezen a helyen volt már Yokohamában is, amikor Welby megtalálta.

De álljunk csak meg egy percre. Welby úgy beszélt erről a kulcsról a leánynak, mint aki látta is. Elolvasta a számát is. De vajon csakugyan látta-e? Lehet, hogy csak feltételezte, hogy az az, mint most Chan is teszi. Lehet, hogy ő is csak úgy áthúzta rajta az ujjait, mint jómaga. Valaki aztán rájött erre a felfedezésére, utánament, és megölte. De ki?

De ki? Kennaway? Nem lehet. Minden valószínűség szerint az, aki Honywoodot és feleségét megölte. Kennaway pedig fiatal gyerek, milyen összeköttetésben lehetett volna Jim Everharddal, vagy a Honywood házaspárral? Olyan események ezek, amelyek valami távoli helyen, régmúlt időkben játszódtak le, és évek során át homályban maradtak.

Charlie tenyerébe támasztotta arcát. Nem, Kennaway nem lehetett. A gyilkosnak nyilvánvalóan az a politikája, hogy ártatlan embereket keverjen gyanúba. Erre mutat a londoni szíjhistória is, amit a gyilkos Lofton holmija közül lopott el. Nem hagyhatta, hogy ezt a kulcsot nála fedezzék valahogy fel. Mi sem volt természetesebb, mint hogy más holmija közé csempéssze.

– És kinek lett volna legtöbb alkalma éppen Kennaway táskájára tenni a kulcsot? – Chan összehúzott szemével szinte nem is látta már a csillogó vizet. – Ki lehetett más, mint Tait. Tait, aki ma reggel olyan fürge volt, hogy ártatlanságát hangoztassa, aki úgy bizonygatta, hogy az óracsere még az út előtt történt. Tait, aki a szomszéd szobában aludt, amikor Drake-et meggyilkolták. Tait, akin másnap súlyos szívroham vett erőt, amikor felfedezte, hogy még életben van Honywood, akiről pedig Everhard azt hitte, hogy megölte. És Tait elég öreg ahhoz, hogy valamikor Jim Everhard lehetett, övéi lehettek a kis zacskók is a kavicsokkal, amelyeket esetleg évekig hordozott magával azzal az elhatározással, hogy alkalomadtán visszaadja. Elgondolni sem lehet mást, mint hogy Tait használta fel útitársa táskáját.

Chan lassan járkálni kezdett a fedélzeten. Nem, a kulcs sohasem lehetett Kennaway-é. Hirtelen megállt. Ha Welby itt találta volna, ahol most van, és csakugyan nem Kennaway-é a kulcs, akkor a kis Scotland Yard-i detektív nem is fedezte fel a gyilkost. De akkor viszont miért ölték volna meg a yokohamai kikötőben?

És Chan ismét a tenyerébe temette arcát.

– Istenem, sűrű ködben botorkálok – sóhajtotta. – Jobb volna visszatérni vánkosomhoz, és holnapra tenni el a rejtély tisztázását. – Rögtön meg is fogadta saját tanácsát, és így a második éjszaka a President Arthuron minden különösebb esemény nélkül telt el.

Reggel Charlie szorgalmasan kereste a Mark Kennaway-val való együttlétet. Ez elég sok mászkálással járt, mert a fiatalember meglehetősen nyugtalan és szórakozott volt. Becsatangolta az egész hajót, és Charlie-nak vele kellett tartania.

– Maga nagyon fiatal ember lehet – jegyezte meg a kínai –, jól megnéztem, nem látszik többnek húszévesnél.

– Huszonöt esztendős vagyok – mondta Kennaway –, de azt hiszem, hogy ezen a földkörüli úton még tízet szereztem hozzá.

– Miért? Olyan nehéz volt? – kérdezte érdeklődéssel Chan.

– Volt maga már valaha nörsz? – kérdezte a fiatalember. – Jó isten, ha én ezt tudtam volna, hogy mit vállalok! Először is esténként fel kellett olvasnom, amíg csak a szemem meg nem fájdult, és a torkom úgy ki nem száradt, akár a sivatag szomjas homokja. Aztán az állandó aggodalmam Mr. Tait egészségi állapota miatt.

– Hát volt több rohama is a Broome szállóbeli óta? – érdeklődött Chan.

– Volt egynéhány – bólintott Kennaway. – Egy még a Vörös-tengeren, a hajón, egy nagyon súlyos, Calcuttában. Táviratoztam is a fiának, hogy jöjjön elénk San Franciscóba. Ha élve tudom partra szállítani, megbolondulok az örömtől. Akkorát fogok sóhajtani, hogy az összes keleti újságokban tudósítások fognak megjelenni az új kaliforniai földrengésről.

– Hát bizony, ez elég megerőltető vállalkozás lehetett – hagyta rá Chan.

– De még mennyire – bólintott a fiatalember. – Azután nemcsak szegény Mr. Taittel volt bajom. Más kellemetlenségek is voltak itt.

– Nem akarom megsérteni diszkrécióját – mondta Charlie –, de nem mondana el még egyet-mást?

– Dehogynem! Ezzel a Potter lánnyal is Well, ezt talán mégsem kellett volna említenem.

Chan szeme kerekre nyílt.

– Mi baja van a Potter lánnyal? – kérdezte.

– Minden – válaszolta a fiatalember. – Folyton bosszant engem.

– Bosszantja?

– Igen, állom, amit mondok. Magának nem ment még az idegeire? Rettenetes egy nyugati hő, és milyen önérzetes. – Közelebb hajolt. – Tudja, mi az érzésem? Ez a leány ki akarja erőszakolni, hogy mielőtt a túránk véget ér, házassági ajánlatot tegyek neki. Hát megtehetem én ezt? Nem én. Hogy a bankkönyvét tartsa az orrom elé?

– Azt hiszi, ez történne?

– Biztosan. Ismerem ezeket a nyugatiakat. Csak a pénz, semmi egyéb. Mennyid van? Mi Bostonban nem így gondolkodunk. Ott a pénz nem számít. Legalábbis a mienk nem. Én… én nem is tudom, miért mondom ezt el mind magának. De most láthatja, hogyan érezhetem magamat. Kimerültem ettől az ápolónői szolgálattól, és állandóan ez a lány jár az eszemben.

– Úgy? Szóval mégis folyton rá gondol?

– Persze. Mert ha megpróbálja, tud nagyon édes is lenni. Drága és kedves, és aztán hirtelen átgázol rajtam, mint egy automobil. Egy Drake-féle kocsi, amelynek milliók ülnek a volánjánál.

Chan megnézte az óráját.

– Ott látom a fedélzet túlsó végén. Azt hiszem, szeretne most menekülni, mi?

Kennaway megrázta a fejét.

– Mi haszna lenne? Hajón nem lehet elmenekülni az emberek elől. Rég abbahagytam már az ilyen próbálkozásokat.

Pamela Potter feléjük tartott.

– Jó reggelt, Mr. Chan, halló, Mark! Mi lenne, ha egy kicsit pingpongoznánk? Azt hiszem, el tudnám rakni ma reggel magát.

– Úgyis mindig ezt teszi – mondta Kennaway.

– A kelet olyan bágyasztó hatású – mosolygott a leány, és magával vitte az engedelmeskedő Kennaway-t.

Chan gyorsan fordult egyet a fedélzeten, és miután látta, hogy Ronald Keane kapitány egyedül üldögél a hajó elején, letelepedett mellé egy másik székre.

– Milyen gyönyörű reggel, mi, kapitány?

– Úgy látszik – válaszolta a kapitány –, még igazán nem is figyeltem rá.

– Máson tűnődik? – érdeklődött Charlie.

– Semmin a világon – ásított Keane. – De sohasem tudok az időjárásra figyelni. Szerintem azok az emberek, akik ezzel törődnek, nem egyebek eleven zöldfőzelékeknél.

A hajómérnök sétált el előttük, és megállt Charlie széke előtt.

– Most nagyszerű alkalom lenne megnézni a gépházat, Mr. Chan – ajánlotta.

– Nagyon kedves – felelte a kínai. – Keane kapitány bizonyára szívesen tart velünk.

A kapitány meglepetten nézett rá.

– Én? Ó, nem, köszönöm. Nem érdekelnek a gépek. Nem is törődöm velük.

Charlie felnézett a hajómérnökre.

– Akkor nagyon köszönöm, de ha megengedi, halasszuk más alkalomra a sétánkat. Szeretnék kicsit elbeszélgetni Keane kapitánnyal.

– Ahogy parancsolja – mondta a mérnök, és elköszönt.

Charlie rögtön Keane-hez fordult.

– Maga nem ért a gépekhez?

– Persze hogy nem. De mért érdekli ez magát?

– Néhány hónappal ezelőtt Londonban, a Broome Hotel halljában még azt mondta Duff felügyelőnek, hogy azelőtt mérnök volt.

Keane rábámult.

– Remek alak maga. Csakugyan ezt mondtam Duffnak? Egészen megfeledkeztem róla.

– Szóval nem volt igaz.

– Persze hogy nem. Csak azt mondtam neki, ami legelőször eszembe jutott.

– Úgy látszik, ez megrögzött szokása.

– Hogy érti ezt?

– Hát nézze, én olvastam magáról egyet-mást Duff felügyelő úr noteszében. Az ilyen gyilkosság utáni nyomozás bizony komoly dolog. Megbocsájt, ha egy kicsit erősen fejezem ki magam. Ön notórius hazudozó, és ezt saját maga is elismerte. Azonkívül az egész út alatt idegen ajtók előtt mászkált, hallgatózott, ezek pedig nem valami bizalmat keltő szokások.

– Persze hogy nem azok – csattant fel Keane. – Azt hiszem, ezt már maga is eleget tapasztalhatta munkája közben.

– Én nem a leskelődő detektívek fajtájába tartozom – mondta Chan méltóságteljesen.

– Nem? – válaszolta Keane. – Akkor nem is lehet igazán jó detektív. Én már hat éve vagyok ebben a szakmában, és nem vagyok büszke arra, amit eddig csináltam.

Charlie felugrott.

– Maga detektív? – kérdezte.

Keane bólintott.

– Igen. De el ne árulja senkinek. Egy San Franciscó-i magándetektív iroda alkalmazottja vagyok.

– Ó, magándetektív – bólintott Chan. – Így már értem.

– Ne nézzen úgy le, mi is lehetünk olyan jók, mint maguk. Ezt is csak azért árultam el, mert nem akarom, hogy idejét énrám vesztegesse. Tudja, Mrs. Spicertől nagyon szeretne szabadulni az ura. Valami mozicsillagot vagy mit akar elvenni. Ezért küldött el az útra, hátha rájövök valamire.

Chan fürkészve nézegette Keane arcát. Vajon igaz lehet ez? Öltözete után ítélve hihető volt, hogy ez az ember magándetektív, és nem akarja, hogy Chan vele töltse hiába az időt. Váratlan figyelmesség tőle.

– No és nem ért el semmi eredményt? – kérdezte a kínai.

– Nem. Már az elején kútba esett az egész. Azt hiszem, Vivian abban a percben, amikor meglátott, rájött, hogy ki vagyok. Már előre rettegek a Spicerrel való találkozástól, ha kikötünk San Franciscóban. Szép kis költsége volt. De nem én vagyok a hibás. Legalább ne bridzseztek volna, mert ezzel aztán végképp befellegzett. Most már nem is beszélnek egymással, Vivian pedig azzal fenyeget, hogy kitöri a nyakamat, ha még egyszer a közelébe kerülök. Én pedig féltem a nyakamat. De nagyon kérem, tartsa mindezt titokban.

Charlie bólintott.

– A titok biztos helyen van nálam.

– Már arra is gondoltam – mondta Keane –, hogy nem lehetnék-e segítségére ebben a nyomozásban. Nincs itt valami díj vagy jutalom kitűzve?

– A jól végzett munka tudata a jutalom – felelte Chan.

– No ne mondja. Csak nem akarja nekem bemesélni, hogy nem a Potter lány bízta meg, hogy kapcsolódjon bele a nyomozásba. Önnek szüksége van egy menedzserre. Majd én tárgyalok vele. Ennek a családnak töméntelen sok pénze van, és természetesen tudni akarják, ki ölte meg az öreget. Tudja mit, csináljuk fele-fele alapon.

– Elég! – kiáltott fel Chan. – Már így is többet mondott a kelleténél. Legyen szíves, tartsa magát teljesen távol az ügytől. Egyáltalán nem tartozik magára. Jó napot.

– Szép kis üzletember – morogta Keane.

Charlie lesietett a fedélzetről. Nyugalma alaposan fel volt kavarva. Micsoda hitvány féreg! S vajon igaz-e egyáltalában ez a történet a magándetektívséggel? Talán. De lehet, hogy kitalált história, és csak arra szolgál. hogy Charlie figyelmét elterelje magáról. Charlie felsóhajtott. Nem szabad levenni a szemét Keane-ról, de egyikükről sem.

A hajó dohogva szelte a tengert a ragyogó időben, a víz átlátszó volt. Kashimo kijelentette, hogy a kulcs még mindig Kennaway táskáján van. Egymás után beszélgetett a csoport többi tagjával minden eredmény nélkül. Elmúlt a második nap is és a harmadik éjszaka. Csak a negyedik éjszaka előtt kezdett Charlie újra reménykedni. Azon az estén, mikor Maxy Minchin bejelentette, hogy nagy vacsorát ad, amelyen megünneplik az utazás hamarosan bekövetkező végét.

Maxy maga csodálkozott a legjobban, hogy meghívását milyen örömmel fogadták. Ez a családias érzés csak növelte áldozatkészségét. A hosszú, együtt töltött hetek után a csoport tagjai elnézték faragatlanságait, s mint Mrs. Luce megjegyezte, nem szabad elfelejtenünk, hogy van itt valaki, aki még sokkal rosszabb, mint Mr. Minchin.

Mindenki elfogadta a meghívást, Maxy boldog volt. Mikor a feleségével közölte a hírt, az asszony figyelmeztette, hogy Loftonnal együtt tizenhárman lesznek az asztalnál.

– Ne kockáztass most már semmit, Maxy – mondta –, ha már eddig eljutottunk. Ne kísértsd a szerencsédet. Menj, és keress egy tizennegyediket.

Mr. Minchin tizennegyediknek Chant találta meg.

– Nagyon köszönöm – felelte Chan –, de szabad remélnem, hogy nem sértődik meg, ha a vacsorán elég merész leszek a gyilkosságot is felvetni társalgási témául?

– Nem értem, mit akar ezzel?

– Szeretném, ha fesztelenül beszélgethetnék Hugh Morris Drake szerencsétlen esetéről. Nagyon örülnék, ha barátságos csevegés közben mindenki hozzászólna ehhez.

Maxy összeráncolta a homlokát.

– Hát nem tudom, reméltem, hogy nem lesz szó üzletről. Kellemes szórakozást akartam rendezni, minden kikérdezés nélkül. Ért engem, ugye? Semmi közöm az illetőhöz, de mégis arra az egy estére…

– Tapintatos leszek – ígérte Chan. – Nem fogok kérdezgetni.

Maxy megrázta a kezét.

