Az Angyal akcióban

Patricia Charterisnek – Remélve hogy egy napon találkozik egy Angyallal

Előszó

Leslie Charteris előszava az 1964-es kiadáshoz

Bár ez egyáltalán nem az egyik korai Angyal kötet – valójában a tizenhetedik helyen áll a sorozatban – mégis úgy érzem, hogy hasznos lehet ezt az ikszedik kiadást egy emlékeztetővel kezdeni, miszerint az első kiadás több mint negyed-százada volt, és kalandjait az akkori időkbe illeszteni.

Ezért aztán az első történetben hivatkozott Spanyol Háború az, amelyik 1935-ben kezdődött. A második kalandban említett teherautósofőr 10 fontos heti bére nem volt rossz fizetés azokban az időkben. Ahogy a harmadik történetben feltüntetett tízezer font sem tűnt olyan kis szeletnek egy filmsztár vagyonából, mint ahogy most. Az olvasó az antikvitás rengeteg hasonló jelével fog találkozni.

Változatlanul hagyom őket, ahogy más új kiadások esetében is, mert összességében véve egyértelmű, hogy az Angyal kalandjai nem történhettek a múlt héten, és az élet így nézett ki azokban a napokban.

A Spanyol polgárháború

I.

Simon Templar sóhajtva összegyűrte az újságot és a papírkosárba dobta.

– Csodálatos országban élünk – jegyezte meg. – Olvastad, hogy két titkosrendőr és egy rendőrnő körülbelül három hétig úgyszólván egy brightoni mulatóhelyiségben élt, és az adófizetők terhére itták a pezsgőt gallonszámra, míg végre sikerült valami szerencsétlent arra rávenniük, hogy záróra után italt vásároljon nekik. Ezért fizetjük mi az adót. Az angol politikusok Genfben üléseznek és finoman becsapnak mindenkit, de Anglia becsülete tisztán áll. Valakit ötven font büntetésre ítélnek, mert egy whiskyt adott el fél tizenkettő után, és egy másikat öt fontra, mert megitta; közben két titkosrendőr és egy rendőrnő remekül szórakozott, s aztán előléptették őket jutalmul, amiből látszik, hogy Anglia tiszteli a Törvényt. Íme, Britannia!

Patricia Holm béketűrően mosolygott.

– Szeretem, ha mérges vagy – mondta, és az Angyal nevetett.

– Akkor szép is vagyok, kedves. És Törvényről lévén szó, már régóta nem láttuk Teal főfelügyelőt, drága öreg barátunkat.

– Mert ő dolgozik és nem a korzón sétál – példálózott Patricia. – Ha itthon maradnál, eleget látnál belőle.

Simon bólintott.

– Hát van is mit látni belőle, és fogunk is. Nem lehetek örökké jó.

Fölkelt a reggeli mellől, és lustán nyújtózott a nyitott ablak előtt. A tavaszi napfény kis pocsolyákban feküdt a Park fái között és megcsillant a zsenge, fiatal leveleken, amelyeket még nem lepett be a londoni por; és ugyanaz a napfény ragyogott az Angyal szemében, ahogy Patriciára nézett. Ebben a mosolyban tisztességet feltenni: túlzottnak, sőt fölöslegesnek látszott. A tisztesség sose fertőzhette meg ezt a győzhetetlenül dévaj szemet, sőt az egész hetvennégy inchnyi karcsú izomköteget sem, ami az Angyal fekete haját ragyogó cipőjének orrától elválasztotta. És míg ugyanez az ellenállhatatlan nevetés a szemébe lopózott, Patricia újra érezte, frissen és fiatalon, mintha első ízben látná, az összehasonlíthatatlan kalóznak gonosz és mágikus varázsát, akit az újságok a modern bűnözés Robin Hoodjának kereszteltek el, s akit az alvilág sok más, de csúnyább néven nevezett.

– Ez igaz – felelt a lány lemondóan, és tudta, hogy ennek a bizonytalan világnak egyik meg nem változó tényét szögezi le.

Simon elvetemült vigyorral gyújtott cigarettára és az ajtó felé fordult, ahol Orace rozmárbajsza jelent meg.

– Valaki szeretne beszélni magával – mondta Orace, és az Angyal szemöldöke felemelkedett.

– Detektív? – kérdezte reménykedve.

Orace megrázta a fejét.

– Nem, uram! Úriembernek látszik.

Simon átment a nappaliba, és ott találta látogatóját, aki a „New-Yorker” lapjait forgatta. Hirtelen megfordult, mikor az Angyal belépett. Fiatalembernek látszott; barna hajú, széles állú, kerettelen szemüvegű volt. Az Angyal, akinek élete már nem egyszer függött azon hogy egyetlen pillantással mérjen fel idegeneket, megérezte hogy Orace feltevése valószínűleg helyes, és azt is észrevette, hogy a vendég nyilván izgatott.

– Mr. Templar? Sajnos, még nem volt szerencsém, de arcképét láttam az újságokban, és hallottam is eleget önről. Valóban, nincs jogom ahhoz, hogy elraboljam az értékes idejét…

Az Angyal bólintott. Már megszokta azokat az embereket, akiknek nem volt joguk, hogy elrabolják idejét; – ez a hírnév büntetése; de néha jövedelmezőnek bizonyult. Kinyújtotta cigarettatárcáját.

– Üljön le és halljuk, miről van szó – mondta kedvesen. – Még én sem találkoztam magával, hát kvittek vagyunk.

– Engem Geoffrey Grahamnak hívnak. – A fiatalember kivett egy cigarettát, és úgy ült a szék szélére, hogy minden pillanatban leeshetett róla. – Nem tudom, mennyire érdekelhetem önt… építész vagyok és Bloomsburyben lakom… a családom yorkshire-i és nem is nagyon vagyonos…

– Meggyilkolt valakit? – kérdezte az Angyal komolyan…

– Nem. Dehogy…

– Vagy kirabolt egy bankot?

– Nem, de…

– Pedig izgalmas lehetett volna – folytatta az Angyal nyugodtan. – De tegyük fel, először elmondja mi a baj, és azután meglátjuk, mennyire kell visszamenni az élettörténetében.

– Szóval…

A várt dolog bekövetkezett. A fiatalember leesett a székről. Előszedett egy csomó összehajtogatott papírt a zsebéből, kiválasztott egyet és átnyújtotta.

– Nézze… Mit gondol, mi ez?

Simon kisimította a papírt. Nehéz, drága anyagra nyomták és gyönyörűen díszítették. Értékesnek látszott, és a legtöbb ember sokáig tanulmányozta volna, míg meg tudja mondani, mennyit ér. Simon a világosság felé tartotta, megdörzsölte az ujjai között, és visszadobta az asztalra.

– Az új amerikai rövidlejáratú ezer dolláros kölcsönkötvény, – mondta majdnem olyan hangon, mintha azt mondta volna: wimbledoni autóbuszjegy; de kék szeme nyugodt és figyelmes érdeklődést mutatott.

Graham elővette zsebkendőjét és megtörölte homlokát.

– Istenem! – Mélyet lélegzett. – Ezt gondoltam én is, de nem bírtam elhinni. Biztosra akartam menni. Tudja, én is olvastam ilyen dolgokról, mint mindenki, de még sosem láttam megtörténni. Istenem!

Lenézett a többi papírra, amit a markában tartott és a másik mellé dobta az asztalra.

– Nézze, – mondta ijedt hangon. – Itt van még harmincnégy darab. Harmincötezer dollár – azaz hétezer font, ugye?

Simon fölvette és megszámolta.

– Annyi bizony. Gyűjti, vagy mi?

– Hát nem egészen. Egy íróasztalból szereztem.

– Jól megy az építészeknek – mondta az Angyal elismerően.

– Nem a hivatalban. Hanem attól az embertől, aki ugyanabban a házban lakott Bayswaterben mint én. Tudniillik…

Az Angyal elgondolkozva nézte. Hívatlan vendégei nem egyszer optimista feltalálóknak bizonyultak, akik gyémántkészítő gépet akartak neki eladni, vagy vízből olajat porlasztó szerkezetet, és mindig élvezte az új történetet. De bár ez a kezdet is hasonlított a félrevezető ötletességek sorozatához, amik az Angyal örök örömei voltak, és időnként bevételéül szolgáltak, mégis valami valódi látszott az előtte álló fiatalember izgalmában, s ez valahogyan nem illett az Angyal óvatos és gyanakvó gondolatai közé.

– Kezdje az elején, és onnan mondja el végig – ajánlotta.

– Az egész igen egyszerű – magyarázta Graham, mintha nem is találná olyan egyszerűnek. – Tudniillik vagy hat hónappal ezelőtt kölcsönadtam ennek az alaknak egy tízest.

– Milyen alaknak?

– David Inglestonnak. Csak távolról ismertem, amennyire az ember a többi lakót ismeri, de rendes embernek látszott, és mondta, hogy egy héten belül visszafizeti. Még nem adta meg. Csak ígérgetett, de ha találkoztunk, mindig mondott valami kifogást. Amikor Bloomsburybe költöztem, még nehezebbé vált a dolog, – ha telefonáltam vagy fölmentem hozzá, sose volt odahaza, a cége külföldre küldte, meg ilyesmi. Ha írtam nem felelt. Nincs sok pénzem, és még egy tízes is sokat jelent. Kezdtem mérges lenni.

A fiatalember dühösen bámult az asztalon szétterülő értékpapírokra, mintha a tulajdonosukat személyesítenék meg.

– Nemrég aztán megtudtam, hogy visszatért Angliába és elköltözött Chelseabe. Ez még csúnyább dolognak látszott, mert ha lakást tud kivenni, akkor igazán megfizethetné az adósságát is. Felhívtam és véletlenül éppen otthon volt. Megmondtam neki a magamét. Bocsánatot kért, és azt felelte, hogy menjek fel hozzá. Mármint tegnap este. Na és igyunk egyet, aztán megfizeti a tízesemet. Fél kilencre ott voltam, de nem volt odahaza. A lány mondta, hogy várjam meg. Vártam vagy fél órát, aztán kezdtem dühös lenni. Egy óra múlva már majd szétrobbantam. Sejtettem, hogy elfelejtette a meghívást, vagy nem akar találkozni velem, és tíz év is beletelik, míg visszakapom a pénzemet. Más úton kell hát megszereznem tőle. Nem találtam semmi értékeset, ami elég kicsi lett volna ahhoz, hogy elvigyem a kabátom alatt, így hát kihúztam egy fiókot, és ott találtam ezeket.

– És elvitte zálogba, mi?

– Igazán nem gondoltam meg a dolgot. Azt se tudtam micsodák, de értékeseknek látszottak, hát egyszerűen zsebre vágtam. Aztán a szobalány bejött, és mondta, hogy hazamegy, mert nem alszik ott, és nem akarta, hogy egyedül maradjak. Akkor már gőzölögtem a dühtől. Megmondtam neki, hogy lesz még beszédem Inglestonnal és eltávoztam. Amikor hazaértem, és megnéztem, mit vittem el, kezdtem izgulni. Nemigen vihettem bankba, hogy megkérdezzem, micsodák… és aztán magára gondoltam. Mert, szóval… azaz…

– Ne essen zavarba, – mormolta az Angyal kedvesen. – Hallottam már emberektől, hogy a magántulajdont illető felfogásom zavaros. Viszont a rendőrségért sem küldök, bár ami azt illeti, maga mint kezdő betörő, egészen jól indult.

A fiatalember széles álla még jobban megnyúlt.

– Semmi közöm Ingleston átkozott kötvényeihez – felelte, de a pénzemet akarom.

– Tudom – folytatta az Angyal résztvevően. – De a törvény nem engedi meg, hogy elvigyünk dolgokat valakitől, mert tartozik. Lehet, hogy nevetséges, de így van. Nem hívta fel Ingleston, mióta eltűnt a papírjaival?

– Nem… de talán még nem vette észre.

– Ha igen, akkor már hallott volna felőle; a lány biztosan megmondta neki, hogy tegnap este egy órát várt rá. Reméljük, még nem vette észre, mert ha rosszindulatú ember, akkor már a rendőrség is a nyomában lehet.

Graham letörtnek látszott.

– De én nekem nem kellenek ezek…

– Elvitte. És a rendőrséget nem érdekli, hogy az emberek mit gondolnak. Tudja, hogy olyan szép kis lopást követett el, amiért egész sereg hivatásos betörő irigyelné magát; és jókora börtönbüntetést is kapna érte?

A fiatalembernek nyitva maradt a szája.

– Erre nem is gondoltam. Én akkor pillanat alatt cselekedtem… eszembe sem jutott, hogy… Jó Isten, mit tegyek?

– A legbölcsebb dolog, fiam – válaszolta az Angyal megértően –, ha visszaviszi, mielőtt kitörne a ricsaj.

– De . . .

Volt valami olyan különös a fiatalember ijedt magatartásában, hogy Simon szánalmat érzett iránta.

– Ugyan, nem eszi meg magát, és minél előbb kapja vissza ezeket, annál kevésbé fog vágyat érezni rá. Nézze, – odamegyek én is, hogy jól viselje magát, és ugyanakkor elvesszük a maga tízesét is.

– Köszönöm szépen – mondta Graham gyöngén, mire az Angyal vigyorgott és felállt.

– Igyekszünk jól kiszolgálni a vevőinket – mondta.

Felkapta a kötvénycsomagot, és zsebre vágta. Benézett az ebédlőbe, és Patriciára fintorította orrát.

– Sajnos, nem segíthetek a főzésnél. Kicsit kinézek, a napi jócselekedetemet megtenni. Hol a kalapom?

Nem gondolt az egészről többet, mint szórakoztató vígjátékról, ami a megkésett reggeli és az ebéd előtti koktél között történik. Álmában sem jutott volna eszébe, hogy olyan kaland készül belőle, amelyik a legvadabb eseteivel is nagyon vetekedik gyorsasága és izgalma dolgában, ami régebbi kalandok nélkül talán meg sem történt volna. Mert a többi kaland örökségéből született az ösztöne, egy életen át tartó szokása, valami hatodik érzék, ami túl finom volt ahhoz, hogy meghatározhassa, ami észrevehetetlenül és tudat alatt jelezte a veszélynek gyors és fegyverfüstös ritmusát, és ez a különös ösztön érintette meg, mint elektromos áram, mialatt a hosszú, csillogó Hirondel a Graham által megadott cím felé suhant. Gyorsabban jött, mint a gondolat, – olyan gyorsan, hogy még mielőtt észbe kapott volna, elrobogott egy taxi mellett, és megkerülte a következő sarkot, háta mögött hagyva a jelzett házat.

II.

– Ez volt az – ágált Graham –, elment mellette.

– Tudom – felelte az Angyal.

Behúzta a féket, ahogy a kocsi a járda mellé suhant, és visszatekintett a sarokra. A mozdulat gépies volt, mert tudta, hogy a házat nem láthatja innen; de emlékezetből oly tisztán állt előtte, mintha a sarokház üvegből készült volna – az egész kis jelenet, ami a magasfeszültségű vészjeleket életre keltette az agyában.

Nem mintha valami különöset látott volna, ami épp oly hirtelen és dinamikus hatást váltana ki az átlagemberből. Csupán hét vagy nyolc különböző, de rendes és megszokott külsejű ember mászkált és álldogált a járdán, akiket csak annak a háznak bizonytalan fókusza tartott össze, ahova az Angyal készült. A kapuban egyenruhás rendőr állt, és éppen egy kerek arcú, keménykalapos ember jött ki hozzá a házból, mikor az Angyal szeme felfogta a helyzet általános körvonalait. Semmi különös vagy kirívó; de elég ahhoz, hogy az Angyal felfigyeljen és végigszaladjon magában a részleteken. Talán, annak az embernek a megpillantása, aki gutaütött arkangyalhoz hasonlítva jött ki a rendőrhöz, néhány szót szólni…

Graham meglepődve bámult rá.

– Mi a baj?

Az Angyal úgy nézett vissza, mintha nem is látná, és halvány mosoly érintette ajkát.

– Semmi. Tud autót vezetni?

– Eléggé.

– Akkor vezesse ezt. Elég gyors, tehát vigyázzon rá. Ne taposson túlságosan a gázba, mert egy-két mérfölddel maga előtt találhatja önmagát.

– De…

– Menjen vissza a lakásomra. Ott fog találni egy lányt, Patricia Holmot. Most telefonálok neki, hogy maga visszamegy. Ad majd inni és beszélgetnek, amíg vissza nem térek. Szeretnék most egyedül lenni.

– De…

Simon oldalra fordult és kilépett a kövezetre.

– Úgy látszik, ez a maga kedvenc szava. Gyerünk, testvér. Majd később dumálhatunk tovább.

Látta, hogy a Hirondel úgy ugrik előre, mint megkorbácsolt antilop, majd lassít… Megkínzott fiatalember kapaszkodik a kormányba. Aztán megfordult, hogy egy közeli trafikból felhívja Patriciát.

– Hazaküldöm a cserkészvédencemet, most már te vigyázz rá tovább. Tölts belé őszi sört, és boldogítsd, míg vissza nem térek. A helyedben nem flörtölnék vele nagyon, mert igen szerény fiatalember. És ha valaki keresné, szólj Oracenak, hogy dugja a kéménybe és ne mondjátok meg senkinek, hogy láttátok.

– Eszerint újra valami baj van – mondta a lány fenyegetően. – Na majd…

– Kedves, most megyek a parókiára megbeszélni az új gyűjtést – felelt az Angyal boldogan, és visszaakasztotta a kagylót.

Cigarettára gyújtott, elsétált a sarkig, és az utcán keresztül a házig, ahova menni szándékozott. A kép még mindig ugyanaz volt, csupán néhány új polgár csatlakozott a tétlenkedők csoportjához, míg a régiek közül néhány belefáradva a nagy semmi bámulásába, elment. A rendőr még mindig az ajtóban posztolt, bár a keménykalapos ember eltűnt a kapuból. Az őrszem előremozdult, mikor az Angyal fölsétált a lépcsőkön.

– Itt lakik, uram?

– Nem – felelte az Angyal, kedvesen. – Maga igen?

A rendőr ránézett.

– Kit keres?

– Teal főfelügyelőt – válaszolt az Angyal jelentősen –, már vár rám.

A rendőr egy pillanatig gyanakodva nézte, de az Angyal igen rendesnek látszott. Ilyen embereket várhat a főfelügyelő. Ugyancsak várhatta volna a miniszterelnök, vagy ünnepelt színésznő, vagy a nagyzenekar karmestere. A rendőr azonban nem gondolt ennyifélére. Megfordult, és az Angyal követte a házba. Keresztülmentek a hallon, amely üres és friss festékszagú volt. Az egyik ajtóból hajcsavarókkal teletűzdelt asszonyság nézett rájuk enyhe undorral. Az üres és friss, festékszagú lépcsőkön felmenve másik lakás ajtaja állt nyitva, s mellette újabb rendőr állt.

– Valaki a főfelügyelővel szeretne beszélni – mondta az első rendőr, és miután átadta védencét, lement a lépcsőn, hogy tovább őrködjék a rend fölött.

A második rendőr bevezette a lakás halljába. Majdnem a bejárattal szemben nyitva állt a nappali ajtaja, és ahogy az Angyal odaért, négy embert látott mozogni. Az ajtóhoz közel az egyik állvánnyal és fényképezőgéppel vacakolt, és a szoba túlsó végében a másik szürke port szórt a bútorokra, lekefélte, és aztán nagyítóüveggel megnézte. Egy magas, vékony, búskomor ember kissé oldalt állt, hatalmas jegyzőkönyvvel fölfegyverkezve, és a ceruzája végét szopogatta. Az utolsó ember a keménykalapban, aki olyan volt mint egy fölfordított tojás, az előbbinek vállán keresztül a noteszbe bámult.

Ezen az utolsó emberen pihent meg az Angyal szeme, mikor belépett a szobába. Közömbös maradt a többinek feléje forduló, ökörszerűen kíváncsiskodó tekintetére, csak azt várta, hogy a keménykalap is ránézzen. S akkor barátságos és kedves mosoly ragyogott fel az Angyal arcán.

– Nahát… Claud Eustace!

A keménykalap karimája alatt a gyermeki kék szemek mind nagyobbra tágultak, mikor a meglepetést felfogták. Ezekben még olyan ember sem tudott volna holmi szíves örömet felfedezni, aki csak jót képes gondolni embertársairól. Az élet sivatagjának jól nevelt vándora nem így fogadja az őt üdvözlő felebarátot. Hogy pontosak legyünk, úgy látszott, mintha a szemek tulajdonosa most döbbent volna rá hogy szórakozottságában lenyelt egy élő békát.

Gazdagon árnyékolt, érett őszibarack színe tolult az arcába, és megreszketett egy kicsit, mintha valami vulkán keresne kifejezési formát az érzései számára. Néhány rettentő másodperc után megtalálta a hangját.

– Mi az ördögöt keres maga itt? – dörögte Claud Eustace Teal főfelügyelő.

III.

Mr. Teal védelmében ki kell jelentenünk, hogy nem olyan ember volt, aki rendszeresen dörgött, vagy különös mutatványokat végzett volna a szemével. Magára hagyva nyugodt és kiegyensúlyozott modorral rendelkezett, ami jól illett hatalmas térfogatának arányaihoz; azonkívül a Bűnügyi Nyomozó Osztályban eltöltött fiatalabb évei alatt túlhajtott álmosságra és állandó unalmi pózra tett szert, amire módfelett büszke volt. Csupán az Angyal megjelenése változtatta meg, és alakított belőle elkeseredett és gutaütésre hajlamos embert.

Nem mintha csak egyetlen bűn, vagy rossz magaviseletnek mikroszkopikus paránya is látható lett volna az Angyalon, amiért Teal főfelügyelő eljárhatna ellene. Sőt, ez volt a baj nagy része, és ennek a belátása semmivel sem tisztította meg az eget a detektív gondosan kezelt keménykalapja fölött. És néha úgy tetszett Mr. Tealnek, hogy mindaz a kellemetlenség és rosszakarat, ami őt az elmúlt évek alatt érte, valami módon összeköttetésben van ezzel a gúnyos törvényen kívülivel, aki oly régóta táncol előtte elérhetetlen távolságban, – aki gúnyolódott rajta, hetvenkedett, ütötte-cibálta, kikerülte, ugratta, és fejére hozta a feletteseinek nem mindig igazságos kifogásait, és aki több megoldhatatlan problémát adott fel neki, mint bárki más. Talán ezeknek a savas emlékeknek hirtelen feltámadása okozta a detektív spontán érzelemmegnyilvánulását. Mert bárhova ment az Angyal, ott baj keletkezett, és pedig olyan fajta, amiben Mr. Teal pórul járt.

– Claud! – kiáltott az Angyal sértődötten. – Hát szép ez magától? Hogy viselkedik? Mit szólna az édesanyja ha ezt hallaná?

– Semmi köze az anyámhoz és…

– Hát már hogyne lenne. Még be sem mutatott neki. Hogy érzi mostanában magát?

Mr. Teal nyelt egyet, és a rendőr felé fordult, aki Simont bekísérte.

– Miért engedte be? – kérdezte fenyegető hangon.

A rendőr kissé megingott a szélroham előtt.

– Richards hozta föl, uram. Azt mondta hogy ön már várja…

– Ez igaz is, nem, Claud? – vágott bele az Angyal. – Miért szégyelli annyira?

Teal ellenségesen nézett rá.

– Miért várnék magára?

– Mert mindig ezt teszi. Már szokása lett. Bármikor csinál bárki bármit, maga eljön hozzám és kiönti a lelkét. Ha bűntényt követnek el, azt én tettem. Ezért most az egyszer én jöttem ide, ahelyett, hogy maga jönne hozzám. Megtakarítottam magának az utat. Szép tőlem, nem?

– Honnan tudja, hogy bűntény történt?

– Következtetés – felelte az Angyal. – Éppen erre jártam, mikor egy rendőrt, és kisebb csődületet vettem észre az ajtó előtt, és a maga értelmes vonásai előbukkantak a kapuból. Ezért a közeli teázóba mentem, és ittam egy csésze csokoládét, hogy az egészet átgondoljam. Ki kell jelentenem, először azt hittem, hogy kirúgták, akarom mondani, nyugdíjba ment, és most művészi pályára adta magát… kiállítást rendez a munkáiból, a tömeg pedig az ajtó kinyitására, vár, s maga azt mondja a rendőrnek, hogy tartsa rendben a tömeget, mert nem találja az álszakállát. Csak jelentékeny agymunka után háríthattam el magamtól ezt a tévedést. Az igazi ok lassanként megvilágosodott előttem és…

– Jó, jó, elég! – szólt bele Teal haragosan –, de miért járt maga erre?

– Miért ne járnék, Claud? Valahol csak kell járnom, és azt mondják, ez szabad ország. Sok ezer ember járkál most is errefelé, hát mért nem rohan ki, ragadja meg őket és kérdezi meg, hogy miért?

Mr. Teal pufók keze ökölbe szorult a zsebében. Újra megesik az egész, a szokott história. Detektív szeretne lenni, és valami gonosz szellem mindig pojácává változtatja. Nem az ő hibáján múlik. Hanem ezen a vidám, gúnyos, lustán mosolygó Mefisztofelészén, akit tévedésből Angyalnak kereszteltek, aki azzal a ritka képességgel született, hogy gúzsba kösse a detektív fejlett és óvatos érzékeit, és olyan kellemetlen helyzetekbe hozza, hogy Mr. Teal egyszerre hideget és meleget érzett, ha rágondolt. És minél gyakrabban történt ez, annál könnyebben a legközelebbi alkalommal. Rettentő végzetszerűségén Mr. Teal könnyekben szeretett volna kitörni.

Keményen összeszedte magát, és olyan koncentrált ellenszenvvel nézett föl az Angyalra, hogy még egy oroszlán is kétszer meggondolta volna, vajon beleharapjon-e?

– No – mondta nagy önmegtartóztatással, és az erek kidagadtak a homlokán –, mit akar?

– Csak benéztem, hadd lássam, hogyan halad a nyomozásban. Ha szabad megjegyeznem, egészen csinos kis gyilkosságnak látszik.

Már az első pillanatban ahogy körülnézett, észrevette hideg tekintete a padlón heverő alakot.

A kandallóhoz és egy kis asztalhoz, amelyiken whiskys palack és szódavizes üveg állt, közel feküdt egy közepes magasságú és testalkatú, egyszerű sötét ruhát viselő férfi. Haja sápadtszőkének látszott, de nem maradt sok belőle, mert a vér csaknem teljesen elöntötte, s még a padlón is hatalmas tócsát képezett. A koponyájából sem sok maradt, mert nagyon szakavatottan törték be, azzal a világos célzattal, hogy az adagot ne kelljen megismételni. Kissé odébb hevert az eszköz, amivel a tettet elkövették, közönséges, olcsó kalapács; fényes nyele azt bizonyította, hogy nemrégen vehették erre a célra.

A szobában óriási volt a rendetlenség. Könyveket szórtak ki a polcokról, és a szőnyegeket úgy összegyűrték, mintha a padlót vizsgálták volna meg alatta; párnákat fejtettek fel és a székek huzatát szétvagdalták. Az íróasztal minden fiókja nyitva állt, az egyiket ki is emelték a földre, és a másikat felfordítva az asztalra tették. Papírlapok hevertek szanaszét, mintha havazott volna.

– Egészen rendes kis gyilkosság – ismételte Simon.

Teal továbbra is gyanakodva figyelte.

– Tud valamit róla?

– Nem én – válaszolta az Angyal őszintén. – Maga igen?

– Teal főfelügyelő mellényzsebébe nyúlt, és előhúzott egy kis csomagot. Ebből rózsaszínű kis szeletet vett elő, kicsomagolta, és tartalmát szájába rakta. Kis csönd keletkezett, míg a nyálmirigyei észrevették az ingerlő ízt, és fogai a rágógumit megfelelő és könnyen alakítható formává harapták.

Ez a szünet, és az Angyal előzetes vizsgálata alatt elég idő állt rendelkezésére, hogy visszanyerje önuralmát. A vörös szín nagy része eltűnt a tekintetéből, és szemhéjai kezdtek leereszkedni. Agya föléledt az első meglepetésből, és újra működött.

– Közönséges gyilkosság és rablás – mondta becsületes nyíltsággal, ami remélte, hogy meggyőző lesz. – Aligha maga tette.

– Nem is – válaszolta az Angyal jóindulatúan –, mmm… rablás. Mindent darabokra szedtek. Ezüstcsészék a szekrényen. Arany cigarettatárca. A betörők kezdenek válogatósak lenni, igaz, Claud? Emlékszem, mikor még egyikük se hagyta volna itt ezeket a csecsebecséket.

– Valami értékesebbet kereshettek – mondta Teal kísértően.

Az Angyal bólintott.

– Igen, ez lehetséges – maga biztosan megint könyveket olvasott.

– Gondolja, hogy mi lehetett?

Simon töprengett egy percig.

– Tudom – felelt hirtelen. – Az új halálsugárnak a terve, amit a főkém lopott a Hadügyi Hivatalból a harmadik fejezetben.

Mr. Teal artériái lüktetni kezdtek a nyakán, de valami emberfeletti erőfeszítéssel ragaszkodott megmentett hidegvéréhez. Vadul rágta a gumit.

– Oh, hogyne – mondta higgadtan. – De én nem hiszek ilyen dolgokban. Valami olyasmit kereshettek, ami pénzt ér, vagy…

– „ttek?” – kérdezte az Angyal, mintha csak most venné észre. – Miért beszél többes számban? Már rájött, hogy többen követték el?

– Ezt csak a biztonság kedvéért mondtam. Még nem találtunk elég bizonyítékot.

– Ezt senki se várná magától – ugratta Simon pimaszul –, hisz ez komoly eset, és erre nem maguk valók. Ha valami éjjeli mulatóban italokat adtak volna el, meg nem engedett időben… De ettől függetlenül…

– Maga mit találna?

Simon előremutatott.

– Azon az asztalon whisky és szóda van. Egy pohárban whisky, ha ugyan az. Egy pohár… A padlón másik fekszik, a vértócsa mellett. Mi történik, mikor valaki italt tölt? Kiönt annyi pohárba, amennyi vendége van. Aztán egyenként szódát önt hozzá, a vendége megmondja, mennyi elég, átveszi, és a házigazda a következőt veszi sorra. És így tovább.

– Szóval maga szerint itt csak egy ember volt, és a gyilkos akkor vágta fejbe, mikor az első poharat töltötte?

– Ezt nem mondtam – válaszolta az Angyal nyájasan. – Először is azt sem mondtam, hogy „ember”. Lehet, hogy valami izmos kis nőcske intézte el a kalapáccsal.

Teal egyik lyukas fogába taszította a gumit, és hősiesen ott tartotta.

– Mindegy: hanem maga szerint ő vagy ők eszerint jó barátságban voltak… Habozott.

– Ingleston barátunkkal? – folytatta Simon könnyedén.

– Honnan tudta ezt?

A rezes hangszál újra megszólalt Teal hangjában, és akkorát nyelt, hogy elfojtsa, amitől majdnem megrepedt a nyelőcsöve. Az ezt követő csöndben úgy érezte, mintha kürtbe fújt volna, de az Angyal csak változatlan szívélyességgel mosolygott.

– Honnan tudtam, hogy barátok? Hát ha az ember italt tölt ki, és…

– Honnan tudta, hogy Inglestonnak hívták?

– Sejtettem – válaszolta az Angyal bűnbánóan. – Maga szerint az indíték rablás volt, azért – hogy úgy mondjam – a kirabolt pasi a meggyilkolt pasi. Tehát a hulla: a lakás és minden benne lévő tárgy tulajdonosa. Tehát: övé az a fénykép.

A detektív kételkedve pislogott rá egy vagy két pillanatig, és aztán a kandallópárkányhoz ment, ahova az Angyal mutatott, és közelebbről megnézte a képet. Szarukeretes szemüveggel ellátott kövér ember bekeretezett fényképe volt, és az alsó részére ezt írták:

A mi buen amigo

D. David Ingleston

con mucho afecto de

Luis Quintana.

Mr. Teal nem tudott spanyolul, de aligha volt rá szüksége.

– Újabb kis következtetés – fejtegette Simon szerényen. – Ezek a trükkök persze – roppantul könnyűek maguknak hivatásosaknak, de mi szegény amatőrök…

– Csak érdekelt, honnan tudja – mondta Teal röviden.

A rezesség még mindig a hangjában vibrált, de már mást jelzett. Csalódott volt. Olyan éhes és vad kannibál kegyetlenségével harapott a rágógumiba, mintha valami rágós misszionáriust enne.

– Tényleg úgy látszik, mintha a látogató vagy a látogatók jóban lettek volna Inglestonnal – mondta aztán. – A poharakat leszámítva, az ablakokhoz nem nyúlt senki és az ajtót sem piszkálták.

– Hogyan fedezték fel a gyilkosságot?

– Mikor a szobalány reggel bejött. Saját kulcsa van.

– Utánanézett már Ingleston barátainak?

– Még ehhez nem volt sok időnk. De a lány azt mondja, hogy egyik barátja legalább egy órát várt itt tegnap este, amíg a lány haza nem küldte, mert neki is el kellett mennie. Azt is mondta, hogy az a fiatalember valamiért nagyon dühös volt, és mikor elment, kijelentette, hogy lesz még beszélnivalója Inglestonnal. Kint az utcán megvárhatta Inglestont, és talán fölment vele.

Az Angyal érdeklődve bólintott.

– Tudja a lány, ki volt az?

– Oh igen, tudjuk ki volt – mondta Mr. Teal magabiztosan. – Nem tart sokáig, hogy előkerítsük.

Álmos szemei pislantás nélkül szegeződtek az Angyal arcára, feszülten figyelve a legkisebb áruló jelre is, de Simon újra csak jóakaratú elismeréssel bólintott.

– Akkor már igazán nincs számomra itt mit tenni. Azzal a maga éles Sherlock Holmes-i agyával, és a háta mögött álló hatalmas szervezettel könnyen el fogja csípni, és azt hiszem, a holnap reggeli lapokban már olvashatok is a letartóztatásról. És ennek más haszna is lesz. Meg kell már végre tanítani ezeket a gazembereket, hogy nem lehet büntetlenül disznóságokat csinálni, amíg csak egy becsületes keménykalap is van a Scotland Yardon. Isten vele, vén kecske.

Begombolta kabátját és kinyújtotta kezét.

– Csak ennyi mondanivalója volt? – morogta a detektív, és az Angyal szemöldöke felemelkedett.

– Mit mondhatnék még? Csodálatos nyomgyűjteménye van, és tudom, hogy ki is fogja használni. Miféle szegény szavaim mérkőzhetnének azokkal a dicsérő kijelentésekkel, amelyek a rendőrkapitány hivatalából fognak végigözönleni az elhagyatott folyosón…

– Na jó – mondta Teal sötéten –, tudom, hol akadhatok magára, ha szükségem lesz rá.

Úgy állt ott, és figyelte az Angyal elegánsan szabott vállának eltűnését, mintha nemrégen enyvbe balzsamozták volna. Nem először történt, hogy Mr. Teal ilyesmit érzett az Angyallal történt beszélgetése után, de a megszokás sohasem tette immunissá iránta. A nap békéje és nyugalma eltűnt. Azzal kezdte, hogy közönséges, megszokott gyilkosságot kell kiderítenie, és most egyszerre minden reménye tovatűnt hogy a gyilkosság egyszerű, közönséges és megszokott lesz. Ha az Angyallal ütközött össze, ez nem volt remélhető.

Fáradtan megfordult, mintha nehéz súlyt raktak volna a vállára, és látta, hogy beosztottai erőltetett meglepetéssel nézik. Mr. Teal szeme vészjóslóan megcsillant.

– Dolgozzanak! Mit gondolnak, mi ez, vénlány otthon? – A telefonhoz ment, és égő tekintetét az ujjlenyomat-szakértőre emelte. – Végzett már ezzel?

– I… igen uram – nyögte az ember gyorsan. – Nincs rajta más, csak az elhunyt saját lenyomata…

Mr. Tealt ez nem érdekelte. Megragadta a kagylót, és a Scotland Yardot kérte.

– Valaki figyelje Simon Templart a Piccadillyn. A Cornwall Houseban lakik. Menjen oda néhány jó ember, és nyissák ki a szemüket. Könnyen meg tud lógni, ha észreveszi, hogy követik. Tudni akarom, mit csinál ettől kezdve… Igen, az Angyalról van szó, és ha meglóg, akkor az angyalok imádkozzanak magukért!

Ebben a pillanatban Simon Templar nem gondolt arra, hogy éjjel-nappal a nyomában lesz a Bűnügyi Nyomozó Osztály „lúdtalpú brigádja”. Sokkal komolyabb dolgok foglalkoztatták.

Intett a ház előtt egy taxinak. Mialatt beleült, furcsa kis reccsenést hallott maga előtt. Mintha tű hasította volna végig fájó arcát, és valami mérges darázs zúgott el a füle mellett. Amikor felkapta a fejét, néhány centire a szeme előtt határozatlan pókhálós repedések tarkították az ablakot – és éles vonalak indultak ki abból a csillagszerű lyukból, amit csak egy harmincnyolcas kaliberű golyó üthetett.

IV.

Egy másodperccel később az Angyal villámgyors tekintete már az utcát és a környező területet kémlelte, szinte ösztönszerűen, mielőtt rájött volna az erőlködés hiábavalóságára. Egy perccel később már tudta, hogy a lövés csak egy másik kocsiból jöhetett, amely elsuhant a taxi mellett, s közben valami emberbarát rálőhetett az oldalablakból, amikor épp bemászott az autóba. De hiába akarta végignézni az utcát, autóbusz robogott el mellette, és elzárta a látómezőt, mint színházi függöny. Így nem vehette észre azt a kocsit, amelyik ugyanabba az irányba tartott.

Szerencsére a pisztolyon hangfogó volt, mert a taxisofőr a lövés következményét a kipufogó zajának, és a reccsenést utasa súlyának vélhette, s még csak hátra sem tekintett. Amint az Angyal hátradőlt és becsukta az ajtót, indított és lassan elpöfögött, anélkül, hogy tudná, milyen érdekes dolog történt néhány centiméterre a hétköznapi háta mögött.

Simon kivette a zsebkendőjét, és megtörölte arcát ahol az üvegszilánk megsértette. Aztán előrenyúlt, kinyitotta a megsérült üvegű ajtót, és teljes erejéből becsapta. A lyukas ablak csörömpölve kiszóródott keretéből az útra.

Most már hátranézett a vezető, és ugyanakkor lefékezte a kocsit.

– Hé – mondta mérgesen –, mi az?

– Bocsánat – mondta az Angyal szomorúan –, az ajtót nem csuktam be rendesen, és azt hiszem, most nagyon erősen csaptam be. Meg kell majd fizetnem.

– De mennyire! – mondta a sofőr. – Minden ablak három font.

– Jó, jó – felelt az Angyal –, megkapja a három fontját.

– Grrr – mondta a sofőr.

Újra megindította a kocsit, és kissé felengedett a vigasztaló gondolattól, hogy a kárnak legalább háromszorosát fogja megkapni. Az Angyal pedig hátradőlt, és kivette a cigarettatárcáját.

Szerinte megérte a pénzt, hogy megszabadult egy tanútól, aki kellemetlen lehetne, ha megtudja hogy az utasára lőttek; de már más gondok foglalták el, amikor kinyitotta a Cornwall Houseban lakása ajtaját.

Patricia a díványon ült, lábát maga elé húzta, és Geoffrey Graham – egy szék szélén ülve, mint rendesen, – az építészet törvényeiről beszélt.

– …mert tudja, nemcsak megkövetelendő, de szükséges is, hogy a tömeg ritmikus egyensúlya határozott összhangban lengjen a…

– Jippiiii! – sikkantott az Angyal higgadtan. – Na és az egyeztethetetlen tengelyek?

A fiatalember felugrott, elpirult és kiöntött egy keveset a söröskancsójából. Patricia kissé bizonytalan mosollyal nézett föl.

– Nem maradtál sokáig. Mr. Graham és én csak épp kezdtük megismerni egymást.

– Sőt, szerintem már intim viszonyba kerültetek – válaszolt az Angyal. – Amikor azt mondjátok, hogy nemcsak szükséges, de megkövetelendő is, és határozott összhangot visztek ritmikusan lengő tömegetekbe…

– Elég lesz – mondta Patricia.

– Ezt gondoltam én is. De…

Az Angyal vigyorgott, és leült a lány mellé. Még az elnyomhatatlan vidámsága alatt is észrevette a lány az elektromos feszültségként vibráló túlzott éberséget a férfiban, és megkérdezte:

– Mi történt?

– Vendégségben voltam.

Graham szeme csillogott a szemüvege mögött.

– Látta Inglestont?

– Oh, igen. Nagyon csinos ember. És maga remekül elintézte a fejét.

– Remekül elin…

– No nem gondoltam komolyan. Csak szerettem volna látni, hogy veszi be. – Simon a cigarettásdoboz után nyúlt. – De valaki megtette maga helyett. Széles és régi gyakorlatom alatt ritkán láttam ilyen rendesen bezúzott fejet. Nem lepődnék meg, ha a szemén folyna ki az agya… majd ha a rendőrség megfordítja.

A fiatalember álla lassan leesett, mintha felvonóhidat engednének le.

– Csak nem… halott?

– Hát mondjuk, örök életre ébredt. De az biztos, hogy most már nem kapja meg tőle a pénzét, hacsak magára nem hagyta a végrendeletében. Tudtam, hogy valami nem egyezik. Azért küldtem magát ide vissza. Tiszta szerencse volt, hogy megláttam Teal főfelügyelő pocakját a kapuban, mikor elhajtottunk a ház előtt; különben a vendégség még izgalmasabbá vált volna.

Graham megrokkant egy kicsit, míg lassan felfogta az Angyal szavainak az értelmét. Arca elsápadt, és nekidőlt a szék hátának.

– Meggyilkolták?

– Ezt igyekeztem érthetővé tenni. Mihelyt megláttam Claud Eustacet arra evezni, rögtön tudtam, hogy valami felrobbant, ő nemigen szokott vadászatra indulni a nagyítóüvegével és pedigrés vérebeivel, mert valaki elvesztette az inggombját. Márpedig ott volt az ujjlenyomat-szakértővel, a fényképésszel és az egész testület, akár a legjobb detektívregényben. Így hát elbeszélgettünk kicsit.

– Innom kell valamit – mondta Patricia halkan.

Felállt, hozott néhány poharat és egy üveg sherryt.

Az Angyal füstkarikát fújt, és tönkretette egy nevetéssel.

– Szabadon bocsátottak, vagy meglógtál? – kérdezte a lány. – Nem mintha közbe akarnék szólni, de jó lenne, ha tudnám.

– Na, ennyire nem komoly, kedves. Nem volt olyan beszélgetés. Morgott és dörmögött egy kicsit az elején, de ez csak természetes. Lecsillapítottam jól ismert kedvességemmel, és akkor irtó fortélyos lett. Ha már láttad valaha Tealt ravasznak, nem kell többet cirkuszba menned. Kitárta a keblét előttem, és elmondta az egész esetet… közbe-közbe ártatlan kérdéseket tett föl, s olyan keményen dolgozott, hogy gyanútlannak lássék, hogy a végén az izzadság patakokban folyt az arcáról; és ahányszor én is ártatlan választ adtam, a szeme egyre sötétebb és kisebb lett, s már kezdtem azt hinni, hogy megpattan egy ér az agyában. Persze, a társalgás zavartalan menete érdekében, és hogy a csapdáit kirakhassa, elő kellett adnia egy kis információt is, míg tőlem azt várta, hogy eláruljam magamat; ami persze nem sikerült neki. Jobbnak láttam elmenni, mielőtt rohamot kap. – Az Angyal szeme csillogott a füstfátyol mögött. – De közben én se tétlenkedtem, és megtudtam egy-két dolgot. Például, hogy ki a főgyanúsított.

– Ki? – kérdezte Graham lázasan.

– Maga!

A szó gyomrán találta Grahamot, úgyhogy egészen belegörbült. Az Angyalra bámult, és ádámcsutkája úgy ugrált föl és alá, mint valami jojó, míg vissza nem nyerte a hangját.

– Én? – kérdezte rekedt hangon.

– Ki más? Maga volt utoljára a lakásában. Nagyon izgatottnak látszott, és dühös volt Inglestonra. Ezt látta a lány is. Sőt azt mondta neki, hogy még lesz beszélnivalója Inglestonnal. Ezt a nyomot egy rendőr se mellőzheti. Már keresik is magát… Erről jut eszembe…

Kinyúlt a telefonkagylóért, és felhívta a portást a házban.

– Maga az, Sam?… Itt Simon Templar. Emlékszik arra a fickóra, aki ma reggel bejött, és velem együtt ismét elment?… Nem, téved. Nem jött vissza. Sőt, soha életében nem volt itt. Nem járt nálam senki egész nap. Érti?… Jó, köszönöm.

Graham még mindig nehezen lélegzett.

– De… de…

– Tudom – mondta Simon türelmesen. – De egyszerre csak egy dologról beszéljünk. Teal biztosan szét fog nézni itt, – sőt fogadok, hogy már most is nyargalászik erre néhány detektív. Mindaddig, míg nem látják magát az én társaságomban, ez előnyére válik, tekintve a hírnevemet. Kikutatják a lakását és a hivatalát, de ez nem számít. Jó, hogy nem hagyta otthon azokat a részvényeket, mert akkor most már gyilkosság vádjával köröznék.

– Nem lenne jó, ha olyan gyorsan visszamenne, ahogyan csak tud? – ajánlotta Patricia. – Csak rosszabbítja a dolgokat, ha azt hiszik, hogy szökik előlük.

– Az a baj, hogy olyan emberek is kereshetik, akik jóval veszélyesebbek, mint szegény öreg Teal – mondta az Angyal.

Egészen nyugodtan beszélt, de volt valami a hangjában, ami miatt kis ránc ékelődött Patricia homlokára, és Graham felegyenesedett.

Simon elővette vérnyomos zsebkendőjét, és megérintette arcán a karcolást.

– Nem vettétek még észre a szépségemen esett csorbát? Vagy azt hittétek, borotválkozni voltam?

Amikor ránéztek, a meglepetés lassú megértéssé változott. És az Angyal mosolygott.

– Ezt hazafelé szereztem… pontosabban, mihelyt elmentem Inglestontól. Éppen egy taxiba akartam beszállni, mikor arra jött a préri-vadász és összetévesztett egy nyúllal. Szerencsére csak egy üvegszilánk karcolt végig. Ha jobban talált volna, akkor utolsó ízben érdemelném ki az újságcímeket.

Míg ezt felfogták, csöndben maradtak, és közben különböző érzelmeikhez és helyzetükhöz képest gondosan megemésztették. Patricia homlokán kisimult a ránc, és vértanúéhoz hasonló beletörődöttségnek adott helyet. Graham letette a poharát, és megtörölte a homlokát.

– De ki…

– Világos az egész – magyarázta az Angyal. – Valaki elintézte Inglestont – ezt tudjuk. Egyszerűség kedvéért nevezzük el Pongónak. Pongo arra sétált múlt éjjel, várva, hogy Ingleston hazajöjjön; míg csak meg nem jelent maga. Biztosan közelről figyelte a helyet, és így jól megjegyezhette az arcát, ha ugyan még nem is jelentett akkor sokat. Később megjelenik Ingleston, a pasi megszólítja és felmegy vele – a bizonyítékok szerint Ingleston ismerte – és míg italt tölt neki, Pongo elintézi az erre a célra vett kalapáccsal. Miután Inglestontól nem kell tovább tartani, Pongo hozzálát az igazi munkához, és szétnéz az után, amire valóban fáj a foga. Majdnem darabokra szedi szét a lakást – olyan mintha majmok laktak volna benne –, de szerintem már nem találja meg, amit keres, mert nincs ott.

– Azokra a részvényekre gondol, amiket elvittem?

– Úgy van. Tehát egy kis idő múlva Pongo abbahagyja a meddő kutatást, és átkokat mormogva szakállába, távozik. De mégse adja fel a reményt, ezért már kora reggel ismét visszamegy oda, azt remélvén, hogy nyomára akadhat az eltűnt zsákmánynak. És mi mást lát a kocsiban, mint magát a pasit, aki tegnap este kijött onnan, és engem. Úgy látszik, mintha ki akarnánk kötni, de aztán hirtelen befordulunk a sarkon. Ez mind igen gyanús. Pongo a bajszát csavarja és settenkedik. Én kiugrom a kocsiból és maga tovahajt. Pongo egy rettentő másodpercig zavarban van, és azon töri a fejét, hogy mit kellene csinálni, vajon kettévághatja-e magát, és aztán úgy határoz, hogy hozzám tapad mert, 1: új tényező lehetek, amit érdemes közelebbről kivizsgálni, 2: mert én visszamegyek a bűntény színhelyére és maga nem és 3: mert tudja, hogy maga kicsoda, és így ismét felkeresheti ha szükség van rá. Pongo látja, hogy beszélek a rendőrrel és bemegyek, aztán ismét kijövök, mire gondol egy nagyot és rám lő.

– De miért?

Az Angyal vállat vont.

– Talán nem tetszett neki az új ruhám. Talán tudja, hogy ki vagyok, és így a dolgok ettől kezdve veszélyessé válhatnak. Talán már követett is minket ide, és most maga van soron. És ezer más eset lehet. Ezekre még választ kell találnunk.

– De miről van szó?

– Hétezer fontnyi kölcsönkötvényről, ami épp elég ahhoz, hogy jó csomó dolog történjék miatta. Csak azt szeretném tudni, hogy az a fickó, aki nem tudta megadni a maga tízesét, honnan szedett össze ennyi dohányt? Mi volt a foglalkozása?

– Sherryt importáló cégnél volt.

– Sherryt?

Az Angyal egy pillanatig mozdulatlan volt, és aztán másik cigarettát vett elő. Nem tudta volna megmagyarázni magának mi miatt merevedett meg olyan hirtelen – mintha utol akarná érni eszével a gyorsabban mozgó ösztönének jelentését.

– Azt mondta, hogy Ingleston nemrég külföldön járt – mondta aztán. – Lehet, hogy Spanyolországban volt?

– Azt hiszem. Nem először utazott oda. Nagyon jól beszélt spanyolul…

– Voltak spanyol barátai?

– Nem tudom.

– Egy biztosan akadt… a lakásán dedikált fényképet találtak. Hallott valaha Luis Quintanáról?

– Nem.

– Úgy tudom, a spanyol forradalmárok angliai kiküldöttje…

Simon felugrott és nyugtalanul fel-alá járt a szobában. Hirtelen energia lángolt fel visszafojtott mozdulataiban, aminek ki kellett valahogy elégülnie, vagy kialudnia.

– Sherry. Spanyolország. Spanyol forradalmárok. Amerikai kötvények. És titokzatos Pongók, kalapáccsal és revolverrel. Kell lenni valaminek, ami mindezt összeköti.

Kivette a papírokat a zsebéből, és ismét alaposan megvizsgálta. Aztán oly sokáig csöndben volt, hogy a többi azt hitte, transzba esett.

Végre megszólalt.

– Valódinak látszanak – mondta halkan. – A nyomás, a tinta, a papír, minden. Megfelelő próba nélkül nem tudhatjuk, hogy hamisak-e? És mégis… De csak egy ember van, aki ilyen hamisítást tudna készíteni – ha hamisak.

– Ki az? – kérdezte Patricia.

Az Angyal kék szemében visszatükröződött az egész megoldásra váró titok.

– Egy lengyel alak – Ladek Urivetzky. Én nemrég olvastam, hogy egy hónappal ezelőtt Oviedóban kivégezték.

V.

És hát szép disznóság az egész, ha jól megnézi az ember, gondolta Simon aznap este, ahogy legördült a Cornwall House homályos lépcsőin. De az összes külső szereplők között, akik a véletlen folytán összeköttetésbe jutottak az esettel, ő volt az egyetlen, aki ezt ilyen elragadtatott formában kinyilatkoztatta.

– Semmi értelme sincs – mondta Patricia tehetetlenül, mikor az Angyal az utolsó adatot is tudomásukra hozta.

– Pedig egyszerű és logikus – fejezte be az Angyal.

De nem mondott többet, mert a titokzatosság egyik gyöngesége volt. A többi csak kétségbeesetten találgathatta, tudván az Angyal gúnyosan mosolygó szeméből és tiszteletlen nevetéséből, hogy valami forr a belsejében. Mintha rakéta robbant volna benne, hogy lelkének sötét zugait is bevilágítsa, abban a dinamikus pillanatban, mikor ösztöne a kaland helyes megértésére vezette.

Bár ebben a percben sem mosolya, sem szeme nem árulhatott el semmit a szemlélőnek, mert fehér szakáll és bajusz ékeskedett rajta, és fekete szemüveg ült a szemén, s az arcának csak igen kis része maradt takaratlanul. A szobájának szekrényén átmenve a szomszéd lakásban tette föl gondosan ezeket a hasznos holmikat, ahol egy gyógyíthatatlan öregúr, Joshua Pond lakott, mint azt Sam Outrelltől, a portástól, vagy a lakók névjegyzékéből meg lehetett tudni. De amit a kíváncsi kérdezősködő már nem tudhatott volna meg olyan könnyen, az volt, hogy Mr. Pond személye pusztán képzeletbeli, és csupán akkor öltött alakot, ha az Angyal céljainak megfelelt. Mr. Pond csak igen ritkán hagyta el a lakását, agg életkora és beteges természete miatt.

Füstös szemüvegének és hófehér szőrzetének biztos rejtekében – fehér sál a nyaka körül és fekete puhakalap a fején – Mr. Pond ott ült a kerekes tolószékében és Sam Outrell, meg egy fiatal, egyenruhás sofőr végiggördítette a folyosón. Két overálos ember, aki szétszórt szerszámok között ült, és látszólag a telefondrótokat javította, föltekintett amikor kinyílt a lakás ajtaja, és aztán tovább dolgozott. A szék a liftbe került és eltűnt. A hallban egy újságolvasó ember pillantott föl amikor megjelentek, és temetkezett vissza, szinte gépiesen. A tolószék elment mellette, kigördült az utcára, ahol fekete autó várt rájuk. Sam Outrell és a másik ember megfogták az öreg két könyökét, és besegítették a kocsiba. A sofőr pokrócot csavart a lába köré. Sam Outrell becsukta az ajtót és tisztelgett; a sofőr a kormány mellé ült, és a kocsi – egy másik ember unatkozó tekintetéből követve, aki az utca túlsó oldalán újságokat árult – eltűnt az éjszakában.

– És most – kérdezte a sofőr, míg a Piccadilly felé tartanak – mi a fenét fogunk csinálni?

Az Angyal nevetett.

– Sajnálom, hogy kihalásztalak a koktélparti közepéből, Peter, öreg fiú, de Claud Eustace-nek ismét rohama volt. Láttad őket mind? Négyen voltak, legalább három négyzetméternyi lúdtalpú alak. Ha több nem.

Visszanézett a hátsó ablakon, vajon nem követik-e? Erről megbizonyosodva, ismét megfordult.

– Menj körbe a Parkban Peter, míg leszedem a hasonszőrömet.

Gondosan elrakta a dolgokat a kocsi egyik rejtett zsebébe, készen arra, hogy szükség esetén újra elővehesse. Az avítt fekete kalap a szürke kesztyűkkel együtt eltűnt, s a fekete kabátot levetve, összehajtogatva maga mellé fektette az ülésre. Néhány perc múlva lesimította sötét haját és cigarettára gyújtott.

– Mi okozott ezúttal rohamot Tealnek? – kérdezte Peter Quentin. – És miért nem szóltál a mókáról nekem már előbb?

– Csak most kezdődött – felelt az Angyal.

Elmondta a történetet kezdetétől végéig, gyorsan pergő mondatokban, semmi fontosat nem hagyott ki, kivéve azokat a részleteket, amelyeken még dolgozott az agya.

– Sherry, Spanyolország, spanyol forradalmárok, amerikai kötvények, titokzatos kalapácsos és tüzérségi Pongók, és egy lengyel hamisító, akit Oviedóban a falhoz állítottak – mondta végre. – És a spanyol polgárháború még javában dühöng, egyre véresebb mocskosabb, ha elfeledted volna. Épp elég összekevert dolgot láttam a magam idejében, de ez díjnyertes lehetne.

– És ki csinálja az egészet? – kérdezte Peter.

– Ezt szeretném én is kideríteni – válaszolta Simon nyugodtan. Az Oviedo feletti befolyás vagy fél tucatszor változott, de még azt sem tudom, ki volt uralmon, amikor Urivetzkyt elintézték. Azt se tudom, melyik oldalon volt Urivetzky, és hogy miért keveredett bele egyáltalán – bár úgy látszik, mintha fél Európa gazfickói részt vermének ebben a piknikben. De van már egy gyönyörű ötletem az egészről, és még többet fogok megtudni, mielőtt ma este lefeküdnék.

A kocsi lassított és Peter megszólalt:

– Még egyszer körbemenjek, míg gondolkozol?

Simon kifricskázta a cigarettavéget az ablakon.

– Már mindent végiggondoltam, mielőtt elhívtalak volna. Itt kimehetünk… a Cambridge Square-re hajtva.

– Tudom, hol van, de nem tőled – felelt Peter ironikusan. – Miért megyünk oda? Graham Bloomsburyben lakik, nem?

Ez igaz – mondta az Angyal éppoly nyugodtan –, de Quintana a Cambridge Squaren lakik.

Hosszú és mély csönd következett, míg Peter keresztülnyomult a Hyde Park Corner-i kereszteződés forgalmán.

– Mindig sejtettem, hogy hülye vagy – jegyezte meg, amikor kikerültek az áradatból a Grosvenor Place nyugodtabb vizeibe, – de most legalább tudom.

– Miért? – kérdezte az Angyal méltatlankodva. – Quintana Ingleston haverja, és így biztos érdekli őt a barátjával kapcsolatos újság. Vagy ha már hallott a kellemetlen esetről, talán szüksége van vigasztalóra. Ám ha megtudta, engem az érdekelne, hogy honnan! Minden esti újságot elolvastam, de egy sor sincs egyikben se a gyilkosságról.

– Miért ne hallott volna a rendőrségtől?

– Lehet. De valahogy mégse hiszem. Azt a fényképet akkor nyomtam oda Teal vizslaorra alá, amikor forrt a dühtől, hogy tudtam a néhainak a nevét, és így nem vette észre a legérdekesebb nyomot. Az valóban megeshet, hogy azóta tovább szimatolt, de még így is elég idejébe kerülhet, míg rájön, hogy mit jelent Luis Quintana. És nekünk mindenáron meg kell játszanunk ezt, mert ő az egyetlen nyomunk… Itt megállíthatod a kocsit, Peter – nem szeretnék a kapu előtt kiszállni.

– Miért vagy egyszerre olyan szerény? – kérdezte Peter ártatlanul, amikor behúzta a féket.

Az Angyal mosolygott, és kilépett a járdára.

– Ez csak természetes nálam. Azonkívül ez nem hivatalos látogatás lesz.

– Fogadok, hogy még azt se tudod, mivé fejlődik a látogatás – mondta Peter vádlón, és Simon szégyentelenül vigyorgott.

– Úgy van. És ezért annál érdekesebb. Várj itt rám öreg fiú, és később mindent elmesélek.

Csak a tiszta igazat mondta. Az Angyal mindig bolondos volt, – hülye, ahogy Peter kifejezte, de ez a hihetetlenül pimasz és váratlan bolondság a kétségbeesésbe kergette ellenfeleit, akik reménytelenül próbálták meg kitalálni és előre megmondani ösztönös és „hülye” cselekedeteit. Minthogy nem volt mire terveket alapoznia, az Angyal nem is vesztegette rá az idejét, mert közben valószínűleg feltételezett nehézségek garmadájába fog ütközni, és a valódiakra még csak nem is fog gondolni. Quintana címét újsághirdetésből tudta meg, és csak annyit, hogy ebben az utcában a 319-es szám. Fogalma sem volt róla, miféle ház lehet, pedig ezen múlt a hadjáratának sikere.

Végigsétált az út déli oldalán, elolvasta a számokat, és nyitva hagyta a lelkét, hogy az ihlet szabad bejárást találjon. A 319-es szám sarokház volt, az út délkeleti oldalán, egy utca keresztezésénél. György király korabeli széles, kétemeletes épület, kerítésfal vette körül, és valószínűleg kert övezte. Oszlopos tornác alatt kocsifelhajtó szaladt be a kapu alá. S ahogy az Angyal a sarkon meggyújtotta cigarettáját és gyakorlott szemmel futott végig minden részleten, taxi pöfögött be a kapualj alá és állt meg nagyokat köhögve. Simon kissé elmozdult, hogy belásson az oszlopok közé: csak egy pillanatig látta az utast, aki a kocsist kifizette, és azonnal befordult a közben megnyílt kapun.

Csak egy pillanatig látta, de ez elég volt ahhoz, hogy az Angyal nagyon is mély lélegzetet vegyen, akkorát, hogy az öngyújtó kialudt a kezében. Mert az ember, akinek arcát egy megdöbbentő másodpercig látta, Ladek Urivetzky volt, a huszadik század legravaszabb pénzhamisítója, akiről azt írták az újságok, hogy négy héttel korábban egy szakasz katona kivégezte Oviedóban.

VI.

Kétséget sem érzett. Még sosem találkozott ugyan Urivetzkyvel személyesen, de arcmemóriája olyan pontos volt, mint egy fényképalbum, és a nemzetközi alvilágról vezetett – egyre gyarapodó – gyűjteményét nem egy nyilvántartási iroda megirigyelhette volna. És az a vastagajkú, halálfejszerű keskeny koponya – a bal szeme alatt sebhely – eltéveszthetetlen volt első látásra is.

Néhány pillanatig az Angyal mozdulatlanul állt, míg a kapu be nem csukódott, és a taxi elcsörgött az éjszakába. Aztán megmozdult, mert a felajzott izgalom kezdte ráncigálni az idegeit.

Megkerülte az egész háztömböt. Nem is volt olyan nagy, és a többi épület szintén olyanfajta keskeny, magas háznak látszott, ami gyakori Londonnak ebben a részében. Egymás mellé húzódva háromszöget alkottak, és az oldalukban csak néhány lefelé vezető garázsnyílás törte meg a fal egyenletességét. Mindenütt biztonság honolt.

Ismét ugyanazon a helyen állva, ahonnan körútját elkezdte, az Angyal vörösen izzóra szívta cigarettáját, és újra áttanulmányozta az épület elejét. A nyugtalan extázis lényének legmélyebb szintjén égett… Valahogy be kellett jutnia Quintana házába, még ha a frontról is. Nem mintha a főkapu benne lett volna terveiben… Ha gondolt is olyanra, hogy pimasz ötletességgel beblöfföli magát a tulajdonos jelenlétébe, most Urivetzky megérkezése ezeket a gondolatokat szélnek eresztette. A blöff jöhet, esetleg később, de előbb az Angyal szerette volna megtudni, mit keres egy ember, akit halottnak tartanak, olyan ember házában, akinek a barátja tényleg halott, és hogy miért látogatja meg az az ember, akit a század legügyesebb hamisítójának mondanak, éjnek idején egy másiknak a házát, aki megokolatlanul egy csomó, esetleg hamisított kötvényt keres, és mi az a fonál, ami mindezt a különösen összeválogatott embereket összefűzi, mikor az a fonál abba az országba vezet, ahol jelenleg az emberélet mit sem számít. Márpedig mindezt úgy szerette volna megtudni, hogy a jelenlétét ne árulja el. Tehát gondosan széttagolta a lehetőségeket, miközben a törvényt nem ismerő viharzó öröm tombolt a belsejében. A ház földszintje szélesebb volt, mint a többi emelet, úgyhogy erre mint kis teraszra nyíltak az első emelet ablakai. És a kertfalon túl két magas fa állt, oly közel a házfalhoz, hogy az egyik gallyról nyugodtan át lehetett volna lépni a kiugró kőfalra…

Az Angyal keresztülment az utcán. Nem izgatta, hogy mit készül véghezvinni. Inkább az esélyeket latolgatta, hogy sikerül-e. Szükségtelenül sok lámpa fényeskedett errefelé, és bár nem mérkőzhettek a napfény ragyogásával, mégis elég világosságot árasztottak ahhoz, hogy a járókelő esetleg észrevegye a kerítésen átmászó ember árnyát, s felhívja rá a szomszédok figyelmét. De a Cambridge Square nyugodt környék, és akkor éppen vacsora utáni mély álomba merült. Az Angyal lassított, hogy egy taxi eltöfögjön mellette, és ugyanakkor felmérte a fal magasságát. Nem látszott magasabbnak hét lábnál, s a tetején kifelé görbülő, téglába ágyazott vasdarabok meredeztek – de még a régi világból valók, amikor a betörők munkája még magán viselte a fejletlen művészet bélyegeit. Olyan gyakorlott falmászónak azonban, mint az Angyal, nem számított többet, mint egy sor libatoll…

A csúszó-mászó taxi lassan eltűnt, és a legközelebbi kocsi Peter Quentin autója maradt. Pillanatnyilag más ember nem járt arra. Simon Templar még egyszer végignézett az utcán, a környéken, és tudta, hogy kár volna az időt jobb eshetőségért vesztegetni. A többi az „istenek” kezében nyugodott…

Fölugrott és elkapta az egyik vasrudat jobb kezével, majd testét meggörbítve bal kézzel is, aztán úgy tűnt el, mint a fekete villámlás. Kósza macska sem csinálhatta volna jobban és csöndesebb gyorsasággal.

Lába ugyanolyan macskaszerű puhasággal ért földet a másik oldalon, és egy pillanatig mozdulatlanná kuporodva úgy maradt, ahogy leesett. Zavaró hangra várt. De feszülten figyelő füle nem kapott el semmi különöset London éjjelének megszokott neszeiből. A következő percben már keresztülrohant a nyílt füves részen keresztül ahhoz a fához, amit kiszemelt magának.

Legalsó gallyát kis ugrással könnyedén elérhette, és egy pillanatnyi késedelem nélkül dolgozta följebb magát a fiatal levelek közé. Kevesebb, mint egy perc alatt már a kis teraszra készült kiugrani, ami legközelebbi célja volt.

Eddig a fal és a levelek eléggé eltakarták, de most ismét nyílt területre jutott, és bármelyik kitekintő vagy felnéző könnyen észrevehette volna még akkor is, mikor már végigment a kiugró falrészen, és részleges védelmet talált az idenyíló ablak sötét árnyékában. Óvatosan megforgatta a kilincset, de belülről be volt zárva. Kis ideig, ami talán egy-két perc lehetett, de legalább egy hétnek tűnt számára, kénytelen volt egy karcsú szerszámmal vesződni rajta amit a hátsó nadrágzsebéből szedett elő. Az ablak kinyílt és bejuthatott a sötét szobába.

Becsukta az ablakot maga mögött és kinézett az útra. A sarok melletti kocsinál ide-oda járkáló fekete árnyat látott, és lassan meg-megújuló cigarettavég izzását. Mosolygott. Peter kétségtelenül elég anyagot gyűjt ahhoz, hogy bármelyik szívspecialistának egy évre szóló munkát okozzon, de megmaradt a vigasztaló tudat, hogy néhány hasonló eset ismétlődése árán további életére kiszámíthatatlan értékben immunis lesz az idegesség iránt… Ezt leszámítva más mozgás nem látszott. Ha bármilyen szórványos vándor észre is vett valami elütőt az események zajtalan lefolyása közben, bizonyára úgy határozott, hogy nem tartozik őrá, és tovahaladt prózai útján.

Az Angyal elfordult az ablaktól és elővette a ceruza vékonyságú zseblámpáját. Keskeny sugara végigsiklott egyszer a szobán, és aztán eltűnt.

Valami hatalmas fogadószoba-félében lehetett, ahol aranyozott szélű tükrök ékesítették a falat, székek álltak a fal mellett, bársony drapériák lengtek és hagyták szabadon a padló legnagyobb részét. Semmi különös nem látszott rajta, hacsak az a méltóságos ízléstelenség nem, amit csak Viktória királynő korának lelki leszármazottai tarthattak szépnek és személyükhöz méltónak. Az ablak mellett álló Angyallal szemben ajtó nyílt a terem másik oldalán, ami valószínűleg folyosóra vezetett, míg balján a kis összekötő ajtó mögül hangokat hallott a másik szobából. Emiatt oltotta ki oly hirtelen a lámpáját.

Választ hallott egy feltett kérdésre, egész jó angolságban, de erős idegen kiejtéssel:

– Sevillában találkoztam vele, mikor Jerezben járt a cége megbízásából.

Elégedettség lassú mosolya érintette az Angyal ajkát, és halk sóhajjal zsebre vágta a lámpát. Ha kívülről tudja a ház beosztását, és azonkívül jövőbelátással is rendelkezik, akkor sem választhatta volna ki biztosabban és pontosabban ezt a helyet. Olyan pillanat volt ez, mikor őrangyala nyakon csípte, és a kaland kellős közepébe dobta, hogy tévedés nélkül haladjon végig bizonyos győzelmek útján, mintha csak valami tömegtermelő gyárnak a futószalagjára csöppent volna…

Néhány gyors és halk lépéssel az ajtó mellett termett, s fülét épp idejében szorította a fatáblára, hogy meghallja az előbbi morgó hangot:

– Ilyen ügyben jobban kellett volna vigyáznia. Maga szerint a hazájának dolgozik, de olyan buta, mint egy kisgyerek. Én csak magamért dolgozom, de azért óvatosabb vagyok. Vagy talán épp ezért nem lehetek ostoba.

– De kedves Urivetzkym! – mondta a másik békítő hangon. – Nem volt olyan könnyű, mint gondolja. Gyorsan kellett ügynököket találnunk, amikor nem volt szabad kockáztatnunk és titokban kellett cselekednünk, különben fogság vagy még inkább kivégzés lett volna a jutalmunk. Inglestonnak sok jóbarátja volt Sevillában, és ők biztosítottak engem, hogy velünk tartanak. A lehető legjobb ajánlásokat hallottam róla; mi pedig idegeneket akartunk alkalmazni, akik kevesebb gyanút keltenek, mint mi. De minden ember kísértésbe juthat…

– A főnök feladata olyan embereket kiválasztani, akiket nehéz kísértésbe hozni – vágott vissza Urivetzky mogorván. – Minden okos ember tudhatja, hogy ha olyan kötvényeket bíznak valakire, amelyek nincsenek katalógusba véve, s amelyekkel azt lehet csinálni, amit akarunk, vigyázni kell, kit választunk ki.

– Nem vagyok olyan gyakorlott ezekben a dolgokban, mint maga – ennek a hangnak éle volt. – Sajnálom, hogy ilyen eszközökhöz kellett folyamodnom, de nem maradt más választásunk.

– Ugyan! Akad elég választásuk. Mennyi szövetségesük van?

– Sokan rokonszenveznek velünk, de ők sem segítenek csak úgy semmiért.

Urivetzky morgott.

– Én is sajnálom, hogy ilyen eszközökhöz nyúltak. És még jobban bánt majd, ha a többi ügynököket is ilyen rosszul választották meg.

– Nem, mert most negyvenezer font van amerikai és angol pénzben a széfemben, amit a többi ember hozott. Csupán Inglestonban tévedtünk.

– Ő pedig nem zavar többé bennünket – mondta egy harmadik hang, most szólalva meg először.

Elérkezett a pillanat, mikor az Angyal elhatározta, hogy megkeresi a kulcslyukat, és betekint az előtte lejátszódó színdarabba. Mikor a harmadik hang elérte a fülét, meg is találta, és érdeklődve nézte a színhelyet.

A szoba kisebb volt, mint az, amelyikben ő tartózkodott, és a lakályosabb bútorokból, meg a fal mentén sorakozó könyvállványokból magán-dolgozószobára következtetett.

Urivetzky egy karosszékben ült, – háttal a kulcslyuknak; a szék fölött látszó szertelen koponya csak az övé lehetett. Az íróasztal mögötti székben az Angyal mindjárt felismerte a fényképen látott Luis Quintanát. A társaság harmadik tagja azonban már sokkal inkább érdekelte, aki vele szemben ült és hatalmas szivarból pöfékelt. Négyszögletes teste, és ugyanolyan alakú, rövidre nyírt szürke sörtés feje volt; arcának kifejezése eltűnt vastag bajsza mögött, de laposan pislantó fekete szeme kegyetlennek látszott. És az Angyal ösztönösen tudta, ez az ismeretlen gyilkos, akit a könnyebb utalás kedvéért Pongónak keresztelt el.

– Még a kötvényt se találták meg – mondta Urivetzky mérgesen.

– Majd megtaláljuk – biztosította Quintana.

– Jó is lesz. Különben ez a vég. Engem nem érdekel a maga országa, de annál jobban a saját életem.

A forradalmárok kiküldötte fölemelte szemöldökét.

– Nem túloz? Ha ezek a hamisítványok olyan tökéletesek…

– Persze, hogy tökéletesek. Senki a világon nem csinált volna jobbat. De azért hamisítványok. Miért olyan élhetetlen? Egy kötvény vagy bankjegy művészi darab. Aki ért hozzájuk, minden vonalában felismeri alkotójának kezét. Így a hamisítás is művészet. Nézzük például a képtárban a szakértőt; minden katalógus nélkül megmondja, hogy: „ez Velasquez, az Rembrandt, amaz El Greco”. Éppígy vannak olyanok is a világon, akik ránéznek a hamisított kötvényre és azt mondják: „ez egy Ilyen, ez Olyan, amaz Egyvalaki és ez egy Urivetzky.” Nem számít, ha az Urivetzky-féle hasonlít legjobban az eredetire. Mégis vannak, akik észreveszik.

– Aligha valószínű, hogy ilyeneknek a kezébe kerüljön. És csak a gyanút akartuk eloszlatni, amikor kikürtöltük, hogy magát meggyilkolták.

– Vagy talán épp ezért felkeltették a gyanút. Ez a Templar nem bolond… már hallottam róla.

– Róla is gondoskodni fogunk – mondta a Pongónak elkeresztelt ember. – Egész nap utánajártam, hogy…

Az ajtón felhangzó kopogás félbeszakította. Quintana szavára egy szolga lépett be, és a problémák kiküszöbölője felé fordult.

– Valaki keresi a telefonon, senor – mondta.

A négyszögletes ember Urivetzkyre nézett.

– Látja? Talán csak erre a jelentésre vártunk.

Felállt és kiment. Az Angyal kiegyenesedett; a görcs már kezdett beleállni a nyakába és a gerincébe. Eleget hallott, és nem panaszkodott; majdnem minden kérdésre választ talált.

De Quintana saját állítása szerint negyvenezer font kemény ércpénz hevert a széfben, és ez csak negyvenezer okkal több volt, hogy meggondolja helyzetét a visszavonulást illetően, mikor ily ügyesen sikerült bejutnia a házba. Mert ugyebár, ott volt még Mr. Ingleston tíz fontos tartozásának kérdése is, és Simon nem talált rá okot, hogy azt miért ne fizettesse meg a kamatokkal együtt?… És ott volt még a Pongónak szóló telefonhívás, amit szintén érdemes lenne kihallgatni.

A hangok tovább beszéltek az ajtó mögött, míg ő tanácstalanul állt.

– Még maga is kockáztat – mondta éppen Quintana. – Ha tudtam volna, hogy idejön…

– Ez nem volt kockázat. A rendőrség nem keres engem, és a taxisofőrök nem detektívek.

Most volna a legkedvezőbb alkalom, hogy valamit tegyen a negyvenezer érdekében, mert a dolgozószoba emberei háromról kettőre csökkentek. De Pongo minden pillanatban visszatérhet, a telefonbeszélgetés sem tarthat örökké.

Simon vállat vont. Visszalépkedett lábujjbegyen a folyosóra nyíló ajtó felé. Fogalma sem volt róla, hova nyílik, de hát ez is szerencse dolga…

A végzet úgy akarta, hogy ne lépjen ki rajta.

Vagy a kinti szőnyeg lehetett nagyon mély, vagy az ajtó nagyon vastag, mert nem hallott semmit. Aztán az ajtó kivágódott, és Pongo berohant.

A folyosó lámpafénye pontosan az Angyalra sütött, de Pongo oly hevesen lépett be, hogy már jól bent volt a szobában, mire meg tudott állni.

Simon ráugrott. Balkeze elkapta a kabáthajtókájánál, és ugyanakkor a vállával becsapta az ajtót, jobbjával pedig ráfordította a kulcsot. De a meglepetés ereje egy végzetes másodperccel késleltette mozdulatát és a másiknak elég ideje maradt ahhoz, hogy éles kiáltást hallasson, mielőtt az Angyal torkához nyúlt volna.

Az Angyal kedvesen rámosolygott, és a pisztolyáért nyúlt. De az ujjai csak épp a zsebéhez értek, mikor a szobát most más oldalról árasztotta el fény, és egy hang szólalt meg a háta mögött.

– Nyugodtan! – recsegte Luis Quintana.

VII.

Az Angyal lassan leengedte a kezét és megfordult. Quintana és Urivetzky az összekötő ajtóban álltak, és Quintana kezében revolver nézett feléje.

– Jó estét lányok – mondta az Angyal csábosan.

Urivetzky felkiáltott, amikor meglátta arcát.

– Az Angyal!

– Személyesen – vallotta be Simon. – De ne ceremóniázzunk. Bánjanak úgy velem, mint a család régi kedves ismerősével.

Nyelőcsövének bénító szorítása abbamaradván, a négyszögletes ember hátralépett, és gyöngéden tapogatta a nyakát.

– Eltévesztettem az ajtót – magyarázta rekedten. – Ezt nyitottam ki – és ő bent volt. Biztosan hallgatózott. Hogy mennyit hallhatott…

– Igen – mondta Quintana lassan és jelentőségteljesen.

Az Angyal továbbra is nyugodtan állt, míg Pongo visszalépett hozzá és elvette a revolverét. Motozó keze megtalálta a cigarettatárcáját is és elvette, Simon azonban gyöngéden visszahúzta kezéből, rágyújtott egy cigarettára és figyelmes meghajlással ismét odanyújtotta a tárcát.

Öngyújtója után kutatott a mély és meglepett csöndben, ami arra késztette a többit, hogy lassan magukhoz térjenek, és módot találjanak a társalgás megindítására; s az Angyal önuralma olyan rendíthetetlen volt, hogy úgy látszott, nem annyira Quintana revolvere tartja sakkban, mint inkább az udvarias és szinte altruista vágy, hogy a többit ne zavarja meg, és ne kergesse hirtelen elhatározásokba. A lelkében végbemenő dolgok a saját titkai voltak.

S úgy látszott, korai volt őrzőangyalát Henry Ford szervezőképességével felruházni. A rendszer minden bizonnyal megnyilatkozott, de a gépezetben valahol hiba történt. Simon ugyanazt érezte, amit egy Ford műhelyében dolgozó munkás, mikor a futószalagon eléje kerülő alvázra nem a hátsó lámpa szerelődött rá, hanem hirtelen ráhúzták a karosszériát és a törhetetlen üvegből készült ablakokat. Talán tényleg nagy fejlődést jelentett, de előnyei nem váltak rögtön láthatóvá. A tény, hogy Pongo izgalmában a rossz ajtón robogott be, valóban álarcos áldásnak látszott, de az Angyal szerint ebből a helyzetből minden jól nevelt és szerény embernek a lehető leggyorsabb módon távoznia kell. Csak az a kérdés, mi módon lehetne véghezvinni.

A szögletes ember eszmélt föl először.

– Mióta van itt? – kérdezte komoran.

Az Angyal rámosolygott.

– Drága Senor Pongóm…

A szögletes ember kihúzta magát.

– Az én nevem nem Pongo – mondta méltóságosan. – Én a spanyol gárda harmadik ezredének őrnagya, Vicente Guillermo Gabriel Pérez vagyok.

– Arriba Espana – mormolta az Angyal ünnepélyesen. – De nem haragszik, ha tovább is Pongónak hívom, ugye? Nem emlékezhetem egyszerre az összes többi nevére is. És nem az a fontos, mióta vagyok én itt, de hogy mióta van maga.

A meglepetés egy percnyi csöndje, aztán Quintana hideg hangja:

– Lenne szíves ezt megmagyarázni?

Simon könnyed mozdulatot tett a cigarettájával.

– Tudniillik, hacsak nincs valami igen jó alibije, Pongo, akkor kénytelen leszek az állatkert többi tagja közé számítani magát. Ez pedig pénzébe fog kerülni.

Vicente Guillermo Gabriel Pérez szeme kissé hülyén pislogott rá. A másik két embert is ugyanilyen időleges paralízis bénította meg. Nem értették az egészet. De az Angyal atyai kedvessége a tökéletes házigazda szívélyes uralmával tartotta őket össze. Ugyanazzal a természetes bájjal igyekezett megszabadítani őket a gyötrő kérdésektől.

– Körünkben van ugyanis, Ladek Urivetzky bajtárs, Varsóból és néhány más helyről. Ha jól emlékszem, bizonyos körökben egész jó hírű ember. Azt hiszem, utoljára a Continental Bank híres vagy hírhedt ügyében hallottam róla: amikor is ötvenezer fonttal szökött meg, miután letétbe helyezett egy csomag dán államkötvényt. A Scotland Yard összes embere őt kereste akkoriban, és keresnék még talán ma is, ha közben meg nem tudták volna, hogy Oviedóban elintézték. De úgy látszik, nem is olyan hulla. Mert ím itt van Londonban, és a spanyol forradalmárok megbízottjával – Simon könnyedén meghajolt a szögletes ember irányában –, Vicente Guillermo Pongóval, a spanyol gárda harmadik ezredének őrnagyával új játszmát játszik. Így az az érzésem, hogy Teal főfelügyelőt nagyon érdekelné, miért áll össze ilyen kiváló úriember ezzel a hírhedt bűnözővel.

Újabb feszült csend, mielőtt Quintana kényszeredett nevetéssel megtörné:

– Ha azt hiszi, hogy egy közönséges betörő blöffjével…

– Nem közönséges – ellenkezett Simon szelíden. – Ha bármi másnak is, de ennek még sohasem neveztek. Kérdezze meg Urivetzky bajtársat. De akkor is van még csúnyább bűntett is, mint a betörés.

– Éspedig?

– Gyilkosság!

Perez gonosz érdeklődéssel figyelte.

– Miféle gyilkosság?

– Pongo – mondta az Angyal halkan – lehet, hogy ártatlan kis gyerekarcom van, ami mindenesetre több, mint amivel maga dicsekedhet, de a külső csalóka dolog. Nem tegnap születtem. Jó ideje hallgatózom a szobában, és már ezelőtt is épp eleget gondolkoztam, hogy most úgyszólván mindent tudjak erről a maguk partijáról.

– Miféle partiról?

Az Angyal sóhajtott.

– Na jó, ültessük át az egészet egyszerűbb kifejezésekbe. Sok szép dolgot próbáltak maguk a csodálatos spanyol forradalmuk finanszírozására, de mivel a legtöbb állami dohány Madridban van, így a trükkjeik nagy részével a penge élén táncoltak. Erre kitalálták, hogy hamisítani is lehet kötvényeket, és azzal fizetni Német- és Olaszországnak a bombáikért, repülőgépeikért, fegyverekért, mérgező gázért és más civilizált találmányokért. Valaki Urivetzky bajtársra gondolt, és így az egészet elintézték maguk között.

Hátradőlt a kandallónak, és tökéletes füstkarikát fújt egy különösen ocsmány kakukkos óra irányába.

– A következő dolog az volt, hogy embereket szerezzenek, akik elhelyezik a hamisítványokat jó pénz ellenében, mert ha magukat rajtacsípik, akkor hitelüknek fuccs. Többek között szert tettek Ingleston bajtársra. Egyik spanyol útján találkoztak vele – jól beszélt spanyolul, és sok barátja akadt a maguk ismerősei között. Ajánlatot tettek neki és ő elfogadta. Sajnos, nem bizonyult olyan cinkosnak, mint gondolták, és mikor tele érezte a zsebét részvényekkel, meghallotta a könnyű pénz hívó szavát. Kezdett kevesebbet visszaadni. Maguk gyanakodtak, és nyomon követték, s a gyanú lassan bizonyossággá érlelődött. Ingleston kijátszotta magukat, és valamit kellett csinálni. Pongo megtette.

Nem volt kétség, hogy magával ragadta hallgatóságát. Úgy itták be minden szavát, hogy más ember habozott volna többet is mondani, de az Angyal tudta, mit csinál.

– Múlt éjjel – folytatta könnyed modorban, – Pongo Inglestonra várt az utcán. Úgy üdvözölte, mint a testvérét, és beinvitálta a lakásába. Míg Ingleston italt töltött, Pongo hátulról ráugrott a kalapácsával. Miután a pasi meghalt, kezdett szétnézni az utolsó csomag részvényért. Itt elhagyta a szerencse, mert akkor már nálam voltak a papírok.

– Ez nagyon érdekes – jegyezte meg Quintana látszólag közönyösen.

– Fogalma sincs róla, milyen érdekes – válaszolt az Angyal komolyan. – Nézzük csak közelebbről a tényeket. Itt van Ladek Urivetzky, a jól ismert hamisító és körözött ember, aki maguknál talált menedékre és testvérekre. Sőt a jelenlevők között van a spanyol forradalmárok őrnagya is, Ingleston gyilkosa. No, fiúk, én elég tág lelkiismerettel rendelkezem, és az egész nem izgat nagyon. Ingleston is olyan fickó lehetett, akit bárki elintézhetett egy szórakozott pillanatában. Nem érzem magam felelősnek egyik irányban sem, és ezért nem tartok prédikációt. De az már kevésbé tetszik, hogy ti itthon érezzétek magatokat, és az én engedélyem nélkül csináljatok ebben a városban ricsajt. London a világ legnagyobb városa, és állítólag rendőreink a díszei – mondta az Angyal büszkén –, hát nem szeretném, ha gondot okoznátok nekik. Ha tovább is szeretnétek mulatni, fizetnetek kell érte.

– Fizetni érte? – ismételte Perez őrnagy, mintha a kifejezés ismeretlen lenne előtte.

Az Angyal bólintott.

– Ha szórakozni akartok, meg kell fizetni a vigalmi adót. Ezt akartam mondani már a beszélgetésünk elején.

Tágra nyílt, sötét szemeik továbbra is kegyetlen rosszakarattal szegeződtek rá, de szinte álluk is leesett a csodálkozástól. Az Angyal trükkje, ahogy a támadást visszavezette saját táborukba, a hihetetlen pimaszság, tétlenségbe fagyasztotta őket.

– És – kérdezte Quintana olyan erőltetett iróniával amiből hiányzott a rendíthetetlen önbizalom meggyőző ereje –, mennyit kellene fizetnünk?

– Körülbelül negyvenezer fontot – felelte az Angyal nyugodtan –, aminek a felét a nemzetközi vöröskereszt fogja kapni… annak maguk igazán adhatnak valamit, és engem illet az összegyűjtésért a másik húszezer. Ha jól hallottam, pontosan ennyi van a széfjükben, és így még a csekkírással sem kell vesződni. Az egész olyan egyszerű.

Quintana ironikus mosolya megkeményedett.

– Egyszerűbb lenne, ha átadnám magát a rendőrségnek.

– Marha! – reccsent meg Urivetzky hangja megtörve saját hosszú hallgatását. – Mit mondana a rendőrségnek?

– Ez az – ismételte az Angyal –, sőt mit mondanék én? Nem, gyerekek, ez nem helyes. Épp ezt akartam bebizonyítani. Talán nem bánnának el magukkal, méltó módon a helyzetük és a többi miatt, de elég csúnya szószba keverednének. És nem maradna semmi a gyönyörű ötletekből. Sőt azt hiszem, odahaza sem fogadnák a forradalmárok olyan tárt karokkal. Valószínűleg háttal állnának a falnak és figyelnék, mint sorakozik fel a kivégzésre kirendelt szakasz… Hát azt hiszem, negyvenezerért még elég olcsón ússzák meg a dolgot.

Perez őrnagy úgy vigyorgott rá, mint egy majom.

– És feltételezem, hogy nem volt alkalma rá, hogy felhasználja az adatait?

Az Angyal zavartalan nyugalommal mosolygott.

– De drága Pongócskám – azt hiszi, hogy idejöttem volna, és erre nem gondolok? Használhatja a tüzérségét, mihelyt akarja, és ilyen távolságból egy kis szerencsével még el is találhat. De nem látná hasznát. Megmondtam néhány barátomnak, hogy ha mostantól számított tíz perc múlva nem érek vissza, akkor telefonáljanak a Scotland Yardra, és mondják meg Teal főfelügyelőnek, hova mentem és miért. Gondolkozhattok gyerekek, míg az agyatok fel nem forr, és az egyetlen kivezető út azért csak negyvenezer fontba fog kerülni!

VIII.

A következő csönd tovább tartott, mint minden előző. Annyi különböző pszichológiai tényező tevődött benne össze, hogy egy filozófiai szakszótárt meg lehetett volna tölteni velük, s összefonódott hatásaik valami robbanó, de azért tehetetlen állapotféleséget hoztak létre, miközben egy leejtett gombostű csengése úgy hangzott volna mint vasgerenda nekicsapódása egy rakat cimbalomnak.

Az Angyal cigarettája végére ért. Nyugodtan elnyomta a falon. Néhány percig legalább is ő volt az egyetlen ember a szobában, aki immunis maradt a kővé változtató földrengés hatásával szemben, ami behálózta a termet. Más kérdés, hogy vajon az ősi és szakállat eresztett blöfföt ugyanilyen szemrebbenés nélkül felépített módon lehet-e a hibátlan befejezésig eljuttatni. De ő megtette a magáét, és senki ember fia nem tudott volna többet tenni. Ha mást nem is ért el, de legalább gondolkozóba ejtette az ellenfeleit. Ha átengedte volna őket rögtöni és természetes érzéseiknek, mikor őt itt találták a szobában, mostanra már valószínűleg csak egy név lenne a kriminológia történetében – ami ugyan még bekövetkezhet, de most már jelentősen több meggondolással. És az Angyal tudta, hogy mikor a gazemberek óvatosak lesznek, ahelyett, hogy egyszerűen meghúznák a ravaszt és csak utána tennének fel kérdéseket – ahogy a tiszta ész kritikája kívánná –, akkor érkezett el az ideje, hogy értelmes ember kibúvó után nézzen. S ha most Simon Templar bármit is kívánt, hát az kibúvó volt. Ezt lusta mosollyal, de megfeszített idegekkel és izmokkal várta, mint a távfutó a startot jelző indítólövést.

Perez szólalt meg újra a mély csönd után, gyors, pattogó spanyol szavakkal.

– A lakásán levő barátaira gondol.

– Hányan vannak ott? – kérdezte Quintana ugyanazon a nyelven.

– Egy lány és egy szolga. Csak ők élnek ott – kérdezősködtem. Senki más nem járt ott ma, csak Graham.

Quintana az Angyalra pillantott, aki oly könnyen értett meg minden szót, mintha angolul mondták volna, de azért összeráncolt homlokkal tekintett vissza rájuk, mint aki gondolkozni próbál, de nem sikerül.

– Biztos, hogy nincs benne csapda? – kérdezte Quintana.

– Lehetetlen. Inglestontól hallottam Grahamról; és ő nem az az ember, aki az Angyal segítőtársa lehetne. Egészen az Angyal lakásáig követtem ma reggel. Fernandez pedig, amikor visszamentek Inglestonhoz. Fernandez és Nayder azóta is figyelik őket, telefonjavító munkásoknak öltözve.

– És az előbbi telefonhívás…

– Fernandez volt, aki megkérdezte, meddig kell még ottmaradniuk. Azonkívül egy felismerhetetlenségig álcázott öregúrra is gyanakodott, akit a szomszéd lakásból vittek ki, s úgy gondolja, hogy talán az Angyal segítőtársa lehetett. Szerintem maga az Angyal volt.

– Senki más nem jött ki arra?

– Nem.

Quintana elgondolkozva nézett az Angyalra és balkezével a revolvere csövét simogatta.

– Meg kell bocsátania, hogy nem beszélünk angolul, Mr. Templar – mondta végre. Persze könnyebb az anyanyelvünkön érintkeznünk. Csak azt beszéltem meg, mit tehetünk. Perez őrnagy biztosított engem, hogy az ön kezében vagyunk.

Az Angyal, aki tudta, hogy Perez őrnagy semmi ilyesmit nem mondott, széles és könnyed mosollyal válaszolt.

– Ezt szerettem volna magam is tudomásukra hozni – mondta, és a pulzusa kissé gyorsabban kezdett verni.

– Ha átjön a szomszéd szobába – kérte Luis Quintana –, akkor könnyen elintézhetjük ezt a kérdést, mint úriemberek egymás között.

Urivetzky homloka hitetlenkedve elsötétült, és hirtelen megmozdult.

– Bolondok! – morogta. – Hát hagyják, hogy ez az ember…

– Ugyan – fordult feléje Quintana –, engedje, hogy a saját módszerem szerint intézzem el az ügyet. Nem vagyunk gonosztevők…

Ahogy megfordult, az Angyal csak arcélét látta, és tudta, hogy az Urivetzky felé fordult profilja kacsintott egyet. Urivetzky mérges vonásai lassan kifürkészhetetlenné módosultak.

– Talán igaza van – mondta Urivetzky vállat vonva –, de ez nem az én módszerem.

– Néha szükség van rá – felelte Quintana, és Perezre nézett. – Beleegyezik, őrnagy?

A spanyol forradalmár, tekintetét még mindig az Angyalra szegezve, fontolgató és felelősségteljes arckifejezést öltött.

– Természetesen.

Quintana meghajolt.

– Parancsoljon, Mr. Templar.

Simon ellódult a kandallótól, és az összekötő ajtóhoz ment. Quintana félreállt, hogy előreengedje, aztán rögtön követte a dolgozószobába. Urivetzky utánament, és Perez fejezte be a menetet, becsukva maga mögött az ajtót. Mintha igazgatósági ülésre gyűlnének a tagok – állatsereglet vonulna a bárkába.

Senki, aki az Angyalt figyelte, mi módon telepedik le kényelmesen a karosszékbe, nem képzelte volna, hogy aggodalom van a lelkében. De e mögött az egyetlen pajzs mögött hidegen latolgatta és várta, honnan jön a legközelebbi támadás.

Mert tudta, hogy valami lesz. Nagyszerűen blöffölt, de érezte, hogy a helyzetnek azért nem lett ura. Regényeket kivéve, ilyen dolog nem történhetnek. A Quintana, Perez és Urivetzky-féle emberek nem hagyják azonnal abba a küzdelmet, ha akadály áll az útjukba. És a mód, ahogy hirtelen megadták magukat, elég volt ahhoz, hogy tudja: a következőkben minden szellemi és testi képességére szüksége lesz, ha meg akarja előzni őket a hadmozdulatok terén.