– Jó, hát csinálja csak a maga módján. Hozza szóba a gyilkosságot, ha annyira akarja. Engem nem érdekel a dolog.

A fedélzeti kávézóteremben rendezték az estélyt. Tizennégyen ülték körül a pazarul feldíszített asztalt. Minchin jól ismerte a tengeri vendéglátó gazda kötelességeit, egy-egy vicces kalapról gondoskodott mindenki számára. Ő maga egy Napóleon-kalapot vett fel piros kokárdával, s miután ezzel felékesítette magát, úgy találta, hogy az estély kezd ragyogó lenni.

Kávé után Maxy szólásra emelkedett.

– Nos, hát itt volnánk – kezdte. – A nagy táncnak nemsokára vége. Hát megnéztük együtt a világot. Éltünk jó időket, és éltünk kevésbé jókat is. De ha összegezzük az egészet, mégis nagy élmény volt az indulástól kezdve. És ha valaki megkérdezne engem, azt mondanám, hogy azért, mert ilyen nagyszerű világfi volt a vezetőnk. Rajta hát, gyerekek, ürítsük poharunkat dr. Loftonra, a legkedvesebb fickóra a világon.

Nagy éljenzés tört ki, és Lofton kicsit meghatottan kelt fel.

– Nagyon köszönöm, mélyen tisztelt barátaim, ezt a megtiszteltetést. Az élet során már sok csoportot vezettem, de mondhatom, ez a mostani sok szempontból – hm – emlékezetes fog maradni örökre számomra. Igazán kevés fáradságot okoztak nekem, s ha voltak is néha apróbb differenciák, azokat szeretetre méltóan elsimítottuk. Természetesen nem szabad figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy utunk a legkülönösebb körülmények között kezdődött. Ha Miss Pamela meg tudja nekem bocsátani, akkor ezzel nagyapjának olyan – hm – szerencsétlen elhunytára kell utalnom azon a londoni éjszakán a Broome’s Hotelben. De hát ez most már a múlté, legjobb, ha elfelejtjük. Megmarad megoldatlan rejtélynek, amit a sors kifürkészhetetlen akarata rendelt el. Hamarosan partra fogom szállítani önöket San Franciscóban, aztán elválunk egymástól – felemelte hangját –, de biztosítom önöket, hogy mindig híven fogom őrizni barátságunknak értékes emlékét.

– Éljen, éljen! – kiabálta Minchin, és a doktor udvarias tapsok közepette leült.

– Well, gyerekek – mondta a házigazda –, ha a doktor már úgyis megemlítette, ki kell jelentenem, hogy mindnyájan nagyon szomorúak vagyunk e miatt a Broome hotelbeli incidens miatt. S erről jut eszembe, hogy egy ritka vendégünk is van itt ma este. Higgyétek el, gyerekek, sokféle sárga embert láttam már, de ilyent még soha. Mr. Chan, bökjön ki már néhány szót maga is.

Charlie méltóságteljesen emelkedett szólásra, és szemét végigjártatta a társaságon.

– A dob csinálja a legnagyobb lármát – kezdte –, pedig csak széllel van megtöltve. Erre már régen rájöttem, és nem fogom untatni önöket, de viszont meg kell ragadnom az alkalmat, hogy meghajoljak nyájas házigazdánk és elragadó felesége előtt, akit szinte eltakarnak gyönyörű ékszerei.

– A sors szeszélyes rendező. Most világkörüli útjukon rendőrökkel hozta össze önöket, kitűnő barátommal a Scotland Yardról, azután francia és olasz rendőrtisztekkel. Most végül kaptak egy példányt a hawaii fajtából is. Egy röpke percre itt áll szemük előtt egy egyszerű kínai, aki hajszolja a halvány nyomot, amelyet egy idetévedő bűnös hagyott maga után megzavart paradicsomunkban.

– Nem valami irigylésre méltó helyzetben állok itt önök előtt. A bölcs ember azt mondta: ne lépj a bánat sarkára, mert visszafordul. Ez volna az én tanácsom is Miss Pamela számára. De hiába ajánlom én ezt ilyen őszinte szívvel, a régi bánat, tudom, ezért nem tűnik el.

– Viszont, ha ez az eset nem történik meg, én nem lennék itt. Most régi képeket idézek önök elé a Broome Hotelről, régi események elevenednek fel, amikről már el is feledkeztek. Lehet, hogy ezek most új jelentőséget nyernek az időbeli távolságon keresztül. Meglehetősen lehangol, hogy én idézem vissza ezeket az eseményeket, igyekezni fogok mielőbb eltűnni.

– Nagy tömegem máris túlságosan sokáig árnyékolhatta be ezt a vidám ünnepet, és ezért most már le is ülök.

Mr. Minchin keresgélő tekintete most Mr. Taitra esett, és Tait már fel is emelkedett a gyakorlott szónok mozdulataival.

– Én talán még boldogabb vagyok, mint bárki önök közül – kezdte. – Bizony voltak már olyan perceim is, amikor úgy látszott, hogy még az út befejezése előtt el kell hagynom önöket, de hát az életakarat sok mindent legyőz, és ígérem, hogy ahogy elkezdtem, be is fejezem önökkel az utat. Igen sok okból szerencsésnek kell éreznem magamat, és hálás is lehetek. Például visszatérve Hugh Morris Drake barátomra, a február hatodiki éjszakára és a február hetediki reggelre, én is lehettem volna a 28-as szoba ágyában, és így ártatlan áldozata egy gyilkosnak, aki pusztán… – hirtelen megállt, és segítséget kérve nézett körül. – Bocsánat, rossz mederbe tévedtem. Attól tartok, hogy nagyon rossz estét szereztünk a bájos Miss Pamelának. Én csak azt akartam elmondani, hogy nagyon örülök, hogy így együtt lehetek önökkel a világkörüli út után, és hogy nagyon örülök a szerencsének, hogy önökkel találkozhattam. Hálásan köszönöm ezt mindenkinek.

Mérsékelt tapsok között hirtelen leült. Ezután Mrs. Luce adott elő egy úti történetet, és Miss Pamela rebegett néhány szót. Keane kapitány is szólásra emelkedett.

– Well – szép nagy utazás volt – mondta. – De most már úgy látom, majdnem vége van, és most majd azok az útitársaink, akiknek valami munkájuk van, mehetnek és folytathatják azt újból. Sokszor egészen jól mulattunk, és én a magam részéről el is felejtettem a Broome hotelbeli kisiklást.

Utána Mr. Benbow szólalt föl:

– Egész úton filmeztem, amerre csak jártunk, hiszen ezt tudják önök is. Valamennyien rajta vannak a filmeken. Péntek este Honoluluban vettem egy vetítőgépet. A legutolsó estén a hajón feleségemmel együtt be fogjuk mutatni a filmeket. Nagyon örülnénk, ha vendégeink lennének. Én lepergetem önök előtt az egész utazást. Azt hiszem, nincs más, amit el akarok mondani.

Hangos, barátságos tapsok között ült le. Most megint Minchin hangja hallatszott:

– Mr. Ross, önt még nem hallottuk.

Ross felállott, és nehézkesen rátámaszkodott a botjára.

– Amit mondhatok – kezdte –, mindössze annyi, hogy érdekes utazás volt. Már régen, évek óta terveztem ezt. Hogy hány év óta, azt nem is szeretném önöknek bevallani. Igaz ugyan, hogy valamivel izgalmasabb volt, mint ahogy kialkudtam, de nem sajnálom. Nagyon örülök, hogy dr. Lofton csoportjával és így önökkel lehettem. Szerettem volna, ha olyan okos lettem volna, mint Mr. Benbow, utamról valami emlékem lenne, amivel el tudnám űzni a magános órák unalmát, ha visszatérek Tacomába. Arra a szerencsétlen éjszakára vonatkozólag pedig ott, Londonban, amikor szegény Hugh Morris Drake holtan feküdt a Broome Hotel fülledt szobájában, dr. Lofton poggyászszíjával a nyaka körül…

Az asztal végén hirtelen megszólalt Vivian.

– Ki mondta, hogy dr. Lofton szíja? – szólt durva hangon.

Ross habozott.

– Miért? Hogy? A nyomozásból értesültem így, hogy a doktor szekrényéből emelték el a szíjat.

– Az sohasem volt dr. Lofton poggyászszíja –folytatta Vivian éles, hideg hangon. – Sőt egyáltalában nem is volt poggyászszíj. Az egy fényképezőgép szíja volt, olyan, amilyennel vállra akasztva hordják a filmfelvevő gépeket. És véletlenül még azt is tudom, hogy Mr. Elmer Benbow tulajdona volt.

Valamennyien mintegy parancsszóra Benbow felé fordultak, aki rémült tekintettel szorongott az asztal végén.

XIX. FEJEZET

A GYÜMÖLCCSEL MEGRAKOTT FA

A hirtelen támadt csöndben megint Maxy Minchin állt fel. Levette fejéről a Napóleon-csákót, és lemondó mozdulattal tette le maga elé.

– Na mondhatom, szép kis vacsorát csináltatok ebből, gyerekek – kezdte. – Sadie, azt hiszem, hogy ilyent mi még sohasem adtunk. Azonban az a véleményem, hogy az asztalunkhoz abrakolni gyűlt népséggel szépen és barátságosan kell bánnunk akkor is, ha a kijáratnál fegyvert rántanak is ránk. De azért mégsem az én feladatom az, hogy vendégeimnek megmagyarázzam, hogyan illik viselkedni. Mr. Benbow, ön ugyan már beszélt egyszer, de nekem úgy tűnik, mintha még egyszer fel akarna szólalni.

Benbow felemelkedett. A rémült kifejezés eltűnt arcáról. Komor és elszánt volt.

– Azt hiszem, hibát követtem el. Mr. Drake haláláról korán reggel értesültem, be is mentem a szobájába, hogy nem tudnék-e valamiben segíteni. Ezt Akronban is megtettem volna, ez szomszédi kötelességem volt. Senki sem volt a szobában, csak egy hotelszolga, a rendőrség sem érkezett még meg. Odamentem, és megnéztem Drake holttestét. Láttam a szíjat a nyaka körül, éppen olyannak látszott, mint az én felvevőgépem szíja. Rettenetesen megijedtem, azt elképzelhetik. Visszasiettem a szobámba, megkerestem a gépemet, arról csakugyan hiányzott a szíj. Tanácskozni kezdtünk Nettie-vel. Az ajtónk sohasem volt bezárva. Én ugyan nem szerettem, hogy nyitva maradt, ha elmentünk, de a szobalányok kérték ezt tőlünk. A felvevőgép előző nap egész délután kint hevert, sőt este is, mert mi színházba mentünk. Elég könnyű lehetett valakinek besurranni és elvinni. A feleségem azt tanácsolta, hogy forduljak Loftonhoz, és beszéljem meg vele az esetet. Elmondom az egész ügyet – figyelmeztette a doktort.

Lofton bólintott.

– Csak rajta – mondta.

– Megkérdeztem, mi a véleménye, szóljak-e a Scotland Yardnak arról, hogy ez az én szíjam? Már kevesebbért is fölakasztottak embereket. Idegen országban voltam, életemben először távol az Egyesült Államoktól, bizony nehéz volt a helyzetem. Úgy áll a dolog, hogy rövidesen el kell szakadnom a társaságtól – mondtam a doktornak. Ő megveregette a vállamat. – Ne szóljon semmiről – mondta –, bízzon mindent rám. Bizonyos vagyok benne, hogy nem maga ölte meg Drake-et, és mindent el fogok követni, hogy magát távol tartsam a nyomozástól. – Higgyék el, ez nagyon előnyös ajánlat volt, el is fogadtam hát. A következő, amit a szíjról hallottam, az volt, hogy dr. Lofton a magáénak ismerte el. Ez minden, amit mondhatok. Azazhogy van még valami. Mikor a csatornán átkeltünk, Vivian érdeklődött, hogy hol van a szíjam. Kicsit kellemetlenkedő hangon kérdezte. Mikor aztán Párizsban újat vásároltam, arra is tett valami célzást. Láttam, hogy rájött a titokra, de úgy látszik, akkor még nem akart beleavatkozni.

Most hosszú, néma figyelés után megszólalt Chan:

– Igaz ez, uram? – fordult Vivian felé.

– Igen, így van – felelte Vivian. – Rögtön tudtam, hogy Benbow-é a szíj. De hát idegen országban voltunk, és én sem hittem, hogy Benbow a bűnös. Gondolkoztam, hogy mit csináljak, aztán ahhoz az egyetlen emberhez fordultam a társaságban, aki ért az ilyesmikhez. A híres bűnügyi szakértőnek, Mr. Taitnak elmondtam az egészet, és ő azt tanácsolta, hogy hallgassak mindenről.

– És most már mért nem hallgat a tanácsára? – kérdezte Charlie.

– Ma beszélgettünk a dologról ketten, és azt mondta nekem, most már itt az ideje, hogy a szíj-ügy végére járjunk. Azt ajánlotta, mondjam el önnek. Azt mondta, ön a legokosabb ember azok közül, akik eddig az ügybe beleavatkoztak.

Chan meghajolt.

– Mr. Tait túlbecsül engem.

– Több mondanivalóm nincs – folytatta Benbow, és megtörölte izzadó homlokát. – Dr. Lofton vállalta a szíjat, és ezzel megmentett engem.

Mindenki Loftonra bámult. Viselkedése azt mutatta, hogy bosszankodik, szeme villogott.

– Mindez igaz, amit Mr. Benbow itt elmondott – kezdte. – De gondolják csak el az én helyzetemet. A csoportunkban kétségtelenül ott rejtőzött a gyilkos, aki után a leghíresebb, legjobban megszervezett rendőrség indít hajszát. Minden igyekezetem arra irányul hát, hogy elvágjam a nyomozást, és a lehető leggyorsabban társaságommal teljes épségben elhagyhassam Angliát. Éreztem, hogyha Mr. Benbow bevallja ezt a szíjügyet, egész bizonyosan ott fogják Londonban. Attól féltem, hogy már a tulajdonképpeni utazás előtt elvesztettem két legjobb kliensemet. Azonkívül a leghatározottabban az volt a meggyőződésem, hogy Benbow ártatlan. Mikor Duff felügyelő előhozta a szíjat, rögtön tudtam, mit kell tennem. Én nem hagytam el egész éjjel a szobámat, így senki sem vallhatott ellenem. Igaz, hogy néhány heves szó esett közöttem és Mr. Drake között. De ez nem jelent semmit, ezt különben a felügyelő úr is gyorsan belátta. Semmiféle kapcsolatban nem voltam magával a bűnténnyel. A szíj nem volt ugyan egészen olyan, mint az én öreg táskám szíja, nem volt olyan széles, de hát ez is fekete volt. Azt mondtam hát Duffnak, hogy nekem van egy olyan szíjam, amilyent mutatott, aztán a szobámba siettem, levettem a szíjat a táskámról, eldugtam a szekrény mögé. Ha a tervem nem sikerül – gondoltam–, még mindig felfedezhetem ott, és bejelenthetem Duffnak, hogy tévedtem. Visszamentem ezután Drake szobájába, és közöltem Duff-fal, hogy a szíj, amivel az öreget megfojtották, az enyém. A hatás teljes volt. Attól a perctől kezdve a szíj már nem is érdekelte a Scotland Yardot. Mr. Benbow biztonságban volt, és…

– És maga is – szólt közbe Keane füstkarikákat eregetve a levegőbe.