Nyugodt kedvességgel kinyújtotta a kezét Perez irányába.

– Visszakaphatnám most már a cigarettatárcámat? Vagy valakinek születésnapi ajándékul akarja adni?

– Dehogy – mondta Quintana. – Adja vissza neki, Perez.

Simon átvette a tárcát és a megkönnyebbülés érzésével nyitotta ki. Ámbár kevés volt, ez is számított.

– És most – jegyezte meg a füstfelhő mögül –, mi van a negyvenezerrel?

– Ezt elég hamar elintézhetjük.

Quintana leült a székbe az íróasztal mögött. Hátradőlt és a kezében forgatta a revolvert, mintha az megszűnt volna többé használható fegyver lenni; de Simon tudta, hogy hamarabb tudná működésbe hozni, mint ő a kettőjük közti távolságot legyőzni.

– Mr. Templar, ön merész ember. Meg kell jegyeznem, hogy e pillanatban a spanyol forradalmárok reprezentánsának a székhelyén van. Ha itt lelőném, nem fedeznék fel, és kétlem, hogy valami bántódás érjen engem emiatt.

– Kivéve néhány dolgot, amiről beszéltem – mormolta az Angyal.

A másik bólintott.

– Igen, ez kellemetlen lenne. De nem végzetes. S ezt is csak azért említem, hogy elismerjem a bátorságát. És még más okból is. Már most vagy megöljük önt, vagy megfizetjük a negyvenezer fontot. De ezt csak akkor tehetjük, ha az ön részéről is biztosítékot kapunk, hogy megtartják az egyezséget.

– És mi lenne biztosíték?

– Igen egyszerű. Mi mind hallottunk önről, és tudjuk, hogy állja a szavát. Feltételezem, hogy társai ugyanilyenek. Nos, diplomata körökben ha ilyen eset felmerül, amint néha tényleg megtörténik, szokásos, hogy a megegyezést ünnepélyes írott formában megerősítse. Ezért kérni fogom ennek megtartását nemcsak az ön, de a bizalmába avatott többi társától is. Jöjjenek el személyesen, és írják alá az okmányt a jelenlétemben.

Az Angyal igen kicsit megmozdult.

– Mikor?

– Szeretném még ma éjszaka.

– És a pénz?

– Öné lesz, mihelyt az egyezséget aláírták. – Quintana befejezte a játékot a revolverrel, ami így kényelmesen, de szilárdan állt az Angyal melle irányában. – Ajánlanám, hogy most azonnal telefonáljon nekik, mert hiszen a kikötött idő nemsokára lejár. Csak annyit mondjon nekik, hogy rögtön ide kell jönniük. Feltéve, hogy nem történik semmi… az egészet fél óra alatt el lehet intézni.

Az Angyal hosszú lélegzete beszívta a füstöt. Tehát ez a hadmozdulat. Jó volt tudni, még ha a tudat nem is könnyítette a dolgot.

Minden zavar nélkül mondta:

– Honnan tudjam, hogy tényleg itt van a készpénz?

Quintana kissé megvető és feddő tekintettel nézett rá, aztán felállt az asztal mellől, a széfhez ment és kinyitotta. Súlyos és gumiszalaggal átkötött bankjegycsomaggal tért vissza, és ahogy ismét leült, maga elé dobta az itatósra.

– Itt van. Mihelyt elintéztük a formaságokat, magával viheti. És saját érdekében kívánja, hogy minél gyorsabban intézhessük el. Erről nem vitatkozhatunk. Vagy elfogadja ajánlatomat, vagy agyonlőjük, mielőtt még a barátai érintkezhetnek a Scotland Yarddal. Ez esetben a nekünk szerzett kellemetlenség már nem fog használni önnek. Válasszon!

Könnyed diplomata modorban kitárta karját, megköszörülte torkát és kecsesen az asztalon álló porcelánszoborra köpött.

Az Angyal kioltotta a cigarettavéget a hamutálcában.

Végtelen nyugalom szállta meg az előbbi idegfeszültséggel szemben. Most, hogy kérdéseire választ kapott, minden kisimult és egyszerűvé vált; a feszültségnek nem volt többé helye. A blöff, – részben érvényesült. De Quintana válasza is tökéletes és megtámadhatatlan volt. Simon tudta, hogy az egész hazugság, és Quintana nem tartja meg az ígéretét, hogy eszébe sem jutott átadni a pénzt, s ha telefonál a többinek, hogy jöjjenek el és írjanak alá egy meseszerű szerződést, akkor csak ugyanabba a csapdába jutnának, mint ő. De éppolyan jól tudta azt is, hogy ha visszautasítja a feltételeket, könyörtelenül lelövik – s Quintanának sem esnék bántódása – nagyon. Azt remélték, hogy mint a legzöldebb zöldfülű belemászik ebbe a csapdába; viszont visszakozni és azt felelni, hogy a dadájától szebb gyermekmeséket hallott valaha, csak a saját temetését készítené elő.

– Örülhet, hogy ilyen könnyen szabadul – mondta Urivetzky.

– A feltételek könnyűek – folytatta Perez.

Simon egyikről a másikra nézett. Éppoly gyorsan fogták fel Quintana stratégiáját, mint saját maga, és most az érdeklődéstől izgatottan hajoltak előre, hogy lássák, mi történik. És az Angyal tudta: ebben az esetben könnyen pergő nyelve sem segítene már többet, – mikor az életét csak azzal a felelettel menthetné meg, amit várnak tőle. Vajon meddig hosszabbítaná így meg az életét, már más kérdés, de a föltett vagy-vagy rögtönös és kikerülhetetlen válaszra várt. Ezt mint könyv lapjairól lehetett leolvasni Urivetzky keskeny fejének üres szeméből és Perez kegyetlenül vad tekintetéből.

Az Angyal mosolygott.

– Jó! – egyezett bele vidáman. – Benne vagyok!

Mintha fizikai nyomás alól szabadult volna fel a szoba. A többi szinte észrevehetetlenül felengedett, és a levegő is megvilágosodni látszott, bár a keselyűkarmok még mindig a préda felé nyúltak.

Quintana kinyitotta az íróasztal egyik fiókját, és kivette a telefont.

– Ez külön vonal, amit nem lehet kihallgatni és lenyomozni – mondta. – Csak azért mondom, ha nem akarná megtartani az ígéretét.

– Miért ne? – kérdezte Simon ártatlanul. – Arra a pénzre nagy szükségem van.

– Csak figyelmeztetem. Ha beszélgetés közben olyasmit mondana, ami gyanúra adna okot, hogy el akarja árulni a megegyezésünket, akkor azonnal megöljük. Ha nem akar kijátszani bennünket, figyelmeztetés nem árthat.

Áttolta a készüléket az asztalon, és Simon felvette.

Habozás nélkül tárcsázni kezdte Claud Eustace Teal főfelügyelő titkos számát.

IX.

Most már csak imádkoznia kellett, hogy Teal otthon legyen. Simon az órájára pillantott, míg az összekötésre várt. Mr. Tealnek nem voltak a munkáján kívül más irányú elfoglaltságai, és ebben az órában bizonyosan családi tűzhelye mellett ül, rágógumit fogyaszt, és csinálja, amit ilyenkor a házias főfelügyelők csinálni szoktak. És míg az Angyal visszatartotta a lélegzetét, a meghitt álmos hang jelentkezett a telefonban.

– Halló.

– Halló – mondta Simon. – Itt az Angyal.

Egy pillanatnyi szünet.

– Mit akar? – kérdezte Teal mérgesen.

– Én jól vagyok – felelte az Angyal. – Beszélhetek Patriciával?

– Nincs itt.

Simon szívott a cigarettájából.

– Oh, halló, Pat. Hogy vagy?

– Mondom, hogy nincs itt – kiabált a detektív – , miért lenne? Elég bajom van…

– Jól érzem magam drágám – folytatta az Angyal –, most Quintanánál vagyok.

– Hol?

– Luis Quintanánál… Cambridge Square 319.

– Nézzen ide – mondta Teal hörögve –, ha ez megint valami hülye vicc…

– Megbeszéltem vele a dolgokat – mondta az Angyal –, és benne van az üzletben. Megmondtam neki, hogy kussolni fogunk arról, hogy Urivetzky életben van; és a hamisított amerikai kötvényekről, és hogy Perez meggyilkolta Inglestont – mindezt negyvenezer fontért. Szerintem elég tisztességes alku, mit szóltok hozzá ti?

Újabb pillanatnyi szünet, aztán ismét megszólalt Teal, de most már más hangon;

– Hozzám beszél?

– Igen, kedves. Most a dolgozószobában vagyok, és kész azonnal átadni a pénzt. Csak egy feltétel van. Tudja, hogy ti is tudtok ezekről a dolgokról, és így szeretné, ha mind eljönnétek, és aláírnátok a szerződést, hogy mind befogjuk a szánkat. Azt hiszem, ebbe bele kell mennünk.

– Azt akarja, hogy eljöjjek a Cambridge Square 319 alá? – kérdezte Teal lassan.

– Igen, Pat. Azonnal. Quintana ezt így akarja, és nem lehet vitatkozni vele.

– Hozzak segítséget?

– Hogyne, a többi fiút is. Szeretné, ha mind aláírnánk. Nem kell bejelenteni magatokat… már várni fognak. Jöttök?

– Magát most sakkban tartják, ugye? – kérdezte Teal intelligensen.

– Ez az – felelte az Angyal. – Minél gyorsabban kedves. Bye bye!

Visszatette a kagylót, és megelégedett mosollyal arrébb tolta a készüléket.

– Néhány perc múlva itt lesznek – jelentette ki.

Urivetzky szétkulcsolta kezeit és hátradőlt; s Perez, aki ugyanennek a széknek karfájára ült, keresztbe vetette lábait, és elővett egy cigarettát. Quintana bólintott, és a revolvert az asztalra tette, ahol még mindig elég közel feküdt. Minden egyes mozdulatuk ki nem mondott győzelemről beszélt, ami csak megerősítette az Angyal következtetéseit – ha ugyan erre szüksége volt. Mintha három pók várt volna a legyekre.

Egyikük sem szólalt meg. Elernyedt csönd telepedett közéjük, amiben kéjesen várták a saját okosságuk érlelte gyümölcsöket.

Az Angyal maga nem sajnálta, hogy nem kell társalgásba merülnie. Kényelmesen elhelyezkedett a székében, és külső nyugalma és higgadtsága még meggyőzőbb volt, mint az övék: fejét hátrahajtotta, s egymásba kapcsolódó füstkarikákat fújt a mennyezet felé, míg képzeletben végigkísérte útján azt a gépezetet, amit az ő telefonálása mozgásba hozott.

Teal most függeszti fel a kagylót egy másik hívás után. Lerúgta papucsait, és kezd vesződni a cipőfűző makacsságával. És valahol az Embankment kormos épületében a Scotland Yardon, az elhagyatott folyosókon hirtelen nyüzsgés támad, és hatalmas, nehéz csizmájú emberek kezdik begombolni kabátjaikat, s nyúlnak prózai, de tiszteletreméltó sisakjuk után; egy-két autó motorja indul meg, kerül körben az udvaron és áll a bejárat elé; a gép minden izgalom nélkül dolgozik; egy ember hirtelen leteszi söröskancsóját a kantinban és fölszalad a lépcsőn. Talán valahol hampsteadi otthonában egy rendőrkapitány néz mérgesen a telefonba, és csavargatja bajuszát: „Igen, hát nem tudom… Igen, de… ez kényes dolog… nemzetközi komplikációk… a belügyminiszter… Külügyi Hivatalt is… Igen, tudom, hogy valamit tenni kell, de… Kötvények?… Gyilkosság? Hamisítás?… Nem tudom… diszkréció… elővigyázat… nem hivatalosan!… Well, az istenért legyenek óvatosak…” És Teal ott áll a lépcsőn, kezét az övébe akasztja, és vár, míg az autók meg nem érkeznek, beszáll egy rövid bólintással, tovarobognak, keresztülvágnak a forgalmon, a szolid, egyáltalán nem romantikus emberekkel megtöltött rendőrségi kocsi… Most már jó ideje úton lehetnek – nem tart sokáig a Victoriától, ahol Teal lakása van, hogy a Cambridge Square-re érjenek. Mindez most történik Londonban, a szűk utcákban, a lüktető városban, míg az izgalom keresői ellepik a színházakat és mozikat, karcsú asszonyok és férfiak táncolnak a túltömött táncparketten, közömbös tömegek törtetnek a fényes lámpák alatt, és surrannak a csöndes mellékutcákban. Mindez London mély, egyhangú mormolása mellett történik, ami áthatol még a csukott ablakokon és vastag falakon is, az élet folyamatos menete, amit senki sem venne észre, csak ha megállna; amiből csak néha jött, mint a rideg valóságra emlékeztető hirtelen mementó, egy kocsi tülkölése, vagy fékek csikorgása…

Az idő elég gyorsan múlik, gondolta Simon, és órájára nézett. Most már minden pillanatban itt lehetnek. És aztán baja lesz majd neki is, másnak is. Még mindig bűnös volt a betörésben, és bizonyos adatok eltitkolásában. És előtte feküdt az asztalon negyvenezer font: készpénzben, amit minden jól megszervezett kalózkonszern fel tudná használni.

A körülményekhez képest csak ezt az egy dolgot tehette. Teal főfelügyelő pedig, akinek feje nem tömör elefántcsontból van a keménykalapja határai között, elég okos volt ahhoz, hogy megértse, mit kíván tőle, és milyen helyzetben van az Angyal…

Talán épp ebben a pillanatban örvendezik Teal, hogy életében először, az Angyal hozzá és a Törvény őfelségéhez könyörgött, és minden bizonnyal már formálgatja magában a szarkasztikus megjegyzéseket, amikkel majd visszaadja az Angyalnak összes sértéseit. Erre a vizitre aztán nem kell majd a rendőrkapitánynak felbátorítania Mr. Tealt…

De az Angyal megtette, amit Quintana akart. És erre, a siker biztosra vétele után, beállott az ellenfélen a demoralizáló hatás. Az éberség vékony élűre fent kése, amin az Angyal élete függött, megtompult – csak kicsit ugyan, ezt tudta, de felsőbbrendű fontossággal.

Quintana előre-hátra hintázott székében, és kezével az asztal szélére támaszkodott. Urivetzky hátradőlt, mint az Angyal, kezeit összekulcsolta és mély gondolatokba merült. Perez elterpeszkedett, cigarettája nedvesen lógott a szája széléről, és kezét zsebrevágta. De Simon tudta, hogy az egyikben töltött fegyver is van.

Ebben a pillanatban, a tökéletes csöndben, az Angyal halk lépteket hallott kívülről. Utána hirtelen kopogtak az ajtón.

Az egyik szolga volt.

– Emberek vannak lent – kezdte spanyolul – , akik nem akarják megmondani a nevüket, de azt mondják, hogy már várni méltóztatik őket.

– Hányan vannak? – kérdezte Quintana anélkül, hogy abbahagyta volna a hintázást.

– Négyen.

– Jöjjenek föl.

A felszín alatt a feszültség ismét érződött a szobában, még Perez és Urivetzky apró mozdulatain is meglátszott. Csak az Angyal nem mozdult hanyag helyzetéből; de bal keze a szék karfáján észrevétlenül megmérte, milyen erőre van szüksége, hogy hirtelen előredobja magát.

A szobában csak egy, a mennyezetről lefüggesztett árnyékolt körte égett. Ahogy hátradőlt, pontosan látta a villanykörtét, a festett ellenző alatt.

Quintana Perezhez fordult.

– Motozza meg őket, mielőtt bejönnek.

Perez üres szemében jóváhagyás tüze égett. Felállt és kisiklott az ajtón. A folyosón közeledtek a lépések.

Quintana az Angyalra nézett.

– Csak formaság, de óvatosnak kell lennünk. Csak hárman vagyunk.

Most már csak ketten maradtak, és Quintana még mindig ujjaival támaszkodott az asztal szélének, olyan helyzetben, ami egy töredéknyi idővel tovább késleltetné a cselekvésben, mintha egyenesen ülne. Az esélyek utolsó életbevágó tényezője kiküszöböltetett, mikor Perez elhagyta a szobát…

Az Angyal még lustábban helyezkedett el a székben, míg balkeze erőteljesebben ragadta meg a karfát. Cigarettatárcáját céltalanul lóbálta.

– Hát persze – mondta érthetőn –, ez engem nem nagyon izgat. Csak Graham esete érdekel. A rendőrség esetleg azt gondolhatja, hogy ő gyilkolta meg Inglestont. Mi tudjuk, hogy Perez tette…

– Aligha nevezném gyilkosságnak – felelte Quintana, s bár nem tett külön erőfeszítést, hogy hangosan beszéljen, mégis minden szót tisztán lehetett hallani az ajtó előtt. – Ingleston áruló volt, és az árulókat ki kell végezni. Perez csupán végrehajtotta ítéletünket.

– Csak ezt akartam tudni – mondta az Angyal, és gyors csuklómozdulattal eldobta a cigarettatárcáját, hogy az mint ezüst villanás repült az asztal felett lógó villanykörte irányába.

A szétpattant körte revolverlövésként hatott a csöndben, és ezután tökéletes és vakító sötétség vette körül őket, amit csak később tört meg a folyosóról beszűrődő fény. És eközben az Angyal élő menydörgésként vágódott elő a székéből.

Elérte az asztalon fekvő pénzköteget, mialatt a tárcája nekivágódott a villanykörtének, és már a zsebében volt, mikor az a földre esett. Quintana először revolvere után nyúlt, de elvesztette az egyensúlyát, és tehermentesítenie kellett az ujjait, mielőtt megragadhatta volna a fegyvert. Ezért egy másodpercet vesztett – ami miatt mindent elvesztett. – Ahogy Quintana felemelte a revolvert, Simon tovább száguldott még mindig ugyanazzal a mozdulattal, amivel zsebre tette a pénzt, de ezúttal minden ereje és súlya a bal öklében összpontosult. Az ökle pontosan és centrálisan Quintana orrába ütközött. Valami megpattant mint a tojáshéj, és Simon érezte, hogy a bütykei meleg és puha pépbe ütköznek.

Quintana hátraesett, lába a levegőben kaszált, és az egész széket magával vitte. Az Angyalt saját lendülete félig keresztüldobta az asztalon, átbukott rajta, és az összekötő ajtó felé ugrott.

Urivetzky utána kapott, Simon megfordult és behúzott jobb öklével az ember állára, aztán továbbszaladt, szinte az egész ismét egy mozdulatába került csak. Egy pillanattal később már bevágta maga mögött az ajtót, és keresztülrobogott a fogadótermen, hogy kijusson az ablakon a szabadba. A ház mélyéből alig hallható elfojtott kiáltás követte.

Kint a Cambridge Square környéke olyan nyugodtnak látszott, mint mindig, de Simon tudta, hogy ez nem fog soká tartani. Ezúttal nem a fát választotta, hanem egyik kezét a párkányra tette, és kiugrott az űrbe. Húsz lábnyit esett, behajlított térddel és leguggolva, hogy elhárítsa az ütést, aztán fürgén felugrott és a falhoz szaladt. Ismét macskaszerű ügyességgel mászott át rajta; és a Jószerencse kegyéből még az utca másik oldala is elhagyott volt. Simon balra fordult jobb helyett, ahol Peter Quentin várt a kocsival, azért, hogy ne kelljen elmennie a ház előtt, és mielőtt az első üldöző hangok felharsantak volna, már nyugodtan megkerülte a sarkot, akárha egy békés polgár mendegélne hazafelé.

Két háztömbnyit ment visszafelé, hogy a kocsi mögül tűnjék elő, és ahogy végigment a Cambridge Squaren, vigyázott, hogy a kocsi eltakarja őt a ház kapujától, mindaddig, míg hirtelen meg nem kerülte és be nem ugrott.

– Már kezdtem hazamenni – jegyezte meg Peter, ahogy elindította a kocsit a járda mellől – láttam, hogy néhány kocsi jelenik meg egypár perccel előbb, és gondoltam, hogy érted jönnek, én pedig mehetek haza.

– Talán egy betörőt kerestek – mondta az Angyal, és átadta Peter válla fölött a pénzköteget. – Rejtsd ezt el nekem, jó? Negyvenezer font, tehát ne veszítsd el. Minél előbb ásd el valahova… ma este jobb, ha nincs nálam, mert Claud Eustace biztosan keresni fogja.

A kocsi egy kicsit megingott, amikor Peter átvette a pénzt és zsebre vágta.

– Ezt azért adták, hogy megszabaduljanak tőled? – kérdezte elhaló hangon.

– Többé-kevésbé. – Az Angyal bebújt a fekete felöltőbe, és felrakta patriarkális fehérségű szőrzetét. – Most taposs a gázba, és gyerünk haza. És még mielőtt kiszednétek engem innen, szólj Sam Outrellnek, hogy telefonáljon az apjának hogy rohanjon át a Cornwall House-ba a hátsóbejáraton át, míg Orace meg én kidobjuk az ál-telefonszerelőket, – mert úgy érzem, még nagy vita lesz Joshua Pond körül!

X.

Claud Eustace Teal jól visszaszorította rágógumiját a szájába, és azon imádkozott, hogy gallérja kibírja a nyakán lassan felmászni készülő feszültséget.

– Azt hiszi, hogy megbolondultam? – rikoltotta.

Nem akart rikoltani. De az a dühítő érzés, amelyet már oly régóta jól ismert, ismét hatalmába kerítette a hangszálait, és megfosztotta attól a mély parancsoló színezettől, amit valahogy sohasem tudott elérni, mikor ezzel az életét megkeserítő lusta és gúnyos kalózzal került szembe. És a saját rikoltásának tudata oly tehetetlen méreggel töltötte meg, ami csak fokozta a belső túltelítettség érzését. Gallérja veszedelmesen megreccsent a gombokon.

– Ki… én? – kérdezte az Angyal meglepődést mutató hangon. – Claud, hát voltam én goromba magához valaha? Megsértettem? Megvan ugyan a véleményem, de azt mélyen magamba zárom, mint a mohos kripta, és…

– Hallgasson ide – a detektív mindkét pufók kezével megragadta önmagát. – Két órát töltöttem Quintana házában…

– Jól érezte magát?

– Legnagyobbrészt Quintanával beszéltem. Urivetzkyt magammal vittem; – most egy cellában van…

– Kicsoda?

– Urivetzky.

– Mi az az Urivetzky? – kérdezte az Angyal. – Úgy hangzik, mint valami gyógyszer a reuma ellen. Talán megint érzi a lába az időjárást?

– Átkozottul jól tudja, kiről beszélek!

Simon megvakarta a fejét.

– Most hogy jobban visszagondolok, emlékszem valamire. Nem az a fickó, aki a múltkori nagy csalást elkövette?

– Éppolyan jól tudja mint én – felelte Teal mogorván – és tudja azt is, hogy köröztük, míg meg nem hallottuk, hogy Spanyolországban kivégezték. Hát igaz, hogy szép magától… a kezünkre juttatni ezt az alakot, de…

– Ki, én? – ismételte az Angyal. – Hozzá sem értem.

– El volt törve az állkapcsa, mikor elcsíptem. És hol vérezte be az öklét?

– A kocsimon akartam egy kis műkedvelő javítást végezni. Nem tudom, észrevette-e már, hogy ezekben az újfajta ördöngős masinákban…

– Maga…

– Nem, Claud, tényleg nem. És nem szabad ilyen csúnyákat mondani. Nem szép. – Az Angyal kivett egy cigarettát. – Tudja, az a maga baja, hogy túlságosan szerény. Miután ragyogó nyomozómunkával lebuktatta azt az alakot, akit évek óta kerestek, most idejön és rám akarja hárítani az egész dicsőséget. Ez marhaság, Claud. Szép dolog a szerénység, de manapság mindenkinek reklámoztatnia kell önmagát, még ha fáj is.

– Amellett – folytatta Teal – elkaptam Perezt is, aki megölte Inglestont.

Az Angyal összeráncolta a homlokát.

– Ingleston? – ismételte. – Róla is hallottam már valahol… Oh, igen, az a betört fejű ember, akit ma reggel láttunk. És megvan a gyilkosa is? – Az Angyal mosolya spontán örömmel és melegséggel telt meg, ami mindenki mást – kevésbé makacs előítéletűt, mint Tealt – lenyűgözött volna. – Claud, akkor ma jó napja volt! És még idejön, hogy nekem mondja először, mielőtt bárki máshoz menne. Hát erre, azt hiszem iszunk egyet.

– Quintana elmondta az egész történetet – folytatta Teal állhatatosan. – Mást nem is igen tudott csinálni, legfeljebb, hogy a „diplomáciai jogait” hangoztassa, és ezzel se igen tudott törődni az orra miatt, amit maga elintézett. Doktor után üvöltött, spanyolul szidta a barátait, és ugyanakkor egyszerre válaszolt az én kérdéseimre is. Talán később kellemetlenségem lesz, hogy ilyen állapotban kihasználtam, de írásos vallomást kaptam tőle, és elcsíptem Perezt. Hallottam, mit mondott magának, mielőtt kialudt volna a villany, és ugyanígy hallotta velem együtt három másik rendőr is. És az ő vallomása alapján letartóztatom magát betörésért, fenyegetésekkel való pénzkövetelésért és…

– Csak egy dolog van, ami engem ebben az egész történetben izgat – jegyezte meg az Angyal szelíden –, éspedig az: hogyan kerülök én bele?

Mr. Teal az állkapcsa másik oldalára forgatta a rágógumit; kerek, rózsaszínű, arkangyali arca még pirosabb, és kicsit kevésbé arkangyali lett.

– Nagyon jól tudja, hogyan. Ma reggel is Inglestonnál mászkált, és igyekezett az utamba állni. Tudta, hogy Grahamot keressük, és nem mondott egy szót sem róla.

– Nem kérdezett, Claud. Tudom, mennyire érzékeny, ha idegenek mondják meg hogy – s – mint végezze a dolgát, tehát nekem felszólítás nélkül semmi közöm sincs az egészhez.

– Egész nap itt rejtegette…

– Ez nem igaz. Mert maga nem találta meg, nem jelenti azt, hogy én rejtettem. Én nyílt ember vagyok. Csak az ajtóhoz kellett volna jönnie és bekopogtatnia: kop – kop, – „itt van Graham?” És mi azt mondtuk volna: „miféle Graham?”, mire maga: „Graham az édes”. Erre mi így felelnénk: „Kukucs itt van”, és minden a legnagyobb rendben lett volna.

– A portás azt mondta, senki sem volt magánál.

– Tévedett. Tévedni emberi dolog…

Teal ismét megmozdította a gumiját és majdnem lenyelte.

– Maga gyanús személyeket rejtegetett…

– De az istenért – vágott közbe az Angyal meglepetten –, miben gyanús? Rulettezik, vagy mi? Maga elfogott egy Perez nevű mukit, aki állítólag meggyilkolta Inglestont…

– Akkoriban Grahamot gyanúsítottuk, és magának nem volt joga őt segíteni. És még mindig úgy tudjuk, hogy hétezer fontot érő amerikai kölcsönkötvény van nála…

– Kötvény?

– Igen. Hamisak. Azonkívül ott van még negyvenezer font, amit Quintanától lopott ma éjjel!

– De drága Claudom! – az Angyal komolyan meglepődött. – Ha ilyesmikre gondol, nem csodálom, hogy mérges. Hétezer font hamis papír és negyvenezer font készpénz – hát erről már van mit beszélni. De már megint hamis nyomon jár. Nincs hamis kötvényünk, és nincs negyvenezer fontunk.

– Nincs? – hangzott Teal vad vádja. – Hát akkor…

– Csak rajta – folytatta az Angyal jövőbelátóan –, motozzon meg minket. Kutassa át a házat. Még parancsra sincs szüksége. Ha emiatt aztán visszaáll a lelki békéje…

Teal körbenézett a szobában, mintha minden pillanatban kész volna arra, hogy további szó nélkül darabokra szedje az egészet; aztán lassan még a tekintetében is láthatóvá vált a reménytelen kétely kezdeti csatája. Maga a mód, ahogy az Angyal tudtára adta, hogy parancsoljon, csak rajta, szinte garancia volt, hogy nem fog találni semmit, s csak ismét kitenné magát az őrjítően gúnyos nyelv további csipkelődésének. Össze kellett szednie magát, hogy továbbmehessen, mielőtt kicsavarják kezéből a kormányt.

– Ki is kutatjuk a lakást, míg maga Urivetzky mellett fog hűsölni – vágott vissza dühödten.

– És ki visz engem oda?

– Én! Tudom, mit csinált abban a házban ma este…

– Hogy csinálhattam volna valamit – ellenkezett Simon –, mikor ott se voltam?

– Tudom hogy ott volt, és…

Simon megrázta a fejét.

– Valaki kitolt magával. Mi mind itt üldögéltünk a legnagyobb békességben, beszélgettünk, és megvitattuk az építészet lehetőségeit.

Teal nyelt egyet, elfulladt a hangja, aztán újra megszólalt.

– Azt hiszi, hogy megbolondultam? – kiabált újra. – Miután én magam beszéltem magával a telefonon?

– A telefon csalóka találmány – mondta az Angyal szomorúan. – Ha valaki az Angyalnak akarta kiadni magát, akkor természetesen a hangomat is utánozza.

– Még több bizonyítékom is van. Quintana, Urivetzky és Perez egybehangzóan állítják, hogy egész este ott volt.

Simon megvetőn vállat vont.

– Hát ami azt illeti, a hírük nem látszik valami jónak, és az ilyen emberek mindent összehazudnak csakhogy mentsék magukat.

– Majd éppen nekem telefonálnak, hogy jöjjek és tartóztassam le őket, mi?

– Ezt nem mondtam, bár manapság sok furcsa dolgot csinálnak az emberek. Valaki megtehette helyettük. Hogy miért, azt nem tudom. És nem is az én dolgom kitalálni. Nem vagyok detektív és ez sem az én esetem. Egészen szép kis probléma, Claud, és ha valami okos majd eszembe jut, akkor szólni fogok magának. És látott maga engem ott egyáltalán?

– Hallottam a hangját a szobában, és még három rendőr…

– Hát ez volt az én alteregóm, satöbbi. Lehet, hogy azoknak a rendőröknek magával együtt igazuk volt, – de mit szól ehhez a többi?

– Milyen többi?

– A többi lúdtalpú alak, aki egész nap itt császkál a ház körül, amióta reggel beszéltem magával – mondta az Angyal finoman. – Úgy figyeltek engem, mint egy bolhát a mikroszkóp alatt, és azt hiszem, épp olyan józanok, mint a többi Scotland Yard-i. És hacsak nem hamis esküvők, fogadok, egyet sem talál, aki ma kint látott engem az utcán. Hát ezt magyarázza meg!

Hangja az utolsó szavakban kibírhatatlan fullánkot rejtett, de ez semmi sem volt ahhoz képest, amit Teal érzett. Mert úgy érezte, mintha a körülötte acsarkodó bizonytalanságból fenséges győzelem nőne. Úgy érezte, mintha ő maga is megnőne, a mellkasa kiemelkedett, és kerek arca piros lett az örömtől.

– Meg is magyarázom! – üvöltötte vissza. – Tudom hogyan kerül ki innen, anélkül, hogy az embereim látnák! Ezt is kiszedtem Quintanából, mert az ő emberei is figyelték a házat. Tudom, hogy hamis szakállban vitték ki innen az este, és csak nemrég jött vissza! Mindent tudok erről a csodálatos Mr. Joshua Pondról, aki állítólag a másik lakásban lakik! Tudom, hogy nem is létezik! Tudom, hogy az egyetlen Joshua Pond ebben az épületben maga! És ezért fog végre odakerülni, ahova tartozik!

A detektív egyre növekvő és erőteljesebb hangú felkiáltójelei végre olyan sikolyban végződtek, mint egy ledöfött kanári utolsó nyikkanása, de ez Tealt már nem izgatta. A győzelem öröme erős italként énekelt a fejében. Végre a kezében volt az a bizonyíték, ami pontot tesz az Angyal alibijére. És Teal örült neki. Ezért a pillanatért élt olyan éveket, amikre nem szeretett visszagondolni…

– Hogy-hogy? – kérdezte Simon érdeklődéssel.

– Mert ez a Joshua Pond nem volt kint azóta, hogy az embereim látták bejönni. És most megyek és becsöngetek hozzá, hogy lássam, bent van-e. És ha nincs, akkor megvan a bizonyítékom!

– De ha bent van? – kérdezte az Angyal aggódva. – Nemigen ismerem, de nem szereti ha zavarják…

– Ha bent van – válaszolta Teal gondtalanul – , akkor elismerem, hogy megbolondultam. Elismerem, hogy egész éjszaka álmodtam. De erre nem lesz szükség!

– Adja át az üdvözletemet – mondta az Angyal melegen. – Mutassa meg neki a pocakját – biztosan tetszeni fog neki.

Felkapott egy másik cigarettát, és körbenézett Patricia Holmra és Geoffrey Grahamra, amikor Teal elhagyta a szobát. És a mosolyában látszott mindaz az utánozhatatlan őrültség, amire egész életét építette.

Teal már a szomszéd lakáson csöngetett.

Egy igen öreg ember, ingben és nadrágban, óriási, egész arcát befedő fehér szőrzettel, kinézett.

Valami őrült és eddig nem érzett dolog hatalmasodott el Tealen – valami, amire ha emlékezett volna, tudná, hogy már kétszer megtörtént vele az Angyallal való háborúja közben. De Mr. Teal nem emlékezett semmire.

Nem volt felelős a cselekedeteiért. Már nem volt többé a hideg, könyörtelen Nemezis, aminek képzelni szerette magát, de előreugrott, markába kapta az öregúr szakállának egy részét, és megrántotta.

A baj csak az volt, hogy a szakáll nem jött le, és a következő pillanatban Mr. Teal arca jó nagy pofon csattanásától égett.

– Na! – sikkantott a megtámadott ember. – Ééééletemben nem hallottam ilyesmiről. Nincs jobb dolga fiatalember, mint öregembernek szakállát rángatni? Csak várjon, míg rendőrt hívok! Majd tanul maga még modort affffene egye meg!

Mr. Teal ott állt, alig tudván fájó arcáról, alig hallván az öregembert amint a portásnak telefonál, hogy; „áááátkozott fiatal fickók rángatják a szakállamat!” A néhány perccel előbb érzett kirívó öröm ólomtömeggé nehezedett a gyomrában. Tudta, hogy a várva-várt pillanat még nem jött el. Tudta, hogy a Végzet elrendelte, ismét szabadon kell hagynia az Angyalt, hogy az újabb tragédiákat ácsoljon össze számára. Nem tudta, hogy mi módon csinálta, de íme megtörtént, és még saját emberei a legjobb tanúk ellene. És Mr. Teal végső kétségbeeséssel tudta azt is, hogy ez mindig így lesz.

A különös luxusáru

I.

Valahol a délnyugati fekete hegyek között vékony fénysáv született. Nőtt és nagyobbodott, egyre élesebben szikrázott, mintha sápadtan világító felhő kelne a horizonton. Simon Templar rászegezte a tekintetét, és lassan kivette a cigarettatárcáját.

– Jön már, Hoppy – jegyezte meg.

Mellette Hoppy Uniatz követte a mutatott irányt, és mélyet szívott a szivarjából, ami megvilágította egy különlegesen rosszakaratú halotti szellemhez hasonló vonásait.

– Talán lesz most már náluk pia is, főnök, – mondta reménykedve. – Rám férne már egy kis ital.

Simon ránézett a homályban.

– Volt mit innod – felelte szigorúan. – Mi történt azzal az üveggel, amit induláskor adtam?

Uniatz kényelmetlenül megmozdult az ülésben.

– Fene tudja, csak belekóstoltam és máris üres volt. Különös… Lehet, hogy lyukas volt a palack, főnök?

– Vagy az volt, vagy te leszel – válaszolt az Angyal lemondóan.

Szeme még mindig a távolba meredt, ahol a fényesség egyre erősödött. Figyelő füle most már a zaját is hallotta, messzi morgást, ami először csak a levegő vibrálásának tetszett, de egyre hangosabbá vált a csöndes éjszakában.

Megnyomott egy gombot a műszerfalon, és az önindító pillanatnyi zúgása halk suhogássá változott, ahogy a tökéletes autó életre kelt. A sövény mellett parkoltak, az út melletti bokrok árnyékában, szemben a tengert határoló hegyekből közeledő kísérteties fénnyel. Simon rálépett a kuplungra, egyesbe tette a váltót, s elfojtott kattanást hallott maga mellett, ahogy Uniatz kibiztosította a fegyverét.

– Honnan tudja, hogy ez az? – kérdezte Uniatz rekedten, mintha csak most jutna az eszébe.

– Már ideje hogy jöjjenek – Simon karórájának foszforeszkáló számlapjára nézett. – Pargo azt mondta, hogy két órakor indulnak. És ha Peter megadja a jelet, akkor biztosak lehetünk benne.

– Ezért küldte előre az úton?

– Igen, Hoppy.

– Hogy lássa a kocsit, amikor elmegy mellette?

– Úgy van.

Uniatz megvakarta fejét, ami olyan hangot adott, mintha száraz fát csiszolnának.

– Honnan tudja ő, hogy melyik az igazi kocsi – kérdezte aggódva.

– A rendszámtábláról – magyarázta Simon. – Az a kis pléhdarab, tudod, amelyiken betűk meg számok vannak.

Uniatz megemésztette ezt, aztán szinte hallhatóan megkönnyebbült.

– Nahát, főnök – mondta elismerően – hogy maga mindenre gondol!

A megkönnyebbülés meleg érzése ömlött el rajta, szinte tapinthatóan sugárzott felőle a jókedv és megerősödött hit hulláma, ami hasonlított a Próféta igaz követőjének öröméhez, mikor az a Paradicsomba érkezve megállapítja, hogy Allah valóban remek hurikat bocsátott rendelkezésére, mint azt a Koránban meg is ígérte. Ez az érzés örökké új volt Uniatz számára, attól a naptól kezdve, mikor felfedezte az Angyal felsőbbséges csalhatatlanságát, és úgy kapaszkodott ebbe, mint a Gondolat óceánjának – hol egész életében siralmasan vergődött – utolsó szalmaszálába. Hogy Simon Templar az egyik érthetetlen pillanatában még fel is bátorította őt a kapaszkodásra, ezt a csodát Uniatz sosem szűnt meg hitetlenkedve bámulni, s nem kért mást, csak hogy állhatatos követője lehessen félistenének, aki oly természetfölötti könnyedséggel tudott eligazodni a Gondolat tengerének keresztrejtvényeiben.

– Akár a régi szép időkben – mondta Uniatz elégedetten, és az Angyal együttérzően mosolygott.

– Ugye? De sose hittem volna, hogy Angliában fog rákerülni a sor…

A fény hirtelen fellángolt, vakító világosságba szökkent, ahogy a teherkocsi reflektorai megfordultak a kanyarban. Még mindig elég messze volt, de az út itt mindkét irányban egy mérföldnyire egyenesen szaladt, és ők a nyílt területen található egyetlen rejtekhelyen húzódtak meg.

Simon feltartotta egyik kezét, hogy a fény ellen megvédje a szemét. Nem nézett vele egyenesen szembe, hanem kissé jobbra a sötétségbe, ahonnan a kocsi azonosságát igazoló jelnek kellett kigyúlnia. És a jelzés meg is jelent – négy hosszú villanás egy erőteljes zseblámpából, amit még a fényszórók világossága ellenére is észre lehetett venni.

Az Angyal mélyet lélegzett.

– Oké – mondta. Tudod, mit kell tenned, Hoppy. És csak akkor használd a stukkert, ha okvetlenül szükséges.

Meggyújtotta öngyújtóját és a cigarettájához tartotta. A tenyerével eltakart fény egy pillanatra szoborszerű elevenséggel világította meg arcát, a fekete haj csillogó tömegét, az arccsont és állkapocs kihívó vonalait, az élesen metszett gúnyos száj mosolyát, és a tiszta kék szem hetvenkedő humorát. Ez az arc megdöbbentő módon illett nemcsak ehhez az esti ügyhöz, hanem az összes köréje szövődő legendához is. Az arca miatt lehetett könnyen megérteni miért nevezték el Angyalnak, és hitt ebben majdnem szó szerint néhány ember, míg mások a megtestesült ördögnek gondolták. Hasonlított egy elmúlt kor útonállójához, aki fekete lován vár az árok mellett a gyanútlan utasra, – azzal a különbséggel, hogy most száz lóerő vibrált a lába alatt, és az utas sem volt ártatlan, bár mindamellett gyanútlan.

A láng kialudt, és az arc visszasüllyedt a sötétbe. Zsebre tette az öngyújtót, előrelendítette kocsiját, és derékszögben megfordulva keresztbeállította az úton úgy, hogy az első kerekek a szemközti oldalon már a fűre értek.

– Gyerünk – mondta az Angyal.

Hoppy Uniatz már félig ki is kászálódott az autóból. Ezt már végre megértette. Számára a filozófia magasabb régiói, és a szellemi elfoglaltságok örökre elérhetetlenek voltak, de a tett mezején, ha már előbb gondosan megválogatott egyszótagú szavakkal megmagyarázták neki a helyzetet, csak kevesen múlhatták felül.

Az Angyal vigyorgott, ahogy Uniatzzal ellenkező irányban az úttestre lépett, és hangtalanul beleolvadt a sötétségbe.

A teherautó vezetője mit sem tudott erről az előkészületről, míg csak lámpáinak fénye az Angyal kocsijára nem esett. A kocsi tökéletesen elzárta az utat. Ösztönösen káromkodott egyet a vezető, és beletiport a fékbe. Csak miután autója csikorogva állt meg egy yardnyira az akadály előtt, merült fel a vezetőben hogy ez talán nem volt bölcs dolog.

Mindazonáltal nem sok egyebet tehetett, kivéve talán hogy vadul kikerülve a mezőre hajtson, azzal az eséllyel, hogy végleg kiköt egy árokban. Lassacskán megvilágosodott benne hogy még talán ez a lehetőség is vonzóbb, mint megállni egy ilyen gyanús akadály mögött, és gyorsan overállja zsebébe nyúlt. De mielőtt elővehette volna fegyverét, mellette az ajtó kinyílt, és a fényszórók visszavert fényében másik revolver vált láthatóvá.

– Volna szíves kiszállni? – mondta egy kellemes hang, és a vezető összeharapta a fogait.

– Van eszembe, maga…

Eddig jutott, mikor egy kéz ragadta meg alul a ruháját. Ami ezután következett, az egész életében nem volt világos előtte, és gyakran eltöprengett rajta, igyekezvén személyes érzelmeit annyira lecsillapítani, hogy a kellemetlen tényekkel tárgyilagosan szembenézhessen. Mert ha nem lett volna olyan egyértelműen lehetetlen, akkor azt mondaná, hogy testestül kiemelkedett az ülésről, és egy cirkáló flamingó kecses parabolájához hasonló erővel repült az út szélére, hogy aztán Dorset megye földje többhelyt egyszerre igen fájdalmasan megüsse.

Nyögve tápászkodott fel a kezére dőlve, s maga fölött látta a csodának bemutatóját.

– Hé – mondta elgyöngülve –, mit akar?

– Hogy jó kisfiú legyen, és azt tegye, amit mondok.

A hang még mindig csöndes és kedves volt, de valami selymes komolyság csengett mögötte, amit a vezető előbb nem vett észre. Szerette volna látni a hanghoz tartozó arc részleteit is. Amikor fölnézett, homloktól állig betakaró fekete kendőre esett a tekintete; s érezte, hogy mellében valami hidegen összeszorult.

Simon újra megfogta és lábra állította; közben éles sikoly és tompa ütés hangzott a teherautó másik oldaláról.

– Most a haverja kapta meg a magáét; – szólt az Angyal vidáman. – Elmondjam az esti meséjét, vagy velem jön nyugodtan?

Balkeze észrevétlenül végigsimította az ember ruháját miközben beszélt, és mielőtt a másik tudta volna hogy mi történik, már kirántotta a revolvert overállja zsebéből. Csak egy fémes villanást látott ahogy eltűnt az Angyal zsebében, és mikor a saját zsebéhez kapott, érezte, hogy üres. Az Angyal halk nevetése dorombolt a fülében.

– Gyere fiacskám – lássuk, mi van abban a szépen letakart vagonban.

A sofőr mellében a jégdarab tágulni kezdett, mialatt Simon a kocsi felé tuszkolta, aztán egy kis zseblámpát vett elő a zsebéből, és mikor az autó hátához értek, a fénye Uniatz álarcos képére esett.

– Zenét hallottam – jegyezte meg az Angyal.

Hoppy bólintott.

– A másik fickó énekelt. Le akarta szedni a kendőt az arcomról, és erre kupán vágtam a stukkerrel.

– Ezt szeretem annyira benned – mormolta Simon – hogy ilyen figyelmes vagy. Tegyük fel, hogy letépte volna rólad a maszkot, és meglátta volna az arcodat. Rögtön szívszélhűdést kapott volna, és az irtó kellemetlen lenne. Egész életedben hordanod kellene ezt a függönyt… jól áll neked.

Meglökte a sofőrt, úgy, hogy Hoppy pisztolya majdnem felnyársalta, és a kocsihoz fordult. Míg a hátsó ajtókkal bíbelődött, lépések hangzottak fel mögötte, és a válla fölött újabb fénysáv vetődött a zárra.

– Hop-hop – mondta Quentin.

– Huj-Huj – felelt az Angyal. – A műtét baj nélkül folyt le, és az egyik pácienst kilelte a hideg. Tartsd csak azt a lámpát, jó?

A zár néhány másodperc alatt megadta magát a gyors és fürge ujjaknak, amelyek még a legmodernebb széffel is hamarabb végeztek volna, mint amennyi időbe telnék, hogy egy amatőr kinyisson egy doboz marhahúskonzervet. Simon zsebre vágta a szerszámot, kitárta az ajtót, és felhúzta magát a kocsi belsejébe.

– Mit szereztünk ezúttal? – kérdezte Peter érdeklődve.

Az Angyal zseblámpája végigsiklott a felhalmozott ládákon.

– Jó munkát végeztünk, fiúk. Elég sok Bisquit Dubouché és egy halom Otard… egész sor Clicquot Veuve… Romanée-Conti… Chambertin… Itt egy fészekalja Château d'Yquem…[1]

– Van közte whisky? – kérdezte Uniatz gyakorlatiasan.

– Nem látok… de igen, a sarokban meglapul néhány üveg belőle is. Szépen kerestünk…

Eloltotta a lámpát, és visszatérve leugrott az útra, majd becsukta maga mögött az ajtókat. Egy percig örvendezve dörzsölte a kezeit.

– Bisquit Dubouché. Clicquot Veuve. Chamebertin. Romanée-Conti. Château d'Yquem. Még Hoppy whiskyje is. Gondoljátok meg, kis kalózkáim! Ládák egész sorozata. Száz és száz fontokat érő remek italok. És egyetlen egy üvegért se fizettek adót, csipás partőrök orra alatt csempészték be. Hurrá! És nekünk hozták ajándékba. Hát csempészünk mi? Becsapjuk a vámőröket? Nem, nem – ezerszer nem. Csak közbelépünk, és elemeljük a piát. Erre iszunk, szőrösszívűek!