– Hagyjon békén – nézett rá dühösen Lofton.

– Azt mondtam, hogy Benbow biztonságban volt és vele együtt maga is – ismételte hidegen Keane. – Duffnak nem volt semmi bizonyítéka arra, hogy a bűnténnyel magát vádolhassa, maga mindent megelőzött ezzel a szíjhistóriával. Ő aztán fontolgathatta, hogyha maga bűnös lenne, vajon a saját szíjával hajtotta volna-e végre a bűncselekményt, és hogy akkor elismerte volna-e azonnal a szíj tulajdonjogát. Valóban, doktor, ez nagyszerűen hathatott.

Lofton arca bíborvörös lett.

– Mi az ördögöt akar ezzel?

– Ó, semmit, semmit, ne legyen olyan izgatott. De magára ügyet se vetettek eddig még ebben a dologban. Itt áll megtört szívvel, hogy ilyen szomorú esetek előfordulhattak a túráján. De csakugyan így van-e? Nem volt-e valami fontosabb magának, mint a túrája? Ki tudja?

Lofton hátralökte a székét és odalépett, ahol Keane ült.

– Állj fel – ordította –, állj fel, te piszkos kutya, öreg ember vagyok, de…

Charlie dr. Lofton és Keane közé vetette hatalmas testét.

– Engedjék, hogy a józan megfontolás friss szellője elfújja ezt az ügyet – mondta nyájasan. – Dr. Lofton ne legyen olyan bolond, és ne figyeljen ilyen felelőtlen fecsegő beszédére. Semmi alapja sincs a szavainak, csupa gonosz gyanúsítás. – Megfogta a doktor karját, és néhány lépéssel odébb vezette.

– Na, gyerekek – jelentette Maxi –, azt hiszem, vége a vacsorának. Igaz ugyan, hogy én úgy képzeltem, hogy kart karba fogva elénekeljük a végén az Auold Lang Sine-t, de most már talán inkább hagyjuk ezt. Nyíljanak ki az ajtók, és kis iskolás fiam életére kérem, ne vegyék elő a botokat a folyosón.

Chan gyorsan kikísérte Loftont. Mögöttük székek tologatása hallatszott, amint Maxy érdekes vacsorázó-társasága szétoszlott.

– A forró szavak majd lehűlnek itt, a szeles fedélzeten – mondta Chan. – Remélem, megfogadja tanácsomat, és amíg le nem csillapodik, nem kerül Keane kapitány közelébe.

– Én is azt hiszem, hogy jobb lesz – hagyta rá a doktor. – Első perctől kezdve ki nem állhattam ezt a csúf pofát. De hát nem szabad megfeledkeznem pozíciómról – fürkésző tekintettel nézett Charlie-ra. – Nagyon örültem, mikor ön kijelentette, hogy semmi alapja nincs a gyanúsításának.

– Amennyire én ismerem az ügyet, csakugyan nincs – felelte Chan nyájasan.

– Köszönöm, Mr. Chan – hálálkodott Lofton. – Maga nagyon megértőnek látszik. Azt hiszem, rosszul ítéltem meg, amikor először láttam.

Charlie nevetett:

– Ez már előfordult velem máskor is. De ez nem zavar engem, csak azzal törődöm, hogy amikor elválunk, már más véleménnyel legyenek az emberek.

– Azt hiszem, ezt a célját könnyen eléri – bókolt a doktor. – De most visszamegyek a kabinomba, mert még rengeteg elintéznivalóm van. – Elváltak, és Chan még egyet sétált a fedélzeten. Jókedvűen, fürgén lépkedett. Komoly volt, de nyugodt és derűs. Hát elég sok minden kiderült Maxy Minchin vacsoráján. Charlie-nak szinte mosolyognia kellett, hogy mennyi minden. Valaki nevén szólította egy fekvőszékből.

– Ó, Mr. Tait? – köszönt oda. – Ha nincs kifogása ellene, leülök egy kicsit maga mellé.

– Nagyon szívesen látom.

– Igazán nagyon kedves volt, amit Mr. Viviannak mondott szerény képességeimről.

– Meggyőződésből mondtam.

– Ó, ön nagyon kevésből ítél.

– Nem. Ezt sohasem teszem. – Tait a takarójával bajlódott, Chan segített neki. – Köszönöm – mondta Tait. – Nahát ebből szép kis vacsora lett. Vagy talán ez is egyike volt a maga kísérleteinek?

Chan a fejét rázta.

– Nem, vendéglátó házigazdánk, Mr. Minchin ötlete volt. De ki tudja, talán segítségemre lesz.

– Én biztos vagyok benne.

– A detektív számára nagy szerencse, ha ott állhat, és hallgathatja, hogy mit mond egy gyilkos a bűntény mellékkörülményeiről. Ma este sokan beszéltek, köztük valószínűen a gyilkos is. Nem volt-e a beszédekben valami véletlen elszólás?

– Ön észrevett valamit?

– Az a gyanúm, hogy igen. De az – meg fog bocsátani udvariatlanságomért – öntől származott.

Az ügyvéd bólintott.

– Megerősíti önről táplált véleményemet. De nem is gondoltam, hogy elkerüli figyelmét indiszkrécióm.

– Kétségkívül ugyanarról a dologról beszélünk.

– Kétségtelenül.

– Nem mondaná meg akkor, miről is van most köztünk szó?

– Szívesen. Nem lett volna szabad elárulnom, hogy bárki közülünk Hugh Morris Drake helyzetébe kerülhetett volna azon az éjszakán Londonban.

– Igen, ez volt az. Ön tudta, hogy Drake és Honywood azon az éjszakán szobát cserélt. Duff felügyelő mondta ezt meg önnek Nizza és San Remo között a vonaton.

– Igen. Ott mesélte el a szobacserét. Azt hiszem, ön kívülről tudja Duff noteszának a tartalmát.

– Kell is tudnom, mert csak ezen az alapon dolgozhatom. De semmi nyomát nem találom annak, hogy ön elolvasta volna Mr. Honywood levelét, amit a feleségéhez intézett.

– Nem is tudtam, hogy van ilyen levél.

– És mégis tudta, hogy Drake-et olyan valaki ölte meg, aki Honywoodot akarta megölni. Maga megértette, hogy a szegény ember halála – mint ahogy mondani is kezdte – puszta véletlen volt, és hogy a csoport bármelyik tagjával megtörténhetett volna ez.

– Be kell ismernem, hogy ezt tudtam. Sajnálom, hogy ezt elárultam, de most már hiába.

– Honnan tudta ezt? Duff ezt sohasem közölte önnel?

– Valóban így van. Duff sohasem említette.

– Hát akkor ki?

Tait habozott.

– Azt hiszem, mégis be kell vallanom. Ezt az információt Kennaway-tól kaptam.

– Úgy? És Kennaway kitől?

– Előadása szerint Pamela Pottertől hallotta.

Rövid szünet után Charlie felállt.

– Gratulálok, Mr. Tait. Remekül tisztázta magát.

Tait nevetett.

– Nagyon egyszerű volt. Csak az igazat kellett megmondanom, Mr. Chan.

– Nagyszerű este volt – mondta végül Charlie. – De most magára hagyom bizonyára érdekes gondolataival.

A fedélzeten tánc volt. Látta, hogy Pamela Potter Mark Kennaway karján kering. Türelmesen várta, míg a zene elhallgatott, aztán odalépett hozzájuk.

– Bocsássanak meg – mondta –, de ez a hölgy a következő foxtrottot nekem ígérte.

– Ahogy mondja – mosolygott Kennaway.

Charlie karját nyújtotta, és elvezette a lányt. A zene újra rákezdte.

– Csak képletesen beszéltem – mondta Charlie –, mert az én súlyom nem nagyon illik a tánchoz.

– Ugyan menjen – mondta a leány –, fogadok, hogy sosem próbálta.

– A bölcs elefánt ne próbálja utánozni a pillangót – felelte a detektív, miközben sötétebb helyre vezette a korlát mellé. – Nemcsak azért vezettem ide, hogy elragadó társaságát élvezhessem, hanem hogy megkérdezhessek valamit.

– Én meg azt hittem, hogy sikerült meghódítanom – nevetett a leány.

– Ez bizonyára régi, megszokott történet lenne már a maga számára – mondta Chan. – De legyen olyan kedves, mondjon meg nekem valamit. Említette-e valaki előtt azt a tényt, amit Mr. Honywood feleségéhez intézett levelében olvasott? Mondta-e valakinek a csoport tagjai közül, hogy nagyapja halála puszta véletlenen múlt?

– Jaj – mondta a leány –, nem lett volna szabad mondanom?

Chan vállat vont.

– Van egy régi mondás: Két fülünk van, és egy szánk. Kétszer annyit hallj meg, mint amennyit elmondasz.

– Egészen le vagyok sújtva.

– No, ne féljen. Nem történt semmi baj. Csak éppen szeretném tudni, hogy kinek mondta.

– Mrs. Lucénak.

– Ez természetes. És még hánynak?

– Csak egynek. Mark – izé – Mark Kennaway-nak.

– Úgy? Talán észrevette ma este, hogy Mr. Kennaway továbbadta ezt az értesülést Taitnak.

– Igen, észrevettem, és nagyon feldühösített. Nem mondtam ugyan Marknak, hogy ez titok, de magától is tudhatta volna. Nagyon bosszant már néha ez a fiú.

– Bosszantja? Csodálom.

– Jó, jó, tudom, hogy mért vagyok akkor annyit vele. De hát istenem, kit válasszak? Viviant, Keane-t? Reménytelen eset. És ha olyasmi adódik, amihez férfi kell, mint például tánc, természetesen Markot választom. De azért nagyon bosszant engem.

– És tegyük föl – mosolygott Chan –, hogy ha ez a magát olyan kitűnően bosszantó fiú feleségül kérné?

– Gondolja, hogy megteszi? – kérdezte gyorsan a lány.

– Hát honnan tudnám én azt? – mondta Charlie.

– Hát az már egyenesen félelmetes, Mr. Chan, hogy maga hogy kivesz mindent az emberből. Hát igenis, remélem, hogy meg fogja kérni a kezemet. Azt hiszem, hogy erre egy kis biztatást is adtam neki. Szeretném, ha megkérne.

– És aztán?

– Aztán letörném egy kicsit. Micsoda győzelem lenne! Boston virágát visszautasítja egy ilyen közönséges, faragatlan nyugati lány.

Chan a fejét csóválta.

– A nő szíve – mondta – olyan, mint egy tű a tenger fenekén.

– Ó, nem is vagyunk olyan nehezen felismerhetők. Az én szándékaim egészen világosak. Persze azért kár is érte, mert ha akar, olyan kedves is tud lenni. Csak az a kár, hogy ritkán akar. És jól tudom azt is, hogy kicsúfol a pénzem miatt.

Puha kis kezét Chan karjára tette.

– Hát tehetek én arról – mondta panaszosan –, hogy nagypapának elég esze volt ahhoz, hogy meggazdagodjon?

– Ezért egyetlen tisztességes ember sem vonhatja magát felelősségre – felelte Chan, és visszafelé indult a lánnyal a zene irányába.

Kennaway szemmel láthatólag nem vette rossz néven, hogy visszakapta a lányt. Pamela Potter sem látszott különösen idegesnek. Mikor Charlie elfordult tőlük, a pénztárossal találkozott szembe.

– Jöjjön velem, Mr. Chan – mondta Lynch, és mutatta az utat az iroda felé.

Egy széken nagyon lehangoltan ott kuporgott Kashimo.

– Mi történt? – kérdezte Chan.

– A segédje bizony nagy bajba keveredett – magyarázta a pénztáros.

– Honnan tudhattam volna, hogy vissza fog jönni rögtön – sírta a kis japán.

– Ne beszélj rébuszokban – kiáltott Chan. – Ki ment vissza?

– Mrs. Minchin – magyarázta a pénztáros. – Néhány perccel ezelőtt visszament a kabinjába, és ott találta ezt a fiút, aki éppen kutatott a holmija között. Egy millió dollár értékű csecsebecse van a bőröndjeiben, és olyan ordítozást csapott, hogy Sanghajig lehetett hallani. Meg kellett ígérnem neki, hogy személyesen dobom a fickót a tengerbe. Így hát el kell helyeznünk ezektől a kabinoktól a hajó más részébe. Félek, hogy használhatósága az ön számára véget ért ezzel.

– Oda vagyok – szepegte Kashimo.

– Várj egy percig – mondta Charlie. – Lesz még időd odalenni. Mondd meg előbb, hogy találtál-e valami érdekeset Maxi Minchin kabinjában?

Kashimo talpra ugrott.

– Azt hiszem, hogy igen, Charlie. Találtam. Alaposan kutattam, és én jó kutató vagyok, maga is mondta…

– Jó, jó, mit találtál?

– Találtam egy csomó hotelcédulát, ami még nincs felragasztva. Szép színes cédulák, minden hotelből, amerre ezek az utasok jártak. – Grand Hotel, Splendid Hotel, Palace Hotel van a cédulákon.

– És megvolt köztük a calcuttai Great Easthern Hotel cédulája is? – kérdezte Chan.

– Nem, kétszer is átnéztem. Ennek a hotelnek a cédulája nincs közöttük.

Chan mosolygott, és megveregette a kis japán hátát.

– Ne becsüld le többé ügyességedet, Kashimo – bátorította. – Csak gyümölccsel megrakott fákra dobálnak köveket, és a közeli napok egyikében esetleg valóságos kőzáporban találod magadat.

XX. FEJEZET

MISS PAMELA LISTÁT CSINÁL

Charlie a pénztároshoz fordult, és néhány perc alatt elintézték Kashimo jövendő beosztását a hajón.

Úgy egyeztek meg, hogy egy alsó kabinsorban helyezik el, és amennyire csak tudja, ki kell kerülnie a hangos Sadie Minchin útját. Azután visszatért a fedélzetre. Még egyszer megállt a korlátnál, hogy eltűnődjön a legutóbbi felfedezésen.

Ha a President Arthur fedélzetén ilyen üres hotelcédulák vannak, akkor egyre valószínűtlenebbé vált, hogy a kulcsot Calcuttában csempészték Kennaway táskájába, s hogy már ezen a helyen lett volna, mikor Welby Yokohamában felfedezte. Kétségtelenül máshol kellett lennie, mégpedig tulajdonosa holmija között. Ez az ember nem akarta eldobni, de Welby felfedezése megzavarta, és kitalálta ezt a nagyszerű ötletet, hogy odaragassza a Kennaway táskájára egy hotel cédulája alá. Tudta, hogy hol talál ilyen cédulát, talán neki magának is volt ilyen cédulája. Maxy Minchin is lehetett.

Chan mosolygott magában, azután még néhány percet az olvasóban töltött, majd a kabinjába ment. Itt először Duff notesza után nyúlt, és újra tanulmányozni kezdte. Nagyon meg lehetett elégedve azzal, amit olvasott, mert vidáman pöfékelt ágyában, ahol most pihente ki magát először igazán, amióta hajóra lépett. Kora reggel Charlie már Maxy Minchint találta a fedélzeten bőszen sétálva. Charlie a banditához csatlakozott.

– Halló, felügyelő! – üdvözölte Maxy. – Elég szép reggelünk van a vihar után.

– Vihar volt? – csodálkozott Chan.

– Azt a parázs kis estét gondolom, amit tegnap este adtam. Hogy összemuriztak ezek a jómadarak, mi? De remélem, maga csak jól szórakozott?

– Pompásan! – mosolygott a kínai.

– Igazán rejtélyes ez az ügy – folytatta Maxy. – Én el sem tudom képzelni, hogy mi a csodát akart az a fickó egy ilyen finom öregembertől. De amit Tait mesélt, tudja, az szöget ütött a fejembe, hogy véletlen volt, vagy micsoda. Hogy ez a Drake azért járt rosszul, mert összetévesztették valakivel. Ilyen esetek csakugyan előfordulnak. Emlékszem egyszer Chicagóban – de minek kössem ezt egy rendőr orrára? Inkább azt akarom mondani, hogy milyen izgalmunk volt tegnap este a kabinunkban.

– Igazán? Mi volt az? – kíváncsiskodott Charlie édesen.

– Nekünk, gazdag milliomosoknak – mondta Maxy –, minden pillanatban nyitva kell tartani a szemünket. Elterjed a híre, hogy kincseink vannak, és akkor jó éjszakát! Micsoda világban élünk! Nincs többé semmi tisztelet a magántulajdon iránt. Egyenesen utálatos. Sadie visszament este a kabinunkba, és egy boyt talált ott, aki úgy felforgatott mindent, mint egy kansasi ciklon.

– Milyen kellemetlenség! – mondta Charlie. – De remélem, semmi nem hiányzott?

– Éppen ez a legfurcsább. Ott voltak Sadie értékes ékszerei, és amikor feleségem bement a kabinba, ott találta ezt a sárga majmot, kezében egy csomó régi hotelcédulával.

– Gyűjti talán az ilyen cédulákat? – érdeklődött Charlie.

– Igen. Minden hotelben eltettem egyet, ahol csak jártunk. Haza akartam vinni a kis Maxynak, a kisfiúnknak, hogy ragassza fel a táskájára. Annyira szeretett volna velünk jönni, de én megmondtam neki, hogy első a tanulás. Itt maradsz, mondtam, és megtanulsz szép rendesen beszélni. Még egy szeszcsempésznek is rendesen kell beszélnie manapság, hiszen a legjobb körökkel érintkezik. Nem mintha szeretném, ha Maxy belépne majd a bandába, neki csak a birtokát kell majd kezelnie. – Hozok neked szép hotelcédulákat – mondtam neki. Éppen olyan lesz, mintha végigcsináltad volna az utat. – És mint mondom, körös-körül hevertek Sadie értékes drágaságai, és annak a majomnak a szemei ezeken a cédulákon akadtak meg. De csak egyet tudott elcsenni közülük.

– Szóval egy eltűnt?

– Igen. Az asszony azonnal észrevette. A legcifrább az egész gyűjteményből, mindketten emlékeztünk rá, mert még beszélgettünk róla, mikor kaptuk, hogy fog ez Maxynak tetszeni. Egy calcuttai hotelé volt. Eltűnt, sehol sem találjuk.

Charlie hátralépett, és úgy bámult a banditára.

Ennek a sötét arcnak együgyű ártatlansága valósággal elragadta. Nem látszott azon más, mint a szerető apa aggódása.

– Odarúgtam a pénztároshoz. Az megmotozta a fiút, de nem talált nála semmit. Jól eldugta valahol azt a cédulát. Chicagóban, a régi szép napokban lekentem volna neki egyet-kettőt ezért. De a csodába is, hadd fusson. Végre is a kis Maxy úgyse fogja észrevenni, hogy hiányzik valami, nincs semmi baj.

– Gratulálok – mondta Chan. – Filozófust csinál magából az élet, ami azt jelenti, hogy nyugodt, békés napok következnek.

– Ezt már szeretem hallani – mondta Minchin, és abbahagyták a sétát.

Korán délután Charlie a kellemetlen Keane kapitánnyal akadt össze. A kínai el akarta kerülni a találkozást, de a kapitány megszólította.

– Mit szól a tegnapi vacsorához? Szép kis felfedezések.

– Meglehetősen – bólintott Chan.

– Nekem éppen elég volt – felelte Keane. – Ahogy én látom a dolgot, majdnem egészen tiszta már.

– Mr. Benbow-ra gondol?

– Csodát Benbow! Ne ugrasson engem. Loftonra gondolok, és őt tippeltem már a kezdettől fogva. Most tovább dolgozom az ügyben. Miss Potter felhatalmazott, hogy nyomozzak, és megígérte, hogy megfizet, ha eredményt érek el.

Chan dühösen nézett rá.

– Csak nem említette az én nevemet is?

– Miért említettem volna? Maga csak menjen a saját feje után. Tudom, azt gondolja, hogy én úgyis rossz nyomon járok.

– Miért gondolnám ezt? A város legbutább embere mutathatja meg az iskolához vezető utat.

– Mit akar ezzel mondani?

– Semmit. Ez régi kínai közmondás.

– Bánom is én – válaszolta Keane, és továbbállt.

A délután gyorsan elrepült. Nyugodt és napfényes tengeren ringott a hajó. Eljött az este, az utolsó előtti, és Chan éppen olyan nyugodt volt, mint maga a tenger. Átöltözött a vacsorához, és amikor felment a fedélzetre, meglátta Taitot a dohányzószoba ajtajában.

– Nem tartana velem, Mr. Chan? – invitálta az ügyvéd.

Charlie megrázta a fejét.

– Mr. Kennaway-t keresem.

– Mikor feljöttem, még a kabinban volt.

– Hányas számú a kabinja? – kérdezte Chan.

Tait megadta a teljesen felesleges útbaigazítást, és a kínai továbbment. Mark éppen fekete nyakkendőjével bajlódott.

– Isten hozta, Mr. Chan – üdvözölte a fiatalember. – Éppen csinosítom egy kicsit magamat.

– Bizony, rohamosan rövidül már az idő, amit Miss Pamela társaságában tölthet – mosolygott Chan.

– Miért említi ezt? – kérdezte Kennaway. – Légy mindig kifogástalan – ez az én elvem. Hátha éppen most kerül elő valaki, akinek egy rendes ügyvédre van szüksége.

Chan becsukta az ajtót.

– Azért kerestem fel, hogy négyszemközt megbeszélhessünk valamit. Becsületszavát kell adnia, hogy titokban fogja tartani azt, amit mondok.

– Természetesen – mondta meglepetten Kennaway.

Charlie letérdelt az egyik ágy mellé, és az ágy alól előhúzta a bőröndöt az érdekes cédulával. Rámutatott.

– Látja ezt itt, kérem?

– A Great Easthern Hotel céduláját? Mi van vele?

– Vissza tud emlékezni, rajta volt ez, amikor Calcuttából elutaztak?

– Persze hogy. Akkor figyeltem meg, amikor a Gyémánt-öbölben felszálltunk a hajóra. Olyan feltűnő, hogy nem lehet észre nem venni.

– Biztos benne, hogy ez az a cédula, amit akkor látott?

– Well, hogy lehetnék biztos. Egy éppen ilyent láttam.

– Pontosan így van – felelte Chan. – Egy ugyanilyent látott. De nem ezt látta.

Kennaway közelebb lépett.

– Mire céloz? – kérdezte.

– Arra, hogy később még egy cédulát ragasztottak az elsőre. És a kettő között – legyen szíves, simítsa csak végig az ujjával a cédula felületét.

A fiatalember így tett, aztán megdöbbenve kiáltott föl:

– Mi ez? Olyan, mintha egy kulcs lenne.

– Az is – bólintott Charlie. – Egy kulcs. Másodpéldánya annak, amit Hugh Drake halott kezében találtak a Broome Hotelben.

Kennaway halkan füttyentett egyet.

– De ki ragasztotta ezt az én táskámra?

– Azt én is szeretném tudni – felelte Chan csendesen.

A fiatalember elgondolkozva ült a láda szélére. Szeme a másik ágyra vetődött, ahol egy pizsama hevert.

– Nem győzök csodálkozni – dünnyögte, és hosszasan egymásra bámultak Charlie-val.

– Most szépen helyére teszem a táskát – mondta a detektív határozottan –, és maga nem szól egyetlen teremtett léleknek egy szót sem. De tartsa szem előtt a kulcsot. Azt hiszem, eltűnik innen, mielőtt a hajó partot ér. Amint eltűnik, kérem, azonnal értesítsen.

Az ajtó hirtelen felpattant, és Tait lépett be.

– Bocsásson meg Mr. Chan – mondta –, talán egy privát konferencia?

– Egyáltalában nem – válaszolta Chan.

– Észrevettem, hogy nincs nálam zsebkendő – magyarázta Tait. Kinyitotta a szekrényt, és kivett egyet. – Nem tartanának velem egy kis étvágycsináló sétára?

– Nagyon sajnálom, de nem megyek – felelte a kínai. – Nekem az ellenkezőre volna szükségem. – És mosolyogva, szerényen kiment a szobából.

Vacsora után együtt találta Mrs. Lucét és Pamela Pottert a fedélzeten.

Charlie a leányhoz fordult.

– Szabad nagyon tapintatlanul a tegnapi este után érdeklődnöm? Talán tovább biztatta az ifjú embert, egy kicsit buzgóbban.

– Mikor kisleány voltam – nevetett Miss Pamela –, mindig hóembert csináltam. Most aztán érdekes, találkoztam eggyel, amelyik járni is tud.

– No, még van két estéje, valószínűleg rengeteg holdsütéssel.

– Nem segítene az sem, hogyha sarki éjszakák volnának, amik hat hónapig tartanak – mondta a lány. – Félek, hogy itt az utolsó alkalom.

– Ne csüggedjen – válaszolt Charlie. – A kitartás győz. Tapasztalatból mondhatom. De mondja csak, igaz, hogy jutalmat ígért Keane kapitánynak, ha megtalálja nagyapja gyilkosát?

– Nem. Miért?

– Nem is tárgyalt róla vele?

– Egyáltalán nem beszéltem vele.

Chan szeme tágra nyílt.

– Na, az igazság igazán nem lakik benne. Ne is beszéljünk róla többet. – Papírt és ceruzát vett észre a lány kezében. – Bocsásson meg, úgy látszik, zavartam. Levelet írt?

Pamela megrázta fejét.

– Nem. Csak ezen a mi rejtélyes ügyünkön törtem a fejemet. Már olyan kevés idő van hátra, tudja.

– Nálamnál jobban aligha tudhatja ezt valaki – bólintott Chan.

– És én úgy látom, hogy még semennyire sem jutottunk. Sajnálom, hogy ilyen későn avatkozott a dologba. Igazán nem sok kilátása lehetett. Most itt éppen összeállítottam társaságunk férfitagjainak a listáját. Mindegyik neve mellé oda akarom írni az ellene szóló adatokat.

Chan felemelkedett. Szelíden kivette a papírt a lány kezéből, apró darabkákra tépte, és a korláthoz lépve bedobálta a vízbe.

– No, ne törje már azt a csinos kis fejét – tanácsolta, amikor visszafordult. – El van már intézve minden.

– Hogy érti ezt? – kiáltotta a lány.

– Hátravan még egy-két fontos bizonyíték az angol bíróság számára, de ezeket most már meg fogjuk találni.

– Azt jelenti ez, hogy tudja, ki gyilkolta meg a nagyapámat?

– Hát maga még nem tudja? – kérdezte Chan.

– Persze hogy nem. Honnan tudnám.

Charlie mosolygott.

– Ugyanannyi alkalma volt megtudni, mint nekem. De hát a maga esze egy kissé tele volt egy bizonyos ifjú emberrel, aki úgy idegesíti különben magát, míg nekem nem kellett ilyen hátránnyal dolgoznom.

Szépen meghajolt mindkettőjük előtt, és levonult a fedélzetről.

XXI. FEJEZET

PROMENADE DES ANGLAIS

Pamela Potter izgalomtól kitágult szemekkel nézett Mrs. Lucéra.

– Mit érthetett ezalatt, Mr. Chan? – kérdezte.

Mrs. Luce mosolygott.

– Azt, drágám, hogy tudja, ki gyilkolta meg a nagyapádat. Én mindig gondoltam, hogy meg fogja találni.

– De hát hogyan találhatta meg? Azt mondta, én is tudhatnám, de én el sem tudom képzelni.

Az öreg hölgy vállat vont:

– Ez a korod miatt van, fiam – mondta. – Okos lány vagy, azt már észrevettem; és fényes, mint a dollár, mint ahogy mi mondani szoktuk. De hát mégsem vagy olyan okos, mint Charlie Chan. Nincs is sok ilyen, azt már észrevettem. – Felkelt. – Itt jön ez a Mr. Kennaway, én most lemegyek egy kicsit a szalonba.

– Kérem, ne szaladjon el.

– Lehet, hogy én régimódi garde vagyok, Pamela, de egyszer én is voltam fiatal, édes gyerekem. – Azzal ellibegett az ajtó felé.

Kennaway bizonytalanul ült le a fekvőszék lábtartójára, ahonnan Mrs. Luce felkelt.

– Nos – kezdte –, megint elmúlt egy nap.

A lány bólintott.

– Nincs valami beszédes kedvében – vélekedett a fiú.

– Csak pihenek egy kicsit. Olyan nagyon erősen gondolkoztam. Charlie Chan az előbb rendkívül meglepő dolgokat közölt velem.

– Ugyan mit?

A leány megrázta a fejét.

– Nem mondhatom el magának. Egyszer már elmondtam valamit, és nem bizonyult jó titoktartónak.

– Nem tudom, hogy mire céloz.

– Nem baj, nem akarok most vitatkozni.

– Nagyon sajnálom, ha bármit is helytelenül tettem volna. – A felkelő hold fényében egészen megtörtnek és nagyon csinosnak látszott. Egy percig egyikük sem szólt. Aztán hirtelen érdeklődés villant fel a fiú arcán.

– Mondja csak, Mr. Chan nem azt mondta magának, hogy megvan az embere?

– Mért mondta volna ezt?

– Nem is tudom, de valami, ami ma este történt… – Aztán megint elhallgatott, és maga elé nézett. – Szeretném tudni… – mondta végül és a hangja idegenül, szinte ijedten hangzott.

Pamela Potter rápillantott. Ilyen pillantást csak egyszer kapott egy detroiti fiú, de azóta sem tért magához.

– Ez az utolsó előtti éjszakánk a hajón – figyelmeztette.

– Tudom – felelte búsan.

– No, mi a baj? Azt hittem, jókedve van. Már olyan közel van az út vége. Megszabadulhat szegény Mr. Taittól, azután tőlem is.

– Tudom – felelte –, nekem kellene legboldogabbnak lennem az egész világon, de valahogy mégsem vagyok az. Úgy látszik, ilyen az élet.