– Ez mind rendben van – vetette közbe Peter Quentin komolyan. – De az volt a célunk, hogy a nagyfejűt kapjuk le, aki az egészet csinálja…

– Persze, Peter. Úgy is lesz. És iszunk vele egyet. És elszívunk egy szivart selyemkombinében, mint amiket a múltkor szereztünk. Te is selymet viselsz már, Hoppy?

Uniatz kétségbeesetten hördült egyet, és az Angyal összeszedte magát.

– Jó, jó. Menjünk. Peter, te vezesd a teherautót. Állj be a szokott helyre, és mi reggel megyünk kirakodni. Hoppy és én magunkkal visszük a személyzetet és megpróbálunk kiszedni belőlük valamit.

Elfordult és autójához akart menni, hogy eltávolítsa az útból. A sötétben a kocsi mellett majdnem keresztülesett valamin, ami a földön feküdt és eszébe jutott Hoppy működése a sofőr haverján. Ahogy visszanyerte egyensúlyát, felvillantotta a zseblámpáját, és leirányította a fénysugarat.

Az ember piszkos overállban, fölfelé néző arccal, kinyílt szájjal, mozdulatlanul feküdt a hátán. Az arc felső részét nem lehetett felismerni a szemére húzott sapka miatt, de az álla sima és fehér volt. Csak fiatal gyerek lehetett. Simon szánalmat érzett. Lehajolt és megrázta a fiatalember vállát.

– Milyen erősen ütötted fejbe, Hoppy? – kérdezte elmerülten.

– Csak kicsit csaptam rá, főnök…

– Kár, hogy nem mindenkinek van olyan vastag koponyája, mind neked – mondta az Angyal.

Féltérdre ereszkedett, és lehúzta az overall nyakáról a cipzárat, hogy benyúljon a gyerkőc inge alá az érverést kitapintani. A többi hallotta, amint halkan felkiált.

– Mi az? – kérdezte Peter Quentin élesen.

– Megütöttük a főnyereményt – mondta az Angyal. – Idenézzetek.

Megfogta a piszkos sapkát és lerántotta. A Peter kezében tartott zseblámpa sugara megrebbent, ahogy aranyhaj zuhataga özönlötte körül a lány arcát, akinek szépsége elállította a férfi lélegzetét.

II.

Uniatz úgy engedte ki a levegőt, mint egy szódásüveg az utolsó leheletét, és Peter Quentin sóhajtott.

– Nunc dimittis[2] – mondta elgyengülve. – Nem bírom tovább. Az életem további része már unalmas lesz. Mindig tudtam, hogy te vagy a világ legmázlistább embere, de mindennek van határa. Azt hiszem, ha egy békára hágnál, az is tündérkirálynővé változnék.

– Látnod kellene, mi történik, ha egy tündérre hágnék – mormolta az Angyal.

Gondolatai jóval előbb rohantak a szavainál. A csoda megtörtént – ha ugyan csoda – és a kaland tovább folyik. Vén róka volt már a kalandok különös birodalmában, hogy a hadiösvény kanyarulatai meglepjék; de most belülről meleg örömmel latolgatta, vajon hova fog vezetni ez az elágazás.

Felhajtotta maszkjának a szélét, hogy egy másik cigarettára gyújthasson, és gondolatban visszaszaladt az éjszaka előzményein, ami miatt erre a kalandra vállalkozott… Az észak felől dübörgő teherautók tömve voltak a könnyen eladható, magas adójú jószágokkal – borral és likőrökkel, szivarokkal és cigarettákkal, selyemmel, szövettel és párizsi ruhamodellekkel… A rendőrség minden igyekezete ellenére is kiszivárgott a sajtó útján annak a szupercsempésznek a híre, akinek ravaszsága, merészsége és sikeres szervezete hetente ezer meg ezer fontokkal károsította meg az angol államot, s kergette a tehetetlen detektíveket az idegösszeomlás szélére… A part menti kocsmákban erről pletykáltak, s éppúgy azokban a bizonyos körökben, ahová a törvénytisztelő polgár nem juthatott be… S eszébe jutott az is, hogy mikor már elég szál futott össze a kezébe, ezt a kalandot az ő számára hívták életre – s törvényen kívüli életének régi jó napjai visszajárnak, amint vissza is fognak járni mindaddig, míg csak élni fog, míg a neve rettegésbe fogja hozni az Alvilágot, a rendőrséget és a gonosztevőket egyformán, de várni fognak rá a kalózhadjáratok arannyal megrakott hajói is…

És arra is gondolt, vajon nem került-e most végre a kezébe, hetek múltán a legfontosabb adat, ennek az overállos, karcsú szőke szépségnek személyében, aki ájultan fekszik a lába előtt.

Anélkül, hogy a vizsgálódást abbahagyta volna, tovább gondolkozott. A lány élt – pulzusa gyorsan, de szabályosan vert, és egyenletesen lélegzett. Nem látott vért a fején, és a koponya is érintetlennek tűnt.

– A sapka valószínűleg tompította az ütés erejét – mondta –, és ebből láthatod, Hoppy, mennyire kell vigyáznod, mikor „egy kicsit kupán vágsz” valakit.

Uniatz nagyot nyelt.

– De főnök…

– Jól van, nincs semmi baj – vigasztalta Peter –, nem lett volna az sem baj, ha beadja a kulcsot. A dolgot most már úgyis csak ez az alak fogja élvezni.

Az Angyal felegyenesedett, és a sofőrhöz fordult, aki mögötte állt mereven, mert Uniatz stukkere nem szűnt meg keményen a bordái közé nyomódni, gazdájának lovagias bánata ellenére sem.

– Kicsoda ez? – kérdezte Simon.

A vezető alattomosan rápislantott.

– Nem tudom.

– Hogyhogy? A zöldségeskertben találta?

– Felkéredzkedett a kocsira, hogy elvigyem.

– Hova?

– Ehhez semmi köze.

– Nem? – Az Angyal hangja szívélyes és zavartalan volt. – Szerencsére úgy öltözködött fel, hogy egy teherautóra kéredzkedjen, igaz?

A kocsivezető keményen, mogorva csöndben bámult az Angyalra. Éppen kezdtek visszatérni belé az előbb említett légi repülését illető kételyei, és mert hatalmas embernek látszott, szerette volna látni, hogy valaki meg merje ismételni a trükköt.

Hoppy revolverének hirtelen döfésére elsötétedő arccal fordult meg.

– Nem hallotta, hogy a főnök kérdezett valamit? – tudakolta Uniatz egy varangyosbékához hasonló rábeszélőképességgel.

– Maga hülye fattyú…

– Elég lesz – vágott közbe Simon élesen – én nem kockáztatnék ennyit a helyedben, testvér. Hoppy stukkere darabokra durrantana, mert nagyon érzékeny a családjára. Majd később még beszélünk erről.

A többihez fordult.

– Nem tudom, ti hogyan látjátok a dolgot, összeesküvő társaim, de azt hiszem, végre sikerült érdekesebb zsákmányra szert tennünk. Mert, bár sok furcsa dolog történik a bűn világában, de ritka eset, ha az ember overálos lányokat talál egy csempészáruval megrakott teherautóban.

– Pedig úgy tűnik hogy ez történik, ha te állítod meg – mondta Peter sztoikusan.

– Nem tudhatta, hogy meg fogom állítani, te szerencsétlen. Valami más ok miatt van itt. Lehet ugyan, hogy ennek a pasinak a nője, de nem hinném. Nézz a lányra, és nézz az ipsére. Hacsak a tündér nem süketnéma, vak és félbolond, hát…

A vezető dühösen felmordult, és erre Hoppy Uniatz fegyvere ismét fájdalmasan beledöfött.

– No és ha nem…? – kérdezte Peter.

– Akkor már fontosabb dolgokról van szó. Talán a vezérkar tagja, vagy legalább is jól ismeri őket. Ez stimmelne, ugye? Emlékezz vissza a legutóbbi rakományra. Csupa selyemruha és crêpe-de-chine[3] alsómicsodácskák. Mindig gondoltam, hogy nő is lehet az üzletben, és ha ez ő…

Az Angyal nevetett.

– De most gyerünk – kár lenne, ha valaki erre totyogna éppen most.

Elfordult és felkapta a lányt. A test még mindig ernyedt és élettelen volt; – sok gondot megtakarítanának, ha még egy ideig ebben az állapotban maradna. Hacsak Hoppy túlságosan fejbe nem ütötte…

Letette az autójában a saját ülése melletti részbe, és becsukta az ajtót. A gépet minden eshetőségre, és szökésre készen, nem állította le, és tudta, hogy a hosszú késlekedéssel máris kimerítette a Szerencse isteneinek türelmét, akik idáig kedveztek neki. Fölegyenesedett, és a többi elé ment, akik épp feléje tartottak.

– Tervünket kissé módosítanunk kell – mondta. – Én is szeretek jót aludni, éppúgy mint ti, bár nekem nincs annyira szükségem rá. Te gyere utánunk a Régi Házhoz, Peter és onnan majd Hoppy viszi tovább a városba, míg mi közelebbről megnézzük ezt a tündérkét.

Uniatz megköszörülte a torkát, úgy hangzott, mint a vízlevezető cső hörgése, de ő diszkrét és finom figyelmeztetésnek szánta. Az eddigi társalgás olyan érthetetlen volt számára, mintha Euripidész eredeti görög szövegéből olvasták volna fel, de egy részlet áttetsző világossággal meredt eléje. Uniatz nem nevezhette magát lángésznek, de a részletkérdésekben olyan biztos érzékkel igazodott el, amit nem egy nagy elme megirigyelhetett volna.

– Főnök – mondta – a sok filozofikus dumát egyetlen, tovább nem rövidíthető mondottá sűrítve – ez a pasas…

– Értem – felelt az Angyal gyorsan – nem akartalak megbántani. Nem kapna senki sem szívszélhűdést, ha meglátná az arcodat. Én magam is többször rád néztem és…

– De – folytatta Uniatz szégyenlősen, és pisztolyának egy újabb bordarecsegtető lökésével hangsúlyozta, – ez a pasi itt…

– Igen. Hát…

– Elintézzem? – kérdezte Uniatz négy szótagba sűrítve azt a problémát, amit minden idők és korszakok zsarnokai csak hosszas mondatokkal tudtak kimondani.

Simon türelmesen vállat vont.

– Ha ugrálni kezd, igen. De ha jól viselkedik, akkor későbbre halaszthatjuk. Előbb még beszélünk vele. Ha megmondja, hogy az alvó szépség szintén az egyik nagyfejű-e a társaságban…

– Vagy ő maga a nagyfejű – folytatta Peter Quentin elgondolkozva.

Az Angyal szájához emelte cigarettáját, és izzóra szívta parazsát. Néhány pillanatig csöndben maradt. Erre már ő is gondolt, de hagyta, hogy mások is rájöjjenek a dologra. Még ennél furcsább esetek is történtek már abban a világban, amelynek Simon Templar koronázatlan királya volt, és amikor ez bekövetkezett, akkor még több bajra és veszélyre számíthatott, mint eleinte. De az eseményeket hagyni kellett fejlődni…

– Ki tudja? – mondta az Angyal – vagy talán lehet, hogy a Női Antialkoholista Egylet elnökének titkárnője. Gyerünk, Peter…

– HÉ!!! – üvöltötte Uniatz.

Hangja, ami sohasem mérkőzhetett egy rádióbemondó sima zenei csengésű orgánumával, oly vérfagyasztó elevenséggel vágott az Angyal szavába, hogy még Simon Templar vasidegei is megvonaglottak. Egy pillanatig tehetetlenné dermedt, és az okot kereste, ami miatt ez a rettentő válasz kelt Uniatz flegmatikus torkán.

És aztán látta, hogy Hoppy megmerevedett tekintettel bámul előre, nem is tudván arról, milyen hatást váltott ki társaiból. Az Angyaltól kissé balra, a teherautó vezetőjének kis disznószemében ördögi megelégedettség látszott.

Simon jobbra fordult, és látta, hogy Peter Quentin is ugyanazzal a kővé meredt mozdulatlansággal néz el mellette. S ahogy az Angyal teljesen befejezte a fordulatot, kis bizsergő érzés mászott föl a tarkóján a haja közé.

Ha jól emlékezett rá, csak néhány lépést távozott a kocsijától, hogy Peter Quentinnel, Hoppy Uniatzzal és a foglyukkal ismét egyesüljön. Most azonban már nem látta a hatalmas Hirondelt. Zseblámpáik fényében a mellettük meredező teherautón kívül mást nem láttak. Csak a következő pillanatban vette észre kocsiját. Széles ívben beszaladt a mezőre, hogy megforduljon, és most visszasiklott az úttestre, hogy elrobogjon északkelet felé, csak halk puffogással jelezve távozását.

III.

– Csak azt irigylem rajtad – mondta Peter Quentin bizonyos megkönnyebbüléssel –, hogy a nők annyira ellenállhatatlannak találnak. Még ha eszméletlenek is, mihelyt kinyitják a szemüket és megpillantanak, már…

– Valóban így van – felelte az Angyal jókedvűen –, az ösztönük sugallja, hogy ha sokáig néznének engem, olyasmit tennének, amit a mamájuk nem helyeselne, és így bár vonakodva, de kénytelenek elhagyni.

– Tényleg vonakodónak látszott – mondta Peter –, még a kocsidat is elvitte – biztos vigaszdíjul.

Az Angyal elvigyorodott és elővett egy cigarettát. Túl ruganyos lelkű volt ahhoz, hogy depressziót érezzen, mert a bonyodalomnak olyan érdekes fordulatai voltak, amiket mint széles látókörű művész csak értékelni tudott.

A teherkocsi Peter vezetésével végigzörgött West Holme-on és a warehami úton; míg Simon Templar hátradőlt mellette a kemény ülésen, és felrakta a lábát a műszerfal helyére, mert ilyen finomságokkal a kocsi nem dicsekedhetett, és méreg nélkül átgondolta a helyzetet. Mögötte, a kocsi belsejében, Hoppy Uniatz tartotta sakkban az autó eredeti urát, és Simon csak remélhette, hogy nem visz végbe túl nagy pusztítást a rakományban. Bár még Uniatz fenomenális űrméreteit figyelembe véve is, éppen elég palackozott tüzesvíz állt rendelkezésükre, hogy az éjszakai munkát ne veszteségnek könyveljék el.

Ringwood csöndes utcáin hajtottak végig, amikor Peter Quentin megszólalt:

– Mit csinálunk a kocsival?

– Bejelentjük holnap, hogy ellopták. Akkorra a nő már biztosan elhagyta valahol – veszélyes lehet sokáig megtartani.

– És ha ő jelenti be ennek a kocsinak az elvesztését?

Simon megrázta fejét.

– Nem. Kellemetlen lenne neki, ha a rendőrség elcsípne minket. Mi még mindig a legjobban jártunk, Peter. És amellett jól megnéztük a kislányt, és legközelebb felismerhetjük.

– Könnyű munka lesz – felelt Peter vidáman. – Talán csak tízmillió lány van Angliában, és ha kettőnk közt felosztjuk az országot, akkor…

– Na ilyen messze nem kell mennünk. Nézzük a dolgot a lehetőségek szempontjából. Ha a lány bennmarad a játékban, akkor tíz az egyhez, hogy ismét keresztezni fogjuk egymás útját.

Peter elgondolkozott egy pillanatig.

– Most, hogy említed, rájöttem, hogy az esélyek még nagyobbak. Ha van esze a lánynak, meg fogja tudni a nevedet a kocsiban a biztosító céduláról. És akkor egy csapat nehéz fickóval fogja majd követelni tőlünk a kocsiját.

– Erre is gondoltam – felelte az Angyal szárazon. – És talán tényleg ez a legjobb eshetőség.

– Legalább nem lesz gondunk vele, hogy kinek ajándékozzuk oda – egyezett bele Peter jókedvűen.

Ám az Angyal kis füstfelhőt fújt a fülke alacsony teteje felé, és álmodozva mondta:

– Nézzük a dolgot logikusan, öreg fiú. Régóta tudjuk, hogy valami magas személyiség, vagy talán több nagyfejű áll az egésznek a háta mögött – akik olyan óvatosak, és annyira távol tartják magukat a piszkos munkától, hogy még a saját embereik sem ismerik őket. Ezeket a pasikat szeretnénk mi elcsípni, mert ha van eszük arra, hogy szervezzék ezt az üzletet, amelyhez a piszkos munkát végzők, mint a barátunk itt a kocsi hátuljában, nem értenek – akkor ahhoz is van elég sütnivalójuk, hogy a nyereség legnagyobb részét ők vágják zsebre. Már éppen eleget vacakoltunk a magunk szerény kis módján, és piszkálgattuk őket, vigyázva arra, hogy a sötétben maradjunk. És kezdek kételkedni benne, vajon ez volt-e a legmegfelelőbb taktika… Mindenesetre fordult most a kocka, akár tetszik, akár nem, magam pedig nem tudok arról, hogy fájna miatta a fejem. Most már nyílt vadászterületen vagyunk, és ezért jobban szemügyre vehetjük a vadászokat is.

– Akik még mindig csak azok a fickók lesznek, akik a piszkos munkát végzik.

– Ebben nem vagyok olyan biztos.

Peter most visszatartotta a gúnyos megjegyzést, amit válaszul akart adni. Éppolyan jól tudta, mint bárki más, hogy az Angyal elég ügyes ahhoz, hogy még a legóvatosabb gyáva ellenfelét is kiugrassza fedezékéből. Az Angyal köré épült csodálatos legendákban volt valami ahhoz, hogy a különben elővigyázatos vezetők úgy érezzék, a dolog biztos és kielégítő elintézését nem okos gondolat kevésbé ügyes alantasokra bízni.

– De azért Pargo is sokat segített – jegyezte meg Peter.

– Még ő is csak arcvonalban volt. Vagy talán őrmesteri rangig vitte fel. Szerencsénk volt; amikor elcsíptük az első teherautóval, hogy már eleget tudtam róla[4], és neki is elég esze maradt ahhoz, hogy megértse: jobb, ha átáll hozzánk, mintha a Scotland Yardon találja magát; de azt hiszem, a Főnököt ő sem ismeri… később ma este még meg fog látogatni minket, mert telefonált, hogy lejön a városból, és fog néhány újabb tippet adni ezen a teherautón kívül.

– Szólj neki, hogy tudja meg, mikor kapnak majd le minket. Szeretném előre befizetni a biztosítási összeget.

Az Angyal órájára nézett.

– Addig még másfél óránk van. És közben kicsikarhatunk valamit Hoppy gyámoltjából is.

Korábbi csöndessége, ami nem annyira a meglepetésből való fölocsúdás, mint a legközelebbi sakkhúzásra való várakozás volt, most teljesen eltűnt. Peter Quentin érezte ezt az őt körülvevő légkörben, a vidám életerő dagályában, ami szinte láthatatlan folyóként körülhömpölyögte, ami mindenkit valami lehetetlen mágiával hozzákötött, érthetetlenül, de ellenállhatatlanul; és Peter újra érezte, hogy vakon megadja magát ennek a varázslatos erőnek.

– Jó – egyezett bele –, facsarjunk ki belőle mindent, és lássuk, mire megyünk vele.

Stoney Cross mellett letértek az országútról egy elhagyatott útra a New Forest felé. Ez Anglia ősi és elfelejtett szívébe vezetett, ahol szinte várni lehetett, hogy egy zöld bőrruhás vadász feszíti az íját a rejtekből előugró szarvasra; de valójában ez a gondozatlan és kanyargós út a lyndhursti forgalmas vidékbe torkollott. Valahol itt Peter Quentin félrecsavarta a kormányt, és még elhagyottabb, kicsiny, szinte csak ösvénynek tetsző úton döcögtek tovább. Néhányszor éles kanyart vettek, lejtőn törtettek föl, és hirtelen megálltak.

Peter leoltotta a lámpákat, az Angyal letette a lábát, és kinyújtóztatta merev tagjait.

– Mind ismerjük az idült szobalányok ízületi fájdalmait, de hallottál valaha teherautósok medencesüllyedéséről? Hát most ezt kaptam. Ha egyesületük tagja lennék, sztrájkolnék.

Kinyitotta az ajtót és a földre ereszkedett, gyöngéden masszírozva görcsös tagjait.

Előtte széles fekete tömeg meredt a csillagfényben – az Öreg Ház, amely valójában pusztulásnak indult Tudor-korabeli kocsma volt, míg Peter Quentin fel nem fedezte, és olyan kényelmes vidéki kúriává át nem alakította, hogy modern kényelme akármelyik West endi lakással vetekedett. Nagy előnye volt, hogy távol esett minden kíváncsiskodó szomszédtól; és ezt a tényt az Angyal már nem egyszer kihasználta. Ezen a félreeső tanyán a különös dolgok és hangok nem keltettek volna feltűnést, mint például egy külvárosban, ahol az egész lakosság arról pletykált volna…

Mindez a megfontolás mintha benne rejlett volna az Angyal hosszú lépéseiben, amikor a kocsi háta felé törtetett. És ahogy mind közelebb ért, a motor leállítása után beállt csendben fájdalmasan szárnyaló, rekedt hang énekét hallotta:

„Ha száárnyam leennéee náééékem,

Ebből a börtönből eelrepüüülnék,

Aa babám karjááába tééérve,

Ott szivesen meeghaalnék…

Simon kinyitotta az ajtót, s a kisiklott panasz visszhangzott a falak között:

„Bárcsak szeretne valaaaki,

S az övének moondana,

Bárcsak a…”

Az Angyal zseblámpája bevilágított, és ragyogó fény özönlötte el a következő képet:

Uniatz egy felborított ládán ült, hátát a falnak támasztotta, lába a levegőben kalimpált, szóval olyan volt, mint egy ágon himbálódzó gorilla. Balkezében a revolver csillogott, és térdei közé szorított lámpája a sofőrre irányult, aki a szemközti oldalon kuporgott mérgesen. Az egyik láda nyitva állt, és néhány üveg üresen gurult ide-oda a padlón. Egy másik palackot Uniatz mancsa szorongatott, és arra használta, hogy a taktust üsse vele.

Arca széles vigyorba szaladt, mikor a ráirányuló fénybe tekintett.

– Hi, főnök, – mondta megnyerőn.

– Gyere csak ki – felelte az Angyal –, te és a másik is.

Előbb a sofőr szállt ki, s az Angyal ügyesen elkapva csuklóját, a hátára csavarta karját. Várt egy pillanatig, míg Peter átvette a foglyot.

Megfordult, ahogy Hoppy Uniatz a földre huppant.

– Mennyit ittál? – kérdezte türelmesen.

– Csak egy-két kortyot, főnök. Tudni akartam, tényleg rendes árut hoztak-e… Közben rájöttem, hogy jódlizni is tudok! Míg jöttünk, ráértem és…

Az Angyal vállat vonva Peterhez fordult.

– Úgy látszik, mégis neked kell átvenned a kocsit, öregem. Hoppyt ugyan még sose láttam becsípve, de azért kellemetlen lenne, ha egy zsaru felfigyelne rá.

– Nem lehetne holnapig várni?

– Nem merem megkockáztatni. Minél előbb kiürítettük és félretettük a kocsit az útból, annál jobb.

– Hát jó, főnök.

– Hoppy – mondta az Angyal nagy önuralommal –, hagyd abba ezt a bőgést, és vidd a barátunkat a házba.

Peter átadta a foglyot, és előrement a kocsi orrához. Még egy végső liiiió sikkantott az éjszakába, mint szerelmes macska éneke, s akkor Peter visszamászott a kocsiba, és újra begyújtotta a motort. Simon segített megfordítani az autót. Peter kihajolt az ablakon.

– Mi a következő lépés?

– Reggel felhívlak, ha megtudtam valamit – válaszolta Simon. – Szerencsés utat!

Végignézte, hogy a kocsi lezörög a dombról, aztán megfordult, és a ház felé tartott. A kivilágított, hatalmas nappaliban a sofőr Hoppy figyelmes szeme előtt egy karosszékben üldögélt. Simon egyenesen eléje állt.

– Kelj fel – monda. – Még nem mondtam, hogy helyezd magad kényelembe. Előbb néhány kérdésre kell válaszolni!

IV.

A sofőr megmozdulás nélkül, föltekintett sötét szemöldöke alól. Száját összeszorította, hogy csak az alsó ajka látszott. Nyugodtan ülve maradt, és nem felelt.

– Kelj föl – ismételte az Angyal nyugodtan.

A sofőr keresztbevetette a lábát, és a szoba távoli sarkába bámult.

Simon keze gyorsabban mozdult, mint a támadó kígyó. Megragadta a sofőrt, és úgy rántotta föl, mintha a szék felrobbant volna alatta. Az ember várta, hogy valami történni fog, de az Angyal felelete olyan gyors és kivédhetetlen volt, hogy a szeme egy pillanatig üresen nézett maga elé a megdöbbenéstől. Akkor meglendítette az öklét.

Az Angyal nem tántorodott meg. Mintha egy lépést sem tett volna, hogy kikerülje a vadul célzott ütést. Kissé oldalt billent feje, és parányit felhúzott szemöldöke még talán szórakozást is fejezett ki. De a szemében inkább gúny, mint vidámság látszott – olyan ördögien csillogó hideg megvetés, aminek éle volt, mint az acélpengének. Illett a könnyed és zavartalan, de mégis tökéletesen egyensúlyozott megjelenéséhez, lényeges alkotórésze volt széles vállának, ajka szardonikus görbületének, és az ember zavaró gondolatainak, aki visszaemlékezett a röviddel előbb történt incidensre; illett ahhoz a korbácsszerű csattanáshoz, amely hangjában vibrált, mikor csöndesen és higgadtan megszólalt… És ezért, az ütés valahogy nem született meg. A sofőr keze az oldala mellé hullt.

Az Angyal mosolygott.

– Tessék egy cigaretta – mondta kedvesen.

Az ember gyanakodva bámult a csomagra.

– Miről van szó? – kérdezte.

– Semmiről, Algernon. Semmiről. Hoppy és én csak szerény filozófusok vagyunk, akik a tudás gyöngyszemeit kutatjuk. Közbevetőleg, tényleg Algernonnak hívnak?

– Mért akarja tudni a nevemet?

– Mert így könnyebb beszélgetni. Nem lehet állandóan rád mutatni, ha rólad van szó – amellett illetlenség is. Aztán ott van még a szőkeség, akit szintén nem mutattál be nekünk. Szeretnénk tudni, ki volt, hogy névjegyet, esetleg virágot küldhessünk neki. Mi a neve?

– Szeretné tudni, mi? – morgott a vezető harciasan.

Simon változatlan szívélyességgel bólintott.

– Éppen annyit kérdezel, mint én, Algernon. Már pedig más okból hoztalak ide. Ezért avattalak be a Ház Titkába. Cserébe mindent szeretnék tudni. Tessék – vegyél egy cigarettát.

Amint az ember szája újabb válaszra nyílt, az Angyal ügyesen belenyomott egy cigarettát. A vezető nyelt egyet, és dühösen kitépte a szájából. Az Angyal felkattintotta az öngyújtóját. Odatartotta, és hideg kék tekintete az ember nekivörösödő szemébe nézett a láng fölött. Nyoma sem volt benne fenyegetésnek, kihívásnak, csak ugyanaz a lusta, humoros várakozás, mint azelőtt; és ismét lefegyverezte nyugodtságával az embert, amit ez nem tudott megérteni. Visszatette a cigarettát, és lehajtotta fejét, hogy elfogadja a tüzet.

Uniatz magára hagyva elterpeszkedett a díványon, és azzal az üveggel foglalkozott, amit behozott magával. Kihasználta az alkalmat, hogy szolgálatát éppen nem veszik igénybe, és torkát olajozgatta. Miután néhány percig hátradöntötte fejét és fölfelé tartotta a palackot, rájött, hogy már nem ömlik több folyadék a sivatagba, hát visszatért a kötelességeihez.

– Hadd intézzem el én a pasit, főnök – ajánlotta. – Hamar be fogom törni.

Simon elgondolkozva nézett rá.

– Gondolod, hogy beszédre tudod bírni, Hoppy?

– Hogyne, főnök. Ismerem ezeket a nehéz fickókat. Csak meg kell kicsit égetni a talpukat egy gyertyával, és rögtön elolvadnak. A múltkor láttam a konyhában egy pakli gyertyát.

Uniatz feltápászkodott, mert feltüzelte a gondolat, hogy ugyanakkor még egy üveg whiskyt is látott a konyhában, de az Angyal kinyújtotta a karját és feltartóztatta.

– Várj csak, Hoppy.

Visszafordult a sofőrhöz. – Hoppy nagyon heves – mondta bocsánatkérőn –, és tényleg nem lenne kellemes, ha szabadjára engedném. De randevúm van egy órán belül, és ha addig nem készülünk el, akkor Hoppy gondjába foglak ajánlani. Ő pedig tele van primitív ötletekkel. Nemrégiben szintén rábíztam egy fickót, hogy néhány kérdést tegyen fel neki, és mire hazajöttem, azt láttam, hogy a húsdarálót rácsavarta a legszebb asztalomra, és éppen a pasas ujjait tömte bele. Persze megtudta, amit akart, de utána nagytakarítást kellett rendezni.

– Én nem félek maguktól…

– Persze, hogy nem, Algernon. Ezt nem is akarjuk. De felelned kell a kérdéseinkre, mert kezd késő lenni.

A sofőr konokul nézett rá; a keze idegesen ökölbeszorult és kinyílt, s a homlokán fényes izzadságcseppek jelentek meg. Szeme körbejárt a szobában, a menekülés útját keresve, aztán ismét visszatért az Angyalra. Ott sem látott reményt. Az Angyal modora könnyed és kedves volt, majdnem testvéries, elment a kellemetlen kérdések mellett, mint amiket még csak említeni sem méltó és érdemes, de mégis mintha ezek a gondolatok sem álltak volna távol tőle. Egy hetvenkedő alvilági alakkal a vezető el tudott volna bánni, mert maga is az volt, de ez a zavartalanul hideg nyugodtság ismeretlen félelmet támasztott benne.

És ebben a pillanatban az Angyal, akinek zseniális stratégiája feszültségben tartotta az ellenfeleit, nélkül, hogy kimondta volna az utolsó fenyegető szót, odasétált az asztalhoz és leült, a sofőrt saját, vadul dolgozó képzeletére bízva.

– Mi a neved, Algernon? – kérdezte szelíden.

– Jopley.

A szó feszült pillanat után hangzott el, mintha az ember önmagával harcolna.

– Régóta vezeted ezeket a kocsikat?

– Mi köze van ehhez a…

– Régóta vezeted ezeket a kocsikat?

– Elég régen.

– Jól kerestél rajta?

A sofőr ismét csöndben maradt egy ideig, de ez egyszer nem makacsságból. Homlokráncolva nézett az Angyalra. Simon füstkarikákat fújt a mennyezet felé.

– Eleget.

– Mennyit?

– Tíz fontot egy héten.

– Fura alak vagy, fiam – mondta az Angyal. – Kevés ember akad, aki hagyná, hogy heti tíz font miatt Hoppy megégesse a lábát. Hogy számítottad át a valutát, ujjanként egy font?

A sofőr dühödten szívott a cigarettáján, anélkül, hogy felelt volna. Úgyse igen lehetett volna mit válaszolni a kérdésre – inkább csak arra szolgált, hogy újra csavarjon egyet a vezető felajzott idegein, hogy emlékeztesse az érintetlenül maradt kellemetlen lehetőségekre, amikre még gondolni is rossz volt.

– A te helyedben – folytatta az Angyal kedves figyelmességgel – más munka után néznék.

– Miféle munka után?

– Mondjuk, mellékfoglalkozás után – felelt az Angyal elgondolkozva. – Nem olyan embereket keresnék, akik megégetik a lábam, meg ilyesmi, hanem, aki még húsz fontot fizetne hetente azért, hogy néhány kérdésére válaszoljak. Talán még ötven fontot is kérnék, és kapnék tőle, ha értékes mondanivalóm lenne…

– Kár a pénzért főnök – vágott közbe Uniatz meggyőződéssel –, ha gyertyákkal nem megy a dolog, van egy jobb ötletem, amit a múltkor láttam a moziban. Az ember vesz egy kalapácsot és…

– Ne figyelj rá, Algernon – mondta az Angyal. – Csupa ilyen hülye ötlete van – sajnos nem volt gyerekszobája, mint nekem.

A sofőr egyik lábáról a másikra nehezedett. Neki sem tetszettek ezek az ötletek – ki sem kellett bővebben fejteni. Annyira világosak voltak, hogy a tenyere belenedvesedett a gondolatba. De a nyugodt, személytelenül fenyegető hang tovább beszélt:

– Nem kell elsietned a döntést. Hoppy majd elszórakoztat ha unatkozol, míg én vissza nem jövök. Mert ez a hely különben nagyon unalmas és elhagyott. Éppen a múltkor mondtuk, hogy ha itt valaki úgy kiabálna, ahogy a torkán kifér, akkor sem hallaná meg senki. Nem mintha kiabálnod kellene valami miatt, de…

– Mit akar megtudni? – kérdezte a sofőr rekedten.

Simon lepattintotta a hamut a cigarettájáról és elrejtette az öröm szikráját a szemében.

– Csak néhány szót kellene mondanod, amit szeretnék tudni.

A sofőr ajka megfeszült és görcsösen elernyedt, széles melle emelkedett a légzéstől. Behúzta állát és a szeme sötét árnyékból tekintett föl.

– No rajta – mondta.

– Ki volt az a lány?

– Miért nem kérdezi meg tőle?

A hang halk és zenei volt, meglepően más, mint az a kemény recsegés, amire Simon füle elkészült. A háta mögül jött.

Az Angyal megfordult.

A lány a nyitott ajtóban állt; lábait fiúsan szétvetette – még mindig az olajos overall volt rajta –, egyik kezét zsebrevágta, a szőke hajfürtök finoman csiszolt arca körül lengtek, és piros ajkán halvány mosoly játszott. Szeme, ahogy a férfi először nyitva látta, éjszakásan szürke volt, – majdnem ugyanolyan színű, mint a kezében tartott, feléje irányuló revolver.

Három másodpercig szinte elbűvölten állt az Angyal. Aztán válaszul lassú mosoly érintette a szája két szögletét.

– Na igen, kedves, hát tényleg, hogy hívják?

V.

Detektívnek kellene lennie, Mr. Templar, – válaszolta a lány. Lám én tudom a magáét.

– Maga előnyben van. Pedig megpróbáltuk az autók útján lenyomozni, de a hamis rendszámtáblák miatt lehetetlen. Ez a becsületességem átka.

– És a vigyázatlanságáé. Szóljon a barátjának, hogy csináljon valamit a kezével, jó?

Simon hátranézett. Uniatz még mindig meredten állt a meglepetéstől, szája nyitva maradt, és a keze félúton a keble fölött lebegett, ahogy a hónalja alatti tartóban a szíve fölött nyugodó fegyvere után nyúlt. Szeme kétségbeesetten kért az Angyaltól útbaigazítást, mire Simon megfogta csuklóját és szelíden letette a kezét.

– Maradj nyugton, Hoppy – mondta. – Nem szeretnénk, ha a hölgy elkezdene lövöldözni… – Tekintete visszatért a lányra. – Mármint, ha el tudná sütni az ágyúját – tette még hozzá komolyan.

– Ne féljen – felelte a lány hidegen. – El tudom.

Az Angyal felmérte a távolságot.

– Talán hat yard távolság – jegyezte meg. – És rengeteg embernek van téves képzete arról, milyen könnyű eltalálni hat yardról egy mozgó tárgyat.

– Ki akarja próbálni?

Simon a cigarettáját mutatóujja és hüvelykujja közé véve, oldalt fricskázta. Hoppy eldobott whiskys palackjára esett a dívány mellett, és felszikrázott rajta.

– Találja el ezt!

A revolvercső ellendült a teste elől, de csak egy pillanatra. A lány szinte célzás nélkül tüzelt, és a pisztoly már ismét őt fedezte, még mielőtt a csörömpölés zaja elhalt volna a füleiben. A palack szilánkokban hevert a szőnyegen.

Az Angyal bólintott Hoppy felé.

– Tud lőni – jegyezte meg – gyakorolt.

– Enélkül nem érdemes fegyvert kézbe venni.

– Maga rengeteg sok detektívtörténetet olvashatott – mondta az Angyal, és a mosolya bár kedves, de óvatos volt. Hát úgy látszik, most maga a főnök. Mit csináljunk? Énekeljünk és szteppeljünk? Hoppy nemrég jött rá, hogy jódlizni tud, és majd meghal egy kis hallgatóság után.

– Erre sajnos nincs időnk. Jopley…

A vezető felocsúdott időleges merevségéből. Előrelépett, és visszavette a revolverét az Angyal zsebéből, aztán rákszerűen körbement a szobában az ajtó irányában, ügyelve arra, hogy ne kerüljön a lány pisztolya és a férfi közé. Az Angyal visszaemlékezett rá, hogy a lány éppen mikor lépett közbe, és így megértette, miért nem fogta fel a sofőr olyan gyorsan a helyzetet. Ajkán gonosz mosoly jelent meg.

– Mi? – Rá még szüksége van? Azt hittük, jobb, ha átvesszük az ipsét maguktól.

– Márpedig visszajöttem érte – felelte a lány – mert kell nekünk.

Simon feje kissé megmozdult erre a hírre.

– Hát ami azt illeti, tényleg elég gyorsan idetalált. Hogy sikerült… a szag után jött?

– Követtem magukat. Westholme mellett letértem egy mellékútra, és megvártam míg arra jönnek. Aztán már csak arra kellett ügyelnem, hogy magát szem elől ne tévesszem.

Tényleg nem látszott nehéznek, amikor már elmondták a trükköt. Az Angyal bánatosan sóhajtott, visszagondolva a saját óvatlanságára.

– Ez a baja a teherautóknak – panaszkodott. – Nehéz meghallani, követnek-e. Valamit tenni kellene emiatt… De remélem, vigyázni fog Algernonra, ha már átveszi. Kezdtünk jóba lenni.

– Hallottam – mondta a lány.

– Aha – reccsent meg Jopley hangja keményen. – Meg akarták égetni a lábamat, így akartak jóba lenni. Én jólelkű ember vagyok…

– Ez nem igaz – vágott bele a lány nyugodtan. – Az ilyen dolgokat hagyjuk csak az úriembereknek, mint Mr. Templar.

Az Angyal mosolygott.

– Van a pincénkben még egy kínzócölöp és néhány hüvelykszorító is. De kedvenc fogásom hagymával és fehér bormártással megfőzni a nehéz embereket. Egész rendes leves lesz belőle, hasonlít a madriléne-hez.

A lány tényleg olyan volt, mint egy tündér a mesekönyvből, gondolta a férfi, vagy mint aki zenés operettből csöppent ide az Öreg Ház kényelmes bútorzata közé; karcsú testének tökéletes arányai még a piszkos ruha fölött is diadalmaskodtak, és az arcát szőtt arany keretezte. Viszont semmi illuzórikus nem látszott a sötétszürke éber szemekben, és a gyakorlott revolverkezelésben. Csak az ajkának mosolyában bujkált valami bizonytalanság.

– Örülök, hogy nem cipeltek engem ide – mondta a tündér.

– De hisz most itt van – válaszolt az Angyal. – Ne hozzuk be az elvesztegetett időt?

Keze a belső zsebe felé mozdult, de a pisztoly még gyorsabban követte. Simon szemöldöke fölemelkedett.

– Cigarettáznom sem szabad?

– Csak ha lassan veszi elő.

Simon kivette a tárcáját, lassan, ahogy parancsolták, és kinyitotta.

– Parancsol egyet?

– Erre nincs időnk.

– Csak nem akar már menni?

– De igen. – Épp olyan nyugodtan beszélt, mint a férfi. – És maga is velünk jön.

Az Angyal csöndben maradt egy pillanatig, és az öngyújtó lángja rezzenés nélkül lobogott a cigarettavég alatt. Vörösen izzóra szívta, és aztán kioltotta a lángot.

– És Algernon? Nem lesz féltékeny?

– Nem jön messze velünk. Csak az autóig, hogy közbe ne történjék semmi kellemetlenség. Ennyit feltétlenül szükségesnek tartok. Amíg a barátja itt marad, s nem lép közbe, addig nem lesz semmi baj. Csak azt akarom, hogy maga lekísérjen minket.

– Hallod, Hoppy? – kérdezte az Angyal – csak semmi bűvészmutatvány, mert elintéznek.

– Erről van szó – mondta a lány zordan.

Simon reálisan mérlegelte a kilátásokat. Nem túlzott a környezet elhagyatottsága tekintetében: az Öreg Házban lejátszódó fegyveres küzdelem kevesebb helyi izgalmat váltott volna ki, mint a Szahara legkietlenebb közepén. Semmi sem volt kéznél, amivel semlegesíteni lehetett volna az ajtóban álló fegyvert, ha a ravaszon nyugvó ujj diktálni akarna – és egy életen át tartó gyakorlatból az Angyal megtanulta, hogy mikor lehet blöffölni a revolverrel szemben. Azonkívül nemigen tudta volna okát sem, hogy miért változtassa meg a beállt helyzetet…

Mintha csak a legyőzetés keserűségét akarta volna érzékeltetni, szeme kissé elfordult a lányról, hogy a világűrben valahol a sofőr arcának pillantását kaphassa el. Tudta, hogy itt jó magot vetett el, még ha meg is akadályozták a remélt gyors aratást… És akkor a láthatáron egyszercsak minden kétséget elűzve, látta, hogy Jopley sötét tekintete groteszk hunyorításba torzul…

– Jó vevőinket mindig kikísérjük – mondta az Angyal kenetteljesen. – Biztos, hogy ezenfelül nincs rám szüksége?

– Ma éjjel nem.

Vagy ő az az ember, aki a halandók hülyeségének új rekordját állítja föl, gondolta az Angyal, míg lefelé ment a kanyargó ösvényen, vagy a már három hete keresett szálak futnak végre össze a kezében; és valami izgató ösztönérzet azt mondta, hogy nem az előbbi történik. Akkor még fogalma sem volt róla, milyen furcsán és milyen váratlan oldalról fog ez az előérzete beteljesedni.

A lány kezében tartott saját zseblámpájának fénye a hátára sütött, és messzire maga elé dobta az ovális fénybe árnyékát az úton. Most már elvetette a kockát – bármit tehetett volna az Öreg Házban, hogy a javára fordítsa az esélyeket, most, hogy kint voltak az üres éjszakában, s a zseblámpa fénye és a revolver állt vele szemben, minden kísérlet csak kevéssel különbözött volna az öngyilkosságtól.

Leértek az úton, és látta a saját autójának fényét a kanyar mögött. Jopley ült be először, és vette kézbe a kormányt, és aztán a lány melléje siklott, az Angyalt még mindig a zseblámpa fényének centrumába rögzítve. Simon a kocsi oldala mellett állt és a világosságba mosolygott.

– Még mindig nem mondta meg a nevét, kedves.

– Talán azért, mert nem szeretném, hogy tudja.

– De honnan tudjam, hogy ki az, ha felhív telefonon? Mert fel fog hívni, ugye? Bent van a számom a londoni telefonkönyvben, és az itteni lyndhursti szám 9965. – Kis szünetet tartott, inkább csak Jopley kedvéért. – Ha majd egyszer nem lesz olyan elfoglalt, akkor meghívom egy holdfényes sétára, és elmondom milyen gyönyörű.

– Ma éjjel viszont nem süt a hold, ezért kell majd a zseblámpa hogy visszamenjen – felelt a lány.

A fény feléje vágott, és a férfi ösztönösen utánakapott. Mire újra fel tudta kattintani, az autó már eltűnt a legközelebbi kanyarban.

Az Angyal lassan felment az úton. Hát így állunk; és a bölcsessége vagy bolondsága nemsokára meg fog mutatkozni valamilyen módon. Elvigyorodott, mikor arra gondolt, hogy Peter Quentin milyen arcot fog vágni, ha meghallja a legújabb fejleményeket. Sőt, a lány tényleg megéri azt a sétát a holdfényben, ha…

Valaki van az ajtó melletti benyílóban.

Az Angyal megállt, és parányi jégcsap húzott vonalat a hátgerincén. Ahogy felfelé sétált, és kezében a lámpa lengett, a lépéseivel egy ütemben fénye egy pár lábra villant. A látvány csak pillanatig tartott, míg a mozgó fény el nem vesztette ismét szem elől, de Simon tudta, hogy nem csalódott, ösztönösen kioltotta a lámpát, még mielőtt teljesen felfogta volna a látottak jelentőségét.

Egy másodperc múlva három lépést tett oldalt, és messzire kitartva a lámpát, ismét felvillantotta a sugarat. És most már másodszor érezte azt a kísérteties borzongást.

Mert az ember ült, és nem állt, az ajtó melletti alacsony padon, karja az oldala mellett lógott, és összegörnyedve előreejtette fejét a térdei közé. S bár a vonásai nem látszottak, volt valami a tartásában, ami miatt Simon hirtelen megrázkódtatással felismerte.

– Pargo! – kiáltott az Angyal élesen.

Az ember nem mozdult. Simon előrelépett és fölemelte a fejét. Egyetlen pillantás elég volt, hogy tudja: Ernie Pargo meghalt.

VI.

A halála körülményeiről Simon inkább nem gondolkozott sokat. Valójában attól a kötéltől halt meg, ami még mindig a torkára volt csavarva, és olyan mélyen vágódott a húsba, hogy szinte eltűnt; de még ezelőtt más dolgok is történhettek vele.

– Láttam egyszer egy másik pasit is így – társalgott Uniatz – Dutch Kuhlmann embere volt, és a Brooklyn-banda csípte el Bensenhurstban. Néhány kérdést tettek fel neki, hogy ki árulta el Ike Izolskyt. Mire végeztek vele, olyan volt, mint a hamburger, hagyma nélkül…

– Édes emlékeid vannak, Hoppy – mondta az Angyal.

Pargo élettelen testét a díványra fektette, és azon volt, hogy megmotozza. Nem volt kellemes munka, és minden cinizmusa ellenére is kemény vonallá szűkült az ajka, míg a munkáját végezte.

A szoba világosságában a halott ember még rémesebbnek látszott, mint odakint – és ez elég volt ahhoz, hogy a házat, és a körülvevő sötétséget ocsmány árnyékokkal népesítse be, s a levelek halk susogását szellemek nevetésévé változtassa. A Brooklyn-„gang” csak keveset tanulhatott volna attól, aki Pargót megdolgozta – és Simon meg sem kérdezte önmagától, honnan tudták, hogy hol hagyják a testet.

De mikor tették ezt? Még nem volt jele a rigor mortis-nak, és Simon úgy gondolta, hogy valami meleget érez az ember ruhái alatt. A hulla még biztosan nem feküdt ott, mikor ők megérkeztek az Öreg Házba. Lehet, hogy már ott volt, amikor néhány perccel ezelőtt kiment, és könnyen lehetséges, hogy nem vették észre, mert hiszen éppen eltávoztak az ajtótól. Lehetetlennek tűnt, hogy azalatt tették volna oda, míg ő távol volt; de azért körülkutatta a terepet néhány perc alatt, mint valami hatalmas macska, s minden érzéke és idegszála megfeszült, hogy nyomára találjon az esetleges betolakodónak – végre mint reménytelen feltevést, ezt is félre kellett tolnia. Csak akkor tehették, mikor ő Jopley-vel vagy a lánnyal beszélt.

Bármi a felelet a föltett kérdésre, a vidám kaland nagyon is földön járó esetté vált, mintha egy épületből kiütötték volna a legfontosabb tartót. Most már szó sem volt arról, hogy játék kedvéért mennek a kalandba: Simon Templar nyakáig úszott a bajban, és ahogy tovább kutatta Pargo bántalmazott testét, az acél meghidegült a szemében.