– Mondja, fog írni nekem, ha elválunk?

– Miért?

– Csak. Szeretek leveleket kapni.

– Én meg ki nem állhatom az írást. De különben is, azt hiszem, nagyon el leszek foglalva. Nagyon sok munka vár rám, hogy a jövőmet szerényen megalapozhassam.

– Szóval, ha istenhozzádot mondunk egymásnak, az örökre szól?

– És még egy nappal tovább – felelte a fiú kényszeredett vidámsággal.

– Ez már túlságosan romantikus lesz, nem gondolja? Menjen most bridzsezni szépen, azt hiszem, Mr. Tait várja magát.

A fiú vállat vont, és felállt. A leány is felkelt. A fiú kezet nyújtott neki.

– Miután annyira akarja, magával tartok – mondta a lány.

– Hálásan köszönöm – mosolygott kényszeredetten a fiú. Bementek a terembe.

Mrs. Luce és Tait már egy bridzsasztalnál ült. Az ügyvéd ide-oda tekingetett a szobában. Mikor Kennaway-t meglátta, felderült az arca.

– Ó, fiam – kiáltotta. – Jön játszani?

– Hogyne!

– Hát ez nagyszerű! Nem akartam kérni, hiszen úgyis annyi idejét elveszem, és ez már az utolsó esték egyike.

– Nem baj – biztosította a fiatalember. – Úgysem volt semmi dolgom.

– Áldja meg az Isten azt, aki a bridzset kitalálta – szólt Pamela Potter.

Ezalatt Charlie a könyvtárban kiválasztott egy könyvet, és leült olvasni. Tíz óráig olvasott, aztán egy kis kényelmes fedélzeti séta után visszavonult a kabinjába. Azonnal elaludt, és alvása álom nélküli volt, mint azoké az embereké, akiknek semmi gondjuk a kerek világon.

Reggel nyolckor már fent volt a napos fedélzeten. Az érdekes utazás utolsó huszonnégy órája következett. Még akkor is hideg és nyugodt volt, amikor ez jutott az eszébe. Látszott a viselkedésén, hogy érzi, be fog következni, aminek be kell következnie. Később hosszú rádiógramot kapott Dufftól.

Nagyszerű hírek. Hogyan köszönjem meg? Szerezze meg a bizonyítékokat, Charlie. Különben úgyis tudom, hogy megteszi. A főnöktől táviratot kaptam, amely szerint a calcuttai ékszerészsegéd elárulta róla, hogy azelőtt Dél-Afrikában élt, mint titkos gyémántkereskedő. Az amszterdami gyémántkereskedőktől beszerzett információk szerint Kimberley környékén élt tizenhat évvel ezelőtt egy Jim Everhard nevű titkos gyémántkereskedő. Ezek az adatok talán segítenek. Gondoljon a kavicsokra. Az én balesetem következtében a Scotland Yard megbízásából New York-i emberünk, Wales utazik San Franciscóba. A kikötőben találkoznak majd, hogy a letartóztatást végrehajthassák. Öreg barátunk, Flannery is ott lesz, akárcsak régen. Sajnálom, hogy én nem lehetek ott. Gyorsan javul állapotom, hamarosan utazom én is. Éljen!

Sok szerencsét, Duff.

Chan kétszer is elolvasta a levelet, és amikor odaért, ahol Flannery kapitány volt említve, boldog mosoly derült fel széles arcán. – A sors nagyszerű rendező – gondolta. Duff üzenetét apró darabokra tépte és kiszórta.

A nap minden különösebb esemény nélkül múlt el. Késő délután Benbow kereste fel.

– Nem tudom, nem felejtette-e el, Mr. Chan, ma estére a mi vendégünk lesz. Nem tudunk meglenni maga nélkül. Hozzászoktunk már a rendőrtisztekhez a világ körül.

Chan meghajolt.

– Nagyon szépen köszönöm a meghívást, természetesen ott leszek. Be fogja mutatni filmjeit?

– Igen. Intézkedtem, hogy megkapjuk az egyik üres luxus lakosztály szalonját. Ott találkozunk kilenckor. A pénztáros kölcsönadott egy függönyt, de be kell vallanom, senki sem érdeklődik valami túlságosan.

– Én a magam részéről nagyon kíváncsi vagyok – biztosította Charlie.

– Igen, de hát a többiek. Azt hihetné az ember, hogy bolondulni fognak utána, hogy láthassák ezeket a felvételeket, hisz az ő utazásuk van rajta – sóhajtott. – De hát ez így szokott lenni. A filmező embert senki sem biztatja. Akronban bezzeg le kell zárnom majd az ajtókat, ha le akarom vetíteni ezeket a filmeket. Szóval fél kilenckor az A-kabinban.

– Nagyon kedves – felelte Charlie –, nagyon meg vagyok tisztelve.

Nyolc körül a tiszta kék eget, amely olyan sokáig mosolygott le a President Arthur útjára, hirtelen átláthatatlan függöny borította be. A hajó lassan jutott csak előre a sűrű ködben. Percenként a ködkürt mély hangja kötötte le mindenki figyelmét a hajón.

Mikor Charlie fél kilenckor benyomta az A-kabin ajtaját, már úgy látszott, hogy a csoport minden tagja együtt van. Mrs. Benbow, aki nagyon házias és fürge volt, félkörben ültette őket a fehér függöny elé. Benbow rendkívül el volt foglalva; előkészítette a vetítést.

Mialatt várakoztak, Charlie az utasok legmélyebb úti élménye felől érdeklődött. Mrs. Lucére egy idomított macskacsoport tett legmélyebb hatást, amit a nizzai Vodvill színházban látott. Mrs. Spicerre egy ruha a párizsi operában. Rossra viszont a fontainebleau-i erdők fái.

– Engem rengeteg dolog érdekelt az úton – szólalt meg Keane. – De van egy éjszaka, ami állandóan a fejemben jár. Az utolsó yokohamai éjjel. Sétálgattam a városban, és betértem egy postahivatalba. Dr. Lofton volt ott éppen és az a kis pincér, Welby, vagy hogy hívták. Kérdeztem a doktort, hogy visszamegy-e egyenesen a hajóra, de nem is válaszolt. Láttam, hogy egyedül akar maradni. Így aztán én is egyedül indultam a sötét víz irányába. A kikötő lámpáinak fénye olyan festői volt, éreztem, hogy a Keleten vagyok. – Megállt, és jelentőségteljesen nézett Loftonra, azután élesen mondta: – És éppen azon a helyen találták megölve Welbyt, mint bizonyára valamennyien tudják.

– Minden készen van, gyerekek – kiáltotta Mr. Benbow. – Mr. Kennaway, legyen olyan jó, és oltsa le a villanyt. Köszönöm. Ezeket az első képeket, mint láthatják, még közvetlenül a hajó indulása előtt vettem fel a New York-i kikötőben. Akkor még alig ismertük egymást. Azt hiszem, rajta van a képen a Szabadság-szobor is. Igen, itt van. Le a kalappal, gyerekek. Most azok következnek, amelyeket egy atlanti-óceáni utunkon vettem fel. Ezen kevesen vannak még rajta. No, itt van szegény Mr. Drake, boldogan, még nem is sejti, hogy mi következik. – És locsogott tovább, amint pergett a film. Megint látták Londont és a Broome’s Hotelt és néhány pillanatra Fenwickéket, akikkel Benbow egy utcasarkon találkozott, és szigorúan ragaszkodott ahhoz, hogy megörökítse az utókor számára. A kis emberke szemmel láthatóan védekezett a megtiszteltetés ellen. Azután a Duffról készült felvételek következtek, amint elhajtott a Broome’s Hotel elől; éppen olyan kényszeredetten szerepelt a filmen, mint Fenwick. Azután Dover, az átkelés a csatornán, Párizs, Nizza.

Mr. Benbow közönségén egyre nagyobb érdeklődés vett erőt. Amikor a nizzai képeket vetítették, Charlie hirtelen előrehajolt. A mellette ülő Tait halkan megszólította:

– Ki kell mennem, Mr. Chan – mondta –, nagyon rosszul érzem magam.

Chan még a gyenge világításnál is látta, hogy arca olyan, mint a kréta.

– Nem akarok szólni Kennaway-nak. Ez az utolsó estéje, nem szeretném zavarni. Ha lefekszem, mindjárt jobban is leszek. – Ezzel észrevétlenül kiment a szobából.

Benbow új tekercset tett a gépbe. Rengeteg felvétele volt, vég nélkülinek látszott az előadás, de a közönség érdeklődése nem fogyott. Egyiptom, India, Singapore, Kína. Ez az ember valóban meglepő intelligenciát árult el a felvételek kiválasztásánál.

Végül is befejezte a vetítést, és miután mindenki köszönetet mondott érte, a társaság elvonult. Csak Chan és Benbow maradt hátra. A detektív a kis orsókat nézegette, amikre a film fel volt csavarva.

– Nagyon érdekes este volt – jegyezte meg.

– Köszönöm – mondta Benbow –, azt hiszem, jól mulattak, ugye?

– Bizonyára – mondta Charlie –, de Mrs. Benbow, igazán ne fárassza magát most már ezzel. Az urával együtt majd én szépen felhordom a kabinjukba. – Karjára vette a sok tekercset, és az ajtó felé indult. Benbow a vetítőt cipelte utána. Lementek.

Benbow-ék kabinjában Charlie az ágyra rakta a filmeket, és az akronihoz fordult.

– Mondja, kérem, kié a két szomszédos kabin?

Benbow csodálkozva kérdezte:

– Miért akarja tudni? Mrs. Luce és Miss Pamela lakik az egyik oldalon, a másik oldalon lévő kabin üres.

– Bocsánat egy percre – mondta Chan, és kiment. De rögtön vissza is jött. – Ebben a pillanatban – mondta – mind a két kabin üres. A folyosó is teljesen elhagyatott.

– Miért? Mi jelentősége van ennek, Mr. Chan? – dadogta Benbow.

– Van egy bőröndje, aminek biztos zárja van?

– Igen – mutatott Benbow a sarokban egy hatalmas utazóládára.

– Az a tiszteletteljes kérésem, hogy tegye be ezeket a filmeket abba a ládába, és jól zárja be.

– Szívesen. De miért, hiszen nincsen itt senki sem…

Chan kis szemei még szűkebbre húzódtak.

– Azt sosem lehet tudni – jegyezte meg. – Nagyon bántana, ha szeretett szülővárosába úgy érkezne meg, hogy egy fontos tekercsét nélkülözni lenne kénytelen. Mondjuk, például éppen azt a tekercset, amelyen a nizzai felvételek vannak.

– Mit jelent ez, Mr. Chan? – kérdezte Benbow.

– Bocsánat, de valamit még meg kell kérdeznem. Vissza tudna-e emlékezni a nizzai felvételek pontos idejére?

– A Promenade des Anglaise-en készült felvételt gondolja? – Benbow előhalászott a zsebéből egy kis összegyűrt papírdarabot, és nézegetni kezdte. – Ezt a filmet február 21-én reggel vettem fel.

– Remek alaposság – lelkesedett Chan. – Nagyon hálás vagyok, de most igazán rakjuk el valamennyi tekercset, majd én segítek. Igen, ez törékeny zár, ez a másik sokkal erősebbnek látszik – aztán menni készült. – Mr. Benbow, nagyon le vagyok kötelezve önnek, elsősorban azért, hogy ilyen sok képet vett fel, azután, hogy azokat nekem is megmutatta.

– Ugyan, miért – persze hogy… – udvariaskodott zavartan Benbow.

Chan egyenesen a legfelső fedélzetre ment, a rádiószobába. Egy percig gondolkozott, azután a következő üzenetet írta:

Sergeant Wales és Captain Flannery, Hall of Justice, San Francisco. Késedelem nélkül kérjék meg a Scotland Yardot, szerezzék meg Jimmy Breen nizzai angol szabótól (Promenade des Anglais, Nizza, Franciaország) pontos személyleírását annak az embernek, aki munkával bízta meg február 21-én vagy valamelyik nap e körül. Kérdezzék meg, milyen természetű munkával bízta meg. Holnap reggel a kikötőben való találkozást várja Charlie Chan felügyelő.

Megkönnyebbült szívvel tért vissza Chan az alsó fedélzetre, és gondolatokba merülve kezdett sétálni. Nyirkos, csepegő, ragadós köd vette körül a hajót minden oldalról. Az előző napokban követett szokásával ellentétben az elhagyatottabb részen sétált, míg az utasok inkább a fényesen kivilágított közös termekben tartózkodtak. Kétszer is körüljárt már a fedélzeten, elégedetten önmagával és az egész világgal. Most harmadszor akart átmenni a hátsó részen, amelyet teljes sötétség takart. Ekkor hirtelen jobboldalt az árnyékban fekete figurát látott megmozdulni, ugyanabban a pillanatban egy revolver villanását látta. Le kell szögezni, hogy mire a lövés eldördült, már rohant is a sötét alak felé. A lövés pillanatában levetette magát a padlóra, és úgy maradt mozdulatlanul. Menekülő léptek lopakodó nesze hallatszott, aztán percnyi ijesztő csönd. A hajópénztáros szava szakította meg a csendet, amint Chan fölé hajolva mondta.

– Az Istenért, felügyelő úr, mi történt itt?

Chan felült.

– Egy perce a fekvő helyzetet tartottam célszerűbbnek – mondta.

– Valaki rálőtt önre? – kérdezte a pénztáros.

Chan lassan feltápászkodott.

– Ne féljen – mondta –, az az ember, aki ezt a lövést leadta, abban a percben, amint holnap a hajó kiköt, a rendőrség kezére kerül.

– De mi lesz ma éjjel?

– Nincs semmi ok a riadalomra. Valami azt súgja nekem, hogy nem is akarta eltalálni a célpontot. Gondoljon csak a célpont nagyságára és arra, hogy ez a fegyver azelőtt sohasem hibázott.

– Szóval csak figyelmeztetés akart volna lenni – mondta a hajóstiszt megkönnyebbülten.

– Valami olyasféle – mondta Charlie, és továbbindult. Amint az ajtóhoz ért, Mark Kennaway szaladt elébe. A fiatalember arca sápadt volt, haja zilált.

– Mr. Chan, azonnal velem kell jönnie.

Kennaway a kabin felé vezette, amelyet megosztott Taittel, és benyomta az ajtót. Tait látszólag élettelenül feküdt ágyán.

– Szegény ember, megint elővette a rohama – mondta Chan.

– Nyilván – mondta Kennaway. – Egy perccel ezelőtt jöttem be, és itt találtam. De nézze csak, mit jelenthet ez. Hallottam, hogy valaki magára lőtt, és most nézzen ide.

Az ágy mellett a földre mutatott. Egy revolver feküdt ott.

– Még meleg – kiáltott fel a fiatalember. – Én megfogtam az előbb, még meleg.

Charlie hanyagul nyúlt utána.

– Igen – mondta–, áttüzesedett. Hiszen csak egy perccel ezelőtt fogták rá az én terjedelmességemre.

Kennaway leroskadt saját ágya végére, és kezébe temette arcát.

– Tait – mormolta –, te jó Isten, Tait.

– Igen – bólintott Charlie –, Mr. Tait ujjlenyomatai kétségtelenül fellelhetők lesznek majd a revolver agyán.

Aztán lehajolt és kihúzta Kennaway táskáját az ágy alól. Egy pillanatig az ártatlannak látszó Calcuttái cédulára bámult. Aztán megtapintotta az ujjaival. Közepe táján egy kis szakadás, valamivel talán hosszabb, mint a kulcs, aztán a vastag papír vissza volt ragasztva a helyére. Egy kis darabon még ragadós is volt.

– Szép munka – jegyezte meg a detektív. – Pontosan úgy történt, ahogy gondoltam, a kulcs eltűnt.

Kennaway riadtan nézett körül:

– De hol lehet? – kérdezte.

– Ott, ahol szerintem is lennie kell – felelte Charlie. – Annál az embernél, aki egy perccel előbb rám sütötte a revolverét.

A fiatalember tekintete a másik ágyra meredt.

– Azt hiszi, nála van?

– Nem – válaszolta Charlie, és megrázta a fejét. – Nem, nincsen Mr. Taitnál, hanem annál a kegyetlen gyilkosnál, aki nem átallotta még szegény barátunk szerencsétlen betegségét is felhasználni saját céljaira. Annál, aki idejött a kulcsért, itt találta az eszméletlen Mr. Taitot, és rögtön látta a lehetőségeket. Aki kirohant, rám lőtt, aztán visszarohant ide, és miután rányomta Tait kezét az ujjlenyomatok végett a revolverre, céltudatosan eldobta itt a revolvert a földre. Ez egy okos gazember, olyan ravasz, amilyennel még nem is találkoztam. Rendkívül nagy örömömre fog szolgálni, hogy holnap reggel öreg barátom, Flannery kapitány kezére adhatom.

XXII. FEJEZET

A HALÁSZAT IDEJE

Kennaway arcán mérhetetlen megkönnyebbülés látszott, amikor felkelt. Charlie zsebre vágta a revolvert.

Chan az ajtó felé indult.

– Természetesen egy szót sem fog szólni semmit abból, amit itt közöltem. Még hátravan az elfogatás, azt hiszem, a mi üldözött vadunk még nem fogott gyanút. Hadd gondolja, hogy ez a kis fogás sikerült.

– Értem – felelte Kennaway –, számíthat rám – és kezét az ügyvéd szívére tette. – Úgy látszik, talán mégis épségben haza tudom szállítani Mr. Taitet. Azután pedig – soha többé nem vállalok ilyen állást.

Chan kinyitotta az ajtót.

– Csak egy percre még, felügyelő úr, kérem. Ha véletlenül találkozna Miss Potterrel, legyen szíves kérje meg, hogy várjon egy kicsit rám. Amint Mr. Tait elalszik…

– Jó – mosolygott Chan –, szívesen továbbítom az üzenetet –, s ezzel kilépett a folyosóra, és behúzta az ajtót maga mögött.

A hajó kapitánya a lépcsőkön várta.

– Éppen most hallottam, hogy mi történt – mondta. – A kabinomban van még egy hálóhely, szeretném, ha ott aludna ma éjjel.

– Rendkívül meg vagyok tisztelve – hajolt meg Charlie –, de azt hiszem, nincs szükség ilyen kitüntetésre.

– Mit ért kitüntetés alatt? Ezt én kizárólag saját érdekemben teszem. Nem akarok szerencsétlenséget a hajómon. Várom a kapitányi kabinomban. Ez kapitányi parancs.

– Aminek, úgy látszik, engedelmeskedni kell – egyezett bele Charlie.

Pamela Pottert a hall egyik sarkában olvasgatva találta. A lány letette könyvét, és élénk érdeklődéssel nézett rá.

– Csakugyan magára lőttek?

Charlie vállat vont.

– Egy kis figyelmeztetést kaptam csak egyik útitársamtól. Ne törődjön vele. Üzenetet hoztam magának. Mr. Kennaway kéri, hogy várjon még egy kicsit itt rá.

A leány nem szólt egy szót sem.

– Nagyon kedves fiú – mondta Charlie.

– Mindig bosszant engem – felelte csökönyösen a lány.

Charlie mosolygott.

– Nem csoda, hogy neheztel rá. Az én kedvemért nem várna rá mégis, és nem hagyná magát még egyszer utoljára bosszantani?

– Lehet – felelte –, de csakis a maga kedvéért.

Ahogy Chan elment, újra elővette könyvét. Aztán megint letette. Nyakába vett egy sálat, és kilépett a fedélzetre.

Ezen az éjszakán a Csendes-óceán meghazudtolta a nevét. Fekete volt, haragos és viharos. A leány előrement a korlátig, és belebámult a sötétbe. A ködkürt rövid időközönként nyugtalanító hangon szólalt meg valahol a feje fölött. Hirtelen Kennaway tűnt fel mellette.

– Halló! – köszöntötte. – Amint látom, Mr. Chan átadta az üzenetemet.

– Úgysem mentem volna még le a kabinomba – felelte a lány. – Sohasem tudok aludni, ha ez a kürt dudál.

– Kedves, öreg tülök, mi? – mondta Kennaway. – Egyszer gyerekkoromban karácsonyra kaptam egy trombitát. Az volt a jó világ.

– Mitől ez a nagy jókedv? – kérdezte a lány.

– Rengeteg okom van. Először is, eddig minden este búsultam, és most rájöttem, hogy semmi értelme. Minden nagyszerűen van. Holnap partot érünk, Mr. Taitot várja a fia és én felszabadulok.

– Ez nagyszerű lesz, ugye?

– Mondhatom, nagyszerű. És ha reggel már esetleg nem látnám…

– Ó, biztosan lát még.

– Csak azt akartam mondani, hogy nagyon jó volt, hogy megismerhettem magát. Maga nagyon aranyos volt, tudja. Elbájoló. Nem is tudom, mit csináltam volna maga nélkül ezen az úton. Sokat fogok gondolni magára, de leveleket, azt nem, gondoljon csak… – A ködkürt megint megszólalt fölöttük. Kennaway érthetetlen szavakat kiabált. A lány fölnézett rá, nagyon szeretnivalónak és ellenállhatatlannak látszott. A fiú karjába kapta, és megcsókolta.

– Rendben van – mondta a lány. – Ha…

– Mi van rendben? – kérdezte a fiú.

– Hogy feleségül megyek magához, ha el akar venni. Vagy nem ezt mondta az előbb?

– Nem pontosan ezt.

– Akkor, úgy látszik, tévedtem. Nem lehet jól hallani. De úgy értettem, mintha azt mondta volna: feleségül…

– Azt mondtam, hogy remélem, majd feleségül megy egy kedves fiúhoz, és boldog lesz.

– Ó, hát akkor bocsásson meg, kérem.

– De nézze csak. Komolyan gondolja, hogy hozzám jönne feleségül?

– Minek erről beszélni? Hiszen nem kért meg.

– De meg fogom kérni. Most, azonnal, kérem!

A hajókürt megint felharsant. Kennaway azonban már nem pazarolta az időt fölösleges szavakra. Csak akkor engedte el a leányt, amikor a kürtölés megszűnt.

– Hát maga igazán törődik velem? – kérdezte a lány.

– Egészen belebolondultam magába, de biztosra vettem, hogy visszautasít. Ezért nem mertem megkérni. Ugye, nem utasít vissza?

– Micsoda nevetséges gondolat – mondta a lány.

– Csodaszép éjszaka – mondta a fiú, és valóban olyannak találta. – Tudok két széket a hátsó fedélzetnek egy sötétebb sarkában.

– Azok már Hongkong óta ott vannak – mondta a lány, és elmentek megkeresni a székeket.

Amint mentek, a sűrű, csepegő ködön át újult erővel szólalt meg a ködkürt.

– Az a fickó, aki ezt kezeli – mondta Kennaway –, nagyon meg lesz lepve holnap. Jó borravalót fog kapni tőlem.

Ezalatt a kapitány szokatlan kabinjában Charlie Chan ébren feküdt ágyában, és azon gondolkodott, hogy vajon valamennyi tengeri medve ilyen hangosan horkol-e, mint ez itt mellette.

Reggel arra ébredt, hogy kopognak a kabin ajtaján, és csodálkozva látta, hogy kabintársa már teljesen készen van, felöltözött. A kapitány rádiógramot vett át egy izgatott boytól, és átnyújtotta Channek.

– Flannery kapitánytól, a San Franciscó-i rendőrségtől jött – mondta Chan, miután elolvasta. – Ő és a Scotland Yard-i Wales a bevándorlókat ellenőrző hajón lesz.

– Jó – felelte a kapitány –, minél előbb, annál jobb, már amennyire énrám tartozik a dolog. De csodálom magát, felügyelő úr. Nem lett volna jobb, ha zár alá vesszük barátunkat addig, amíg ők megérkeznek?

Charlie a fejét rázta.

– Nem, köszönöm, ez nem szükséges. Én azt tartom, jobb, ha végig nem gyanakszik. Mr. Tait kétségkívül az egész reggelt a kabinjában fogja tölteni, és én azt fogom híresztelni a Lofton-csoport tagjai között, hogy ő a mi emberünk. Azt hiszem, hogy az igazi vad ennek hallatára még elővigyázatlanabb lesz.

– Igaza van – bólintott a kapitány. – De azért utasítani fogom második tisztemet, hogy tartsa szemmel a maga emberét, amíg rendőrkézre nem kerül. Láttunk már olyant, hogy valaki eltűnt a hajóról.

– Ez bölcs intézkedés – mondta Charlie. – Nagyon köszönöm a segítségét. – Mialatt beszélt, kapkodva öltözködött, és nemsokára táskával a kezében az ajtó felé tartott.

– Majd a saját kabinomban hozom rendbe magamat. Nagyon köszönöm az éjszakai szállást.

– Szóra sem érdemes. Hanem maga, felügyelő úr, derekasan megdolgozott. Ezért a munkáért sok dicséretet kell kapnia.

Chan vállat vont.

– Ha vége van az ebédnek, ki értékeli a kanalat? – válaszolta, és lement a kapitány lakosztályából. A köd gyorsan foszladozott, és keleten már a nap próbálkozott az égen.

A kabinjában aztán különös gondossággal tette meg Charlie az előkészületeket az elkövetkező napra. Mielőtt reggelizni ment, benézett a kabinba, amelyben Tait és Kennaway lakott. Mindketten fent voltak már, és az ügyvéd sokkal jobban nézett ki.

Chan gyorsan elmondta neki tervét, és az ügyvéd készséggel beleegyezett.

– Rendelkezhet velem – mondta. – Mindent szívesen megteszek, csak elcsíphesse. De ugye, mielőtt kiszállunk, közölni fogja a csoport tagjaival az igazságot.

– Természetesen – felelte Chan.

– Akkor csak rajta. Azt mondja, hogy máris megvan az embere? Én nem tételezem föl…

– Majd később, kérem – mosolygott Charlie, és már ment is.

Reggeli után a pénztárossal találkozott a fedélzeten.

– Az ön számára megkaptam a partraszállási engedélyt – jelentette –, de hogy Kashimóval mi lesz, nem tudom. Még sohasem volt az Egyesült Államokban, és valószínűleg nincs semmiféle okmánya. Mint potyautas jött a hajóval. Már ezt is nehéz volt elintéznem. Legjobb lenne, ha azonnal visszamenne. A kikötőben van egy másik hajónk, ami ma délután kettőkor indul vissza. Egyszerűen áttesszük majd arra, azzal az utasítással, hogy tegyék le Honoluluban.

Chan bólintott.

– Én beleegyezem ebbe, és kétségtelenül Kashimo is. Munkáját elvégezte – nagyon jó munkát végzett –, és különben is a honvágy jelei mutatkoznak rajta. Tudom, hogy szívesen siet vissza, hogy főnöke elismerését mielőbb átvehesse. Kérem, intézze úgy, hogy mint rendes utas mehessen. Én fedezem a költségeit.

Az elfoglalt pénztáros bólintott, és tovább sietett. Néhány lépésre odébb a fedélzeten a detektív Stuart Viviannal találkozott. A San Franciscó-i a korlátnál állt gukkerrel a kezében. A gukker üres tokja szíjon lógott le válláról.

– Jó reggelt – köszönt. – Épp az előbb láttam egy pillanatra egy darabkát az Orosz dombból. Esküszöm, sosem voltam még ilyen boldog, hogy láthatom.

– A fáradt szemnek semmi sem olyan becses, mint az otthon megpillantása – jegyezte meg Charlie.

– Igaza van. Én már hetek óta torkig vagyok ezzel a túrával. Már régen elszakadtam volna a társaságtól, de nem mertem, nehogy a társaság azt gondolja… De éppen most jut eszembe. Az a hír van elterjedve, hogy ön rájött, ki a gyilkos.

Charlie bólintott.

– Nehéz küzdelem volt.

– Bizonyára. És mondja, kérem, a neve még titok?

– Egyáltalában nem. Mr. Tait teljes felhatalmazást adott a hír nyilvánosságra hozására.

– Tait? – kiáltott fel Vivian. – Egy percre elcsöndesedett. – Ez aztán érdekes, mi? – Az órájára nézett. – Búcsú-összejövetelt tartunk tíz perc múlva az olvasóban. Lofton kiosztja a jegyeket azoknak, akik tovább utaznak San Franciscóból. Azt hiszem, egyben utolsó áldását adja a társaságra. De milyen riadalmat fog okozni ez a hír.

– Én is azt hiszem – mosolygott Chan, és lement a fedélzetről.

Tíz perccel később a hajó gépei elcsendesedtek, megálltak a szürke tengeren, hogy bevárják a vám– és bevándorlási bizottság embereit.

Mikor a kis motoros megérkezett, Charlie a hágcsó felső részénél állt. Hamarosan feltűnt Flannery piros arca és széles válla.

– Halló! Itt vagyok! – kiáltott a rendőrtiszt. – Ez az én öreg barátom, Chan, úgy éljek!

Megszorították egymás kezét. Flannery mögött, mint valami hegység, úgy magaslott valaki.

– Wales – mondta Flannery –, a Scotland Yard kiküldöttje.

– Nagyon meg vagyok tisztelve – szólt Charlie.

– Mi a legújabb híre Duffról – kérdezősködött Wales.

– A biztos javulás útján van – közölte Charlie –, és ha már Duffról beszélünk, ugyebár, ön őt képviseli a Hugh Morris Drake-féle londoni gyilkosság ügyében?

– Igen. Ezért vagyok itt.

– Akkor bátor leszek önnek átadni a tettest – felelte Chan. – De hogy ne keltsünk a kelleténél nagyobb feltűnést, kieszeltem egy kis tervet. Nem jönnének velem?

Egy kabinba vezette őket, melynek száma 119 volt. Bent néhány szalmafonatú székre mutatott, és intett, hogy üljenek le. Két ágy volt a kabin két oldalán, mindegyik mellett poggyászhalmaz.

– Ha egy kicsit várakoznak itt, az üldözött vad önként fog idejönni önökhöz. Egyet szeretnék csak tudni még. Megkapták tegnap esti üzenetemet?