Hoppy Uniatz közben megszerezte a konyhából a whiskys üveget, és csak élvezni tudta a helyzetet.

– Hát ez érdekes, főnök – mesélt vidáman – ott volt a Brooklyn-bandában az Izolsky nője is, és ő is segített a fiúknak a kihallgatásnál. Vicceket mesélt a fogolynak, míg a többi kínozta. Klassz nő volt, akárcsak ez a ma esti itt.

Az Angyal akaratlanul felegyenesedett, mikor Hoppy rémes emlékei olyan pontot találtak, amit ő öntudatlanul is el akart kerülni. Most, hogy már szó esett róla, első gondolata az volt, hogy újra elejti a kérdést; és mégis a megcáfolhatatlan logikának kellemetlenül maró kis tűi karcolták egyre nagyobbra az ütött rést.

Időhiány folytán lehetetlennek látszott, hogy a lány kezdettől fogva együtt dolgozott volna a hullakirakó bandával. De találkozhatott velük az úton errefelé, és bejöhetett, hogy elvonja róluk figyelmét a beszéddel. Kezdettől fogva tudhatta, hogy mit akar a többi csinálni. Talán éppen a Pargóból kikínzott értesülésekre támaszkodva jutott el ide, és nem is követte a teherautót. Talán látta is a hullát az ajtó mellett, mikor bejött a bezáratlan ajtón, és mégis zavartalanul viselkedett. Bármit tegyünk föl, ha bevallottan a bandával dolgozott, volna-e egyáltalán logikai alapja annak, hogy azt higgyük, nem tudott semmit a módszereikről? Minden szentimentalizmus nélkül rádöbbent az Angyal, hogy aranyhaj és hercegnői arcvonások nem szükségszerű bizonyítékai a kedves és szeretetreméltó egyéniségnek. Nagy kár, de hát ilyen a világ… S a férfi kifejezése nem változott meg.

– Csinos kislány – mormolta szórakozottan.

– Mi az, hogy, főnök, tuti nő. Igazi hölgy. De engem valahogy sosem szerettek ezek a nagy nők – Uniatz lemondóan sóhajtott, mikor a női nem érthetetlen magaviselete eszébe jutott; aztán visszafordult tekintete a pamlagon heverő alakra, feléje mutatott az üveggel. – Ez az a pasi, akire ma éjjel vártunk?

Az Angyal cigarettára gyújtott és elfordult.

– Igen – mondta. – De most már nem kell tovább várnunk.

– Ez a pasi… a nő bandájából?

– Igen.

– Ez vezette az első kocsit, amit elcsíptünk?

– Igen.

– Aki a ma esti kocsit elárulta nekünk? – Ő az – mondta Uniatz, aki szeretett volna végleg megbizonyosodni a következtetéseiben – aki rá akart jönni, hogy ki a vezér a bandában?

– Úgy van – felelt az Angyal. – De azt hiszem, túl sokra jött rá. És attól félek, most már nem is mondhat nekünk sokat.

Uniatz megcsóválta a fejét.

– Ajaj – mondta sajnálattal – ez kár.

Úgy látszott, első ízben érzi Mr. Pargo távozását komoly hátránynak. Személyes érdeklődéssel – ami azelőtt hiányzott belőle, nézegette a hullát – aztán vigasztalásul a palackja után nyúlt.

Simon egykedvűen szívta cigarettáját és engedte ki ismét hosszú folyamokban a füstöt. Pargo halála most már a háttérbe került. Düh és fájdalom mit sem ért volna: az ő fájdalmainak már úgyis vége. Csak a bosszú maradt hátra – ez pedig könyörtelenül be fog következni. Ezt az Angyal komoran megfogadta magában… De ez is csak a háttér része volt, ami világos, és a lét megváltozhatatlan ténye, mint reggel a Nap felkelése, sokkal tisztázottabb és magától értetődőbb annál, minthogy hosszan elgondolkozzék rajta.

Sőt az a lehetőség sem zavarta, hogy esetleg ugyanazt a kelő Napot is olyan passzív állapotban fogja találni, mint Pargót. A test idehelyezése annak jele, hogy ismeretlenségére már nem számíthat; de ezt a kockázatot önként vállalta, mielőtt tudott volna Pargo haláláról, mikor a lányt és Jopleyt elengedte. Majdnem a jövőbelátáshoz hasonló ismerete a bűnözők lelkéről tudatta vele, hogy ma éjszaka már további meglepetésektől nem kell tartania; a hullát hatásvadászat kedvéért hagyták itt, és nem tesznek addig semmit, míg a hatás teljesen be nem ivódott.

Amire most gondolt – Uniatz hidegvérűségétől eltérőn – az volt, hogy Pargo lelépését csak nehezen lehetett kikorrigálni. Jopley valószínű közreműködésére ugyan számíthat; de ha meg is történne, egy ideig még mindig gyanús lenne. Egyetlen jó kémjét az ellenség táborában ocsmány módon kiküszöbölték.

Templar az asztal sarkára ült, és szórakozottan bámult a pamlagra dobott testre. Ha Pargo érintkezésbe léphetett volna vele, mielőtt ez történt, aminek megszerzéséért olyan nagy árat fizetett…

Pargo balkarja lecsúszott a szófáról és ökle úgy esett a földre, hogy a csuklója természetellenesen csúnya szögben kicsavarodott.

Simon tovább bámult rá, és arca olyan kifejezéstelen volt, mint a bronz.

– Egyszer valaki azt mondta nekem – csiripelt tovább Uniatz még mindig a megoldást keresve – hogy ha az ember belenéz a meggyilkolt szemébe…

Az Angyal hirtelen igen csöndes lett, és cigarettája mozdulatlanná merevedett.

Pargo megvizsgálása csak a testre és a zsebekre terjedt. Az előbbi megerősítette első benyomásait, de az utóbbiból minden értesülést adható dolgot kiürítettek. Most azonban különös, és lélegzetelállító hitetlenkedéssel bámult valami olyan érthetetlenre, mintha csak a halott felelt volna a föltett kérdésre. A vér zúgva kezdett keringeni az ereiben.

Ahogy a kar lecsúszott, a kabátujj visszahajlott a kézelőről. Ezen pedig tisztábban látható és rendezettebb jelek feketélltek, mint a pusztán megalvadt vér.

Simon előremozdult, s még a valószínűtlenség érzetével emelte föl az élettelen kezet.

Alig volt képes kibetűzni a görcsös és összefolyt írást.

„Mondták, hogy elintéznek – az áru a Brandy öbölben jön partra – az ő neve LASSER – meg kellett mondanom nekik – ha maga…

Nem volt több. Ahogy írták, az Angyal szinte érezte az ember agóniáját, a megtört és remegő ujjak firkálását, s ezt ki tudja, milyen végtelen elhagyottság delíriumos gondolata ösztökélte…

Simon hangja elhalt, mint ahogy az üzenet is elhalt az alaktalan csöndbe.

Hoppy Uniatz rábámult, és aztán letette palackját. Az írás fölé hajolt, hogy saját szemével lássa.

– Hát nem remek üzenet? – kérdezte szívtelenül. – Csak tudnánk, hogy ki ez a Lasser nevű alak…

– Ezt a Lassert ismerned kellene – mondta az Angyal élesen – ő tart el a kedvenc italoddal… Te jó Isten!

Az ötlet nagysága majdnem levette a lábáról; egészen visszanyerte önuralmát, és új fény költözött a szemeibe.

– Lasser… Lasser Borháza… a legnagyobb italtelep az országban! Na persze! Várj egy percig… most jut eszembe. Van valahol egy fénykép róla…

Fölvette az asztalról a Sport és Színházi Lap számát és végigrohant rajta, ahogy emlékezete sarkallta. Nagy sorozat fényképet közöltek a „Grosvenor House Yacht Club” báljáról – ami oly kedvelt szórakozása a brit középosztály sznobjainak. Az egyik kép asztaltársaságot ábrázolt; baloldalt kövér, kopasz fejű, kedélyes arcú úriember. A magyarázó szöveg szerint:

„A megjelentek között volt: Mr. Grant Lasser, Miss Brenda Marlow…”

Az Angyal nem is olvasott tovább. Szemei a Lasser mellett ülő lányra fagytak. Ugyanazt a lányt ábrázolta, aki nem egészen félórával ezelőtt útonállósdit játszott.

VII.

– Igen, utánajártam a lánynak – mondta Peter Quentin, míg a szódás whiskyjét kortyolta. – A Welbeck Streeten lakik, és exkluzív divatüzlete van a Bond Streeten. Ismered ezt a fajtát – óriási kirakattáblák egy szál estélyivel egy krómozott micsodán, és semmi árjelzés.

– Igen, minden összevág – felelt az Angyal komolyan – az a rakomány selyemruha, amit a múlt héten szereztünk, idetartott volna. A lány biztosan maga ment Párizsba és válogatta össze. Na és Lasser?

– Semmi újat nem tudtam meg, csak amiről mindenki beszél. De a tengerészeti hatóságokból kiszedtem, hogy egy háromszáz tonnás gőzjachtja van, a Valkyrie. Háza van a Gad Cliffen, és ha rápislantasz a térképre, látni fogod, hogy pontosan a Brandy-öböl fölött áll. Úgy tudják, hogy már néhány éve lakatlan, és csak egy gondnok van benne, de ettől nem kell nagyon fáznunk.

Peter Quentin kissé megkomolyodott, mióta az Angyal elmondta neki a történteket a reggeli telefonálás alkalmával, és elég különösen semmi csípős megjegyzése nem volt, amelyekre pedig az Angyal előre felkészült. Késő délután érkezett meg, jó munkával eltöltött nap múltán.

Az Angyal egy percig mint ketrecbe zárt nyugtalan tigris járkált az Öreg Ház nappalijában.

– Végiggondoltam ismét mindent, amit Pargótól hallottam, és amit már mi magunk is igyekeztünk összeszedni meg kitalálni. Az egész olyan egyszerű, hogy üvölteni kell a gyönyörtől.

Peter nem szakította félbe, s az Angyal újra megfordult a szobában:

– Ami először érthetetlen volt előttünk, az, hogy három egymástól elkülönült banda dolgozott, minden látható kapcsolat nélkül. Az első számú áthozta a Csatornán valamilyen hajón az anyagot. Csónakban hozták partra, és átadták a parti bandának, amely soha nem látta nappal a hajót. Ez persze mindig leoltotta a lámpáit, és sose tudtak rájönni, milyen is lehet valójában. Pargo a parti társasághoz tartozott, és most kezdek rájönni, hogy biztosan tudta, hol raktározzák a csempészett holmikat; de talán csak lassanként akart előadni mindent, mert így több pénzt tudott volna szerezni. A többiről csak annyit sejtett, hogy a kocsikon Londonba mennek, és aztán parancs szerint valahol leparkolnak. Később jött a harmadik, a szétosztó banda. Ez átvette az autót és továbbvitte, ahova kellett. És a három klikk sehol sem érintkezett, csak a főnökeik útján, akikhez nem tudtunk közel férkőzni.

– Hacsak nem egy ember volt a főnök.

– Persze ez is lehetséges. De nem volt rá bizonyíték, és azt sem tudtuk, hogy hol található. Az a különös, hogy minden nyom hamarosan elhalványult, mihelyt kezdett érdekes lenni. Nagyszerű szervezetük van – három különböző társaság csinál három különböző munkát, és egyik sem érintkezik a másikkal, csak olyan helyeken, ahol nem lehetett megcsípni őket… A fej ugyanaz. Lasser jachtja, a Valkyrie hozza át az árut. Ez biztos. Magánjacht oda mehet, ahova akar, senki sem áll az útjába. Lehet, hogy Southamptonban tartják, elmennek egy weekendi hajókázásra, mondjuk Torquaybe, vagy akárhová; közben átsuhan a Csatornán és fölveszi a rakományt. Lehet, hogy van egy negyedik banda is a túlsó parton, amelyik összegyűjti az anyagot, ismeretlen csempészek számára. És Cherbourgból a Brandy öbölig csak hetven mérföld az út. A Valkyrie visszatér, kiszállítják a jóféléket, aztán átgőzöl a southamptoni kikötőbe, és senki se tesz fel kérdéseket…Van ugyan Worbarrow Headnél és a Kimmeridge Bay távoli oldalán parti őrség, de ezek közül egyik se lát a Brandy-öbölig és a partőrök se érnek sokat manapság.

– És a partiak fölveszik az árut…

– Ugyanazzal a paranccsal. Lasser számára nem lehetett nehéz ezt megszervezni. És aztán az egész kikerül a piacra a rendesen vámolt többi áruval összekeverve a Lasser-féle központi elosztón keresztül. Az ottaniak pedig nem tudnak az egészről semmit.

Peter egy inch-csel lejjebb szállította a poharának szintjét.

– Sem az arisztokraták, akik a Brenda & Cie-től szerzik be a ruháikat – jegyezte meg.

– Igen – mondta Simon nyugodtan. – Az egész olyan egyszerű, hogy már hónapok óta a nyomukban kellett volna lennünk.

– Legalábbis nekem – válaszolta Peter – ha te nem lettél volna folyton úton. Most pedig már könnyű munkánk lesz. Te tovább is a parti bandát fogod üldözni, és hullákat találgatsz az ajtók mögött, mialatt én majd a Gad Cliffen üldögélek minden éjjel egy teleszkóppal, hogy tüdőgyulladást kapjak, Hoppy meg kirúzsozva föl-alá fog ügetni a Bond Streeten, hogy chiffon[5] ruhákat szerezzen be, hátha akad köztük olyan, amiben benne felejtettek néhány üveg whiskyt. Azt ugyan nem tudom, hogy mi lesz a negyedik ganggel, amit a túlsó parton találtál ki, de talán az ő számukra is találsz egy kopót, aki a nyomukban legyen. – Peter mélyet húzott a poharából és körülnézett az üveg után. – És épp most mondtad, hogy az egész olyan egyszerű – szinte üvöltenünk kellene az örömtől.

Az Angyal enyhe undorral nézett rá.

– Mindig együtt éreztem azokkal a tudósokkal, akik szerint a hülye gyermekeket már születésükkor kíméletesen meg kellene fojtani. Azt hiszem, küldök nekik egy kis adományt. Te szerencsétlen hájfejű – hát mért daraboljuk szét a munkát? Nem számít, ha négy banda van, vagy akár negyven. Ezek csak közlegények, akár szegény Pargo volt. Ha kiütjük a Nagyfejűt, az egész szervezet összeomlik. Egy embert kell elintézni, és az egész társaság mehet a fenébe. Csak Lasserre van szükségünk, és aztán mehetünk nyaralni.

– Mint szegény öreg Pargo – mondta Peter halk hangon, s felnézett a szódavizes üvegről. – Mit csináltatok vele?

– Lymingtonba vittük, és kölcsönvettünk egy csónakot az apály idején. Ha majd valahol partra mossák a hullámok, újabb fejfájást fog jelenteni Teal főfelügyelőnek. Csak ezt tehettük vele, mert valamit kellett vele tenni.

– Lehet, hogy ez volt az egyik oka, amiért ránk sózták – jegyezte meg Peter okosan.

Az Angyal az utolsó cigarettára gyújtott abban a láncolatban, amely már egy hamutálcát megtöltött. Látta, hogy jól ég, és az előző csikket belenyomta a többi közé.

– Valószínű – mert a hulláktól nehéz megszabadulni. A másik ok viszont a „pour encourager les autres”[6] elve. Sőt egész nap, újabb keringőre való felhívásokra vártam, igaz, hogy eredmény nélkül. De most már nem sokáig fognak váratni magukra.

Uniatz, aki már jó ideje csöndben volt, kivéve a whiskysüvegje által okozott kortyolgató hangokat, hirtelen megmozdult, és olyan komor magatartással pillantott az órájára, mint a keresztény mártír, aki legközelebb esedékes az oroszlánoknál. Ez a hirtelen megmozdulás olyan feltűnő volt, hogy Peter és az Angyal elkedvetlenítő érdeklődéssel fordultak feléje. Uniatz lázálomszerű vonásai nemes önmegtagadás ráncaiba futottak össze.

– Főnök – mondta kissé idegesen – mikor indul a legközelebbi londoni vonat?

– Vonat? – kérdezte az Angyal szórakozottan.

– Igen, főnök. Azt hittem, magának és Mr. Quentinnek dolga lesz, és ezért nem fognak ráérni, hogy autón felvigyenek, más kocsink pedig nincs…

Az Angyal meglepődve nézett rá.

– Csak nincs valami bajod? Attól nem kell félned, hogy a gazfickók nagyon rosszalkodni fognak, Peter és én majd fogjuk a kezedet, ha kellemetlenkedni akarnának.

– Kellemetlenkedni? – ismételte Uniatz ködösen. Megrázta fejét, mint akivel hirtelen megfejthetetlenül csavaros gondolatot szegeztek szembe. – Nem értem, főnök… De úgy tudom, hogy a Bond Streetre kell mennem whiskys ruhákért. Ez rendben volna, de ha a nők azt hiszik majd, hogy velem szemtelenkedni lehet, hát…

Simon gyorsan átváltott a kevésbé friss intelligencia tempójára.

– Hagyd, Hoppy – biztosította szelíden – ezt a gondolatot most félretesszük egyelőre. Maradj csak velünk, és tartsd készen a stukkeredet.

Uniatz szeme felcsillant a feltűnt remény láttára.

– Szóval nem kell Londonba mennem?

– Nem.

– Vagy…

– Nem.

Hoppy mélyet lélegzett.

– Remek – mondta a szíve mélyéből – nagyszerű!

A whiskys üveg kifejezően glugg-olt egyet.

– Más ötletünk sincs – mondta Peter reménytelenül – de nem baj.

Az Angyal szemében gúnyos nevetés táncolt. Napközben az éjszaka csöndes dühe lemorzsolódott róla, bár a könyörtelenség veleje még érződött külsőleges nyugodtsága alatt, mint finomra edzett acélmag. Most azonban sokkal fontosabb dolog álarca fedte ezt – az őrült és mégis vidám gondtalanság légköre, ami úgy burkolta be, mint a napfény, mikor a harsonák felzendültek, hogy a vadászat megkezdését most már nyílt terepen hirdessék.

– Nincs igazad – mondta. – Pompás ötletünk van. Délután táviratot kaptam… Lyndhurstből telefonáltak, mielőtt megérkeztél volna. Neked tartogattam meglepetésül. Felkapta a papírszeletet, amire lejegyezte az üzenetet. – „Kocsija a Törött Kard nevű mulatónál lesz Tyneham-ben ma este negyed tízkor.” Nem írták alá, de úgysem sokat számít, hogy ki írta volna alá. Az említett bandák egyikétől sem eredhetett – különben mért szabnának olyan pontosan időt? Arról van szó, hogy a Főnök Keze nyúlt ki, amint azt én a múlt éjjel megjósoltam, és bármi történjék, nem lesz messze a színhelytől. Természetesen csalétek az egész, de mi harapni fogunk!

VIII.

Az Angyal mindenkinek italt fizetett, és míg a tízshillinges bankjegyet a pultra tette, bólintott a Törött Kard tulajdonosa felé; aztán a vendégek felsorakoztak, hogy megnedvesítsék száraz torkaikat.

Összeszedve a visszajáró aprópénzt, a szeme kint járt az ólomkeretű szürke ablakokon túl, a puha alkonyatban, amely lassan szürke árnyékokat festett a lombok alá; s egyszercsak megérkezett a kocsi. Füle még előbb elkapta a hatalmas Hirondel meghitt halk mormogását, mielőtt a szeme elé került volna; aztán meglátta a szőke haj ragyogását is a kormánykerék mögött, ahogy a lány lassított.

A Törött Kard hangos zsivaja elsüllyedt, amint becsukta maga mögött a vendéglő ajtaját. Mintha hirtelen ezer mérfölddel arrébb került volna, nem pedig csak egy küszöbbel; már új világban járt, ahogy szembefordult az országúttal. Odakint különös és rettenetes dolgok történtek, olyanok, hogy azt a benti békés sörivók el sem hitték volna; odakint az emberélet egy szemhunyorításon vagy egy másodpercen múlt, s olyan pusztító kalandok vártak, amilyenekről a mitológia egyszerű hősei még csak nem is álmodtak. Az Angyal szeme jobbra-balra végigmérte az utcát, mielőtt kilépett volna az ajtóból, de nem látott semmi fenyegető veszedelmet. Még így is megnyugvást talált abban, hogy Peter Quentin és Hoppy Uniatz fedezik majd őt a rét melletti fák rejtekéből, ahová jókorán állította őket.

De ebből semmi sem látszott meg az arcán, vagy a hosszú és könnyű lépéseken, amint a kocsi felé tartott. Amikor odaérkezett, mosolygott, és avval a csendes gúnnyal üdvözölte a lányt, amely hozzátartozott harci fegyvereihez.

– Kedves, hogy visszahozta az öreg csatahajót. Nem is látszik meg rajta a használat. Csak kevés nő van a világon, akire rábíznám, de maga bármikor ismét kölcsönveheti. Csak jöjjön és kérje el…

A lány majdnem olyan hideg volt, mint ő maga – s csak olyan edzett harcos, mint az Angyal, fedezhette fel arcának finom vonásai alatt az éles feszültséget. A lány megsimogatta fehérkesztyűs kezével a kormányt.

– Isteni gép – a többi le akarta lökni egy szikláról, de én azt mondtam, hogy vétek lenne. Amellett, úgyis beszélnem kellett magával.

– Jó tudni, hogy érdemes vagyok egy kocsi megmentésére – mormolta a férfi.

A másik különös fensőbbséggel tanulmányozta.

– Maga tetszik nekem nappal. Gondoltam, hogy így lesz.

A férfi ugyanolyan nyíltsággal nézett rá vissza. A lány fehér vászonkabátot és pókhálószerű blúzt viselt; alakja is olyan finom volt, mint ahogy először gondolta. Könnyen és erőlködés nélkül tudta volna megadni magát a fizikai jelenlét bűbájának. De kettejük közt állt Pargo szelleme; és amint az Angyal a lányra mosolygott, hirtelen élénken visszaemlékezett a kínba facsarodott kifejezésre.

– Maga is nagyon csinos, Brenda – jegyezte meg. – Talán azért, mert ez a ruha inkább Bond Street-inek látszik, mint amit a múlt éjjel viselt.

A lány lélekjelenléte csak egy pillanatra rázkódott meg.

– Hogyan tudta…

– Én is detektív vagyok – válaszolt az Angyal sötéten – csak titokban tartom.

A lány kinyitotta az ajtót, és kilendítette hosszú, karcsú lábát. Közben sötét szedán tűnt fel a kanyarban, lassított és megállt a kocsma ajtaja előtt.

Az Angyal jobb keze kabátzsebében maradt, és a szeme egy pillanatra jégszilánkokra emlékeztetett, de aztán az autóvezető nyugodtan kiszállt, és a bejárathoz lépett. Az Angyal szinte nevetni tudott volna saját magán, de ez a reakció túlságosan komoly alapon nyugodott, hogy teljesen nevetséges legyen, és még mindig várt arra, hogy felfedjék a találka célját.

A lány, úgy látszott, nem vesz észre semmit. Felegyenesedett amint lába a kövezetet érintette, akár egy hófehér szobor: ugyanolyan áthatolhatatlan megközelíthetetlenséggel.

– Tessék a kocsija. Menjen innen, de messze, Észak-Skóciába, vagy Timbuktuba, vagy akárhova. Legalábbis olyan messze, hogy mindezt elfelejtse.

– A világ oly kicsi – mutatott rá Simon a szomorú tényre. – Huszonhétezer mérföld a legtöbb, amennyire el lehet távozni valahonnan, és ez se sok a mai gyors napokban. Amellett nem tudom, mit kellene elfelejtenem. Még nem sétáltunk a holdfényben…

– Nem tréfálok – felelt a lány türelmetlenül. – És nem is érek rá. A fontos az, hogy megtudtam ugyan múlt éjjel a maga nevét, de akkoriban nem ismertem a jelentőségét. Nem vagyok otthon azokban a… körökben. De a többi jól ismerte.

– Lám a nemzetközi nevelés előnyei – jegyezte meg a férfi. – „Több dolgok vannak földön és égen”, mint a Bond Street és…

– Komolyan beszéltem. Nem érti? Ha a többin múlt volna, ma már nem lehetne itt. Ha más lenne mint ami, már nem élne. De ismerik magát, és tudják, hogy a rendes módon nem könnyű megszabadulni magától. Ezért küldtek engem ide megbeszélésre. Ha békében hagy minket, hetente száz fontot fog kapni, és az első százast már ma este megkaphatja.

– Ez érdekesen hangzik – mondta az Angyal elgondolkozva. – És hol ez a százas?

– Féltízkor egy ember fog várni az East Lulworth-i kereszteződésnél, GB jelzésű kocsiban. Ővele majd megbeszélheti a dolgot, ha akarja.

Az Angyal megfogta a lány karját.

– Beszéljük meg most – ajánlotta. – Itt bent remek sört mérnek…

– Nem lehet. – Brenda kissé balra pillantott. – A másik kocsi vár rám, amelyik most érkezett. A vezető kiment a kocsma hátsó kijáratán, és nem messze innen az úttól figyel minket, hogy maga ne akadályozzon engem. Ez nem is volna okos dolog magától, mert ő lát minket onnan, ahol elrejtőzött, és ha azonnal nem csatlakozom hozzá, baj lesz. – Keze a férfi karján pihent egy másodpercig, amíg kibontakozott. – Miért nem megy Lulworthba? Nem nagy út, és sokkal egyszerűbbé tenné a dolgot. Egyáltalán miért vesz részt az egészben?

– Ezt én is kérdezhetném magától.

– Játékból. És amit magáról hallottam, ennyi fáradsággal a mi oldalunkon is lehetne. Hisz nem ártunk vele senkinek…

Az Angyal mosolya olyan ragyogó volt, mint az Északi fény.

– Még azt is el akarja hitetni velem, hogy Pargónak szintén javára vált?

A lány vállat vont.

– Csak nem gondolja, hogy megtartottuk volna, amikor tudtuk, hogy el akar árulni minket? – mondta oly könnyedén, hogy elvette az Angyal lélegzetét.

– Persze, hogy nem – felelte a férfi rövid szünet után, miközben az agya sután keringett.

A sötétség egyre mélyebbé vált, úgyhogy nem volt biztos abban a tekintetben, amit a lány szemében látott, mikor az ránézett.

– Beszélje meg a barátaival – mondta a lány gyors, halk hangon. – És menjen el Lulworthba. Nem kívánok semmi mást… Isten vele! Itt az autójának kulcsa.

Megmozdult a karja, és valami koppant az úton. Mialatt a férfi szeme ösztönösen követte a mozdulatot, a lány félrelépett, és máris eltűnt mellőle. A fekete kocsi ajtaja becsapódott, reflektorai kigyúltak, és elrobogott mellette. Fehérkesztyűs kéz intett búcsút. Mire megtalálta a homályban a kulcsot, tudta, hogy túl késő lenne követni őt.

Az Angyal agya nyomás alatt dolgozott, amíg arra várt, hogy Peter és Hoppy csatlakozzanak hozzá a vendéglő sarkán. Volt valami csavaros ebben a beszélgetésben, valami, ami miatt úgy érezte, hogy az ügynek eddig megragadott szálai kicsúsznak a kezéből. De gondolatai még nagyon is zűrzavarosak és kezdetlegesek voltak ahhoz, hogy másokkal közölje.

– Agyonlövetési randevúnk van East Lulworth-nál fél tízkor, mondta később vidáman társainak, és rövid beszámolót adott a beszélgetésükről.

– Eléggé megutaztatnak, mielőtt megölnek – mondta Peter. – Továbbra is a hülye ötleteid szerint akarsz haladni?

– Csak ezt az egyet tehetjük, ha ragaszkodni akarunk haditervünkhöz. Ma éjjel halak vagyunk, és addig úszunk az árral szemben, míg…

Elhallgatott, és a keze ösztönösen ismét a zsebe felé rándult, az árnyékból bicikli száguldott elő és tartott feléjük versenyfutó gyorsasággal. A fékek csikorogtak, amint elcsúszott mellettük. Egy ember szinte ledobta magát a gépről, és feléjük fordult. Egy pillanattal később az Angyal látta, hogy Jopley.

– Hála istennek, még elértem magukat – lihegte. – Attól féltem, késő lesz. Ne menjenek Lulworthba ma éjjel!

– Kár – felelte az Angyal – mert már megbeszéltem a találkát.

– Ne menjen, uram! Gépfegyverrel fognak várni magára. Hallottam, mikor kiadták a parancsot, hogy a hölgy jöjjön ide és ugrassa be magát és a többit is…

Simon hirtelen fölegyenesedett.

– Ki adta ki a parancsokat? – vágott vissza.

– Maga a főnök… Most a gad-cliffi házban van!

IX.

Az Angyal öngyújtója fellobbant a sötétben, és megvilágította az erősívű szemöldök alatt csillogó szemét. Mikor a tűz kialudt, és csak cigarettájának piros parazsa izzott tovább, úgy tetszett, mintha valami életbevágóan fontosat téptek volna el onnan, csupán tátongó űrt hagyva hátra; de ebből az űrből hangja vidám fürgeséggel szólalt meg.

– Ez még jobb – mondta. – Nem is kell Lulworthba mennünk…

– Csalódott lehetsz – felelt Peter mélyen együttérző hangon –, pedig már hogy örültél a gépfegyvereknek…

– Ez kellemesebb – válaszolt az Angyal. – Olyan, mint mikor a halacska lent a folyóban kimászik a partra, és a horgászhoz kúszva a nadrágjába harap. Peter, úgy érzem, hogy ez lesz Lasser bajtárs kellemetlen napja.

– Vagy lehet, hogy egész közönséges nap marad – vetette ellen Peter. – Nem ismeretlen egyéniség. Bent van a telefonkönyvben. Talán még a „Ki-Kicsoda” kötetében is szerepel. Kényelmesen ki lehetne találni felőle mindent, és aztán a magad választotta időpontban szépen…

– Ennél kedvezőbb időt nem lehetne kiválasztani! Azért, mert túlságosan jól ismert és tisztelt polgár, még nem lehet oly könnyen a nadrágjába harapni. Gondolod, hogy le lehetne kapni a saját előkelő termeiben, vagy elhurcolni az Athenaeum Clubból?

Az egész Scotland Yardot, Teal főfelügyelőt is beleértve ránk szabadíthatná, az üdvhadsereget és a Testőrgárdát nem is említve. De ez más. Most nem az Ipar és Társadalom oszlopa, akit püspökök és bárók vesznek körül. Rossz társaságban van… ránk Lulworthnál gépfegyveres különítményt küldött – és ő a gad-cliffi házban jó hírekre vár, a legnagyobb rakomány tetején, amit a partőrök valaha is láthattak. Elkaphatjuk az egész mindenséggel együtt; ez a legjobb esélyünk!

Peter Quentin vállat vont.

– Jó – mondta beletörődve. – Szembenézek ezzel a házzal is, ahogy a gépfegyverekkel is. Vezess, a fene egyen meg!

Uniatz megköszörülte a torkát, ami olyan hangot eredményezett, mintha kisebb vulkán tört volna ki. Egész valóját betöltő aggodalmát ha látni nem is, de szinte érezni lehetett. Mindig a részletekbe kapaszkodván, ha már egyszer megértette őket. Uniatz úgy érezte, hogy a fejére zuhogó ötlettömegben egy fontos pontról megfeledkeztek.

– Főnök – mondta Uniatz tépelődve – ez a nő.

– Mi van vele? – kérdezte az Angyal.

– Nem volt a ruhájában rejtett whisky?

– Nem.

– Hát akkor…

– Hagyd a nőt, Hoppy. Most egy pasast fogunk meglátogatni.

– Oh, egy pasast – merengett el Uniatz sötéten – na és nála lesz?

– De mennyire! – sietett biztosítani az Angyal. – Most azonban lássuk a helyszínrajzot.

A Hirondelhez ment, és a műszerfal lámpája alatt kiteregette a hatalmas katonai térképet. A Gad Cliff Houset tisztán ki lehetett venni; körülbelül három acre területet foglalt el a tengerparti meredek sziklák egyik oldalán, és keskeny útról lehetett megközelíteni, amelyik a főútvonalból tért le a partvonallal párhuzamosan.

– Hát ez elég világos – mondta az Angyal rövid vizsgálódás után. – De mik az esélyeink?

Körülnézett és Jopley arcát látta a a válla mellett. Még sötétebbnek és gonoszabbnak tűnt a halvány zöld fényben. Megrázta fejét:

– Reménytelen, uram. Nincs esély. Csupa vészjelző van az egész területen elszórva – azok a láthatatlan sugarak. Egy nyulat is észrevennének.

– De maga ki tudott jönni.

– Igen, én ki.

– Hogy csinálta?

– Azt mondtam, hogy cigarettáért megyek.

– Úgy értem – felelte az Angyal nagy türelemmel, ami a Hoppy Uniatz-cal való hosszú érintkezés alatt fejlődött ki benne – hogyan tudott kijutni a vészjelzőkön keresztül?

Jopley lassan válaszolt: – A kapun mentem ki.

– És hogyan tér vissza?

– Ugyanazon az úton. Az a pasi, aki ott őrködik, ismer engem, és feltelefonál a házba és ha ők is azt mondják, hogy bemehetek, akkor kinyitja a kaput.

Az Angyal összehajtogatta a térképet.

– És – mondta lassan – ha, tegyük föl, ez az ember kinyitja a kaput s akkor mi előrerohannánk és elkapnánk magukat kettejüket, akkor megtudnák a házban, hogy bejutottunk?

Az ember elgondolkozott.

– Nem.

– Akkor…

– De így nem lehet bejutni – folytatta Jopley révetegen. – Engem nem keverhetnek bajba. Mi lesz, ha rájönnek, hogy én csináltam? Mit gondol, szeretném, ha fejbecsapnának és odadobnának az átkozott rákoknak?

Simon mosolygott.

– Nem fognak a rákokhoz dobni, Algernon. Magam is szeretem a rákot, és ezt nem engedném meg semmiért. Még csak fejbe sem fognak csapni, csak mi, de ezt is csupán a látszat kedvéért. És „ők” sem fognak rájönni semmire – nem lesznek olyan állapotban, hogy bármit csinálhassanak veled, ha én már végeztem velük. De ha ettől sem nyugodsz meg, akkor részt sem kell venned a dologban. Amikor mi berohantunk, te véletlenül ott voltál, és senki sem bizonyíthatja az ellenkezőjét. Még ez is megér neked száz fontot… igaz?

Jopley egyik arcról a másikra nézett, míg az ötletet megrágta magában. Néhány pillanatig az Angyal attól tartott, hogy a félelem miatt mégis visszautasító választ fog kapni, és azon gondolkozott, hogy milyen meggyőző érvekkel csikarja ki az együttműködést. A száz font említésekor már elment a zsarolhatóság határáig, és többé-kevésbé véletlenszámba ment, hogy akkor épp ennyi volt a zsebében… Visszatartotta lélegzetét, míg Jopley felelt.

– Mikor kapom meg ezt a százast?

Simon kinyitotta tárcáját és elővett egy összegöngyölt bankjegyköteget. Jopley vastag ujjai átvették, és végigpillantott rajtuk. Nehéz, sötét szeme ismét az Angyalra nézett.

– Másra nem vagyok kapható, érti? Elintézhet engem a másikkal együtt, és ha bejut a házba, minden rendben van. De nekem semmi közöm az egészhez, he?

– Bízhatsz bennünk – felelte az Angyal biztatón. – Csak azt szeretnénk tudni, mikor mégy vissza, hogy elkészülhessünk. Minél előbb indulunk, annál jobb, mert az idő múlik. A házban szeretnék lenni, mielőtt a lulworthi banda visszatér.

– Azonnal is mehetünk – morgott Jopley. – Ha autón mennek, tíz perc előnyük lesz az én biciklim előtt.

Az Angyal bólintott.

– Jó – mondta békésen – akkor menjünk!

A Hirondel egyenletes zümmögése beleolvadt lelkének csöndjébe, ahogy a csillogó kocsi fölrohant az emelkedő dombokon. S mintha ismét a füle mellett ejtenék ki a szavakat, hallotta Brenda Marlowe tiszta, egyenletes hangját: „Csak nem gondolja, hogy megtartottuk volna, mikor tudtuk, hogy el akar árulni minket?” Lasser, Pargo, hogy mit tettek Pargóval, és mit tehetnek még ma este a Gad Cliff-házban – és még ezek a gondolatok jártak vad táncot a fejében. És újra érezte a jeges borzalmat, ami mint hideg szél érintette meg, amikor először ejtette ki ezeket a szavakat a lány.

Simon Templar már régóta utazott a törvényenkívüliség acélos országútjain, hogy sem üres szentimentalizmus vegyen erőt rajta, és ő maga is elég könnyedén gondolkozott a halálról a maga idejében – még az olyan ocsmány halálon is, mint Pargóé. De abban a teljességgel bűnbánatot nem érző kijelentésben, ami egyetlen szempilla megrebbenése nélkül hangzott el arról a gyönyörű arcról, olyan nagymennyiségű embertelenség volt, hogy ahhoz még az Angyal sem tudott hozzáidomulni. Olyannak tüntette fel a lányt, aki mellett Lucrezia Borgia és Messalina együttvéve is csak pajkos iskoláslányoknak tetszettek – és éppilyen tisztán hallotta ismét a kiélezett megvetést a lány hangjában, mikor kihallgatta, amint ő fölbátorította Hoppyt Jopley kezelésére, s azt mondta: „ezeket a dolgokat bátran Mr. Templarra hagyhatjuk.” Az ellentmondás őrjítő állhatatossággal marta következtetéseinek sima felületét; és mégis az egyetlen elfogadható magyarázat új kérdéseket vetett volna fel, amelyeket most már túl késő volt igaznak elfogadni és lenyomozni…

Valami üres feszültség lett úrrá az Angyalon, amikor megállította a Hirondelt a Gad Cliff-i ház bejárata előtti kanyarban. Leállította a motort és kilépett. Jobbkeze ösztönösen a balkarjára szíjazott, élesre fent kis hajítókést tapintotta, és ebből különös megnyugvást szerzett. Már más időben is, amikor hibázott, ez a rejtett és nem várt fegyver győzelemre fordította a vesztett csatát; s érintése jobb kedvre hangolta. Nyugodtan fordult a többihez.

– Tudjátok, mit kell tennetek, fiúk, lányok. Kövessetek, és csináljuk gyorsan.

Uniatz köhintett és felgyülemlett aggodalommal bámult rá a sötétben.

– Én nem tudom, főnök, de még sose hallottam erről a láthatatlan sugárról. Mert ha az italát sem lehet látni, akkor…

– Dehogynem – felelte az Angyal bámulatos lélekjelenléttel. – De most ragadd meg a stukkeredet, és fogjátok be a szátokat, mert itt láthatatlan fülek lehetnek.

Az út majdnem merőleges, fűvel-levéllel borított falak között vezetett, amelyeknek a tetején tövises sövény burjánzott, s olyan szűk volt, hogy az autónak is alig maradt néhány centiméter köz kétoldalt. Az útról jövő kocsit olyan ember vezethette, aki már hosszú gyakorlatból ismerte a fordulatokat, mert oly hirtelen jelent meg, hogy az Angyal is csak akkor hallotta meg, mikor már a nyakukon volt s fényszórói vakító fénnyel árasztották el az utat. Simon egy pillanatig határozatlanságban vergődött, míg azon gondolkozott, hogy ne rohanjanak-e föl a meredek falon, de aztán belátta, hogy ezzel elkéstek. Szembefordulván a veszéllyel, keze a revolverért suhant. Hoppy mozdulata még gyorsabb volt, de már ő is elkésett. Másik reflektor villant föl a kapu mögül: csapdába kerültek a két ragyogó fényforrás és a meredek falak között Simon minden önámítás nélkül tudta, hogy reménytelenül a lámpák mögötti emberek kegyelmére vannak bízva.

– Föl a kezet – rendelkezett egy új hang a kocsiból, és az Angyal beismerte önmaga előtt, hogy gyönyörűen fogták el őket.

X.

– Tudhattam volna, hogy nagy szervező vagy, testvér – mormolta az Angyal, mialatt engedelmesen feltartott kézzel ment a Gad Cliff-i ház könyvtára felé –, de ma este tényleg formában voltál.

A bók teljesen őszinte volt. Mikor Simon Templar csapdába esett, szerette, ha ezt szépen dolgozták ki, önbecsülése kedvéért is; és amelyikbe most oly szelíd ártatlansággal belesétált, minden oldalról igen kielégítő példánynak látszott.

Olyan finom, egyszerű és lélektanilag vízmentes volt; ha már az ember a felépítését ismerte. Ő megtartotta első találkáját Brenda Marlow-val, amint azt mindenki sejthette. Persze gyanakodott az East Lulworth-i második légyott dolgában, mint azt szintén elvárták tőle. Csak gyanújának megerősítéséül fogadta Jopley figyelmeztetését a gépfegyveres társaságról, s ez természetes is volt. És a múlt éjjeli, Jopley-nek tett ajánlat még friss emlékével a többi már úgy ment, mint a karikacsapás. Oly tökéletesen félrevezették, hogy még Jopley jól színlelt vonakodása is – a csapdába vezetés előtt – tökéletes végső ecsetvonásként hatott. A jó csapdát az Angyal mindig személyes érdeklődéssel értékelte; s a csapdára a csapdában csak kellemes benyomással gondolhatott. Kijelentette, hogy bele fog harapni a csalétekbe, és valóban, minden felkínált horogba belekapott.

Simon elismerte ezt a tényt, és felhasználta következő kiindulópontul. Benne voltak a levesben, és még ha jó leves is volt, nem látta értelmét benne is maradni. Szenvedély nélkül vette számításba az esélyeket. Pisztolyaikat elvették, de a kis kését nem vették észre. Csak ezt az előnyt tudta a maga oldalán – ezt, és csak a saját gyors gondolkozóképességét, amivel most nem nagyon dicsekedhetett. Mégis, akárki ránézett volna, nem vette volna észre azt a komor koncentrálást, ami agyát vadul dolgoztatta, hogy kivezető utat találjon a helyzetből.

Azzal a gondtalan és zavartalan könnyed mosollyal nevetett Lasserre, amelyik akkor érte el tökélyét, ha leginkább sarokba szorították, és az ellene fordult esélyek csillagászati nagyságú számaira gondolni sem volt érdemes.

– Milyen érzés Nagyfőnöknek lenni? – kérdezte érdeklődve.

Lasser visszamosolygott rá, és kedves, kövér arca úgy fénylett, mintha frissen megdörzsölte volna.

– Sokat olvastam magáról – mondta –, és tudtam, hogy különösen ügyesnek kell lennem. Nem vagyok túl büszke ahhoz, hogy bevalljam, nem egy ötletet a maga eseteiből használtam föl. Mikor megtudtam, ki a mi tiszteletreméltó ellenfelünk, természetesen igyekeztem csalódást nem okozni.

– Nem is okozott – monda az Angyal szívélyesen. – Kivéve, hogy nagyobb kíséretet vártam volna.

Bocsánatkérő és kedves kritikával siklott végig tekintete a gyülekezeten. Lasser mellett csak Jopley és egy másik ember volt, valószínűleg a kapus. Zömök, vastag ember – fél szemén fekete kötés, arca borotválatlan, ami miatt szinte túl zordnak és sötétnek tűnt, ahhoz, hogy igaz legyen. Ott volt még Brenda Marlow is, aki utoljára lépett be a szobába, és az ajtó melletti karosszék karfájára ülve, olyan kifejezéssel figyelt a háttérből, amit az Angyal nem értett teljesen.

– Azt hiszem, elegen vagyunk – mondta Lasser tétován. Aztán Jopleyhez fordult. – Alaposan megmotozta őket?

Az ember megerősítően morgott egyet, és Lasser tekintete végigsiklott Peter Quentinen és Hoppy Uniatzon, hogy ismét megpihenjen az Angyalon.

– Letehetik a kezüket – mondta. – Így sokkal kényelmesebb. És foglaljanak helyet, kérem. – Szórakozottan megdörzsölte fülcimpáját, míg az Angyal megfordított egy széket, és kényelmesen keresztbevetve a lábát, leült. – Ah, ez a nagyobb kíséret… Igen. Gondoltam, hogy nagyobb felvonulást rendezek, de aztán mégis elálltam tőle. Tudniillik azért hozattam ide magukat, hogy többé-kevésbé magánügyekről beszéljünk, és úgy gondoltam, minél kevesebben tudnak róla, annál jobb. Magának roppantul rábeszélő modora van, Mr. Templar, legalábbis Jopley szerint, és nem szeretem, ha tovább is kísértésbe ejtené alkalmazottaimat. Parancsol italt?

– Hogyne, köszönöm – felelte az Angyal udvariasan, és Lasser a borostás állú emberhez fordult.

– Hozzon italt, Borieff.

Simon elővette cigarettatárcáját, míg Borieff a könyvállvány melletti bárhoz ment, ahonnan előszedett egy palackot és egy szódavizes üveget.

– Egészen szégyellem magam – mondta az Angyal. – Már olyan sokat ittam a magáéból, és mégse kínáltam meg egyszer se.

– Két szállítmány, mi? – kérdezte Lasser széles, ragyogó mosolyával. – És a másik kocsi, a… hm… selymekkel. Igen, igen. Erről szeretnék beszélni magával. Ezeket természetesen vissza kell adnia, már amit nem használtak el belőle.

– Hoppy mindenesetre sokat pusztított – ismerte el Simon – de azért elég maradt. Milyen ajánlatot tud tenni?

Lasser megrázta fejét.

– Nem! – mondta keményen. – Nem tudok ajánlatot tenni. Egyszerűen vissza akarom kapni. Meg kell mondania, hogy hol akadhatunk rájuk. Ezért hozattam ide magukat.

– Mi az, hogy idehozatta őket? – kérdezte Brenda Marlow nyugodtan.

Annyira a háttérben volt, hogy a többi szinte megfeledkezett a jelenlétéről, és mikor megszólalt, ez olyan meglepő volt, mintha ott sem lett volna. Lasser pislogva fordult meg.

– Eh?

– Mit jelent az, hogy idehozatta őket? – ismételte a lány ugyanazon a nyugodt hangon.

Lasser megdörzsölte állát.

– Oh, igen – mondta. – Mármint hogy idehozattam őket. Igen. Nem mondtam meg magának – nem is akartam, hogy ők Lulworthnál tényleg találkozzanak az egyik emberemmel. Ez csak arra volt jó, hogy előkészítse a talajt Jopley mondanivalójához. Úgy rendeztem el az egészet, hogy ők idejöjjenek, tehát mondhatom azt is, hogy idehozattam őket.

– Értem – felelte a lány ártatlanul. – Szóval én csak mint csalétek szerepeltem.

Lasser széles mosolya nem ingott meg.

– Ezt nem mondanám, kedves. Nem. Egyáltalán nem. Félig sem játszotta volna olyan jól a szerepét, ha nem hitt volna benne. Csak könnyebbé tettem a dolgot a maga számára. – Ismét a füle után kapott, aztán kivette óráját, ránézett, visszarakta zsebébe és fürge elhatározással megdörzsölte kezét.

– Nos, Brenda, most ideje, hogy induljon. Ne felejtse el, hogy egy órára Londonban kell lennie.

A lány válla kissé megmozdult.