– Igen, megkaptuk – felelte Wales –, és rögtön érintkezésbe is léptem a Scotland Yarddal. Odaát, mint tudja, éppen reggel volt, s néhány óra múlva már itt is volt a válaszuk. Elég kimerítő válasz. Jimmy Breen azt közölte megbízottunkkal, hogy a maga embere február 20-án egy kabátot vitt javíttatni, és másnap ment be érte. Egy szürke ruhának a kabátja volt, és a jobb oldali zsebe volt elszakadva.

– Igen – bólintott Charlie. – Február 7-én egy öreg éjjeliőr szakította el a londoni Broome Hotel folyosóján. A gyilkosnak csak el kellett volna dobni ezt a kabátot. De valahogyan nem természete az elhajigálás, és különben is biztonságban érezte magát. Fogadni mernék, hogy feladta Londonból Nizzába a saját címére, azután beadta Mr. Breenhez. Nagyszerű választás volt. Már sok szabó cégtábláján láttam a láthatatlan műstoppolás jelzést, de Mr. Breen valóban úgy stoppolta meg ezt a kabátot, hogy nem lehet észrevenni a szakadást. De hagyjuk. Szavakkal nem lehet rizst főzni. Várják meg itt a bűnöst – mondta, és eltűnt a szobából.

Együtt találta nagy izgalomban a Lofton-csoportot, természetesen Tait kivételével, a könyvtárszobában. A szobába vezető egyetlen ajtónál Charlie a másodtiszttel találkozott. A detektív néhány szót váltott vele.

– Kérem, emberek – kiabálta a tiszt –, a poggyászt itt, a hajón vizsgálják meg. A vámhivatal emberei már itt is vannak, szíveskedjenek a kabinjaikba fáradni.

Mark Kennaway és Pamela Potter mozdult meg elsőnek. Mind a ketten vidámak voltak.

– Látjuk még egymást később, ugye, Mr. Chan – nevetett rá a fiú. – Nagy újságunk van a maga számára.

– Ezt szeretem hallani – felelte Charlie, de arca komoly volt.

Minchin és a felesége jöttek ki aztán.

– Ha nem látnám már önöket – mondta Charlie kezet fogva velük –, kérem, adják át üdvözletemet a kis Maxynak.

– Meg fogom neki mondani, felügyelő úr – mondta a bandita. – Maga olyan hekus, akit szívesen láttam. Viszontlátásra.

Keane és Lofton közeledett, de Charlie nem várta meg őket. A második tisztet az ajtónál hagyva elsietett. Ezalatt a 119-es kabinban Flannery kapitány és a Scotland Yard embere egy kicsit nyugtalankodni kezdett. Az utóbbi felkelt, és aggódva járt fel és alá.

– Remélem, minden rendben megy – mormolta.

– Ne búsuljon – mondta Flannery nyugodtan. – Charlie Chan a legjobb detektív a Golden Gate-től nyugatra.

Kinyílt az ajtó. Flannery talpra ugrott. Vivian állt az ajtóban.

– Mi ez? – támadt rájuk.

– Jöjjön csak be – szólt a rendőrtiszt. – Csukja be az ajtót gyorsan, és lépjen ide. Kicsoda maga?

– Vivian a nevem, és ez az én kabinom. De hogy képzelik azt, hogy parancsolgathatnak nekem?

– Hivatalosan mondom, üljön le, és maradjon csendben.

Vivian kényszeredetten engedelmeskedett. Wales Flanneryre nézett.

– Biztosan az utolsó lesz az – jegyezte meg.

– Figyeljen – suttogta Flannery.

Kint a folyosó kemény padlóján egy bot ütemes kopogása hallatszott. Tap, tap, tap.

Kinyílt az ajtó, és Ross lépett be rajta. Egy pillanatig érdeklődve nézett körül, aztán hirtelen az ajtóra pillantott. Charlie Chan állt ott, és elfödte az egész nyílást, amint a két félfa közé állt.

– Mr. Ross – mondta Charlie –, most kezet fog Flannery kapitánnyal, aki a San Franciscó-i rendőrséget képviseli itt. – A kapitány megragadta Ross kezét. Chan előrelépett, és gyorsan megmotozta.

– Úgy látom – mondta –, hogy a fegyverraktár, amit az úton annyiszor igénybe vett, kifogyott.

– Mit ért ezalatt? – kérdezte Ross támadó hangon.

– Sajnos azt, hogy Flannery kapitánynak parancsa van az ön letartóztatására.

– Letartóztatás?

– Igen. A Scotland Yardtól kapott utasítást, hogy tartóztassa le önt, mint a londoni Broome Hotelben meggyilkolt Hugh Morris Drake gyilkosát.

Ross kihívóan nézett rá.

– Azután más dolgokért is – folytatta Chan. – Honywood meggyilkolása Nizzában, Sybill Conway meggyilkolása San Remóban, Welby detektívé Yokohamában, a honolului merénylet Duff felügyelő ellen. Gyilkolva a világ körül – Mr. Ross.

– Nem igaz – hördült fel Ross.

– Majd meglátjuk. Kashimo! – kiáltott most Chan.

Egy piszkos kis figura gurult elő az egyik ágy alól. A kis japán tele volt szálakkal, pihékkel, porral. Chan felsegítette.

– Egy kicsit elzsibbadhattál, Kashimo – mondta –, de nem tudtalak előbb kiszabadítani. Flannery kapitány, a keleti invázió kezd veszedelmessé válni. Engedje meg, hogy bemutassam Kashimo rendőrtisztet a honolului rendőrségről. – Aztán a fiúhoz fordult: – Mondd csak, túlságosan sok volna azt remélni, hogy tudod, hol van most az a fontos kulcs?

– Tudom, hogy hol van – felelte büszkén a kis japán. Azzal térdre vetette magát, Ross jobb nadrágszárának hajtásából előhúzta a kulcsot, és diadalmasan mutatta fel.

Charlie átvette.

– Hogy mi ez? Ez egy páncélszekrény kulcsa valamelyik bankból, a száma 3260. Bizony, Mr. Ross, jobb lett volna, ha elhajítja valahol. De persze félt, hogy enélkül nem jut hozzá majd az értékeihez. – Ezzel átadta a kulcsot Walesnek.

– Ez elegendő bizonyíték a bíróság számára – jegyezte meg megelégedéssel az angol.

– A kulcsot idecsempészték – ordított Ross. – Mindent tagadok.

– Mindent? – kérdezte Charlie csodálkozva. – Tegnap még együtt néztük Mr. Benbow filmjeit. A lepergetett filmen maga éppen egy boltajtón lép ki Nizzában. Azt hiszi, hogy ez elkerülte figyelmemet? De még ha ez meg is történhetett volna, akkor is már napokkal előbb tudtam, hogy maga a bűnös.

– Micsoda? – Ross nem tudta leplezni meglepetését.

– Majd mindjárt megmagyarázom. De egyelőre Nizzánál tartunk. Jimmy Breen, a szabó emlékezett. Emlékezett a szürke kabátra, ami a jobb zsebénél volt elszakadva.

Ross beszélni akart, de a detektív fölemelte kezét.

– A kártyái bizony rosszul állnak – mondta. – Maga ügyes ember, sokat is tart magára, bizonyára nehéz elhinnie, hogy hibázott valahol. Pedig hát mégis ez a helyzet. Ügyes, ó, igen, nagyon ügyes volt akkor, amikor elrejtette a kulcsot Mr. Kennaway táskájára. Egy olyan táskára, amit természetesen az ágy alá löktek, és biztosra vehette, hogy ott is hagyják a kiszállásig. Az is ügyes dolog volt, hogy levette a botja gumivégét, aztán a botot a másik kezébe fogta, számítva arra, hogy valakinek az éles szeme majd csak észreveszi ezt is. Annyian voltak gyanú alatt, hogy szándékosan akart gyanúba kerülni, hogy aztán meggyőző módon igazolja magát. Mert el kell ismernem, így csinálta. Azután tegnap este megint rendkívül ügyes volt. Rám sütött egy revolvert, aztán a még füstölgő fegyvert ledobta szegény Tait mellé. Ez nagyon kegyetlen cselekedet volt, de hát maga már ilyen kegyetlen ember. Csakhogy teljesen haszontalan dolog volt, mert én már előbb tudtam, hogy maga a gyilkos.

– Na ne mondja – gúnyolódott Ross –, ugyan honnan tudta?

– Onnan, hogy volt egy pillanat, amikor nem is volt olyan ügyes, Mr. Ross. Ez a pillanat a Maxy Minchin vacsoráján következett be. Maga beszédet mondott ott. Rövid beszéd volt, de mégis volt benne egy szó, egy vigyázatlan kis szó. És ez a szó elárulta.

– Igazán? És milyen szó volt az?

Charlie egy kis kártyát vett elő, és valamit felírt rá.

Átnyújtotta Rossnak:

– Tartsa meg emlékül –mondotta.

Az ember rápillantott. Az arca hirtelen elsápadt, és megöregedett. Apróra tépte a kártyát, és elszórta.

– Köszönöm – mondta keserűn –, de nem gyűjtök emlékeket. Well, most mi következik?

XXIII. FEJEZET

A HÁLÓ SZÁRÍTÁSÁNAK IDEJE

Ezután az következett, hogy a vámtiszt kopogott, és ebben a feszült levegőben is elvégezte úgy Vivian, mint Ross poggyászának átvizsgálását. Egy hajóinas jött utána, aki levitte a táskákat. Vivian kisurrant, és Kashimo, miután néhány szót váltott Charlie-val, szintén távozott.

Flannery kapitány zsebkendőt vett elő, és megtörülgette homlokát.

– Kezd melegem lenni itt lent – mondta Walesnek. – Vigyük fel ezt a jómadarat az olvasóba, ott hallgassuk meg, mit tud felhozni védelmére.

– Nincs semmi mondanivalóm – jelentette ki Ross mogorván.

– Igazán? Láttunk mi már olyant is, aki a maga helyzetében megváltoztatta az álláspontját.

Flannery ment elöl, mögötte Ross és aztán Wales. Charlie volt a hátvéd. A lépcsőn Kennaway-vel találkoztak. Charlie megállt egy percre.

– Megvan az emberünk – mondta.

– Ross? – kiáltott fel Kennaway –, jó Isten!

– Szeretném, ha elmondaná a csoport tagjainak, hogy tisztázzuk szegény Tait nevét.

– Figyeljen ide – mondta a fiatalember –, gyorsabban rohanok, mint Nurmi.

Mikor felértek a nyílt fedélzetre, Charlie megállapította, hogy újra megy a hajó. Jobb oldalt látszottak már a Presidio alacsony épületei és szemben az Alcatraz sziget erődítményei. Körülötte a hajó utasai búcsúzkodtak.

Flannery és Wales zsákmányával az elhagyott olvasóban ült.

Charlie betette maga mögött az ajtót, és a kinti lárma halk morajjá enyhült. Mikor a kínai odajött a kis csoporthoz, Ross keserű gyűlölettel nézett rá.

– Jobb volna, ha magától kezdené – mondta Flannery. De Ross válasza csupán egy megvető pillantás volt.

– A kapitány jót akar magának – jegyezte meg Wales barátságosan. Az ő módszerei sokkal nyájasabbak voltak, mint Flanneryé. – Egész működésem alatt nem találkoztam még ilyen esettel, amikor bizonyítékok dolgában – hála Chan felügyelőnek – ilyen jól állnánk, mint most. Kötelességem figyelmeztetni, hogy mindent, amit mond, esetleg ön ellen használunk föl. Az a véleményem, hogy tiltakozni akar a bűn ellen.

– Amit nem követtem el – csattant föl Ross.

– Ugyan, ugyan, nemcsak a kulcs van meg, hanem a szabó vallomása is, aki…

– Igen, de mi van a motívumokkal? – És felemelte a hangját. – Nem adok semmit a kulcsaikra és kabátjaikra, hiszen semmivel sem tudják megmagyarázni a gyilkosságot. Ez a legfontosabb, ezt maguk is jól tudják. Én azelőtt sohasem láttam azokat az embereket, akiket állítólag meggyilkoltam. Én az Egyesült Államok nyugati részében laktam hosszú éveken át. Én…

– De bizony van egy nagyon is nyilvánvaló magyarázat, Mr. Ross – mondta Wales udvariasan.

– Azazhogy inkább Mr. Everhardot kellett volna mondanom. Azt hiszem, Jim Everhard.

Az ember arca ólomszürkévé vált, és úgy látszott, rögtön összeesik.

– Igen, bizony, Mr. Everhard vagy Ross, ahogy parancsolja – folytatta Wales. – Azoknak az adatoknak alapján, amiket a Scotland Yard néhány nappal ezelőtt kapott, a gyilkosság háttere is teljesen tisztázva van. Minket nem is izgattak a motívumok, minket csak a személyazonosság megállapítása érdekelt. Chan felügyelő úr ezt a munkát remekül elvégezte. Ha majd a bíróság a motívumok felől érdeklődik, akkor csak el kell mondanunk, hogy Dél-Afrikából hogyan szöktette meg a maga kedvesét Honywood.

– A gyémántjaimat és a leányt. De az éppen olyan gonosz volt, mint ő. – Félig felemelkedett a székről, aztán visszaesett, és hirtelen elhallgatott.

Wales Charlie-ra nézett. A tekintetük találkozott, de nem árulták el a hatást, amit Ross szavai keltettek bennük.

– Maga tizenöt évvel ezelőtt Dél-Afrikába vándorolt – folytatta Wales –, mint egy operett–társulat hegedűse. Sybill Conway volt a primadonna, és maga beleszeretett. De ő nagyon ambiciózus volt, sok pénzt akart, sikereket, sztár akart lenni. Maga akkor egy kis örökséghez jutott, csak ahhoz volt elég, hogy valahogy belekeveredjen egy üzletbe, egy piszkos mesterségbe, bekerüljön a törvénytelen gyémántkereskedők közé, akik a bennszülött tolvajoktól vásárolják össze a drágaköveket. Egy év alatt két kis zacskó telt meg ezekkel a lopott drágakövekkel. Sybill Conway ekkor megígérte, hogy feleségül megy magához. Amikor egyik utolsó körútját tette a közeli gyémántmezőkön, ezt a két zacskót Capetownban hagyta a kedvesénél. S amikor visszajött.

– Akkor láttam meg őt – fejezte be Ross. – Walter Honywood Swan, ez volt a neve. A kis szalonban találtam, abban a házban, ahol Sybill Conway lakott.

– A fiú – mondta Wales – a dél-afrikai rendőrség alkalmazottja volt.

– Igen, tudtam, hogy a rendőrség embere. S amint elment, rögtön megkérdeztem Sybillt, hogy mit jelent ez. Azt felelte, hogy a fickó gyanút fogott, és utánam érdeklődött, s hogy legjobb volna, ha azonnal elmennék. Ő aztán utánam jön, amint a színházi szezonnak vége. Aznap indult egy hajó Ausztráliába. Sürgetett, hogy azzal menjek. És a sötétben a fedélzeten, közvetlen a hajó elindulása előtt, odacsúsztatta a két kis zacskót. Éreztem benne a köveket, de nem mertem megnézni. Még búcsúzóul megcsókolt, aztán elváltunk. Mikor már jó messzire voltunk, bementem a kabinomba, és megnéztem a zacskókat. Ezek voltak a bőrzacskók, telitömve több mint száz különböző nagyságú kaviccsal. Tönkre voltam téve. Ő többre becsülte azt, mint engem, és engem elárult.