– Az új Lagondában három óra alatt könnyedén ott lehetek – mondta lassan. – És minthogy már itt vagyok, szeretném látni, hogy megy az üzlet.

– De időt kell számítani az esetleges akadályokra. Ha defektet kap…

– Nem akarja, hogy itt maradjak?

Az Angyal visszatartotta lélegzetét. Finom feszültség lebegett a szobában, amit ezelőtt nem lehetett érezni, még a jelenlevő tüzérségi fegyverek mutogatása ellenére sem. Az Angyal természetfelettien éles érzékei számára azonban fellelhető volt Jopley elkomorodásában, Borieff kemény ridegségében, és még Lasser terjengős mosolyának odafagyott intenzitásában is.

És csak egy magyarázata lehetett. Azt jelentette, hogy az a vad ötlet, ami idejövet eszébe jutott, igaznak bizonyult, bár akkor már nem volt rá idő, hogy közelebbről megvizsgálja; – hogy Brenda Marlow ellentmondásai a helyükre illettek, és nem volt rá szükség, hogy tovább is Lucrezia Borgia és Messalina-szerű hasonlatokat használjon. Ez az érzés különös megnyugvást és könnyedséget adott, bár nem javított semmit a helyzetén. Még rosszabb dolgokra is számíthatott, mint Lasser, Jopley vagy Borieff kegyelmére, és Simon Templar saját következetlen logikájában a lány, akinek őt előbb hitte, az előző csoportba tartozott.

– Ezt nem mondtam – válaszolta Lasser szívélyesen. – Nem. Persze, hogy nem. De azt a – hm – borítékot át kell adni, és ez eléggé személyes ügy…

– Nem tartozik mindannyiunkra?

Az Angyal fölemelte poharát, és mély megelégedettséggel ivott.

– Lasser komrádnak külön nézetei vannak arról, hogy ki miben van érdekelve, kedves – jelentette ki. – Mint például az a Pargo-dolog. Fogadok rá, nem mondta meg magának, hogy Pargót halálra kínozták és aztán az ajtóm elé…

Borieff ökle az Angyal fejének vágódott, és a pohár szilánkokra zúzódott az asztal szélén.

Simon izmai azonnali visszahatásra gyűltek össze. De ahogy Borieff revolverébe nézett, lassan ismét elernyedt. Épp olyan lassan kivette a zsebkendőjét és letörölt néhány italcseppet a kabátjáról.

Az összetört üveg csattanása után rövid, de mély csönd állott be. És aztán Lasser megszólalt; s a szeme már csak vékony hasítéknak tűnt kövér arcán.

– Kötözd meg őket – mondta, és míg Jopley és Borieff engedelmesen megmozdult, a pillanatnyilag eltűnt mosoly ismét visszacsúszott ruganyos szájára. – Sajnálom, Templar, de rendesen kell viselkednie. Nem szabad ilyen dolgokat mondania. Most már az eszmecserénk további részeiben csak akkor szólaljon meg, ha kérdezik, különben olyasmit fogok tenni, amit magam sem szeretnék.

Simon a lányra nézett.

– Látja, milyen érzékeny? – mondta lassan. – Nem tudom maga mennyire ismeri a bűnös lelkiismeret szavát…

A szeme sarkából látta, hogy Lasser mutatóujja meggörbül a ráirányított fegyver ravaszán, de volt eset, mikor az ilyen kihívás csak mély megvetést váltott ki az Angyaltól, ami szinte már őrültségszámba ment. Hogy mi történt volna, ha tovább is folytatja a mondatot, arra hidegvérrel gondolni sem akart, de mielőtt többet tudott volna mondani, a lány előrelépett.

– Hagyja csak őt, Lasser. Engem más érdekel. Mi történt Pargóval?

– Kanadába küldtük, ahogy mondtam magának – válaszolt Lasser durván. – Csak nem hisz a fickó gaz állításainak?

A lány sötétszürke szeme váratlanul érett megfontolással szegeződött rá.

– Azt hiszem, amit látok. És láttam, hogy Borieff megütötte. Ez jobb felelet volt, mint a magáé…

A lány kinyitotta táskáját, mialatt beszélt, de Lasser hirtelen megakadályozta, oly gyorsan és meglepően, ami szinte rettenetes volt ebben a kövér emberben. Ökle kiütötte a táskát a lány kezéből, aztán elkapta csuklóját.

– Nem szabad beleavatkozni ilyen dolgokba, – mondta mosolyogva. – Persze, hogy nem mondtam meg mindent, hisz ez magának nem is tetszett volna. De véget kellett vetnünk Templar működésének, és ez már nem a maga dolga, hacsak azzá nem akarja tenni. – Az Angyalra nézett vállán keresztül. – Meg fogja mondani nekem, hova tették azt a három kocsit – és tudja miért? Mert elkülönítve három szobába viszem magukat, és a magam módján fogom feltenni a kérdéseket. Ha pedig mind ugyanazt válaszolják, akkor tudni fogom, hogy nem hazudnak!

XI.

Kötelek tekergőztek az Angyal csuklóin és bokáján, aztán Peter Quentinnel is ugyanoly hamar végeztek. Most Hoppy Uniatzot kezelték, miután megszabadították a whiskys üvegtől, ami valamilyen mágikus vonzás folytán a kezébe került.

Lasser tartotta a lányt, mialatt ők végeztek, aztán visszalökte a karosszékbe, és intett Borieffnek, hogy vegye át fölötte az őrködést. Lesimította a kabátját, aztán a lány ölébe dobta táskáját, de előbb kivette belőle a súlyosra tömött levélborítékot.

– Ez sajnos kellemetlen lehet magának, drágám – mondta kedvesen. – Most más intézkedéseket kell tennem.

– Az biztos – vágott vissza a lány. – A világ minden pénzéért sem vennék tovább részt ebben az üzletben.

Lasser egy kis ideig a fülét csavargatta.

– Nem. Persze, hogy nem. De ez a maga hibája. Nem kellett volna többet tudnia, mint amit akart. Mert maga – hm – szentimentális; pedig rá kellett volna jönnie, hogy itt komolyabb dolgokról is szó van. Na hát erről majd később beszélünk. Most pedig viselkedjék szépen és csöndesen, mert nem akarok több időt vesztegetni.

– Igen, viselkedjék szépen és csöndesen, míg maga megkínozza őket – felelt a lány keserű nyíltsággal.

– Nem. Ez nem szükséges. De felelniük kell a kérdéseimre. Csak az ő bajuk lesz, ha akaratosak maradnak. – Vállat vont. – Fő, hogy magának semmi köze hozzá. Ha nem fog csöndben maradni, majd Borieff gondoskodik róla.

Undorító madármódján rávigyorgott a lányra, mintha csak értékes születésnapi ajándékot akarna rátuszkolni.

A lány elfehéredett arccal nézett Simonra.

– Bocsánatot kérek azért, amit múlt éjjel mondtam magának – jelentette ki. – Ha tudtam volna, hogy miért akarta megégetni Jopley lábát, ottmaradtam és segítettem volna.

– Az a vicc, hogy nem is akartuk komolyan megégetni – felelte az Angyal bánatosan. – De legközelebb majd…

– Legközelebb nem lesz erre ideje – mondta Jopley vad megelégedéssel. – Gyerünk.

Megragadta az Angyal karját, de Simon még mindig a lányra nézett.

– Talán tévedett, ami engem illet. És én örülök, hogy tévedtem, mikor magát elítéltem. Emlékeztessen, hogy helyrehozzam ezt a hibát, ha majd elmegyünk sétálni.

Pillantása még egy másodpercig rajta időzött, hogy amennyire lehet, felbátorítsa, aztán Peterhez fordult.

– Egyedül kellett volna jönnöm – mondta. – De minthogy mind itt vagyunk, nyugodtan elmondhatunk Lasser testvérnek mindent.

– Minek? – kérdezte Peter méltatlankodva, amint Simon tudta is, hogy így fog felelni – ha azt hiszed, hogy engem érdekel ez a vén hülye…

Lasser az Angyalra mutatott.

– Vezesse be, Jopley – mondta mint valami kedves házigazda, amikor elrendezi a vendégeket az ebédlőbe való bevonuláskor.

Jopley gonosz vigyorral meglökte az Angyalt, és félig vitte, félig vonszolta az ajtón keresztül a másik szobába. Úgyszólván semmi bútor nem volt bent, és erős paraffin szagot lehetett érezni – még ebben a pillanatban is meglepetten szaladt az Angyal homloka ráncokba, mialatt az izgató illatot elkapta az orra.

Jopley felrántotta, és durván abba a székbe dobta, amelyet Lasser vitt oda. Az ajtó halkan becsukódott mögöttük – ősi és masszív tölgyfából készült, ami halkan illeszkedett a tökéletesen csiszolt sarkakon a falhoz, s mintha a külső világ minden zaját kizárta volna. Lasser kedvesen mosolygott az Angyalra, míg hatalmas kezét dörzsölgette.

– Remélem, nem kell nagyon megkínoznunk magát – mondta. – Ha azonnal megmondja, hol van a három teherautó, nem is kell további kellemetlenségeket igénybe vennünk. De hát persze ügyelni fogok arra, hogy a két barátja ne tudja meg, mit mondott maga nekem, úgyhogy ha nem mondják ugyanazt, akkor őket is ki kell faggatnom a módszereimmel.

Az Angyal először rá, aztán Jopleyre nézett. És közben érezte, hogy a vér gyorsabban szalad az ereiben. Mert Jopley zsebrevágta a revolverét.

Mintha erődagály nyomult volna végig az Angyal testén. Érezte ennek az erőnek fölhalmozódását izmaiban, idegeinek galvanikus újraéledését, agyának hirtelen kristályos élességűvé csiszolódását. Mintha egész lényét valami magasabb rendű élet öröme hatotta volna át. Pedig különben minden a régi maradt. Még mindig épp annyira sarokba volt szorítva, s a kilátások is egyforma halálosaknak tűntek, de ez az egy mozdulat fölborította az egyensúlyt, amelyiken a halált és életet mérték. Lasser már régebben eltette a fegyverét. Jopley revolvere a zsebében volt, és hosszú karja az oldala mellett lógott. Ebben a szobában, ahol ketten voltak, szabad emberek egy összekötözöttel szemben, megtették azt, amit természetes felsőbbrendűségbe vetett bizalmában mindenki más megtett volna. És az ellenkező esélyek nagy száma avval az idővel megkisebbedett, amibe egy revolvernek az előhúzása kerül…

Csak az Angyal arca nem árulta el a zúgó harsonák örömdalát, ami mágikus muzsikával töltötte meg a lelkét. Kissé megmozdult a székén és amennyire csak tudta, hátracsavarta jobbkezét; ujja hegyei olyan örömmel érintették meg a kis kés nyelét, ami csak hozzáadott a belsejében lejátszódó harmóniához.

– Ég mi lesz, ha mindent megmondtunk magának, amit akart? – kérdezte.

Lasser összeszorította ajkát.

– Hát, attól félek, nekünk még mindig meg kell szabadulnunk maguktól. Maga túl sokat tud, Templar, és nem kockáztathatjuk meg, hogy ismét beavatkozzék az ügyeinkbe.

– Minket is Kanadába, küld?

– Nem, nem Kanadába. Úgy gondolom, itt hagyhatjuk magukat. Ez a ház ma éjszaka le fog égni – magyarázta Lasser hidegen. – Érezhette a paraffin szagát. Igen. A ház nagyon ósdi már, és szeretném újjáépíteni… kissé modernebbé tenni. Jól bebiztosítottam, s ezért azt hiszem a felgyújtás elég jó ötlet. Igen, egyszerűen csak itt hagyjuk magukat egy meggyújtott gyertyával a padlón, és akkor egy csapásra két legyet ütünk agyon…

Simonnak már a kezében volt a kés, és beledugta hegyét a kötél alá; de egy pillanatra majdnem megállt.

– Azt akarja, hogy élve bennégjünk? – kérdezte lassan.

– Igen; a házról úgy tudják, hogy lakatlan, és a gondnokot is elküldtem ma reggel. A dolog úgy fog festeni, hogy maguk csavargók voltak, akik éjszakára betörtek és gondatlanságból tüzet okoztak. Ezért nem lenne jó, ha golyót találnának magukban, vagy valami ilyesmit.

Úgy látszott, mintha Lasser ismét végiggondolná a dolgot, aztán erősödött meggyőződéssel rázta a fejét.

– Nem, nem lenne jó – mondta, és aztán napsugaras mosolya ismét előtűnt. – De nem kell nagyon izgulniuk emiatt. Hallottam, hogy a nagy tűzben az ember előbb megfullad és csak aztán ég el. De előbb még mindenféle mást tehetnénk magukkal, ha nem akarnák elmondani, hogy hova tették az autóinkat.

Az Angyal keze végre szabad volt, a háta mögött szabadon tudta mozgatni a csuklóját. De még így is érezte, mintha gyomra az erős émelygéstől beteg lenne. Nem érzett kétséget afelől, hogy Lasser valóban megtett volna mindent, amiről olyan magától értetődő tényként beszélt – és meg is fog tenni, ha az Angyal csak egyetlen fennmaradó esélyben hibáznék. Az a változatlanul kedves mosoly jobban alátámasztotta ezt, mint Jopley komor bosszúállása. És végre az Angyal érezte, hogy az eseményeket érthető nyelven tudja elolvasni, ami Lasser kopaszon fénylő feje mögött rettenetes és üres őrültséget tolmácsolt…

– Hol vannak azok a kocsik, Templar? – kérdezte selymes suttogással.

Simon tekintetében két fagyott zafírkő égett.

– Ahol sosem fogod megtalálni – válaszolt nyugodtan – te zsíros, vigyorgó, vén disznó.

Lasser megfordította fejét, mintha jókedve volna.

– Gyújtsa meg a gyertyát, Jopley.

Három lépést tett előre és mint hatalmas béka, leguggolt az Angyal előtt. Nyugodt mozdulatokkal kezdte kifűzni cipőjét.

– Ilyen dolgokat nem szabad mondani – tiltakozott gyöngéden. – Csak rosszabbítja a saját helyzetét. Most már tényleg igénybe kell vennem, amit pedig nem akartam. Közben mindent meg kell mondania a teherautóimról. Hiszen csak idő kérdése az egész, tudja. Pargo sem akart beszélni, de mire Borieff elkészült vele, kinyílt a szája.

Az Angyal oldalt tekintett. Jopley az asztalnál egy skatulya gyufával vacakolt. Félig elfordult, és egy rövid gyertyával babrált. A gyufa felsercent és lángra lobbant. Az Angyal ebben a pillanatban érezte, hogy egyik cipőjét lehúzzák.

Ha valamit tenni akart, most kellett – most míg Jopley a gyufát a gyertya kanócához tartotta, és míg Lasser feje lehajolt, hogy másik cipőjét is lehúzza.

Az Angyal csöndes imát mondott ahhoz az istenhez, akit elismert.

Összeszorított ökle mint a kalapács sújtott le Lasser tarkójára. Ezen az ütésen múlt a kaland kimenetele, és nemcsak a saját, de a többinek élete is. Az Angyal minden felhalmozott erejét belevitte. Peter Quentinért, Hoppy Uniatzért és Pargóért; és a lányért, akinek élete most már ugyanannyit számított, mint az övék, hiszen ő is sokat tudott. Az Angyal úgy csapott le, mint egy kovács, tudván, hogyha egyetlen ütéssel nem sikerül elintéznie ellenfelét, nem lenne alkalma másodikra. Érezte, hogy ökle fájón vés bele az ellenálló húsba, mire Lasser felmordult és lustán előrebukott.

Simon elkapta a fél kezével, amint térdére esett és a másik mint támadó kígyó siklott Lassernek revolvertől nehezedő zsebébe.

Jopley az égő gyertyával megfordult, amikor a hirtelen mozdulatot meghallotta. Szinte nevetségesen kételkedő kifejezés jelent meg arcán, amikor felfogta a jelenet jelentőségét, de a megrázkódtatás csak egy pillanatra kábította el. A következő másodpercben pisztolya után kapott és az Angyal felé ugrott.

Csak egy pillanatra. És aztán fékeznie kellett, mintha láthatatlan falba rohant volna, mert kerek, fekete revolvercső meredt feléje az Angyal kezéből.

Az Angyal mosolya szeráfian szelíd volt.

– Hova, hova, Algernon? – kérdezte. – Ha agyon kellene lőnöm téged, sajnálnám.

Az ember csöndben bámult rá, mialatt Lasser eszméletlen teste az Angyal szorításából kikerülve, megcsúszott és lassan a padlóra terült.

– A másik zsebedbe tedd a kezed. – folytatta Simon azon a puha és rettentő hangon – mert szükségem van a többi kötélre is. És aztán majd többet beszélünk erről a gyújtogatási tervről.

XII.

Kint állva az árnyékban, a könyvtár ablakain keresztül az Angyal a benti jelenetet figyelte. Peter, Hoppy és Brenda Marlow székei egy négyszög három oldalát foglalták el, és körülbelül a negyedik oldalon állt Borieff, egy karosszék támlájának vetve hátát – revolver a kezében, és lógó cigaretta a szájában. Simon könnyen lelőhette volna a rejtekhelyéből, de nem ezt akarta. Látta, hogy Borieff háta pontosan annak az ajtónak fordított hátat, amelyiken keresztül először beléptek a könyvtárba, s azonkívül még más távolságokat és szögeket is emlékezetébe vésett. Aztán csöndesen visszatért a szobába, amit csak előbb hagyott el.

Jopley, akit az Angyal pontosan ugyanúgy kötött össze, mint ő volt, dühödten bámult föl rá a padlóról. Egy másik sarokban Lasser nyögött egyet, és mozdult meg kényelmetlenül, mintha zavaros álomból ébredne; s ez volt minden, amit kifejteni képesek voltak. Az Angyal bátorítóan mosolygott Jopley-re, amikor elment mellette.

– Nem bánom, ha ordítasz is, Algernon, – mondta kedvesen. – Szerintem ez az ajtó hangbiztos, de azért a hatás kedvéért lehet kiabálni.

A másik fontolgatni látszott, hogy vajon megfogadja-e ezt a tanácsot, de még mindig nem szánta el magát, mikor az Angyal már átment a szobán a hatalmas francia ablakokkal szemben álló ajtóhoz és kilépett a sötét folyosóra.

Ujjai ráfonódtak a könyvtár ajtajának kilincsére, és a legcsekélyebb zörgés nélkül megforgatta. Egyedül csak attól félt, hogy az ajtó megreccsenhet, amikor kinyitja; de az kísérteties simasággal siklott hátra, míg elég nagy nyílás nem keletkezett, hogy beléphessen rajta.

Peter Quentin egy delíriumos pillanatig látta, aztán hirtelen elfordította fejét. A lány is megpillantotta, s a félig hitetlenkedő reménytől elfehéredett az arca, mielőtt ő is máshova tekintett volna. Lehajtotta fejét, és szemét cipőjére szögezte, ujjait pedig elviselhetetlen feszültséggel kulcsolta össze. Uniatz vadul összekuszált arcvonásai hirtelen görcsben húzódtak össze, ami miatt a szeme majdnem kiesett üregükből: ha másvalaki lett volna, akkor azt lehetett volna hinni, hogy fáj a gyomra, de nála ez csak annyit jelentett, hogy normális körülmények közötti rettentő fizimiskáját átvonuló Gondolat derítette föl. És az Angyal mint a lopózó leopárd siklott előre, míg olyan közel nem volt Borieff mögött, hogy a nyakába haraphatott volna.

Ezt a kísértést csak Borieff nyakának tényleges állapota győzte le. Az Angyal jobbkeze ehelyett, mint az acélgyűrű, Borieff csuklójára tapadt és ezt mondta a fülébe:

– Búúú!

Az ember felhördült, és hátra akart fordulni. Mintha villamosáram érintette volna meg: de az Angyal vasszorítása megfékezte ezt a mozdulatot, és a revolver ártalmatlanul a mennyezetre meredt. Ugyanakkor Simon balkeze a Lassertől elvett pisztolyt Borieff bordái közé nyomta.

– Ha neked volnék, én ledobnám ezt a kis játékszert – mondta. – Mert engem idegesít.

Megerősítette a fogást Borieff csuklóján, hogy aláhúzza a felszólítást. Az ember fölordított, és elengedte a fegyvert. Simon a lány elé rúgta.

– Csak egy pillanatra vegye át a foglyot, jó? Ha valami bolondosat akar csinálni, csak a gyomrába lőjön, – ott fájdalmasabb.

Míg a lány felvette a revolvert, ellökte Borieffet és kivette a kését. Néhány gyors nyisszantással kettévágta Peter köteleit és Hoppyhoz fordult.

Peter fölállt és lerázta a darabokat.

– Kezdek elkedvetlenedni – mondta. – Már évek óta próbálunk megszabadulni tőled, és valahányszor szépen elrendezzük a dolgot, mindig visszajössz. Sose fogod megtanulni, hogyan kell hősi halált halni? Hagyj másokat is érvényesülni a hősnőnél.

– Majd ha találok valakit, aki csinosabb nálam – biztosította Simon nagylelkűen.

Fölegyenesedett miután szabaddá tette Hoppyt, és átnyújtotta a maradék-kötelet.

– Csinálj egy szép csomagot Borieff barátunkból, Hoppy. Nem szeretnék csalódást okozni neki.

– Igenis, főnök – egyezett bele Uniatz rögtön – csak szeretnék egyet inni…

– Előbb én – mondta Peter Quentin, sebesen elrántva előle a palackot – különbé nem marad elég.

Simon elvette tőle a poharat, mikor megtöltötte és a lányhoz lépett.

– Fontos volt az a londoni út nagyon? Vagy velünk tart mint negyedik?

A lány megrázta fejét.

– Csak Lasser kérését akartam teljesíteni. Annak a franciának kellett volna átadni a pénzt, aki ellátja áruval.

– Istenem – mondta az Angyal – majd elfelejtettem.

Otthagyta a lányt és eltűnt a folyosón keresztül a másik szobába. Egy pillanat múlva már vissza is tért a lepecsételt borítékkal, amit Lasser vett ki a lány táskájából.

– Ez az?

– Igen.

– Rögtön gondoltam, mihelyt megláttam, hogy ér valamit – felelt az Angyal és feltépte mutatóujjával.

Mire megszámolta a vastag bankjegyköteget, a szemöldöke felemelkedett és a szeme nevetett. Hozzátette a Jopleytől visszavett száz fontot, és gondosan zsebrevágta.

– Úgy látom, jó éjszakára helyeztük a leszámolást – mondta. – Ha megosztjuk, némi vigasz lesz számunkra. – Józanul a lányra tekintett. – Lasser nagyon megbízott magában.

– Azt hiszem tudta, hogy ilyen bolond vagyok – felelte a lány keserűen.

– Hogy került össze vele?

– Egyik barátom mutatta be, akivel vitorlázni voltam. Nagyon rendes embernek látszott. Már régóta ismertem, mikor megmondta, hogy mit csinál és hogy segítségre volna szüksége. Tudtam, hogy törvényellenes dolog, de nem éreztem magam gonosztevőnek. Tudja, hogy van ez a dolog – mindannyian csempésztünk már át a határon kisebb tárgyakat, és sose éreztük úgy, hogy valami gonoszat tettünk volna. Úgy gondoltam, remek szórakozás lesz nagyban csinálni a dolgot, amihez egy kis veszély is járul.

– Én loptam már át a határon mindenfélét – felelte az Angyal. – De más az; és megint más ebből élni.

– Oh, tudom – folytatta a lány sírósan – átkozott bolond voltam, ennyi az egész. De akkor nem tudtam… A szervezéshez semmi közöm sem volt. Egyszer-kétszer kimentem a yachton és a Csatornán átvettük az árut egy másiktól, aztán itt kirakodtunk. Én mentem Párizsba és vettem azokat a ruhákat, de Lasser adta hozzá a pénzt, és vágta zsebre a fele hasznot is. Én találkoztam az ügyfeleivel és adtam át az üzeneteket, mikor ő nem akarta, hogy tudják, kitől ered. A múlt éjszaka előtt egyszer sem voltam a teherautókon, de Lasser azt kívánta, hogy biztonság kedvéért két ember legyen a kocsin, és más nem volt kéznél. Most már tudom, miért – mert Lassernek szüksége volt Borieff segítségére, hogy Pargót megkínozzák.

Azt hitte, hogy Borieff és Jopley visszavonult sekrestyések?

– Nem! Gyűlöltem őket. De Lasser azt mondta, hogy azt kell felfogadni erre a munkára, aki kapható; és én nem tudtam, hogy mire lesznek majd képesek. – A lány vállat vont, és szeme sötét volt a fájdalomtól. – Az egész az én hibám. Azt hiszem, átadja majd őket a rendőrségnek, és akkor mindjárt engem is magával vihet. Nem fogok gondot okozni. Bármi történik, örülök, hogy maga elintézte őket.

A férfi megrázta fejét.

– Nem lenne semmi értelme átadni őket a rendőrségnek. Tudja, a Törvénynek olyan felfogása van a bizonyítékokról…

– De…

– Oh, igen, elítélnék őket csempészésért, és fejenként körülbelül hat hónapot kapnának. De ez lenne minden.

– Akkor…

A másik mosolygott.

– Ne törje a fejét, kedves. Maradjon itt egy percig, jó?

Peterhez és Hoppyhoz fordult, aztán Borieff felé intett a fejével.

– Hozzátok be – mondta, és előrement a másik szobába.

Jopley átkozódott és küszködött a kötelékei ellen, s Lasser is visszanyerte már annyira az öntudatát, hogy vonaglani kezdett a padlón. Simon a tűzhelyhez vonszolta őket, és visszament, hogy levágja a nehéz, sodort függönyzsinórokat. Gondosan egymáshoz kötözte a két embert és mikor Borieff is megérkezett, őt is hozzáadta gyűjteményéhez. A kötél másik végét erősen a falba ágyazott tűzhelyrács egyik vasrúdjára kötözte.

Aztán becsukta az ajtót, s Peterre és Hoppyra nézett. A mosoly tökéletesen eltűnt az arcáról.

– Csak egy dolog van, amit még nem tudtok – mondta csöndesen. – Lasser komrád világosított fel engem róla. Ma éjjel fel akarták gyújtani ezt a házat – a falakat előre előkészítették hozzá. És miután mindannyiunkkal úgy bántak volna, mint Pargóval – ebben Borieff is segített – bármi történt volna és bármit mondtunk volna, azt akarták, hogy itt hagynak minket összekötözve, és hagyják, hogy a meggyújtott gyertya a padlóra égjen. Úgyis meg kellett volna szabadulniuk tőlünk, és Lasser szerint elevenen kellett volna megégnünk, hogy a dolog balesetnek tűnjék.

Az Angyal szeme olyan hideg és szenvedélymentes volt, mint az ítélet Angyaláé.

– Mi vagyunk az egyedüli esküdtbíróság itt. Mi az ítéletünk?

* * *

A Hirondel lerobogott a völgybe, és felsüvített az ellenkező oldalon. Valahol a purbecki hegyek első vonulatánál Simon megállította az autót, hogy elővegyen egy cigarettát, és a gép zenéjén át a háttérből ismert kortyolgatást hallott. Megfordult.

A hátsó ülésen Uniatz elvette a palack száját ajkáról és rávigyorgott.

– A szekrényükben találtam, főnök. Gondoltam majd hazafelé melegen fog tartani minket.

– Legalábbis te nem fagysz halálra – mondta az Angyal.

A másik oldalra fordult, ahogy felkattintotta öngyújtóját, és a sötétségbe bámult, ahol a hegyek elzárták tekintete elől a tengert. Valahol a messziségben tompa vörös fény izzott, vibrált, mint valami sápadtan világító felhő. A mellette ülő lány szeme is abba az irányba nézett.

– Mintha tűz volna – mondta érdeklődve.

– Tényleg – válaszolt az Angyal, és anélkül, hogy még egyszer hátratekintett volna, keletre hajtott, Lyndhurst felé.

A „Z“ ember

I.

Az a tény, hogy Simon Templar még nem hallott a „Z-emberről“, hathatós bizonyítéka volt annak, hogy mind a Z-ember, mind áldozatai, és maga a rendőrség is valami különösen titkolózó és egyelőre érthetetlen módszert alkalmaztak. Pedig az Angyal mindig ott tartotta ujját az Alvilág erén, és az a különböző játék és mulatság, ami tudta nélkül ment végbe a gazemberek birodalmában, oly kevés volt, hogy felhasználhatóság szempontjából akár nem létezőnek lehetett volna tekinteni.

Az Angyal éppen a Dorchester Grillben ebédelt, mikor az új kaland első hullámai fodrozni kezdték az eddig száraz és unalmas időszakot. Éppen a csúnya, felhős nap átható ocsmányságán kérődzött, mikor a terembe hirtelen egy adag napsugár csöppent. Egy lány lépett be.

Egyedül volt. Magas, karcsú derekú, és olyan kecses, mint egy táncosnő, s aranyhajának puha hullámai megrezdültek a saját mozgásától szinte felkavart levegőben. Csodálatosan öltözködött, és elragadóan magabiztosnak látszott, mialatt odakísérték a sarokban álló magányos asztalhoz. A körülötte hirtelen támadt csöndben elbűvölve figyelte őt egy világhírű filmgyáros, két püspök, három nemzetközi milliomos, néhány ősi márki ivadék, és körülbelül ötven kisebb híresség, egyöntetű hallgatás hódolatában. Simon Templar, akiben ugyanannyi emberi érzés volt, mint a többi fent említettben, szintén megbámulta volna, de valahogy úgy találta, hogy a természetesnél több érdeklődéssel és kíváncsisággal figyeli. És alig érzékelhető tapogatódzó izgalom kelt benne életre, amikor rájött, hogy miért.

Mert egy pillanatig, amikor először meglátta, azt hitte, hogy Patricia Holm talán lemondta valamilyen látogatását, és eljött, hogy csatlakozzék hozzá. Mert a lány meglepően hasonlított Pat-re, ugyanaz a magasság, az a finom kecsesség, az a kisugárzó báj… és arcában is volt valami távolin ismert dolog; de az Angyalt most már nem emlékeztette többé Patre. Kíváncsi volt, hogy ki lehet, már pedig nem olyan ember volt, aki beéri a kíváncsisággal.

– Mondd, Alphons – mormolta a pincérnek, aki mint őrangyal sürgött körülötte – ki az a füst kékbe öltözött látomás annál az asztalnál?

A pincér keresztülnézett a termen.

– Miss Beatrice Avery – felelte látható megvetéssel ilyen tudatlanság hallatára.

Simon összeráncolta a homlokát.

– Ismerősen hangzik, de még mindig nem tudom ki az.

– Miss Avery filmsztár, uram.

– Persze. Láttam már róla fényképet itt-ott.

– Legutolsó darabja, a „Csalódott Szerelem” épp a legjobb, uram – jegyezte meg a pincér elálmodozva. – Méltóztatott látni?

– Hál' istennek nem – válaszolt az Angyal, fájdalommal tekintve a pincér elragadott arcába. Aztán visszafordult. – A csalók sohasem érdekeltek… nagyon.

A pincér sértődötten távozott, és Simon tovább figyelte a lányt a másik asztalnál. Csupán futó érdeklődés volt, ami minden különösen szép lánnyal szemben elfogta, s ezt csak tetézte, hogy Beatrice Avery tényleg nagyon hasonlított Pathoz… És akkor, egy minutumban, mintha valami mágikus kéz intett volna, az érdeklődése ténylegessé és komollyá vált. Kivette cigarettatárcáját, és szájába tett egy cigarettát. Senki sem sejtette volna, hogy a figyelme több mint esetleges érdeklődés. Nyugodtan szívott egy mélyet, s a szemébe költözött hirtelen harcos fényt is a szemhéjak álarca, és a vékony füstfüggöny takarta, ami lustán gomolygott az orrlyukából. De ebben a pillanatban már tudta, a gyakorlat áldásos bizonyságával, hogy a kaland szinkópált hangszerei felzendültek a teremben, még ha más nem is volt képes meghallani őket.

Mikor a lány leült, s a pincér villámgyorsan emelte az asztalra helyezett szembeszökő „foglalt“ kártyát, elküldte a körülötte sürgő chefs du restaurant, maitres d'hotel, commis és a többi személyt, világosan megmondván, hogy még nem kíván rendelni. Aztán levette a kesztyűjét, cigarettára gyújtott, s egy felületes pillantást szalasztott végig az éttermen. Ezeket a semmitmondó részleteket Simon azalatt figyelte meg, míg a pincér a „Csalódott szerelem“-ről beszélt. Ez mind igen rendes és mindennapi volt. De ami ezt követte, az már egyáltalán nem. Beatrice Avery cigarettája hirtelen a padlóra esett ujjai közül, és a szín eltűnt az arcából; az arcára kent pirosító és a ragyogóra rúzsozott száj élénk kontrasztban világlott ki bőrének halálos sápadtságán keresztül. Szeme szélesre nyílt a rémülettől, és úgy bámult az asztalra, mintha kígyó jelent volna meg egyszerre a hófehér terítéken.

Simonnak még fogalma sem volt róla, miről van szó. És ez minden kalandnak legfőbb vonása – amíg már nyakig nem vagyunk a bajban. Az Angyal és a többi ember közti különbség abban nyilvánult meg, hogy míg a többi megelégedett a csodálkozással, és annyiban hagyta a dolgot, az Angyal nem hagyta annyiban. És Simon Templar néhány évi gyakorlat után rájött, hogy a legegyszerűbb útja annak, hogy megtudjunk valamit, ha megkérdezzük attól, aki tudja. Ezért jellemző módon egy percig sem habozott. Szinte minden határozott meggondolás nélkül, kibontakozott hetvennégy inchnyi karcsú és makulátlan lénye a székből, és odasétált Beatrice Avery asztalához; ahol édesen rámosolygott. Vidám kék szemében zafír fények csillogtak, aminek csak kevés asszony tudott ellenállni.

– Használhatna egy munkanélküli lovagot? – kérdezte.

A lány visszahúzódott. A szín egy része visszatért az arcába, de a szeme még több rémületet fejezett ki. A férfi így közelebbről látta, hogy Pat-hoz való hasonlatossága csak felszínes. Nem volt meg benne az az éteri nyugodtság, ami Pat-nek annyira sajátja… A lány kinyitotta táskáját, mintha nagyon is kétségbeesett és megdöbbent lenne ahhoz, hogy tudná, mit mondtak neki.

– Nem vártam magát ilyen hamar – mondta elhaló hangon.

Az Angyal két okból késett a válasszal. Először is nem tudta megérteni, miért várta volna a lány egyáltalán; másodszor pedig végigkutatta a szemével a négyszögletű hófehérséget, a csillogó üveg- és ezüstterítéket, hogy magyarázatot találjon a lány arcán látott félelemre. Minden rendben volt, kivéve, hogy a kés és két villa nem foglalta el szokott helyét, hanem különös cikk-cakkban érintkezett egymással. Még a társasági ceremóniát legjobban megkövetelő nagyvilági ember arcán sem mutatkozott volna ekkora megdöbbenés, ha az evőeszközök ilyen hanyag elhelyezését kénytelen megpillantani; már pedig Beatrice Avery olyan lánynak látszott, akit az ilyesmi akkor sem izgatott volna, ha az összes villákat, késeket és kanalakat az asztal közepén álló virágvázába tették volna.

– Mihelyt láttam, hogy szétküldi a vészjeleket, átjöttem – kezdte Simon, és akkor a hitetlenkedő megdöbbenéstől abbahagyta a beszédet.

A lány kivett valamit a táskájából, és olyan kifejezéssel nézett a férfira, hogy a szavak elhaltak az ajkán.

A lány legyőzte félelmét, és az előbbi rettegés helyét most akkora undor és gyűlölet foglalta el, hogy Simon Templar szinte érezte, milyen élete lehet azoknak a soklábú, lapos állatoknak, amelyek nyirkos kövek alatt élnek. A visszahatás olyan gyors és váratlan volt, hogy életében először az Angyal egy szót sem tudott szólni. A bajba jutott szépséges lányokból mindig annyira ellenkező hatást váltott ki a megjelenése, hogy úgy érezte, önérzetének szinte egy szeneskocsi ment neki.

– Semmi beszélnivalóm nincs magával – a lány hirtelen vastag borítékot nyomott a kezébe és fölkelt. – De ha van egyáltalán még emberi érzés magában, kérem azonnal térjen vissza a saját asztalához.

A lány hangja halk és zenei volt, de sarkvidéki éjszaka hidege csengett benne. Nem is nézett újra a férfire, pedig tökéletes zavart láthatott volna a szemében. Igen erősen összeszorította piros száját, és egyenletes léptekkel indult a kijárat felé. Simon meg volt győződve róla, hogy még félig sem csinált valamit ilyen jól a felvevőgép előtt.

Ott állt és nézte amint eltűnik, aztán igen lassan visszatért az asztalához. Előbb rendelt Manhattanje megérkezett, és jócskát ivott belőle. Úgy érezte, szüksége van rá. És aztán, hogy valahonnan választ kapjon a sok furcsaságra, jobban megnézte a kezében hagyott borítékot. Nem volt leragasztva, és amikor belepillantott, a szédítő érzéstől még jobban kavargott a gyomra.

– Hogy az a… – mormolta halkan.

Nap barnította arca a megfeszített gondolkodástól bronz kemény vonalakba vésődött, s a szemében kék acél villogott. Mert a borítékban vastagon gyömöszölve száz fontos bankjegyek sereglettek.

Végigpörgette ujjával. Pontosabb számítás nélkül úgy találta, hogy körülbelül száz darabot lát – tízezer letagadhatatlan és valódi fontot. Az előbbi események és a Manhattan ellenére most már nem volt képes elfojtani megdöbbenését. Zsákmányt már látott életében eleget, hatalmas mennyiségben és különböző formában: de ezekért mindig megdolgozott. Még sohasem esett meg vele, hogy a kezébe repüljön, amikor nem is gondolt rá, akár a sült galamb. Más esetben úgy érezte volna, hogy kedves őrangyalának megmagyarázhatatlan jótéteményével áll szemben, de most valahogy nem így állt a dolog.

Nem tudta elfelejteni a lány tekintetét. Sértette önérzetét, hogy összetévesztették valamilyen közönséges és ocsmány zsarolónak az emberével. Világosnak látszott, hogy ez történt, vagy nem? Simon nem tudta pontosan, milyen csillagászati számokban lehetett volna kifejezni Beatrice Avery évi gázsiját; de azt tudta, hogy a filmsztároknak nem kevésbé hatalmas összegeket kell kiadniuk az életben, hogy éppúgy ragyoghassanak, mint a vásznon, ha nem akarják megkockáztatni, hogy a közönség feledékenységének mocsarában tűnjenek el. És az Angyal nagyon is kételkedett abban, hogy Beatrice Avery, minden mesés fizetése ellenére is, csak úgy ki tudjon dobni tízezer fontot az ablakon. Ekkora összeg olyan zsarolásra utalt, amit aligha lehetett közönségesnek nevezni; valami olyan sötétre és ocsmányra, annyira, hogy a gondolatai ösztönösen igyekezték elkerülni. Nem szerette volna elhinni, hogy ennek a szőke istennőnek olyasmi van a múltjában, amit ekkora összegekkel akar titokban tartani. Kezdte magát dühösnek érezni…

Befejezte az ebédjét, kifizette a számlát, és aztán megkereste Beatrice Avery címét a telefonkönyvben: Parkside Court 21, Marble Arch. Simon megjegyezte, elment a Piccadillyre egy hivatalba, és aztán hazasétált saját lakásába, a Cornwall House-ba.

– Keresett valaki, Sam? – kérdezte a faarcú kapustól, és Sam Outrell kissé elgondolkozó színezetet érzett ki az Angyal hangjából.

– Várt valakit, uram?

– Mindig várok valakit. De ma délután valószínűleg egy csodálatosan szőke és gyönyörű hölgy fog meglátogatni, akinek hullámos aranyhaja lesz és…

– Tudom, uram. Miss Holmot tetszik gondolni.

– Nem Miss Holmról van szó – felelte Simon, miközben a felvonó felé tartott. – A hölgy neve Miss Avery. Ha feltűnik előtted, és rózsás ajka a nevemet suttogja, küldd fel hozzám.

Mikor belépett a lakásba, ott találta Hoppy Uniatzot, aki a legjobb karosszékben üldögélt, és lábát felrakta az asztalra. Uniatz egy félig elszívott szivar szétforgácsolt végét rágcsálta, és harcedzett arcán látszott, hogy minden rendben van a világgal. Az asztalon álló üres whiskys üveg bizonyára nagy százalékkal hozzájárult ehhez a kellemes érzéshez.

– Hej főnök – köszöntötte Uniatz szívélyesen. – Hol volt?

Simon keresztülhajította kalapját a szobán.

– A Dorchesterben ebédeltem.

– Nem szeretem ezeket a nagy helyeket – mondta Uniatz megvetően. – Hosszú nevűek a fogások, és kevés az ennivaló. Nemrégiben felfedeztem egy klassz helyet, ahol remek hamburgert lehet enni rántott hagymakarikákkal, és az összes hozzátartozó dolgokkal…

– Már éppen kezdtem csodálkozni, miért olyan erős az a szivar – válaszolt az Angyal, és igyekezett gondosan kikerülni Uniatz légköréből. – Nem vagyok biztos benne Hoppy, de úgy látszik, újabb móka készül a láthatáron.

– Miről van szó? – kérdezte Uniatz, és hősiesen igyekezett szürkeállományát mozgásba hozni.

Ez nem kis munkába került, mert a Természet csak kevés ilyen anyaggal látta el, és az is valamilyen enyvszerű állag volt.

– Lehet hogy igazad van a Dorchestert illetően – mondta az Angyal egy székbe ülve –, mert nem sok örömet okozott nekem. Egy kedves, fiatal hölgy tízezer fontot adott, és a század legcsúnyább pillantását. Mondd Hoppy, történt valami az arcommal, hogy olyan vagyok, mintha kedves fiatal hölgyeket zsarolnék?

– A pofája okay, főnök – mondta Uniatz elrévedezve –, de ki a nő?

Emlékezetben tartva Uniatz fogyatékosságait, Simon lehetőleg egyszótagú szavakkal mondta el röviden a történetet. Annyi gyakorlata volt már ebben a nehéz munkában, hogy Uniatz, agyrendszerének korlátai ellenére is, rövidesen birtokában volt az alapvető tényeknek.

– A nő azt hiszi, hogy maga más pasi – mondta felragyogva.

. – Hát igen, dióhéjban ez a történet – felelt az Angyal elismerően.

– Az a pasi, aki zsarolja.

– Úgy van.

Az a pasi – folytatta Hoppy nemesen izzadva, hogy az összes rendelkezésére álló tényeket rendben felsorakoztassa – aki feltűnt a láthatáron.

Az Angyal sóhajtott, és éppen azon volt, hogy újabb magyarázatba bocsátkozzék, amikor megszólalt a telefoncsengő, és megkímélte ettől a fáradságtól. Felvette a kagylót.

– Két látogató keresi önt, uram, de nem hölgyek – mondta Sam Outrell hangja sietve.

– Hadd találjam ki.

– Nincs ideje találgatni, uram – szakította félbe a kapus. – Az egyik Mr. Teal, és nagyon dühös, a másik egy detektív. Rögtön felmentek. Minden percben ott lehetnek…

– Nem baj, Sam – felelt az Angyal zavartalanul.

– Nem megyek el. Menj és hozzál Mr. Tealnek egy kis rágógumit, mert társasjátékot fogunk játszani…

Az ajtócsengő vadul felberregett, és Simon Templar visszaakasztotta a készüléket, hogy fogadja kedvenc látogatóját. És meg kell vallanunk az igazat, hogy semmi sem volt a lelkiismeretén ami miatt azt gondolta volna, hogy Mr. Teal tényleg nem csak látogatóba jött.

II.

Claud Eustace Teal főfelügyelő a nyílásba dugta hatalmas lábát, mihelyt az Angyal kinyitotta az ajtót. Szükségtelen óvatosság volt, mert az Angyal szélesre kitárta, és hívogatóan félreállt, hogy beengedje őket. Mosolygott, és a szemében kiirthatatlan vidámság ragyogott.

– Gyertek be, lelkecskéim – mondta édesen –, érezzétek magatokat itthon. Mivel lehetek szolgálatotokra?

A meghívás szinte fölöslegesnek látszott, mert Mr. Teal és kísérője, akiben az Angyal Barrow őrmesterre ismert, már rég bent voltak. Nem kellett csalogatni őket. Egyszerre léptek be mind a ketten, és Barrow berúgta lábával az ajtót. Az Angyal kénytelen volt előttük behátrálni a szobába. Valami új és szokatlan erély látszott Tealen: kövér teste magasabbnak és szélesebbnek tűnt: kerek, piros arcának flegmatikus szigorát csak aláhúzta szájának új, kemény, vonala. Olyan embernek tűnt, mint akit más sok ilyen látogatás emléke üldöz ennél a mosolygó fiatalembernél – amely látogatások csak meghosszabbították az évek hosszú során folyó reménytelen küzdelmet korának legbámulatosabb törvényen kívülijével. És mégis most mintha az látszanék rajta, hogy ezúttal győztesként fog kikerülni, s lassan mászó meglepetés kezdte rágni az Angyal lelkiismeretét, amíg ezeknek a tüneteknek a jelentőségére rádöbbent.

– Ejha, Claud! – mondta Uniatz, kedvesen üdvözölve őt.

Teal főfelügyelő rá se hederített.

– Magát akarom, Templar – mondta, álmos szemét az Angyalra függesztve.

– Hát persze, Claud – felelte az Angyal lassan. – Valaki záróra után eladott egy mázsa vámtalan hagymát, és most azt akarja, hogy én nyomozzam ki az illetőt A Nagy Limonádécsempész-banda amelyik már évek óta ugratja a Scotland Yardot…

– Nem – válaszolta Teal rendíthetetlenül – mert őrizetbe veszem a…

– Várjon! – vágott közbe az Angyal szomorúan. – Gondolja meg, mit vesztene azzal, ha tényleg el tudna kapni. Mit csinálna délutánonként, ha nem tudna idejönni ezekre a kedves csevegésekre?

– A világ minden dumája sem fogja ezúttal megmenteni, Templar – mondta Mr. Teal kemény hangon. – Akarja látni az elfogató parancsot? Vagy a házkutatásra vonatkozót?

Az Angyal óvatosan vállat vont-

– Hát, Claud – mondta lemondóan –, ha ismét bolondot akar csinálni magából, csak rajta. Mi a vád ezúttal?

– Fenyegetésekkel pénzt követelt – válaszolt a detektív lassan. Szeme egy pillanatra vesztett örökös unalmából; furcsán meglepettnek és ugyanakkor megvetőnek látszott. – Tudja jól, Templar, mennyire szerettem volna mindig elcsípni magát, de most, hogy eljött az ideje, szinte nem is kívánom olyan nagyon. Sose hittem volna, hogy még csak a maga érintésétől is irtóznék.

Simon letekintett barna kezére, és felmerült előtte Beatrice Avery kimondhatatlan undort kifejező arca. Teal szava ugyanezt fejezte ki, hangra átváltva.

A pulzusa, amely eddig óramű-szerű egyöntetűséggel lüktetett, egy árnyalattal gyorsabban kezdett verni.

– Van valami baj velem? – kérdezte kíváncsian. – Talán hirtelen hasonlítani kezdek Boris Karloffra, vagy csak leprás vagyok?

– Maga a Z-ember – vágott vissza Mr. Teal, és abbahagyta ízetlen rágógumijának kínzását.

A beállt csend szinte érezhető anyagként nehezedett rá a négy emberre. Mintha a levegő ektoplazmává változott volna. Hoppy Uniatz törte meg a fojtogató bűvöletet, azzal, hogy arrébb csúsztatta a lábát. Kétséges, hogy egy tucat szónál több is áthatolt volna azon a csontos tömegen, mely az agya helyén összpontosuló szivacsszerű idegvégződéseket védte, de az a benyomása támadt, hogy Mr. Teal kezd kellemetlen lenni.

– Miféle marhaság volt ez? – kérdezte, és bivalyhangja mint a bomba robbant a szoba csöndjében.

– Igen, Claud – ismételte az Angyal szelíden – , mit is mondott?

– Hallotta az első alkalommal is – mondta Teal ridegen. – Maga a Z-ember, és ha nem tudnám bebizonyítani, magam sem hinném el. Újdonság, hogy maga ilyen mélyre süllyedhet.

Simon a kandallóhoz ment és rákönyökölt a párkányra. Nagyot szívott a cigarettáján, míg vörösen nem izzott a vége, és a füst leáramlott a tüdejébe. Halvány fény tört a sötétségbe, amelyben tapogatózott: lelki szemével látta a Beatrice Avery asztalán elrendezett kést és villákat a Dorchester Grillben, és már tudta a különleges cikk-cakk értelmét. A Z betű alakját mutatták, és ennek a hirtelen megpillantása okozta a lány félelmét.

De ez a világosság még nem volt elég… Az Angyal szeme Mr. Tealre irányult, és tiszta kékje megcsillant, mint a Jeges-tenger tükre a napon.

– Drága öreg hájfejűm – mondta kedvesen. – Azt hiszem, most már az x-edik esetben lőtt túl a célon. Fogalmam sincs róla, miről beszél.

– Én is így vagyok vele, főnök – tette hozzá Uniatz, aki tisztán megértette az Angyal utolsó mondatának minden szavát.

Mr. Teal ajka elvékonyodott, úgy összeszorította.

– Szóval nem tudja, mi? – morogta. – Le akarja tagadni, hogy egy órával ezelőtt a Dorchester Grillben volt?

– Miért tagadnám le? Ott ebédeltem.

– És beszélt Miss Beatrice Avery-vel?

– Váltottunk néhány röpke szót. Bár ez azt hiszem, nagyon illetlen volt tőlem, mert hiszen még be sem mutattak minket egymásnak…

– Átvett tőle egy csomagot.

– Nem.

– Letagadja, hogy átvett tőle egy csomagot? – üvöltötte Mr. Teal.

– Igen. A kezembe nyomta, és elszelelt, még mielőtt megnézhettem volna mi az…

Teal arca egy árnyalattal vörösebb lett.

– Ezzel a szőrszálhasogatással nem vághatja ki magát – morogta. – Vége van, Templar. A többit mondja a bíróság előtt. Letartóztatom.

Kivette a kezét a zsebéből, először a beszélgetés alatt; és egy pár bilincs csilingelt benne.

Simon rápillantott, anélkül hogy megmozdult volna.

– Nem gondolná még egyszer végig a dolgot öregem? – ajánlotta csendesen. – Nem tudom, miért akarom magát tévedéstől megkímélni, de már ilyen bolond vagyok. Talán mert az élet nem lenne többé olyan édes, ha kirúgnák magát a Yardról, és nem jönne el többé a hatalmas pocakjával meglátogatni engem. Talán azért mert nem szeretném, ha végigvinne a Piccadillyn, karpereccel a kezemen. De ettől függetlenül, meg akarom magát menteni önmagától.

– Magát ne izgassa a…

– De mennyire izgat, Claud. Nem tehetek róla, de így van. Egész éjjel fennmaradnék, ha arra kellene gondolnom, hogy maga kint alszik a hideg csatornában, és senki se vesz magának rágógumit. Az egész olyan világos. Az a baj, hogy maga túl sok következtetést von le egyetlen tényből. Csak azért mert én vagyok az Angyal, és mert soha életében nem talált más bűnözőt, azt hiszi, hogy mind én vagyok. S mert hall egy Z-embernek nevezett pasiról, rögtön feltételezi, hogy az is én vagyok. No, hát ki a fene ez a Z-ember és miért nem hallottam eddig róla?

Teal főfelügyelő a gumijára olyan túlfeszített, önuralommal harapott, ami minden pillanatban kirobbanhatott, Csak azzal, hogy akaratát a végsőkig megfeszítette, volt képes visszaszerezni unott magatartását, amelyet mindig oly hiába igyekezett megtartani az Angyal őrjítően pökhendi jelenlétében.

– Nem tudom, mit szeretne mindezzel elérni, Templar, mert csak az idejét vesztegeti – mondta, mialatt agyonrágott gumiját szájának egyik oldaláról a másikra vezette. – Most olyan bizonyítékaim vannak, amik elől maga sem tud meglógni. Tudja meg, hogy Barrow őrmester is ott volt a Dorchesterben.

– Hogy atyáskodva utánam nézzen?

– Nem, másvalakit keresett. Barrow látta Miss Averyt, és olyan okok miatt, amelyeket nem fogok maga előtt kiteregetni, rajta tartotta a szemét.

– Remélem, tiszta gondolatai voltak – jegyezte meg az Angyal jámboran.

– Barrow látta, hogy maga egy csomagot vesz át Miss Averytől, aki rögtön elhagyta az éttermet – folytatta Mr. Teal hidegen. – Barrow megszólította az előcsarnokban…

– Igazán szemtelenség – mondta az Angyal. – Hogy ezek a rendőrök mit nem merészelnek…

– Felmutatta a meghatalmazását…

– Biztosan lenyűgözte – mormolta Simon.

– Visszautasította hogy bármit mondjon, és erre Barrow felhívott engem – folytatta Teal, de az önuralma kezdte elhagyni, és lassan ismét visszatért régi harsogásához. – Megszereztem ezeket a parancsokat, de előbb Miss Avery lakására mentem. Mindent letagadott a Z-emberről, de azt beismerte, hogy a magának átadott csomag nagy összeget tartalmazott.

– Tízezer fontot – felelt az Angyal lustán. – Megszámoltam.

Teal kidülledt szemekkel bámult rá.

– Adja ide azt a csomagot…

– Sajnos, öregem – válaszolt az Angyal bánatosan –, már nincs nálam.

– Nincs magánál?! – visította Mr. Teal.

– Nyugodjék meg, szívecském – húzta a szavakat az Angyal. – Bármennyire is utálom, hogy megváljak a kész zsákmánytól, mikor még a kezembe is adják, mégis feltételeznem tennem, hogy tévedés történt. Mint mindig a tökéletes úriember mintaképe, azonnal lépéseket tettem, hogy a hibát helyrehozzam. Hazafelé benéztem a Piccadillyn a kézbesítő irodába, és az érintetlen tartalmú csomagot átadtam Miss Avery címére. Tehát beláthatja, Claud, öreg kecskebéka, hogy a parancsait összetépheti, és visszamehet a rendőrkapitányához, hogy elevenen megégesse magát. És most, hogy mindezt ily szépen tisztáztuk, mit szól egy pohár italhoz?

Egyik kezével kinyitotta a cigarettatárcát, és a másikkal a whiskysüvegre mutatott. Hoppy Uniatz, aki első ízben vette észre a palack jelenlétét, száraz ajkát megnyalva, gépiesen feléje fordult. Mr. Teal, aki azzal foglalkozott, hogy kiszabadítsa manduláit a hangszalagjai közül, mint vándorló vulkán előrelódult.

– Ez egyszer nem lóg meg, Templar – mondta pattogva. – Velem fog jönni! Már régóta keressük a Z-embert, és most megfogtuk. Velem jön szép csöndben?

– Mint egy katonazenekar – válaszolta az Angyal frappánsan. – De azért ne fújja meg a sípját, és ne hívja a drágalátos rendfenntartóit. Nem fogok revolvert előrántani és handsuppolni az egész társaságot. Tudom, hogy komoly dolog a rend tisztviselőjét kötelességteljesítés közben akadályozni – mégha olyan mahagóni fejű is, és annyira tele is van agytályoggal, mint a maga. Ugyebár állig fel van fegyverkezve elfogató parancsokkal és miegyébbel, különben egyszerűen kirúgnám magát, és ezt ünnepnapnak írnám föl a naplómba. – Kék szeme mint villogó jégcsap nyugodott Tealen. – Ehelyett tehát, adok még egy esélyt magának… Mielőtt elkövetné azt a megbocsáthatatlan marhaságot, hogy letartóztat, és így kidobják az állásából, nem gondolja, hogy jobb lenne a legszembeötlőbb lépést megtenni?

Semmi sem volt szembeötlőbb Teal számára, mint hogy végre elcsípte Simon Templart. De volt valami gúnyos kihívás az Angyal hangjában, amit nem lehetett válasz nélkül hagyni.

– Miféle lépést? – kérdezte perzselően. – Az összes szükséges bizonyíték a kezemben van…

– Pardon, egy pillanatra elfeledtem, hogy maga csak egy detektív – mondta bocsánatkérően Simon. –

Hadd mondjam el egyszerű szavakkal. Azt feleltem magának, hogy mikor Miss Avery tévedésből tízezer fontot adott nekem, akkor azzal tettem ezt jóvá, hogy rögtön visszaküldtem. Most már biztosan kézhez is kapta – telefonja pedig van. Minthogy ő az egyetlen jelentős tanú ellenem, nem lenne jó ötlet megbizonyosodni arról, hogy ez a maga gyönyörű bizonyítéka tényleg vízálló?

Rámutatott a saját készülékére, és ez elég világosan fejezte ki a szándékát. De Teal főfelügyelő csak morgott egyet, és kezdte kinyitni a bilincset.

– Ez már régi trükk, fiam – mondta megvetően –,míg én a telefonnal szórakozom, addig maga meglóg. Igazán meg vagyok lepve, hogy ilyen ósdi…

A telefon éles berregése szakította félbe, és az Angyal gépiesen a kagyló után nyúlt.

– Nem, nem maga! – vakkantotta Mr. Teal. – Majd én.

Simon nem tudta megállni mosolygás nélkül, mert a detektív most éppen azt tette, amit előbb visszautasított. De az Angyal nem akart szökni. Sejtette, hogy kitől ered a hívás.

– Halló – mondta Mr. Teal, gondosan utánzott „Angyali” hangon.

– Ott Mr. Simon Templar?

– Igen – felelte Mr. Teal hazugul, és valami igen kellemetlen érzése támadt; mintha valaki mindenestől kiemelte volna a gyomrát, és a helyében most mélységes űr tátongana; mert a vonal másik végén megszólalt hang félreérthetetlenül Beatrice Avery hangja volt. Mr. Teal éppen eleget járt moziba, hogy felismerje.

– Meg kell bocsátania nekem Mr. Templar azért a buta tévedésért – mondta Beatrice Avery, és Mr. Teal a szavakat pokoli zűrzavaron keresztül hallotta, amelyben a rendőrkapitányának undorító és gúnyos szipogását is felismerni vélte. – Ezer köszönet, hogy ilyen hamar visszaküldte a pénzt. Az egész csak csacsi tréfa volt. Kérem, bocsásson meg.

III.

Ha az egészben volt valami tréfa, hát Mr. Teal nem tudta értékelni. Úgy kapaszkodott a telefonba, mint a fuldokló a lucskos szalmaszálba. Bárhogy is csinálták, de újra megtörtént: az Angyal a kezei közt volt, és mégis, mint a víz, kisiklott közülük. Szinte lehetetlen volt, hihetetlen, embertelen, tisztességtelen, igazságtalan – de megtörtént. Teal feje zúgott a kőkemény ütéstől. Hangtalanul nyelt egyet, megpróbált mondani vagy tenni valamit, de az agya valami időleges sziesztára rendeződött be. Csak egy nyugalmas helyet szeretett volna találni, ahol békében meghalhatna. És ugyanakkor keserűen tudta, hogy az Angyal még akkor is tenne valamit, hogy ő megforduljon a sírjában.

Az Angyal elég bizonyítékot talált Teal arcában, hogy sejtelmét igazolva lássa. Szelíden kivette a detektív kezéből a kagylót és a fülére helyezte.

– Félig-meddig vártam a hívását, drága hölgyem – mondta könnyedén. – Ha valaha még találkozunk, remélem, helyre fogja hozni azt a tekintetet, amit magától kaptam…

– Mondtam, Mr. Templar, hogy csak buta vicc az egész – szakította félbe a lány gyors hangja. – Kérem, felejtse el az egészet.

– Ez nem olyan könnyű. Ha valamiben a segítségére lehetnék…

– Segítségére? – a lány erőltetett nevetése szinte hisztérikusan hangzott az Angyal fülébe. – Miért volna segítségre szükségem? Az egész csak egy szörnyen csacsi tréfa volt, ami nem sikerült. Ez az egész, Mr. Templar. Azt hiszem, bolondot csináltam magamból, és örökre hálás lennék, ha elfelejtené az egészet.

– Ennyire komoly a dolog, kedves? – kérdezte Simon halkan. – Mert ha…

– Köszönöm, Mr. Templar. Good-bye.

Simon cigarettát illesztett a szájába, míg elfordult a készüléktől. A bekövetkező villámló csöndben, míg az Angyal rágyújtott, Teal főfelügyelő kövér ujjai lassan és gondosan friss szelet rágógumit csomagoltak ki. Mr. Teal elég tisztességesen erőlködött, hogy visszaszerezze önuralmát, de alig sikerült. Gúzsba kötötték, és ezt ő is tudta. Régi, régi fogás volt, és minden részletével tisztába jött. Ismét azt hitte, hogy a győzelem a keze ügyében van, és ez a vidám törvényenkívüli megint becsapta. És így is lesz újra, meg újra, örökkön-örökké, ámen. Ez a tudat mint folyékony ágyúgolyó hatolt Mr. Teal belsejébe, s a gyomra helyén felvette eredeti szilárd halmazállapotát. Szájába dugta az édes szeletet, és gyilkos tekintettel bámult a megrendíthetetlen Barrow őrmesterre.

– No? – kérdezte keserűen – mire várunk?

– Ne vegye annyira a szívére, Claud, drágaságom – mondta az Angyal, és a hangja meglepően mentes volt minden ugratástól. – És ne is szaladjon el ilyen hamar. Csak nem ég a vágytól, hogy a rendőrkapitánnyal beszélhessen? Megígérem, hogy nem fogok a gyomrába bökni…

– Ne is tegye! – felelte Mr. Teal rekedten, és gondosan oldalt mozdította csinosan fejlett pocakját az Angyal kereső mutatóujja elől.

Igyunk egyet – kérlelte az Angyal. – A maga hibája elég világos volt – és ha már arról van szó, a felelősséget még mindig átháríthatja Barrowra. Ezt biztosan meg is fogja tenni. De ez nekem nem elég. Engem izgat, hogy maga összetévesztett azzal a ragadozóval, akit Z-embernek hívnak. Olyan fickó, akit egy aranyos és gyönyörű lány, meg egy viharvert detektív csak ocsmány tekintettel tud nézni, nagyon csúnya rovar lehet. Mondja, Claud, ki ez a Dracula-utód?

De valami új telepedett Mr. Teal megkínzott lényére, különösen makacs és áthatolhatatlan, ami nem illett sem az előbbi magatartásához, sem azóta megnyilatkozott döbbent tehetetlenségéhez. Úgy tűnt, mintha visszahúzódnék magába, és bezárta volna az ajtót.

– Felejtse el – mondta kőszívűen.

– Nem felejthetek el olyasmit, amit nem is tudok. Legyen sportszerű, drága öreg közvizsla. Csak megmondhatja nekem…

– Nem tudok semmit a Z-emberről, és senki sem tud semmit a Z-emberről – válaszolt Teal határozottan. – Csak viccelni akartam. Érti?

Álmosan bólintott, intett Barrow őrmester felé és mindketten eltávoztak. Mikor az ajtó vadul becsapódott, Hoppy Uniatz a whiskys palack után nyúlt, és nagy kaliberű szájába tolta a nyakát.

– Főnök – mondta, amikor ismét a felszínre jutott – egy kukkot sem értek.

– Azt elhiszem – mormolta az Angyal, és elvette tőle az üveget. – De ezúttal én is a te utcádban vagyok. Én se értek egy kukkot sem.

– Miért hagyta ilyen könnyen elmenni őket? – kérdezte Uniatz elégedetlenül. – Van pofájuk így betolakodni ide… Még ha ismernénk valami nagyfejű politikust, akkor szólhatnék neki, hogy máskor…

Simon nem figyelt oda. Mint tigris járt fel-alá, és a cigarettáját szívta. Uniatz arcán lassú megértés világlott fel. Láthatta, hogy a Főnök gondolkozik, és saját gyakorlatából tudván, hogy ez milyen fájdalmas feladat, rokonszenves és tisztes hallgatásba merült.

Az Angyal világosan látta, hogy Mr. Tealt mélyen felizgatta a tévedése, ami első pillantásra nem volt annyira szembetűnő. Úgy látszott, a Z-ember létezése is szigorún őrzött titok – míg csak Teal, hogy úgy mondjuk, ki nem nyitotta a zsákot és hagyta, hogy a macska az összes ember közül éppen Simon Templarra fújjon. Nem lévén képes arra, hogy az első felindultságában kieresztett kijelentéseket meg nem történtté tegye, a detektív igyekezett minél előbb kikerülni az Angyal mágneses hatóköréből, hogy újabb hibák elkövetésére ne vegyék rá. De már ami az Angyalt illeti, éppen elég meggondolásra méltót hagyott hátra.

Kulcs fordult meg a zárban, és egy perc múlva Patricia Holm sétált be a nappaliba. Vádlón nézett az Angyalra.

– Találkoztam Teallel útközben – mondta. – Miért akartak most letartóztatni?

– Semmiért – felelte az Angyal békésen. – Bár Claud Eustace azt hitte, hogy le tud; míg be nem bizonyítottam neki, hogy téves utakon jár. Ülj le, kislány és hallgasd meg, hogy miért hitték a legrendesebb kalózról, hogy azonos az istentelenek istentelenjével.

Patricia az évek hosszú során át megtanult türelemmel foglalt helyet. Már régóta ismerte az Angyalt ahhoz, hogy valami új történetén meglepődjék; vagy, hogy jelenlegi nyugodtságától be hagyja csapni magát. Ott csengett hangjában a sürgető felhang, ami harcra, gyilkosságra és hirtelen halálra utalt; s amikor ezzel találta magát szemben, oly reménytelen volt ellenállni, mint odamenni és vitatkozni egy ciklonnal.

– A Z-ember után megyünk – mondta a férfi álmodozva.

– Ki az?

– Nem tudom.

– Ennyi elég is a repülő startunkhoz – mondta Patricia szelíden. – Hoppy, maga tudja miről van szó?

– Egy kukkot sem értek – válaszolta Uniatz, mintha gramofonlemez volna, amelyik ennél a mondatnál megrepedt.

Nem tartott sokáig, hogy az Angyal teljes és élénk leírást adjon arról, amit tudott. A lány növekvő érdeklődéssel hallgatta, de mikor a végén a férfi megkérdezte véleményét, nem tudott semmit se mondani.

– Valójában még te se tudsz semmi fontosat – vetette ellen.

– Úgy van – ismerte be az Angyal szégyentelenül. – És én is csak véletlenül hallottam a Z-emberről, mert Claudnak botlott a nyelve. Újabb bizonyítéka, hogy őrzőangyalom mindig ébren strázsál, Pat. És valami azt mondja nekem, hogy ez a játék nagyba megy; ezért erkölcsi vétek volna rá nem akaszkodni. Mert vegyük figyelembe Beatrice Avery és Claud Eustace Teal magaviseletét – akikben csak annyi közös van, mint egy gazellában és egy vízilóban. És most mind a kettő úgy becsukódik, mint egy pár kagyló. Mind a kettő visszautasított minden beszélgetést a Z-emberről. Mind a kettő azt mondta, hogy csak vicc.

Az Angyal felállt, és újabb cigarettára gyújtott. Szeme acélszilánkosnak látszott.

– Vicc! – ismételte. – Ha láttad volna a kifejezést Beatrice Avery szemében, Pat, tudhatnád, mennyire vicc a Z-ember létezése! És Teal is. Elég bolond volt ahhoz, hogy azt higgye, én vagyok a Z-ember. Még csak attól is irtózott, hogy megérintsen engem, mikor rám kapcsolja a bilincseket! Istenemre, ez olyan pasinak látszik, aki mellett Hasfelmetsző Jack az Üdvhadsereg titkára lehet.

– De még mindig nem tudsz semmi fontosat – mondta Patricia. – Mit akarsz csinálni – apróhirdetést feladni?

– Nem tudom… pokoli keveset tudok – felelt az Angyal homlokráncolva. – Még azt se tudom, hogy miben dolgozik Z., csak annyit, hogy átkozottul jól jövedelmez. Tealtól nem lehet felvilágosítást kérni; ő épp eléggé bent van a bajban. Én nem mehetek Beatrice Averyhez – mert ha megtenném, nem fogadna, vagy nem mondana semmit.

– Engem fogadhatna.

– Nem fogad senkit – válaszolt az Angyal. – A ma történtek után rémesen be lehet gyulladva. Nem érted, kedves? Találkája volt Z-bácsival, vagy valamelyik emberével, és tudja, hogy nem tartotta be az ígéretét. A Z-ember nem fogja tudni, hogy a lány tényleg ott volt, és erre több gázt fog adni. Beatrice ajtaján extra zárak és lakatok lesznek…

– Nem mondtad, hogy nagyon hasonlít rám?

– Csak magasságban és alakra, éppen olyan szőke meg gyönyörű, mint te, és úgy általában véve – válaszolta Simon. – Ugyanaz a típus, ennyi az egész.

– Akkor bízd rám a dolgot – mondta Patricia nyugodtan. – Majd megmutatom, mit tud tenni egy igazi detektív.

A szokott délutáni teaidő volt, mikor belépett az új és tiszta bérházba a Marble Arch mellett. A 21-es szám a hatodik emeleten volt, és felment a liften, annak ellenére, hogy a kapus figyelmeztette: Miss Avery senkit sem akar látni. A portás ezt persze sokkal terjengősebben adta elő, sőt azt is kijelentette, hogy Miss Avery Cornwallba ment üdülni – vagy talán Aberdeenbe, ő nem is tudja pontosan, hova. De Patricia ránézett zafírkék szemével, amely annyira hasonlított az Angyaléra, és a szerencsétlen ember egyszerűen összement.

A 21-es szám előtti szőnyeges folyosón egy ember porszívót javított. Patricia szinte megsajnálta. Annyi darabra szedte szét, hogy kétséges volt, vajon össze tudja-e rakni valaha. Overallja ellenére Patriciának nem került nagy fáradságába, hogy felfedezze benne valamelyik magándetektív-ügynökség emberét. Szinte rá volt nyomtatva az „ex-titkosrendőr“; méghozzá dőlt betűkkel.

– Ott hiába csönget, Miss – jelentette ki morogva, amikor Patricia a csengőre helyezte az ujját. – Senki sincs itthon. Miss Avery vidékre utazott.

Először rettentően meglepett arccal nézett a lányra. Patricia tudta, miért. Rámosolygott.

– Van valami titkos csengetési jel talán? – kérdezte édesen. – A saját húgát csak nem fogja kidobni?

Az ember elvigyorodott.

– Hát ez persze más, Miss – mondta gyorsan. – Mennyire hasonlít rá! Sőt, amikor be tetszett fordulni a kanyarban, azt hittem, hogy maga Miss Avery jön.

Háromszor egymás után gyorsan megnyomta a csengőt, aztán egyszer hosszan, és ismét háromszor rövidebben. Az ajtót azonnal kinyitotta egy ideges szobalány.

– Okay, Bessie, Miss Avery húga van itt.

Patricia egyenesen besétált, pontosan, ahogy az Angyal tette volna, és tökéletes magabiztosságára a szobalány nem tudott mit felelni. Egy perc múlva a művészies nappaliban már szemben állt Beatrice Averyvel.

– Teljesen veszélytelen vagyok, és remélem, megbocsát, hogy ilyen fogással jutottam be, Miss Avery – kezdte Patricia azonnal. – Kinyitotta a táskáját, és elővett egy névjegyet. – Erről megtudja, ki vagyok – és talán megsejti azt is, miért jöttem.

A filmcsillag megrettent szeme felnézett a kártyáról.

– Igen, már hallottam a nevét – suttogta. – Maga az Angyallal dolgozik, ugye? Üljön le, kérem, Miss Holm. Nem tudom, miért jöhetett. Hiszen megmondtam már Mr. Templarnak a telefonban, hogy az egész csak buta tréfa volt és…

– És ezért vagyok én itt. Az Angyal nem hitt magának – szakította félbe Patricia gyöngéden. – Ha hallott már róla, tudhatja, hogy megbízhat benne. Simon úgy gondolja, hogy kellene valamit tenni a Z-emberrel, és ő az egyetlen ember a világon, aki ezt megteheti.

Beatrice Avery megremegett a szatén pongyola alatt, és szürke szemei makacsságot tükröztek vissza – a mélységes félelem kemény önfejűségét.

– Az egész feltevés abszurd, Miss Holm – mondta, és igyekezett folyékonyan beszélni. – Nem tudok semmiféle Z-emberről. Honnan tudta Mr. Templar, hogy… Azaz én nem tudok semmiről.

– Inkább fizetne tízezer fontot…

– Nem mondhatok semmit – felelt a lány, és felállt. – Semmit! Semmit a világon! Kérem, hagyjon magamra!

Szavai majdnem sikoltásnak hangzottak, és Patricia tudta, hogy reménytelen lenne tovább folytatni az interjút. Beatrice Avery még sokkal jobban félt, mint ahogy az Angyal hitte, vagy hogy Patricia elképzelte. Pat okosabb és megértőbb volt, s tudta, hogy csak pocsékolta az idejét. Bárki más kevésbé ügyes, tovább is kitartott volna, és csak növelte volna Beatrice konokságát. Patricia csak annyit tett, hogy az asztalon fekvő névjegyre mutatott.

– Ha meggondolja a dolgot – mondta –, ott a telefonszám. Mindent megtetszünk, hogy segítségére legyünk – és tudunk titkot tartani.

Nem volt nagyon megelégedve saját magával, amikor lefelé vitte a lift. Nem lesz könnyű dolog visszamenni az Angyalhoz, és beismerni a vereséget, miután annyira bízott magában. Dehát nem lehetett rajta segíteni. Ez már így van. Az Angyal valami más módszerre kell, hogy gondoljon…

A hall üres volt, amikor leért, és kisétálva a növekvő esti homályba, bizonytalanul megállt a járda szélén, a bejáratot jelző izzó vörös és zöld neonfényben. Taxi haladt el lassan mellette és a lány intett. A vezető megfordult és fékezett.

– Cornwall House, Piccadilly – mondta Patricia.

– Igen, Miss – felelte a taxisofőr és kinyitotta az ajtót.

Patricia beszállt, és a kocsi máris elindult, még mielőtt be tudta volna csukni az ajtót. Valami kerek és kemény döfött az oldalába, és a lány gyorsan az árnyékba nézett. Kis, menyétszemű ember ült mellette.

– Egy sikkantás húgom, és véged van – mondta nyugodt hangon. – Pisztoly van nálam, és használni is tudom.

– Oh! – nyögte Patricia halkan, és elernyedt a sarokban.

Olyan jól csinálta a dolgot, hogy Menyétszem tökéletesen bedőlt. Patricia agya, mint jól megolajozott gép működött, és nem kárhoztatta magát, hogy ilyen egyszerű csapdába esett. Először is nem volt rá oka, hogy csapdától féljen, és azt is tudta, hogy nem az ő számára készítették. A gazfickók azt hitték, hogy ő Beatrice Avery! És miért ne? Ugyanolyan magas, és hasonló alkatú volt, legalábbis elég ahhoz, hogy kis távolságra még az Angyalt is becsapja. És éppen Beatrice Avery házából lépett ki! A halvány esti fényben bárki összetéveszthette vele – és még tovább fenntarthatja ezt, ha csukva tartja a száját. Azért is tetette az ájulást, hogy beszédre ne erőltessék, és kigondolhassa a következő lépést.

Érezte az izgalom lüktetését. Nem félt – az Angyal megtanította hogy ezeket a dolgokat elfelejtse. Ehelyett annyi vidám nyugodtságot ruházott át rá a sajátjából, hogy a lány egy pillanat alatt rájött: míg Beatrice Averynél nem járt eredménnyel, még győzhet ebben az új és váratlan menetben. Szinte elmosolyodott arra a gondolatra, hogy az ellenfél nem merte volna vele szemben felhasználni ezt a taxi-trükköt, és az istentelenek útjain járatlan filmsztár számára tartogatták, és mégis ő, Patricia Holm ugrott be nekik! Ezzel az Angyal új nyomot kaphat.

Éppen arra készült, hogy feléledjen ájulásából, mikor a taxi ugrott egyet, és szédült ívben megfordult. Aztán hirtelen megállt, és Pat ajtócsukódást hallott. Félig döbbent arckifejezéssel nézett előre.

– Csak nyugodtan, húgom – recsegte Menyétszem. – Senki sem akarja bántani azt a gyönyörű arcocskádat… egyelőre!

– Hol vagyok? Mit akarnak csinálni velem? – zihálta a lány, bizonytalan hangon. – Fizetni fogok! – sikoltotta hisztérikusan. – Fizetni akartam a Dorchesterben is. Maguk nem jöttek. Nálam volt a pénz…

– Ezt mondja másnak – felelte az ember pimaszul.

Kierőszakolta a kocsiból, és a lány látta, hogy valami öreg kopott garázsba hajtottak, s a kapukat becsukták. A kocsi orrával szemben a garázs hátában ajtó nyílt, s az ember, megragadva a karját, lesegítette egy sor meredek lépcsőn egy rossz szagú, alacsony pincébe. A taxisofőr követte őket. Zseblámpa világított a lány arcába, mikor megtántorodva a lépcső aljába ért – s az ember, aki már lent állt a fény mögött a sötétben, hosszú fütyülésben vette a lélegzetet a fogain keresztül.

– Miféle átkozott hülye felelős ezért? – Harsogó hangja a vakító fény mögül jött. – Ez a lány nem Beatrice Avery!

A taxisofőr előrelendült.

– Maga bolond! – morogta. – Mihelyt kijött, felismertem… – Megforgatta Patriciát, és fényben úszó arcába bámult, aztán még vadabbul szitkozódott. – Fene, tényleg nem ő az! De mennyire hasonlít rá… Sosem láttam még a…

Menyétszem is dühödten káromkodott, csak folyékonyabban. Szorítása megerősödött a lány karján.

– Hát akkor kicsoda? – recsegett a hangja. – Tudja, miről van szó – úgy dumált a pénzről, mintha mindent tudna!

Az ember a zseblámpa mögül kinyújtotta karomszerű kezét, és megragadta Patricia táskáját. Kinyitotta. Nem az volt az egyetlen kártya, amit Pat Beatrice Avery-nek adott. Szinte érezte, amint a beállt csendben az ember az arcába bámul.

– Patricia Holm! – mondta az ember a sötétből, és hangjában homok csikorgott. – Így hívják a drágát. Hát szép kis marhák vagytok! – hangja emelkedő dühtől remegett. – Nem csoda, ha becsapott benneteket! Nem tudjátok, kicsoda? Sohasem hallottatok az Angyal-ról?

A csönd szinte ködszerűen ereszkedett le. Mintha lüktetett volna a pincében, és fullasztó nyugalommal töltötte meg, amit csak a három ember nehéz lélegzése tört ketté. Ez is valami, gondolta Patricia furcsán, hogy az Angyal puszta neve is ilyen pánikot okoz. Pillanatnyilag csak ez a fegyvere volt.

– Gondolhatjátok, mit fog majd ő mondani, ha megtudja, hogy rászabadítottátok az Angyalt! – pattogott az ember a lámpa mögött. – Hát most csináljatok valamit. Én majd itt tartom a lányt. Ti tetten azonnal mentek, és elhozzátok Templart is. És kapjátok el, mielőtt ő kap el benneteket. Értitek? Ne jöjjetek vissza nélküle!

– Hova siettek? – vágott egy hang a levegőbe, mint vívókard villanása. – Már meg is hívtam önmagam. És melyiktek akar a főhős lenni?

Három zihálás hangzott fel egyszerre, és a zseblámpa csóvája oldalt mozdult, mintha láthatatlan madzagon húzták volna. A lépcső tetején állt az Angyal, makulátlanul és halálosan.

IV.

A Simon Templar kezében tartott revolver kedves biztatással forgott körbe a helység három hímnemű tagján. A beszélő ember a zseblámpa mögött még mindig csak bizonytalan árnyéknak látszott, de az Angyal éles szeme eléggé áthatolt a fényen, hogy lássa, az ember szabad keze a zsebe felé nyúl.

– Ez csak az egyik módja a halál sok lehetőségének, testvér – mondta az Angyal oktatón – de persze, mindenki azt választja, amit akar…

A kéz mozgása megállt, és ugyanabban a pillanatban az ember kioltotta a zseblámpát. Csalódnia kellett azonban, ha azt gondolta, hogy ennek eredménye a pince világosságának csökkenése lesz. Mert a fényhatás nem csak hogy megkétszereződött, de most ő maga állt a vékony sugár izzó középpontjában. Az Angyal elhatározta, hogy ideje átvenni az uralmat, és az ő zseblámpája még jobb volt, mint amelyik kialudt.

Az ember, aki eddig zseblámpájának fénye mögött rejtőzködött, kiábrándító volt. Megjelenése, a kemény és parancsoló hang ellenére, a meglepetés erejével hatott. Vacak kis csontos pasi volt. Körülbelül negyven éves lehetett, s elég csinosan öltözködött, amihez hatalmas télikabát és a kamásli tartozott. Kicsi feje volt, és homokszínű szemöldöke éppen csak látható volt az aranykeretes csiptető fölött. Orra, szája, kicsi; és álla, a rosszul sikerült kísérlet után, hogy jól kifejlődött legyen, megszégyenülten a nyakába olvadt.

– Óvatosabbnak kellene lenned, Andy – korholta Simon. – Vedd ki a mozsárágyút a zsebedből, ha akarod, de dobd a padlóra, ahol mindnyájan gyönyörködhetünk benne.

– Nem Andynak hívnak – mondta az állnélküli ember.

– Nem? Az orrcsiptető és a kamásli nélkül pontosan olyan vagy, mint kedvenc lázálmom: Andy Gump – felelte az Angyal. – Pat, édes öregem, ha éppen ráérsz, növelhetnéd néhány példánnyal a fegyvergyűjteményünket.

Egyik ember sem mert megmozdulni. Ismerték az Angyal hírét, és szívből jövő, egyöntetű vágyuk volt, hogy tovább élhessenek. Az Angyal hangjának csipkelődő gúnya alatt jeges fagy érzett, ami a pincét jégszekrénnyé változtatta. Revolvere is igen szembeszökő példány volt, és az élénk barna ujjak sem biztattak sok jóval, sőt úgy látszott, hogy bármikor elkezdhetik locsolni a halált.

Patricia elszedte Gumptól a fegyverét, és Menyétszem is földre dobta az övét, mielőtt a lány még hozzáfordulhatott volna.

– Nálam nincs, Miss, bizisten nincs – esküdözött a vezető rekedten.

A lány elhitte, de azért végigtapogatta zsebeit. Simon lement a lépcsőn.

– Most pedig, fiúk, sorakozzatok ott a falnál – mondta, és revolvere is a jelzett irányba mozdult. – És ne feledjétek el, hogyan kell viselkedni… Pat vedd át ezt az ágyút és állj jól oldalt. Itt a zseblámpa is, és ezt is tartsd erősen… Talán jó ha tudjátok gyerekek – tette hozzá az engedelmeskedő trió számára –, hogy a hölgy még egy mikroba szemét is eltalálja ötven yardról. Ha nem hiszitek el, csak mutassátok meg neki a mikrobáitokat.

Átvette Gump pisztolyát Patriciától, és felvette a földről Menyétszem fegyverét is. Gyorsan megvizsgálta mind a kettőt, és zsebre vágta. Egy másik zsebéből újabb, saját revolvert vett elő. Sose bízott idegen fegyverekben. Kényelmesen tartva revolverét, végigszaladt a taxisofőrön és Menyétszem személyén. Nem nagyon érdekelte egyik sem, minthogy pontosan beleillettek a „kis vad“ kategóriájába. Viszont Gump valószínűleg közel állhatott a Z-emberhez. Gumpot gondosan ki kellett kutatni. Igen szelíd és ártalmatlan kis fickónak látszott, mikor az Angyal elkezdte a zsebeit vizsgálni – kivéve talán az aranykeretű csiptető mögött kígyó módjára csillogó szemét – ami meghazudtolta állának ártalmatlan jellegtelenségét.

És Gump egyszerre bebizonyította, hogy vagy nagyon bolond, vagy igen bátor ember. Mikor Simon Templar azon volt, hogy barna keze becsússzon a belső zsebébe, egy térd rúgott a gyomrába. Ugyanavval a mozdulattal szoros összefüggésben Gump megragadta az Angyal fegyverét, és kicsavarta, Simon elernyedt ujjai közül. A következő pillanatban csöve keményen Simon mellébe nyomódott, és Gump ujja a ravaszon volt.

– Dobja le az a fegyvert Miss Holm, mert a barátja tényleg angyallá változik – mondta Gump.

Patricia nem mozdult. Senki sem mozdult. És az Angyal nevetett.

– Ez vigyázatlanság volt tőlem, testvér, de nem annyira mint gondolod. Ezt a pisztolyt véletlenül nem töltöttem meg.

Szinte közömbösen felemelte a kezét, és megfogta Gump kis orrát. Jól megszorította a mutató- és hüvelykujja között; még meg is csavarta.– Jajj!… Katt!…

Gump vak düh és rettenetes fájdalom áradatában meghúzta a ravaszt. És csak ez az üres kattanás volt az egyetlen felelet. Újra lőni akart, de megint csak ez történt. Semmi, mindössze az érzékeny orrát ollóba fogó rettenetes kínzó csavarás erősödött. Elfojtott rikkantás hagyta el a torkát, és elejtette használhatatlan fegyverét. Ugyanakkor az Angyal is elengedte az orrát.

– Mondtam, hogy nincs megtöltve – kezdte az Angyal, mialatt felemelte a revolvert a csövénél fogva, és zsebre vágta. – Azt hiszem, inkább a tiedet fogom használni, Andy. De ne próbálkozzál több ilyen fogással, különben tényleg bántani foglak.

Gump nem felelt; a könnyes szemében csillogó bosszúálláson kívül nem mozdult. Patricia, aki jobban ismerte az Angyal csavaros humorát, mint bárki más, azon gondolkozott, hogy miért szórakozott ilyen gyerekes módon Gump rovására. Valahol volt valami oka, mert Simon Templar sohasem tett különös dolgokat ok nélkül. Érdekes, hogy az új fegyvert, amelyik halállal volt töltve, úgy tartotta, hogy Gump soha életében nem tudta volna elérni.

– Szép képeket gyűjtünk?

Az Angyal hangjában csak békés szórakozás volt, mialatt végignézte a négy női szépséget ábrázoló fényképet. Ezek Gump mellényzsebéből kerültek elő.

– Miért ne? – vágott vissza a másik védekezőn. – Filmrajongó vagyok.

– No igen, testvér, határozottan jó ízlésed van a nőkhöz – dicsérte az Angyal. – Ez a fiatal hölgy itt, a terjedelmes Viktória korabeli ruhában, kétségtelenül Miss Beatrice Avery, a Triumph Film ragyogó csillaga. Igen kedves. Persze azt hitted, hogy ma este őt fogod megszerezni. A Kettes Szám exotikus keleti öltözékben, a gyönyörű Irene Cromwell, a Pyramid Pictures sztárja. Használhatnánk őt, Andy. Hármas Szám a hihetetlenül csökkentett fürdőruhában nem kisebb személy, mint Sheila Ireland, a Summit Picture kiemelkedő tagja. Már látom, gyúrnom kell. És a Négyes Szám – szünetet tartott, és a szeme megkeményedett. – Szegény Négyes Szám, ugye Andy? Néhány hónapja Miss Mercia Landon az utolsó jeleneteken dolgozott új filmjében az Atlantic Stúdiónak. Néhány hónapja… És most?

– Nem tudom miről beszél – felelte Gump kelletlenül.

– Ha nem, akkor a Z-ember igen ügyetlenül válogatta össze az embereit – vágott vissza az Angyal.

– Mi a fenéről beszél? – dadogta az állatlan ember. Belső félelme keresztültört a külső nyugalmon, amelyet hiába igyekezett megőrizni. – A fényképekkel nem ártok senkinek. Bárki megszerezheti. Én filmrajongó vagyok, és…

– Ezt már hallottuk – felelt az Angyal, és zsebre vágta a képeket. – És emberrabló is vagy a szabadidődben – tette még hozzá. – Hát lássuk, miben telik még kedved – bár azt hiszem, most már fele ilyen érdekeset sem fogok találni, mint a kedvenc színésznőid.

Cigarettát illesztett a szájába, meggyújtotta, és meredeken felfelé fújta a füstöt. Ha az előttük álló emberek jobban ismerték volna, izzadtak volna a félelemtől, mert a cigarettának ez a merész tartása azt jelentette, hogy valami történni fog, és pedig ő személyesen fogja elindítani. Patricia érezte, hogy a szíve két ütemmel gyorsabban ver. Ettől a vészjeltől eltekintve nem tudta, hogy mit forgat a fejében.

Az Angyal befejezte a kutatást, és napvilágra hozott egy csomó cigarettát, gyufát, pénzt, kulcsot, és egy átlagember zsebeiben található másféle szokott dolgot, de bármit, amiből Gump valódi nevét megtudta volna, vagy ami összeköttetésbe hozhatta volna a Z-emberrel. Még a szabó nevét is kivágták a kabátjának belső zsebéből.

– Hát uraim, ezzel az estély végétért. – Az Angyal szelíden végigkörzött revolverével a három emberen. – Pat, öregem, dobd ide a lámpát, és menj fel a garázsba. Itt végeztünk.

A lány azonnal engedelmeskedett, és egy pillanat múlva Simon maga is felfelé hátrált a lépcsőkön, lefelé irányítva a zseblámpa sugarát. Mihelyt elérte az ajtót, bevágta és rázárta. Nem volt ugyan valami jó ajtó, tele repedéssel, öreg és rozsdás sarkokkal, és a zár is rég megszűnt működni; de az Angyal azzal ellensúlyozta a nehézségeket, hogy odatett néhány súlyos facölöpöt. Minthogy az ajtó kifelé nyílt, a három muskétásnak elég idejébe fog kerülni, hogy kijussanak börtönükből.

– Az utóbbi időben nagy szerencsénk van, nem? – kérdezte Patricia filozofikusan.

– Panaszkodtam? – kérdezte az Angyal, meg sem kísérelve, hogy halkítsa a hangját, sőt elég közel az eltorlaszolt pincelejárathoz. – Most menjünk a Parkside Courtba, kedves öregem és szólunk Beatrice Averynek, hogy jobb lesz, ha csomagolni kezd. Miután ilyen baklövést követtek el, a gazemberek biztosan gyors munkába fognak, és nekünk előttük kell lennünk. Ha szükséges, a szép Beatricét erővel elvisszük.

– Miért nem kérdezted ki ezeket a Z-emberről?

– Egy szót sem szóltak volna, hacsak ki nem pofoznám belőlük, és ma este nem vagyok kínzó kedvemben – felelt Simon. – Sose bántson téged a Három Kismalac sorsa – legalább egy óra múlva kijutnak innen, és kétlem, hogy ma este ismét csinálnának valamit Beatrice ellen. Kész vagy, szívem?

Mialatt beszélt, körbejáratta zseblámpáját a garázsban. Az egyik sarokban telefon állt, és ezt megvizsgálta, de a fal mellett heverő néhány krumpli is érdekelte ennyire. Felvette a legnagyobbat, és lehajolt a taxi hátánál, hogy belenyomja ezt a kezdetleges dugót a kipufogócsőbe.

– Na, menjünk, csillagom – mormolta, és a szemében csintalanság ragyogott.

V.

Az emberek a pincében hallották a garázskaput reccsenve kinyílni, és ismét becsukódni. Ezután mély csönd következett, amit Menyétszem tört meg. Hogy pontosan mit mondott, az lényegtelen. Kilencven százaléka úgyis lyukat égetett volna mindenféle nyomtatott lapba. A közötte elszórt, lazán összekapcsolt részek adatokat tartalmaztak Simon Templar szüleire, fizikai megjelenésére és tisztán magánéletét illető dolgokra vonatkozóan. A pince levegője gyorsan megfagyott, mikor az állatlan ember közbevágott.

– Nincs értelme az Angyalt szidni – mondta élesen. – A hiba a magáé, Welmont, és ezt remélem tudja is. Miért nem önmagát átkozza?

– Mit fog Z mondani? – kérdezte Welmont, és félelem hangzott fel a szavaiban. – Nem az én hibám volt, Raddon. Fene egye meg, nem tehetek róla. Az utca másik oldaláról a lány pontosan olyan volt, mint Beatrice Avery. Honnan a pokolból tudtam volna? A Parkside Courtból jött ki, és…

– Ezt hagyja későbbre – szakította félbe Raddon türelmetlenül. – Az első dolog, hogy innen ki kell szabadulnunk. Nézze meg, mit tud csinálni az ajtóval, Tyler. Maga többet tud erről az átkozott helyről mint én.

A taxisofőr felkúszott a lépcsőn, és nekifeszült az ajtónak. Megreccsent, de nem mutatott hajlandóságot a kinyílásra.

– Eltorlaszolták – jegyezte meg szükségtelenül. – A zár rossz, és retesz sincs sehol. Az a rohadt alak csinált vele valamit. – Tömören szitkozódott. – Nyavalyás helyzetben vagyunk, he? Mondtam, hogy ne hozzuk azt a rohadt nőt az én garázsomba.

Egyesült erővel nemigen lehetett fellépni az ajtó ellen. A lépcső keskeny, meredek, és csúszós volt, s a vállukat sem tudták használni. Épp ilyen lehetetlen volt két embernek egymás mellett állni. Raddon maga ment fel, és vizsgálta meg az ajtót, a repedésekhez tartva a lámpáját, úgy, hogy a fény kiszűrődött rajta.

– Csak egyféleképen lehet kijutni. Ha le tudjuk vágni az ajtó alsó felét, akkor egy deszkával kiemelhetjük. Ott a sarokban van egy-két palánk. Hozzá is kezdhet, Tyler.

A taxisofőr morgott és káromkodott, de munkához látott. Az ajtó öreg volt, de kemény. Tylernek és Welmontnak, akik felváltva dolgoztak míg Raddon tartotta a zseblámpát, jó félórájába került, hogy keresztül törjenek. Csak zsebkésük volt, és darabokban kellett kivésniük az ajtó alját. Végre Tyler vad rúgással keresztülerőszakolta súlyos bakancsát a nyíláson. Aztán egy deszkát toltak át, és kiemelték az ajtót.

– És ha ránk küldte a zsarukat? – kérdezte a sofőr aggódva. – El fogom veszíteni az engedélyemet! Rohadt bolond voltam, hogy átengedtem a garázsomat.

– Ha Templar a rendőrökért küldött volna, már húsz perce itt lennének – felelt Raddon azonnal. – Az Angyal éppannyira nem akarja a zsaruk beavatkozását, mint mi magunk. De közbelépett a disznó, és el kell majd kapnunk. Indítsa a kocsit, Tyler.