– Így került Ausztráliába – nógatta barátságosan Wales. – Ott hallotta azután, hogy Sybill Conway és Swan összeházasodott, és hogy Swan magát Walter Honywoodnak nevezi. Írt nekik, és megígérte, hogy megöli mindkettőjüket. De hát maga tönkrement, és őket nehéz volt elérni. Az évek múltak, végül is az Egyesült Államokba vetődött. Sikerültek a dolgai, tekintélyes polgárrá vált. A régi bosszú nem izgatta többé. Aztán egyszerre hirtelen fölébredt.

Ross fölpillantott. Szemeit elfutotta a vér.

– Igen – mondta lassan –, újra föltámadt.

– Hogyan történt ez? – kérdezte Wales. – Talán a sebesülése után? Mikor ott feküdt tehetetlenül, egyedül, rengeteg gondolkodásra való idővel?

– Igen, és volt miről elgondolkoznom – kiáltott fel Ross. – Az egész eset olyan világosan elevenedett fel előttem, mintha tegnap történt volna. Mit tettek velem? És én hagytam őket elmenekülni. – Vadul nézett körül. – Én mondom maguknak, ha valaha egy embernek joga volt…

– Azt talán mégsem – tiltakozott Wales. – El kellett volna temetnie a múltat. Ma is boldog ember lehetne, ha ezt tette volna. Ne várjon irgalmat erről az oldalról. Joga volt megölni Drake-et?

– Tévedés volt. Nagyon sajnálom. Sötét volt a szobában.

– És Welby detektívet? A legkedvesebb fiút, akit valaha ismertem?

– Meg kellett tennem.

– És a kísérlet Duff elpusztítására?

– Nem akartam megölni. Ha akartam volna, meg is teszem. Csak félre akartam állítani egy kis időre.

– Maga irgalmatlan és kegyetlen volt, Ross – mondta keményen Wales –, és ezért fizetnie kell.

– Ezt jól tudom.

– Mennyivel jobb lett volna magának – folytatta Wales –, ha nem kísérli meg azt az elkésett bosszút. De maga megpróbálta kielégíteni. Amikor lábra tudott állni, mint kiderült, minden pénzét, értékét összeszedte, otthagyta Tacomát, és minden vagyonát egy idegen város széfjében hagyta. Hogy hol? Majd mindjárt megtudjuk. Aztán New Yorkba indult, hogy Honywoodékat megtalálja. Walter Honywood éppen világkörüli útra készülődött. Maga is jegyet váltott erre az útra.

– A Broome’s Hotelben kísérelte meg először a gyilkosságot. Szörnyű tévedés volt. De maga nem hagyott fel tervével. Elküldte kabátját Nizzába, ahol kijavították. Az óralánca egy részét és egyik széfkulcsát elveszítette. Sokat töprengett biztosan, hogy eldobja-e a másik kulcsot. Tudta, hogy a Scotland Yard minden lehetőt el fog követni, hogy megtalálja a 3260-as számú széfkulcs tulajdonosát. Viszont hogyan mehetett volna be egy bankba, ahol tulajdonképpen senki sem ismeri, azzal, hogy mind a két kulcsát elvesztette? Minden reménye, hogy értékeit valaha is visszakaphassa, ehhez a kulcshoz volt kötve. A csoport tovább utazott. Walter Honywood most már ismerte magát, de ő éppen úgy tudta, hogy nem fordulhat a nyilvánossághoz, akár csak maga. Felhívta a figyelmét egy levélre, amely leleplezné magát, ha vele valami történne. Maga addig kutatott, míg ezt a levelet megtalálta, aztán Nizzában a hotel kertjében végzett vele. Azt is hallotta, hogy Sybill Conway a közeli városban van. Nem merte elhagyni a csoportot. Velük ment, remélve a legjobbat. Ez sikerült is a maga szempontjából… Azután már simábban ment az út. Kezdte azt hinni, hogy szerencséje van. Duff félre volt állítva, ezt maga jól tudta. Simán ért el Yokohamáig, ahol rájött, hogy Welby felfedezte a második kulcsot. Mellesleg hol tartotta?

Ross nem felelt.

– Fogadok, hogy valami ügyes helyen – folytatta a Scotland Yard embere. – De mindegy. Valahogy kitalálta, hogy Welby sürgönyözni megy a partra. Már elküldte ugyan az üzenetet, amikor maga elcsípte, de abban a reményben, hogy a táviratban nem volt említés magáról – és csakugyan nem volt –, lelőtte, amikor visszatért a kikötőbe. Ezután megint biztonságban kezdte érezni magát. Nem nagyon tudom, hogy Yokohamától kezdve mi történt, de azt hiszem, hogy mikor Honoluluba érve a kikötőben Duff-fal találkozott, megint elsötétült szeme előtt a világ. Már majdnem itt az út vége, csak néhány kilométer volt hátra, és minden rendben lett volna, kivéve Dufföt. Vajon mennyit tudhatott meg? Nyilvánvaló volt, hogy semmit. De mennyit tudna meg még az út utolsó részén? Ha meg tudja akadályozni, már semmit. Ezért aztán félreállította.

Wales most Charlie Chanre pillantott.

– És itt követte el élete legnagyobb hibáját, Ross – fejezte be az angol.

Ross felállt. A hajó most már szorosan a part mellett állt, és az ablakon látni lehetett, amint az utasok a hajóhíd körül gyülekeznek.

– Na és aztán! – mondta. – Mikor megyünk ki a partra?

Megvárták a fedélzeten, amíg a tömeg nagy része lement a hajóról. Mikor már csak néhányan szállingóztak, ők is elindultak. Egy egyenruhás rendőr jelentkezett Flannerynél.

– A kocsi várja – parancsnok úr mondta.

Charlie kezét nyújtotta Walesnek.

– Talán találkozunk még – mondta. – A bőröndömben maradt Duff felügyelő úr aktatáskája, aminek tanulmányozását most már befejeztem.

Wales melegen szorította meg kezét.

– Igen, befejezte vizsgálatait – mosolygott. – Méghozzá a legteljesebb eredménnyel. Én San Franciscóban maradok, amíg Duff megérkezik. Remélem, itt lesz még, amikor megjön, azt hiszem, személyesen is meg akarja majd köszönni önnek.

– Lehet, hogy itt leszek, ki tudja – válaszolta Charlie.

Wales és az egyenruhás rendőr tovább ment Ross-szal. Az ember, akit Charlie végül is az igazságszolgáltatás kezére juttatott, mélyen hallgatott. Szemei gondosan kerülték Chan tekintetét.

– Sokáig marad San Franciscóban, Charlie? – kérdezte Flannery.

– Nehezen tudnék erre válaszolni – felelte Chan. – A kislányom itt tanul egy dél-kaliforniai egyetemen. Már régóta borzasztóan vágyom meglátogatni.

– Nagyszerű – kiáltott fel Flannery –, akkor menjen csak le, és legyen egy kicsit segítségére a Los Angeles-i rendőrségnek. Ha valakinek, azoknak szükségük lehet magára. És okvetlenül látogasson meg, mielőtt elmenne. Most sietnem kell.

Amikor Charlie visszament a poggyászáért, Kashimóval és a hajópénztárossal találkozott.

– Viszem ezt a fickót a President Taft fedélzetére. Kettőkor már indul is Hawaii felé.

Chan a segédjéhez fordult:

– Méghozzá dicsőséggel övezve indulsz, Kashimo – mondta –, te igazán büszkeséggel töltötted el szívemet. Nemcsak döntő kutatást végeztél a hajón, de már azon az éjjelen, amikor Honoluluban a hajóra szöktél, a bűnösön függött gyanakvó szemed. – Megveregette a kis japán vállát. – Az árnyékban nőtt barack is megérik a végén – jegyezte meg.

– Remélem, a főnök nem fog borzasztóan haragudni, hogy megszöktem – mondta Kashimo.

– A főnök rezesbandával fog várni rád a kikötőben – biztosította Chan.

Chan éppen el akarta hagyni a kikötőt, amikor Kennaway-vel találkozott.

– Halló – kiabált a fiatalember –, Pamelával együtt magát vártuk. Fogadunk egy kocsit, és bevisszük a városba.

– Nagyon kedves lesz – felelte Charlie.

– Ó, ennek meglehetősen önző okai vannak, de mindjárt megmagyarázom. – A járda mellett egy autóban már ott ül Pamela Potter. – Ugorjon csak be, Mr. Chan – biztatta a fiatalember.

Chan méltóságteljesen bemászott. Utána fölszállt Kennaway is, és a kocsi elindult.

– Mindketten nagyon boldognak látszanak –mondotta Charlie.

– Akkor talán fölösleges is, hogy elújságoljuk, hogy jegyesek vagyunk.

Chan a lányhoz fordult.

– Bocsánat meglepett kérdésemért, de hát mégis meg tud barátkozni ezzel az annyi bosszúságot okozó fiatalemberrel?

– Már meg is barátkoztam, mielőtt még megkérte volna a kezemet. Csak nem hagyhattam ennyi nehéz munkámat kárba veszni.

– Hát akkor legforróbb jó kívánságaim mindkettőjüknek.

– Köszönjük– mosolygott a lány. – Végül hát jóra fordult az utazás, pedig bizony nagyon rosszul kezdődött. S a mosolya eltűnt. – De mondja csak, úgy szeretném tudni, miből tudta meg, hogy Ross a bűnös? Akkor este a fedélzeten azt mondta, hogy nekem is kellene tudnom. Azóta egyre töröm a fejemet. Már egészen szédülök bele, de semmi eredmény, úgy látszik, nem vagyok jó detektív.

– Az előbb Vivian azt mondotta nekünk – tette hozzá Kennaway –, hogy Ross valamit elárult a Minchinék vacsoráján. Már vagy egy tucatszor átgondoltuk azóta a beszédét, de én nem találtam benne semmit. Hiszen félbeszakították, mielőtt igazán belejött volna.

– De egy áruló szót mégis kimondott – szólalt meg Chan. – Majd elismétlem a mondatot, amiben benne van. Én nagyon jól megjegyeztem. Figyeljenek csak nagyon rám: És arra a szerencsétlen éjszakára vonatkozólag ott, Londonban, amikor szegény Hugh Morris Drake holtan feküdt a Broome Hotel fülledt szobájában…

– Fülledt – kiáltott fel Pamela.

– Fülledt – ismételte Charlie. – Mégis olyan okos lány, mint gondoltam. – Mert nézzük csak, az a szoba, ahol nagyapját holtan találták, fülledt volt-e? Emlékezzen csak a szobapincér vallomására, amit én Duff noteszében olvastam: kinyitottam az ajtót, és beléptem – mondta a pincér. – Egyik ablak csukva volt, és a függöny leengedve, a másik nyitva volt, és a függöny fel volt húzva. Innen jött a világosság…

– Persze! – kiáltott fel a leány. – Erre emlékeznem kellett volna. Mikor én bent voltam a szobában, és Mr. Duff-fal beszélgettem, az ablak még mindig nyitva volt, és az utcai zenekar muzsikája erősen behallatszott.

– Igen ám, de ez nem az a szoba volt, ahol nagyapját meggyilkolták – figyelmeztette Chan. – Az a másik, a mellette lévő szoba volt. És mikor Ross a vacsorán ezt említette, a memóriája csúnyán elhagyta. Gondolatai nem ahhoz a szobához tértek vissza, ahol Drake-et megtalálták, hanem abba a szobába, amelyben meghalt. Olvasta maga Walter Honywood levelét, amit a feleségének írt?

– Igen, olvastam.

– Emlékezzen csak vissza, hogy mondta el neki: Beléptem és körülnéztem. A ruhái ott voltak a széken, hallókészüléke az asztalon. Ajtók, ablakok zárva. Ha megfigyelte, Miss Pamela, ez volt az a fülledt szoba. A szoba, ahol nagyapja meghalt.

– Persze hogy ez volt az – felelt a leány. – Szegény nagyapának asztmája volt, és azt hitte, árt neki a londoni éjszaka levegője. Ezért megtiltotta, hogy éjjelre nyitva hagyják nála az ablakot. Ó, milyen buta is voltam.

– Azazhogy mással volt elfoglalva – mosolygott Charlie. – Én pedig nem voltam. Hárman tudták, hogy Hugh Morris Drake azon az éjszakán fülledt szobában aludt. Az egyik Mr. Drake maga. A másik Mr. Honywood, aki bement, és megtalálta a holttestet. A harmadik az az ember, aki éjjel belopózott hozzá, és meggyilkolta. A gyilkos, vagyis Mr. Ross.

– Ez aztán szép munka volt! – kiáltott fel Kennaway.

– De már be is van fejezve – mondta Mr. Chan. – Shi Hwang-i, a nagy császár, aki a kínai falat építtette, egyszer azt mondta: Aki nem átall ma tegnapi győzelemről fecsegni, annak nem sok dicsekednivalója marad holnapra.

Table of Contents

I. FEJEZET

SZAKADÓ ESŐBEN A PICCADILLYN

II. FEJEZET

KÖD A BROOME’S HOTELBAN

III. FEJEZET

A GYENGE SZÍVŰ EMBER

IV. FEJEZET

DUFF ELNÉZ EGY NYOMOT

V. FEJEZET

EGY ELŐKELŐ CHICAGÓI POLGÁR

VI. FEJEZET

HÁROMNEGYED TIZENEGYKOR A VIKTÓRIA ÁLLOMÁSRÓL…

VII. FEJEZET

AKI CSODÁLJA A SCOTLAND YARDOT

VIII. FEJEZET

KÖD A RIVIÉRÁN

IX. FEJEZET

HOMÁLY SAN REMÓBAN

X. FEJEZET

MR. DRAKE SÜKETSÉGE

XI. FEJEZET

A GÉNUAI EXPRESSZ

XII. FEJEZET

A CHOWRINGHEE ROAD-I ÉKSZERÉSZ

XIII. FEJEZET

KOPOGTATNAK CHARLIE AJTAJÁN

XIV. FEJEZET

VACSORA A PUNCHBOWL HILLEN

XV. FEJEZET

INDULÁS HONOLULUBÓL KELET FELÉ

XVI. FEJEZET

A MALACCA SÉTAPÁLCA

XVII. FEJEZET

A GREAT EASTERN CÉDULÁJA

XVIII. FEJEZET

MAXY MINCHIN LAKOMÁJA

XIX. FEJEZET

A GYÜMÖLCCSEL MEGRAKOTT FA

XX. FEJEZET

MISS PAMELA LISTÁT CSINÁL

XXI. FEJEZET

PROMENADE DES ANGLAIS

XXII. FEJEZET

A HALÁSZAT IDEJE

XXIII. FEJEZET

A HÁLÓ SZÁRÍTÁSÁNAK IDEJE