– Várjon egy kicsit – ellenkezett Tyler, míg az ülésébe mászott. – Nem lehet olyan gyorsan. Egy pillanat múlva kint leszek.

Tyler nem járt szerencsével, bár a többi várt. Az önindító, amelyik rendszerint az első alkalommal mozgásba hozta a gépet, most hiába zúgott. Tyler káromkodása csak hozzájárult a fülszaggató zajhoz.

– Talán lemerült az akku – segített Raddon.

A sofőr lemászott az ülésről.

– Marha egy jószág – morogta. – Nem szokott így vacakolni. És nem is hideg.

– Talán nincs benzinje? – próbálkozott Welmont.

– Talán motorja sincs, he? – harsogta Tyler. – Azt hiszi, hogy hülye vagyok? – Kinyitotta a motorháztetőt, és néhány perzselő megjegyzést intézett a taxihoz. – Adjanak valami világosságot is! Azt hiszik, valami átkozott macska vagyok? Ennek ugyan nincs semmi baja. A gyújtás is rendben van. Sehol semmi nem hiányzik. Minden a helyén van…

Újra megpróbált indítani, de ugyanazzal az eredménnyel. A gép valami titokzatos okból forgott, de nem indult meg. Tyler már évek óta taxisofőr volt, és azelőtt autószerelő. A kocsi sajátja volt, és mindig maga javította. Mindent megtett, amire csak gondolni tudott, de eszébe sem jutott, hogy a kipufogócsövet megnézze.

– Elég időt vesztegettünk – mondta Raddon mérgesen. – Érintkezésbe kell lépnem Z-vel…

Észrevette a telefont a sarokban. Szinte véletlen számba ment, hogy meglátta, mert ősi és elaggott autógumik között lógott a falon, és Welmont zseblámpája minden cél nélkül éppen odavilágított. Raddon szeme összeszűkült az aranykeretes csiptető mögött, és a saját lámpájával is a sarokba világított.

– Van vonal abban a telefonban? – kérdezte élesen.

– Mégis mi a fenére gondol? – nézett hátra Tyler indulatosan. – Gondolja hogy nem fizettem a bérleti díjat? Hát persze, hogy van vonal benne!

– Miért nem mondta, hogy itt van? – vágott vissza Raddon. – Már rég használhattam volna. Most talán már túl késő… Hallották mit mondott Templar annak a lánynak, mielőtt elmentek…

A készülékhez ment, rávilágított, és a Scotland Yardot kérte. Mihelyt megvolt a kívánt kapcsolás, erőltetett külföldies kiejtéssel, mély hangon beszélni kezdett.

– Jegyezzék fel ezt gondosan – mondta lassan. – Simon Templar, alias a Z-ember elrabolja Beatrice Averyt a Parkside Courton levő lakásáról.

Visszaakasztotta a kagylót, mielőtt felelhettek volna.

– Na és én? – kiabált a vezető dühösen. – Rohadt jó idegei vannak magának, hogy az én telefonomat használja erre! Lenyomozhatják… Azt hiszi, hogy szeretném, ha mindenféle kérdéseket tennének fel?

– Maga nem tud semmiről semmit – mondta Raddon hidegen. – Nyitva hagyta a garázst, és valaki használta a telefonját. Mit számít ez, maga bolond? Magára nem kenhetnek semmit. Beszélnem kellett a Yarddal. Ha elkapják Templart, a következő két hetet avval fogja tölteni, hogy kimagyarázza a dolgait. A Yard már évek óta szeretné elcsípni, és ha akkor kapják el, mikor éppen Averyt rabolja el, akkor ráhúznak legalább tíz évet.

Újra a készülékhez fordult, és rávilágított. A telefon és a két ember közé állva, úgy, hogy azok ne láthassák az ujjmozdulatait, gyorsan másik számot tárcsázott, és várt. Néhány pillanatig hallgatta a halk berregéseket, aztán egy hang felelt.

– Itt Raddon – mondta tompított hangon. – Valami kisiklott. Nem lehet ma este már mást csinálni. Legjobb, ha a legközelebbire vigyázunk… – Elhallgatott és figyelt. – Jó. A szokott helyen, holnap, mihelyt lehetséges.

Felakasztotta a kagylót, és látta, hogy Welmont különösen néz rá menyétszemeivel.

– Ez Z volt? – kérdezte Welmont.

– Nem, Gandhi – válaszolta Raddon röviden. – Ha készen vannak, mehetünk. Ma már nem tehetünk semmit. Veszélyes lenne mozogni, míg közelebbit nem tudunk Templarról.

Eltűntek – nem eléggé korán ahhoz, hogy Tyler ideges és dühös ne maradt volna.

Simon Templar felkattintotta öngyújtóját, és mélyet lélegzett a rég óhajtott cigarettából. Hallotta a három embert a kövezeten, és aztán csönd ereszkedett rá. Egy párduc könnyed mozdulatával leereszkedett a széles gerendáról, amelyiken kinyújtózva feküdt; a taxi tetejére lépett, és innen a földre ugrott.

Mosoly volt a száján, mialatt leporolta magát. A gerenda, amit a taxi tetejéről olyan könnyen el lehetett érni, szinte hívogatta őt, mikor először felnézett rá. Tudta, hogy Patricia biztos kézzel fogja majd végezni az ő hátralevő feladatát: mielőtt elváltak volna, néhány percnyi komoly beszéde volt a lánnyal. Mert Simon Templar, mielőtt elhagyta volna a pincét, ismét gyorsan gondolkozott. Ez minden útonállónak és a törvénynek egyaránt örökké tartó bánata volt. Nyugtalan agya túlfeszített energiával dolgozva oly tisztán nézett a legközelebbi jövőbe, ami közel állt a gondolatolvasáshoz; máris tervet készített olyan helyzetből, amelyik akkor még jóformán ki sem alakult. De ez az adottság, hogy előre pillanthat a távoli lehetőségek világába, gyakran hagyta hátra lihegő üldözőit, akik reménytelenül lemaradtak az Angyal hurrikánszerű sebessége mögött…

S ez kielégítően megmagyarázta azt, hogy miért volt ő most Mr. Tyler garázsában, s miért porolja, egyáltalán nem kielégítetlenül, az Anderson & Sheppard cégtől kikerült borotvaélesre vasalt nadrágját. Elvigyorodott, amikor eszébe jutott, hogy az eltávozott trió milyen könnyen felfedezhette volna, ha csak egyszer felfelé irányítják a zseblámpájuk sugarát. Nem mintha sokat számított volna: hiszen őnála volt fegyver, míg a többinél nem. Mégis, jó hogy nem fedezték fel. Füle nem kapott el többet a beszélgetésből, mint amit már eddig is tudott, de a szeme jó szolgálatot tett.

Raddon Scotland Yard-i telefonja nem izgatta. Jól ismerve Patriciát, tudta, hogy már rég végzett Beatrice Averyvel, mielőtt a Törvény kivattázott vállai elsötétítenék a Parkside Court bejáratát.

Szeme a második telefonhívásnál használt sokat. Míg fent feküdt a gerendán, a telefont pontosan maga alatt látta… Nevetett, amikor Raddon óvatosságára gondolt. Raddon sose használta volna a telefont, ha az régimódi, tárcsa nélküli készülék lett volna. Nem adhatta meg a számot anélkül, hogy ugyanakkor Welmont és Tyler is meg ne tudja. A tárcsázás más; csak a telefon és a többi közé kellett állnia, hogy ne tudhassák biztosan, milyen számot hívott fel.

De az Angyal, remek madártávlatából, Raddon ujjának minden mozdulatát figyelte; éles füle a vissza-visszacsúszó tárcsa minden mozdulatára ébren ügyelt; emlékezetébe véste a számot, és gondosan eldugta mindenre emlékező agyába. Raddon ujja először a PRS lyukba nyúlt, aztán az ABC-be, aztán ismét a PRS-be. Ez csak egy kapcsolást jelenthetett: PAR, másképpen PARlament. A számokat könnyen megjegyezhette. Raddon a PARlament 5577-et hívta.

Ez a Z-ember telefonszáma! Vagy legalábbis, ezt használja.

Volt útja-módja persze annak, hogy megtudja, kié ez a szám. A telefonkönyvet is elolvashatta volna, de az Angyal sose volt híve ilyen különleges ocsmány munkáknak. Könnyebb utat is választhatott. Mindjárt ki is próbálta. Rögtön feltárcsázta a Parlament 5577-et, és egy füstkarikát fújt a kagylóba, míg várakozott. Hamarosan kapcsolták, és akkor vastag hang szólalt meg:

– Na?

– Magának is, testvér – felelte az Angyal szívélyesen – Mr. Thistlethwaite-tel szeretnék beszélni…

– Mi? Itt nincs ilyen nevű ember – mondta a kövér hang.

– Már bocsánatot kérek, de igen nagydarab ilyen nevű ember van ott – állította az Angyal szilárdan. – A Thistlethwaite és Abernethy cég idősebb társa…

– Itt nem az a cég van, amelyikről maga beszél…

– Nem? Akkor ki az? – kérdezte az Angyal makacsul. – Miféle hülyeség ez, hogy Thistlethwaite és Abernethy telefonját használják, mi? Maga nem a PARlament 5577?

– De igen.

– Hát akkor ne gyerekeskedjünk. Maga Thistlethwaite. Vagy talán Abernethy?

– Egyik se – üvöltötte vissza a vastag hang.

Lecsapta a kagylót, de Simon Templart nem lehetett ilyen könnyen lerázni. Nem is remélte, hogy a fogása az első alkalomra sikerüljön. Másodszor is felhívta a számot, és várt.

– Ki az?

– Oh, már megint maga az? – kérdezte az Angyal örömmel. – Tata – akarom mondani papa, most már biztos, hogy maga Thistlethwaite. Vagy ha nem, akkor Abernethy. Jól tudom, hogy helyesen tárcsáztam.

– Itt nem a Thistle-hogyishívják és a valaki beszél – dörgött vissza a vastag hang, mert a tulajdonosa biztosan azt a benyomást szerezte, hogy félbolonddal beszél. – Ismét a rossz számot hívta, maga bolond!

– Ha maga a PARlament 5577, akkor maga Thistlethwaite és Abernethy – tartott ki mellette az Angyal. – Azt hiszi, nem tudom?

– Itt Zeidelmann und Co. – hörgött a dühös hang – und fogalmunk sincs, kikről beszél.

– Átkozott legyek! – mondta Simon meglepetten. Akkor én vagyok a pasas aki elszúrta? Ezer bocsánat drága öreg frankfurti. És a Co.-nak is.

Fölakasztotta a kagylót, és míg cigarettája veszélyes szögben emelkedett felfelé, végigfutott a londoni telefonkönyv második kötetén, amelyik egy polcon feküdt. Csak egy Zeidelmann & Co-t ismert, és a címe; Victoria, Bryerby House volt.

Az Angyal megállt egy pillanatra, hogy kiszedje a krumplit a taxi kipufogójából, és míg csöndesen sétált a keskeny utcán, elgondolkozott azon a különös dolgon, hogy egy szerény kis burgonya tehetetlenné teheti az ember egyik nagy mechanikai csodáját. És ugyanakkor a saját megjegyzésre méltó nagy szerencséjére gondolt. Minden kétségen kívül: az őrangyala ma jól dolgozott…

VI.

Valahol a Cricklewood kerületben járt, és hatalmas vörös és krémszínű Hirondelére is rátalált, ahol hagyta. Alkalmi megjelenése a garázspincében nem volt véletlen. Engedte, hogy Patricia egyedül menjen a Parkside Courtba: de ő maga is ott lebzselt, és aztán már könnyű dolog volt az oly gyanús hirtelenséggel előkerült taxit követni.

– A Z-ember… Zeidelmann & Co. – mondta magának, amíg sebesen a Victoria felé hajtott. – Jelentős adat… és mégis túl könnyű. Valami disznóság van mögötte.

Bryerby House a Victoria Street egyik kis mellékutcájában feküdt. Simon kissé arrébb állította le az autóját, és a házhoz sétált. Semmiféle haditervet nem dolgozott ki, mert ha szükséges lesz, valami biztosan eszébe fog jutni. Az egyenes és rögtöni megrohanás, az ellenségnek legrövidebb úton való megközelítése mindig tetszett neki, és most is kísértő eshetőségeket nyújtott. Úgy látszott, mintha a Zeidelmann & Co.-nak valami köze lenne a Z-emberhez. Ezért szerette volna a Zeidelmann & Co.-n legeltetni egy kicsit a szemét. Az ötlet logikája megdönthetetlennek tűnt, és ami a következményeit illeti, azt Simon vidáman az Úristenre bízta.

Gonosz csillogás látszott a szemében, mikor végignézte a hallban a piszkos táblán feltüntetett lakók névsorát és foglalkozásukat. Zeidelmann & Co. látszólag a levegőből élt, mert azt az egy állítást leszámítva, hogy az irodájuk a földszinten van, a tábla minden további felvilágosítást megtagadott. Az Angyal sötét és üres folyosón ment végig, és végignézte az ajtókra írt neveket. Senkivel sem találkozott, mert a Bryerby House olyan kapustalan ház volt, ahol a nap minden szakában szabadon sétálhat bárki, anélkül, hogy a portás kérdéseket tegyen fel; és bár még az éjszaka fiatal volt, de már elég öreg ahhoz, hogy az üzletemberek onnan eltávozzanak külvárosi lakóházaik kényelmetlenségébe. A folyosó a végén kanyarodott, és Simon Templar tejüveges ajtóval találta magát szemben. Belül világosság volt, és az ablakra a következő felvilágosító szavakat pingálták:

ZEIDELMANN & CO.

Különlegességek.

Simon a kalapjához nyúlt, mikor meglátta.

– Hát tényleg azok – mondta lassan, és kopogott az ajtón.

– Ki az? – reccsent az ismerős vastag hang.

– Szóval öreg barátunk, itt van – mormolta az Angyal, és belépett. – Jó estét, Z-ember – tette hozzá kedvesen, mialatt becsukta az ajtót, és elegánsan nekidőlt. – Itt az Angyal. Hogy áll a tőzsdén a Z-részvény?

Egyik keze gondtalanul a zsebében pihent, a másikkal cigarettát tett a szájába és aztán meggyújtotta. Nyugodt és gúnyos szeme nem hagyott ki semmit a szoba első gyors végigpillantásakor. Az iroda kicsi volt és üres. Nem volt benne semmi, csak sötét, lapos tetejű íróasztal, két szék, asztali lámpa, és egy telefon. Az asztalnál hatalmas, árnyékba merült ember ült – az Angyal csak pontatlanul láthatta, mert a lámpaellenzőt úgy forgatták, hogy a fénye az ajtó felé süssön, és az asztalnál tartózkodó ember félhomályban maradjon. Úgy látszott, ez kedvenc fogása a társaságnak.

– Himmel! Maga az az őrült, aki telefonált, igen?

– Hát igen, telefonáltam – mondta Simon –, de a mondat többi részét nem ismerem el. – Tekintete hidegen végigsöpört a szobán – remekül mehet az üzlete, úgy látom, az egész készletet eladták. Vagy régi pincékben tartják az árut?

– Maga velem mit akar? – kérdezte a másik. – Mi ez az „Angyal”? Én Mr. Otto Zeidelmann vagyok, és magát nem ismerem.

– Hát ezt majd igyekszünk megváltoztatni – felelt az Angyal kedvesen. – Percről-percre jobban fog ismerni. Azért jöttem ma este ide, hogy meglátogassam magát, de nem mondhatnám, hogy megérte. Ez a lámpaellenző – bocsánat.

Pak!

Valami, mint ezüst villámsugár süvített az íróasztalon keresztül és mélyen beleállt a szék támlájába, egy töredéknyire Mr. Zeidelmann kezétől, amelyik az asztal középső fiókja felé igyekezett.

– Kezdek kijönni a gyakorlatból – mondta az Angyal búsan. – A kabátujját szerettem volna odaszögezni a késsel.

Mr. Zeidelmann lenézett a még mindig remegő elefántcsont nyélre és olyan csöndben ült, mint egy múmia.

– God! – dadogta megrettenve – maga megőrült!

– Nem – válaszolta az Angyal szelíden –, de maga fog megőrülni, ha még továbbra is letagadja, hogy maga a Z-ember. Mellesleg észrevette, hogy izgalmában „God“-ot mondott „Gott” helyett? Az ilyen kis részletekre figyelni kell, ha az ember elmaszkírozza magát. Rendes üzletember nem tart revolvert az íróasztalfiókjában. Azonkívül hallottam Gumpot, akarom mondani Raddont a telefonon, mikor magával beszélt. Találkát ígért holnapra. Ezért vagyok én itt ma este.

A Z-ember szó nélkül meredt rá, és ujjai között egy ceruzát forgatott. A hirtelen felfedezésnek, hogy az Angyal ilyen sokat tud felőle, gyomorszájütésként kellett érnie. Nem volt könnyű a feleszmélés. Ezalatt Simoniak elég ideje maradt, hogy képet alkosson Zeidelmann megjelenéséről.

El kellett ismernie: ha azért jött, hogy legeltesse a szemét, akkor ismét csalódnia kellett. Zeidelmann nem volt jó lakoma, kivéve talán nagy terjedelmét. Túlméretezett, kövér volt; a széke és az íróasztal közötti teret kitöltötte óriási pocakja. Vastag gyapjúsálat tekert a nyaka köré, és efölött az Angyal éppen csak körvonalát látta a fekete szakállnak, ami elrejtette arca alsó felének formáját. Nagy, szarukeretes szemüveg takarta szemét, és széles karimájú puhakalapot húzott a homlokára.

– Tudja testvér, ha maga is egyike a különlegességeknek, akkor nem szeretném a vitrinemben – jegyezte meg az Angyal bírálón. – Engem, nagy, hájas meztelen csigára emlékeztet. De persze csak a megjelenésében, mert a csigák igen erkölcsös és ártalmatlan teremtmények, és egyetlen bűnük az, hogy éjszakánként összemásszák az ember salátáját. Mondja, maga is látható nyomot hagy maga után, amerre megy?

– Maga téved! – hörögte Zeidelmann a torkából. – Amiről beszél, abból semmit nem értek. Én nem az az ember vagyok, akinek maga hisz. Idejön és sérteget engem és…

– Csigának nevez…

– És azt állítja, hogy én Z-ember vagyok, akármit jelent is ez – folytatta Zeidelmann dühösen. – Mondom, hibázik. Maga egy nagy bolond.

–Így nem magyarázhatja ki a dolgot, Ariolimax Agrestis – ami, akár hiszi, akár nem, a meztelen csiga papa neve, és így hívja a felesége, ha sétálni akar menni – mondta az Angyal zavartalanul. – Ugye, nem tudta, hogy ilyen két lábon járó lexikon vagyok? Pedig nincs benne semmi rejtély. Mert tudod, csiga, mindent megteszek, hogy megtanuljam a káros férgek és veszedelmes állatok természetrajzát.

– Elmegy innen? – dörögte Zeidelmann.

– Maga – folytatta az Angyal – meglep engem. Nem is olyan félelmetes; és szeretném tudni, honnan van ez a Frankenstein-szerű híre. Kezdem azt hinni, hogy csak amatőr. A zsarolók gyakran azok. De a magáé nem közönséges, mi? Úgy látszik, egy kis emberrablással is keveri. Új fogásra jött rá, és ezt szeretném tudni.

– Én is! – füstölgött a hatalmas ember a székben – én is szeretném tudni, miről beszél maga nekem.

– Pedig tudja; és még jobban fogja tudni, ha megmondom, hogy Beatrice Avery már kikerült a maga csúszó-mászó közelségéből – felelt az Angyal hidegen. – Biztos helyen van – és ugyanígy a többi áldozata is.

– Maga bolond őrült. Nincsenek áldozataim.

– Sőt még néhány zsák elrejtett zsákmánya is van valahol, és ha majd eljön az ideje, megmerítem benne a lapátomat. – Az Angyal a Z-ember egyetlen mozdulatát sem tévesztette szem elől. Figyelte a kezét, rezgő pocakját, és a nagy lencsék mögött éppen csak látható sötét, kegyetlen szemét. – Szerintem már elég régóta folytatja üzelmeit, hát eljött az ideje, hogy becsukjam a boltot. – Ellökte magát az ajtótól, és az asztal felé indult. – És most, ha nem haragszik, megnézzük magát egy kissé közelebbről, ahogy a végrehajtó mondta a színésznőnek. Szedd le a prémet meg az ablakokat, és szellőztesd ki egy kicsit az arcod.

Még mindig zsebre vágott kezével kis mozdulatot tett, és akkor a füle halk zörejt hallott a háta mögött. Meg akart fordulni, de egy pillanatra elkésett. A háta mögötti ajtó már nyitva állt, és valami kerek és kemény döfött pontosan a gerincébe. Raddon dörgő hangja szólalt meg.

– Vegye ki a kezét a zsebéből, és maradjon nyugton.

Az Angyal nyugton maradt.

– Ez csúnya trükk, Andy – szomorkodott. – Világosan hallottam, mikor azt mondtad ennek a barátunknak, hogy holnap találkozol vele a szokott helyen. Miért nem tartod be a szavad, ahelyett, hogy ide berontasz és tönkreteszel mindent?

Meg mindig nyugodtan maradt, de a keze nem mozdult a zsebéből. Hangjának gúnyos nyugodtsága legkisebb foknyit sem tért el, és a mosoly ajkán változatlan maradt. A Z-ember, aki lassan felállt, nem tudta, hogy a külsőleg zavartalan mosoly alatt az Angyal agya mint nagysebességű turbina dolgozik.

– Csukja be az ajtót, Raddon – mondta. – A revolvert a hátába tartsa, és ha megmoccan, lőjön.

– Remek kis csigám – örvendezett az Angyal. – Pontosan úgy beszélsz, mint Dennis a dakszli.

– Úgy, Mr. Angyal, szóval maga se olyan okos, mi? – Zeidelmann hangja a torkában dorombolt. – Vannak dolgok, amiket maga sem tud – maga, aki olyan sokat tud a meztelen csigákról. Nem tudja, hogy külön megbeszélt jelzésünk van a telefonon? A holnap mát jelent, és a ma holnapot. Az igen nemet és a nem, igent. Ügyes vagyok, igen?

– Nem – felelt az Angyal – vagy ez igen? Buta játék. Sose tévednek?

A nyomás megerősödött a derekán.

– Túl sokat beszél – mondta Raddon hidegen – Vegye ki a fegyverét a zsebéből, és tegye az asztalra.

Az Angyal szeme csillogó kék jégcsap volt.

– Fegyverekről beszélve, honnan szerezted a magadét? – kérdezte. – Én elvettem a tied, és e pillanatban a zsebemben van. Londonban pedig nem olyan könnyű revolvert szerezni. Azt hiszem, blöffölsz, Andy.

– Átkozott bolond! – recsegett Raddon hangja. – Tegye, amit mondok!

Kissé több volt a hangjában, mint türelmetlenség, és felbőszülés. Túl éles ahhoz, hogy meggyőző legyen. Simon Templar majdnem hangtalanul nevetett, és megjátszotta az esélyt.

– Nincs pisztolyod, testvér, ugye? – mondta halkan.

Minden figyelmeztetés nélkül úgy rúgott hátra a jobb sarkával, hogy még a legjobb erőben levő öszvér is hetekig dicsekedett volna vele. Raddont a lábszárcsontján találta, és amint fájdalmas kiáltással hátradőlt, az Angyal emberi torpedóként perdült hátra, és vadul a másik csuklójába markolt. Óvatossága szükségtelennek bizonyult, mert az a tárgy, ami csörömpölve Raddon lábához gurult, csak egy görbe ólomcső volt.

– Gyerekes ötleteid vannak – mondta az Angyal szomorúan. – Magam is olvasok detektívtörténeteket. Ahelyett, hogy hülyéskedtél volna, fejbe kellett volna rögtön csapnod vele.

Röviddel ezután több dolog történt – és az egyik teljesen váratlan volt. Amint Raddon a falnak esett, és vadul valami után kapott, hogy megkapaszkodjék, a villanykapcsolóra tévedt a keze, ahonnan az asztali világítás eredt. A szoba azonnal sötétségbe borult. A kinti folyosón sem égett villany, és nem volt elég világos ahhoz, hogy áthatoljon az ajtó üvegrészén. Az Angyal a kapcsoló felé ugrott, s revolvere most megjelent a kezében, de ekkor üvegcsörömpölés hallatszott a szoba másik oldaláról. Hátrafordult és bizonytalan szürkeséget látott a sötétségben. A Z-ember, attól félve, hogy ismét ő kerül alul, sorsára hagyta hadnagyát, és kétségbeesetten belerohant az ablakba, magával rántva üveget, keretet, mindent. Zeidelmann alapos embernek látszott.

Az Angyal az ablakhoz szaladt, de egyik lába beleakadt a villanyvezetékbe, és majdnem elvágódott. Ez is csak rövid ideig késleltette, de a Z-embernek elég is volt ennyi. Mikor Simon kilépett az ablakon a szűk utcácskába, mely az épület háta mögött vonult, még megpillantotta a kövér, testes alakot egy utcai lámpa fényében a távoli sarkon. Tekintetbe véve Zeidelmann jókora húsfölöslegét, csodálatra méltóan tudott szaladni. Az Angyal az utca végére futott, és kis, piszkos közben találta magát. Nem messze innen volt egy igen forgalmas útvonal, ahol a Z-ember eltűnt a londoni milliók névtelen áradatában.

Simont nem lepte meg, amikor visszatért, hogy Mr. Otto Zeidelmann irodáját üresen találta. Úgy látszik, senki sem vette észre az üvegcsörömpölést, még ha maradt is valaki a házban ilyen kései órában; és Raddon sem vesztegette az idejét a törmelék összesöprésével. Ez az Angyalt nem izgatta. – Radonnal való üzleti találkozásait már lezártnak tekintette, és ismeretségüknek társadalmi úton való meghosszabbítását az Angyal nem tudta olyan örömnek tekinteni, ami nélkül további élete csak üres órák unalmas sorozata lenne.

Visszaszerezte kését a szék karfájából, és gyorsan átkutatta az irodát. Amint várta is, a középsőt kivéve az íróasztal minden fiókja üresen tátongott. A középsőben ősi rendszerű töltött forgópisztoly hevert. Világos volt, hogy a Z-ember csak központnak használta az irodát, mikor ügynökei munkában voltak. Túl okos volt ahhoz, hogy a tényleges munkában részt vegyen, de telefonon, ha szükségesnek bizonyult, bármikor elérhették. És ezután, gondolta Simon bánatosan, biztosan új lakást és telefonszámot fog találni… A látogatás nem járt olyan eredménnyel, mint várta, de elég kedélyes volt. És végül is minden maszkírozás ellenére, legközelebb már lesz rá esélye, hogy felismerje Zeidelmannt, ha újra találkoznak. Az Angyal valója bizakodva fordult a jövő határtalan lehetőségei felé. Azon járt az esze, milyen sikerrel járt Patricia hadjárata.

VII.

Patricia Holmnak nem került nagy fáradságába, hogy Beatrice Averyt rávegye lakásának elhagyására, és lemenjen a lent várakozó hatalmas limuzinhoz. Hoppy Uniatz ült a kormánynál. Avval a nyugodt realizmusával, amely Patriciának annyira sajátja volt, elmondta kalandját, és a filmsztár rájött, hogy egész Londonban a Parkside Court a legegészségtelenebb hely. És Patricia utolsó látogatása óta elég ideje volt, hogy megfontolja az Angyal ajánlatát.

– Talán meg is érdemeltem, amit kaptam – mondta Patricia, mikor a kocsi a Piccadilly felé vágtatott. Kihasználtam a hozzád való hasonlatosságot, és így bejutottam a lakásba. Mikor aztán a Z-ember ügynökei láttak kijönni, ugyanazt hitték, amit a testőröd.

– És ha tényleg én lettem volna? – kérdezte Beatrice Avery megremegve. – Akkor nem lett volna Angyal, aki segítsen.

– Hát most segít – mondta Patricia – tehát nem kell tovább félned. Az Angyal a Z-embert üldözi, és annak annyi baja lesz, hogy nem fog veled is törődhetni.

– De mért megyünk Skóciába?

– Nem megyünk oda.

– Mikor kifelé jöttünk, azt mondtad, hogy azért szeretsz Skóciába menni éjjel, mert magányosabbak az utak…

– Ezt csak a kapus kedvéért mondtam – magyarázta Patricia.

A kocsi megállt a Berkeley Streeten egy szép új ház előtt. Patricia felment Irene Cromwell pazar lakásába. A Pyramid Pictures csodacsillaga nem volt otthon.

– Pedig jó lenne – mondta Patricia az ajtóban álló ijedt lánynak. – Mondja meg neki, hogy Miss Holm, a Scotland Yard Különleges Egységétől keresi olyan ügyben, ami a személyes biztonságát illeti.

A lenyűgözött lány felfedezte, hogy úrnője tényleg otthon van. Csak egy percre hagyta Patriciát a kis fogadóban, aztán olyan csodálatos boudoir-ba vezette, amilyet csak egy heti 500 fontot kereső filmcsillag engedhet meg magának. Irene Cromwell meglepően törékenynek és félénknek látszott, s egy tollas öltözőköpeny volt rajta.

– A Scotland Yardról jön? – kérdezte nagy, kerek szemmel.

– Nem akarom sokáig kerülgetni a dolgot – felelte Patricia gyors és hatásos modorában. – A Scotland Yard tudomására jutott, hogy a Z-ember ismét dolgozik…

– A Z-ember! – lehelte a másik lány, és halálosan elsápadt.

– Oh, igen, mindent tudunk róla, és úgy gondoljuk, hogy okosabb lenne, ha biztos helyre szállítanánk önt – folytatta Patricia zavartalanul. – Kint hivatalos kocsi vár. Miss Beatrice Avery, akit bizonyára ismer, már lent van. Remélem, Miss Sheila Ireland is csatlakozni fog hozzánk hamarosan.

A megdöbbenő színésznő még nagyobbra nyitotta a szemét.

– De hova megyünk? Meg vagyok hívva vacsorára…

– Írországba megyünk – válaszolta Patricia anélkül, hogy egy szempillája megrebbent volna. – Mindent elintéztünk Írország kormányával. Írország csak néhány órányira van, és céljainknak megfelelően mégis elég messze. Tudja, Miss Cromwell, életbevágó fontosságú dolog, hogy a Scotland Yard szabad terepet találjon. Míg a bandát fel nem számoljuk, ön súlyos veszélyben van.

Irene Cromwellnek csak egy percébe került, hogy döntsön. Patricia ajánlatát szinte hivatalos parancsnak vette; és a dolog jelentősége oly erősen befolyásolta, hogy húsz percnyi hihetetlenül rövid idő alatt két megtömött bőrönddel készen állt az indulásra.

Beatrice Avery tudta, miről van szó, és csöndben maradt, míg a kocsi Kensington fele száguldott. Irene Cromwell prémjeibe burkolózva a sarokban ült, és úgy látszott, most csak az Uniatz megnyerő fejébe húzott sapka érdekli.

Ugyanez történt Sheila Ireland takaros lakásában, és Patricia ismét sikerrel működött. A „Summit Pictures” szőke Vénuszát is a várakozó kocsiba pakolták; és ha volt is valami kétsége, azt eloszlatta Beatrice Avery és Irene Cromwell látványa. Azt az üzenetet hagyták hátra, hogy Miss Ireland a Walesi hegyekbe ment kirándulni.

Patricia kérésére minden további megbeszélést későbbre halasztottak. Az autó most már valóban elhagyta Londont, és Kingston irányába robogott Az utazás végpontja Weybridge volt, kevesebb mint húsz mérföldnyire Londontól délre.

Simon Templar házát a St. George’s Hillen nem volt könnyű éjszaka megtalálni, de Hoppy Uniatz minden talpalatnyi területét ismerte ennek az arisztokratikus vidéknek, ahol a névtelen utak és elbújt nyaralók túl előkelőek voltak ahhoz, hogy közönséges számokkal lássák el őket. A kocsi utasai időnként fenyőfákat és elszórt ezüstös nyírfákat láttak a rododendronnal, páfránnyal borított dombos vidéken.

Világosság égett az ablakok mögött, mikor a limuzin megállt a kapu előtt; és egy lógó, rozmárbajszú, kissé sántító ember baktatott a küszöbre.

– Itt vagyunk, Orace – mondta Patricia, mikor kiszállt.

– Mázlija van – felelt Orace minden megrendülés nélkül.

Átvette a bőröndöket, és semmi meglepetést nem mutatott, mikor Anglia három legcsinosabb leánya követte Patriciát a kocsiból. Ha három kenguru bújt volna elő, még akkor sem pislantott volna. A Simon Templar szolgálatában eltöltött évek minden ilyen tulajdonságától megfosztották, ha volt is valaha benne.

– Vacsora fél perc múlva – mondta, mikor az előszobába értek, és aztán elsántított a saját birodalma felé.

– Úgy is lesz – mosolygott Patricia. – De most az egyszer Orace és a vacsora várni fog egy kicsit.

Bevezette a lányokat a nappaliba, és csöndes nyugalommal nézett Irene Cromwellről Sheila Irelandra. Uniatz, aki segített a csomagokat behozni, megnyalta az ajkát, és vágyakozva nézett az italszekrény irányába, ahol tudta, hogy minden időben nagy számú és sokfajta folyékony halmazállapotú anyagot lehet találni. De elkapta Patricia rendreutasító tekintetét is, és tudta, hogy a felfrissülés ideje még nem jött el. Rendőrhivatalnokot való megszemélyesítése már nem volt többé fontos, de Patricia Holm úgy érezte, hogy Uniatz beszédének megrázkódtatását lényegesen enyhítené, ha előbb bizonyos dolgokat elmondana vendégeinek.

– Remélem, megbocsátanak, hogy becsaptam önöket – mondta szokott egyenes modorában. – Miss Avery tudja, hogy valójában nincs semmiféle kapcsolatom a Scotland Yarddal. Patricia Holm vagyok, és ez a ház Simon Templaré.

– Az – Angyalé? – kérdezte Irene egy kis hitetlenkedő és izgatott remegéssel.

– Az Angyal a Z-ember után jár, és mielőtt elindult volna, meg kellett bizonyosodnia arról, hogy egyiküket sem dönti veszélybe – folytatta Patricia. – Megkockáztattam a hazugságot Londonban, mert kevés idő volt ahhoz, hogy magyarázatokba bocsátkozzam. De mielőtt tovább mennénk, ki kell jelentenem, hogy mindenki szabad és mehet, ahova akar. Akár ebben a percben, ha úgy tetszik. Nem raboltunk el senkit. A kocsi kész arra, hogy visszamenjen Londonba. De ha okosak, itt maradnak. Megmondom, miért.

Az eleinte megijedt Irene és Sheila lassan megértettek mindent, ahogy tovább beszélt, és Beatrice Avery is szívből hozzájárult a meggyőződésükhöz. És míg beszéltek, a hely biztonságos és békés légköre, amivel az Angyal ellátta a házat, hozzáadta a maga báját a többi érvhez. A lányok egymásra néztek, és aztán a kinti kevésbé kényelmes sötétségbe…

– Hát ezt elég őszintén elmondta, Miss Holm – mondta Irene Cromwell a végén. – Én maradok, ha ez segít. De a film…

– Reggel telefonálhat, hogy megbetegedett.

– De miért vagyunk itt nagyobb biztonságban, mint Londonban? – kérdezte Sheila.

Patricia mosolygott.

– Ha Orace és Hoppy Uniatz vigyáz ránk, akkor egy tucat Z-emberre is grimaszokat vághatunk – felelte bizakodón. – Azonkívül senki sem tudja, hogy itt vagyunk. És ez a ház sem olyan ártatlan, mint amilyennek látszik. Mindenféle meglepetést tartogat azoknak, akik be akarnak rontani a kapun. Most pedig igyunk valamit.

Uniatz mélyet lélegzett.

– Hé, hát nem remek ötlet? – kérdezte az összegyűlt társaságtól, annak az alkimistának örömével, aki rájött az életelixír titkára. – Így már minden okay.

Orace a második fogást szolgálta fel, mikor egyszercsak félrehajtotta a fejét és fülelt. Patricia is meghallotta a Hirondel jól ismert zúgását.

– Ő az – jegyezte meg Orace fenyegetően. – Ideje is már. Még kaphat egy kis hideg levest.

VIII.

Teal főfelügyelő nem volt a hivatalában, amikor Raddon telefonja beérkezett. Ezért egy másik detektív ment ki a Parkside Courtba; kizárólag a biztonság kedvéért, hogy néhány diszkrét kérdést tegyen fel. Csak annyit tudott meg, hogy Beatrice Avery Skóciába távozott a húgával együtt. Tehát úgy látszott, hogy a telefonhívás is azok közé az értelmetlen tréfák közé tartozik, amelyek szintén a Bűnügyi Nyomozó Osztály terhéhez járulnak hozzá.

Mikor Mr. Teal hallott erről, már nem volt olyan biztos benne.

Fel kell jegyeznünk, hogy egy percnyi késedelem nélkül elindult a Parkside Courtba, hogy a saját szakállára tegyen fel néhány, de már nem olyan diszkrét kérdést. Keresztkérdéseket adott fel a portásnak, a házfelügyelőnek és a liftes fiúnak; úgy kifaggatta őket, hogy szegények azt hitték, rögtön elviszi őket a rabszállító kocsi. Mr. Teal különlegesen gyanakodott, mert mikor délután meglátogatta Beatrice Averyt, megtudta tőle, hogy a lány semmi szín alatt nem hagyja el Londont. És most, látszólag, Skóciába ment.

– Miért Skóciába? – kérdezte Mr. Teal, és gyermeki kék szemét a portásra függesztette.

– Nem mondta, hogy Skóciába megy – felelte az ember. – De hallottam, hogy a testvére szerint jó idejük lesz és…

– Honnan tudja, hogy a testvére volt?

– Az a magándetektív mondta nekem – felelte a kapus. – Mihelyt elmentek, ő is hazament. Miss Avery szobalánya is elment. A lakás üres.

A kapus és a liftes boy leírásából Mr. Tealnek nem esett nehezére felismerni Patricia Holmot… Legrosszabb gyanúja is megerősítést nyert, mikor a kapus még azt a mellékes adatot is megadta, hogy a kint várakozó limuzint olyan ember vezette, akinek arcán egyszer végigszánthatott egy gőzeke, és aztán valami kezdő kozmetikus kezébe nyomták.

– Az a Holm lány és Uniatz! – dühöngött Mr. Teal, és vadul ráharapott ízetlen rágógumijára. – Világos, akár a napfény! Olyan nyíltan idejönnek, mint két iskolás gyerek, és elviszik a lányt valamilyen tündérmesével. Fogadok, hogy maga az Angyal volt, aki felhívta a Yardot – csak a vicc kedvéért!

Ezeket a megjegyzéseket önmagához intézte, míg föl-alá járt a hall vastag szőnyegén. A meggyőződés egyre nagyobbra nőtt benne, és lassanként elérte a Arc de Triomphe nagyságát: hogy az Angyal ezen a délutánon minden fajtájú bolonddá tette.

Simon Templar a Z-ember. Mr. Teal szürkeállománya úgy folyt, mint az olvadt láva. Az Angyal észrevette Barrow őrmestert a Dorchesterben, és rájött, hogy ő is biztosan megfigyelte. Tanácsosnak tartotta tehát visszaküldeni a csomagot Beatrice Averynek, hogy tisztára mossa magát. Rávehette a lányt könnyen, hogy hazudjon neki a telefonon. Aztán, hogy csöndben tartsa, elrabolta… Rávallott az Angyal ördögi humorára, hogy még fel is hívja telefonon… Igaz, hogy nem volt semmi tényleges bizonyítéka… De ha el tudná csípni Beatrice Averyt az Angyal karmaiban, akkor elég adata lenne ahhoz, hogy végleg leszámoljon vele, mondta magának a detektív, az elképzelt fanfárok és trombiták diadalittas harsogása között. Utolsó esetben történt, hogy az Angyal fügét mutatott a Törvény őfelségének.

Sisteregve és ropogva, mint egy elsülni készülő tűzijáték, Mr. Teal rájött, hogy csak az idejét vesztegeti a Parkside Courtban. Bedobta magát a rendőrségi kocsiba, amelyik idehozta, és a Cornwall Houseba hajtatott. Sejtette, hogy ez csak további időpocsékolás lesz, de oda kellett menni. Igaza volt. Nemcsak arról világosította föl Sam Outrell, hogy az Angyal elment, hanem átadta az üres lakás kulcsát is, hogy meggyőződhessék róla. Füstölögve és egy elerőtlenedett rágógumi golyót a járdára köpve, hogy a gyanútlan járókelő elvágódjék rajta, a detektív visszamászott kocsijába és megmondta a vezetőnek, hogy ezúttal az Abbot’s Yardra mennek, Chelsea-be. Jól tudta, hogy az Angyalnak ebben az elművésziesedett ál-külvárosban is van egy bérelt műterme.

– Ezt is meg kell próbálnunk – mondta Teal mogorván. – Tíz az egyhez, hogy elvitte Londonból a lányt, de csak az Angyal átkozott idegeit igazolná, hogy képes volna az orrunk alatt tartani.

Félelme ismét beigazolódott. Az Abbot’s Yard 26-os ház is olyan üres volt, mint egy kirúgott konzervdoboz, és a többi szomszéd is azt a felvilágosítást adta, hogy az Angyalt hetek óta nem látták.

Mr. Teal annyira kimerült, hogy a friss szelet rágógumit majdnem a papírcsomagolással együtt vette he a szájába, de szellemi téren az agya most már nem forrott úgy, és így inkább munkaképes volt. Egy dolgot biztosan tudott: az Angyal nem vitte Beatrice Averyt Skóciába. Simon Templar módszereinek évek óta folytatott gyakorlatából Mr. Teal könnyen megsejthette, hogy Patricia Holm utalása a skót utakra igen gyanús adat…

– Nem kellemes dolog őt keresni, igaz, uram? – kérdezte a rendőrségi kocsi vezetője csüggedten.

– Nem, inkább üljünk a járda szélére és játszunk páros-páratlant, jó? – vágott vissza Mr. Teal parázsló szarkazmussal.

– De uram, az Angyalnak annyi búvóhelye van – mondta a másik. – Senki se tudja…

– Már rég rájöttem, hogy az Angyalról szóló legendák legnagyobb része mese – felelte Mr. Teal igazán okosan. – Tíz eset közül kilencben a szemünk előtt marad, és egyenesen kihívja a dühünket. Egy nap túl messze fog elmenni. Talán ez az a nap – tette hozzá reménykedve. – Menjünk.

– Hova, uram?

– Tudjuk, hogy van egy háza Weybridgeben, tehát mindjárt leszaladhatunk oda is – válaszolta Mr. Teal, ismét bemászva az autóba – minden helyet végignézünk, míg rá nem akadunk.

Minél többet gondolt az Angyallal való beszélgetésére, és tekintette át a közben történteket, annál dühösebb lett. Külső megjelenését leszámítva Teal főfelügyelő pontosan hasonlított egy tűzokádó sárkányra, amint hátradőlt a sarokban, és azt kérdezgette a vezetőtől, hogy miért hagyta el a gépet, és miféle hülye ötlet behúzott fékekkel menni.

Mégis, kellemetlen megjegyzései ellenére, az utat meglepő jó idő alatt tették meg. Reménysugár jelent meg Mr. Teal felhevült kék szemében, amikor kivilágított ablakokat pillantott meg Simon Templar házában (St. George’s Hill). Mennydörgő kopogtatására és állhatatos csöngetésére Orace nyitotta ki az ajtót, és látszott rajta, hogy leplezetlen undorral szemléli a vendéget.

– Oh, maga az? – kérdezte Orace sorvasztó utálattal.

– Itt van Templar? – dörögte Mr. Teal.

– Kicsoda? Ha Mister Templart gondolja…

– Mr. Templart gondolom! – fulladozott a detektív. – Itt van Mr. Templar?

– Ki akarja tudni?

– Én akarom tudni! – kiabált Mr. Teal, és a dühe úgy tódult ki belőle, mint mérges gáz. – Álljon félre az útból, jó ember. Bemegyek…

– Fenét jön be. – mondta Orace szilárdan. – Csak a hátsó ajtón, jó ember.

A fejlemények ilyen állása közepette Simon Templar zakóban és csodálatos selyemingben előtűnt. A szoba ajtaja félig nyitva volt, és az Angyal úgy gondolta, hogy a vita nemsokára el fog fajulni, ami nem való vendégeinek füle számára.

– Jól van, Orace – mondta vidáman. – Sétáljon be, Claud Eustace. Mi hozza magát a vadonba ma este? Nem mintha nem vártam volna magát…

– Szóval várt rám, mi? – tört ki Mr. Teal, némi igyekezettel kierőszakolva a szavakat megfeszült hangszalagjain. – Remélem, örül, hogy így is történt. Talán egy kicsit túl ügyes volt, mióta délután beszélgettünk. Most már átkozottul jól tudom, hogy maga a Z-ember!

– Ebben az esetben, drága szívem, két Z-embernek kell lennie – felelt az Angyal engedékenyen. – Nem érdekes hogy szaporodnak a kicsikék? Örülök, hogy eljött, Claud. Valamit, úgyis szeretnék mondani magának. Talán érdekli, hogy ma este remekül elbeszélgettem az igazi Z-vel…

– Ha még több ilyen marhaságot akarok hallani, szólok – mondta Teal zordan. – Most dolgom van. Okom van hinni, hogy elrabolta Beatrice Averyt ma este a Parkside Court-i lakásából, és nem hagyom el addig ezt a házat, míg át nem kutattam – és mindjárt meg is jegyezhetem, hogy nincs rá felhatalmazásom.

– De miért a kutatás, drága öreg tapló – ellenkezett Simon élénken. – Az emberrablás csúnya szó, és nem szeretem. De engedékeny leszek, a maga vérnyomása érdekében. Amilyen iramban pumpálódnak keresztül a vörös vérsejtecskék a maga megkövesedett végtagján, amin a kalapját hordja, még fájhat is. Tagadtam, hogy talán Miss Avery e tető alatt tartózkodik? Kevesebb mint egy órája érkezett Patriciával, és éppen a feketekávét isszuk.

Mr. Teal nyelt, és a rágógumi szájának hátsó részébe csúszott, bújócskát játszott a mandulákkal, és végül lesiklott a nyelőcsövön, mielőtt megakadályozhatta volna.

– Mi?! – a hangja úgy hatott, mint egy tűvel megszúrt léggömb. – Beismeri, hogy itt van? Beismeri, hogy maga a Z-ember? Akkor, Istenemre…

– Szegény kis marhám – mondta az Angyal együttérzően – semmi ilyesmit nem ismertem be. Csak azt mondtam, hogy Miss Avery itt vacsorázik. Ha én emiatt a Z-ember vagyok, akkor maga a tibeti Nagy Láma. Miss Avery Pat barátnője, és van még két csinos lány is itt. Gyűjtjük őket. Ha megígéri, hogy szépen fog viselkedni, beengedem, hogy megnézze őket.

Visszafordult a nappaliba, és Mr. Teal olyan érzéssel követte, mintha porszívóval kiszívták volna a gyomrát az öve mögül. Valahogy ismét megtörtént – rettentő bizonyossága szinte fizikailag beteggé tette Mr. Tealt. Vad vágyat érzett, hogy kiszabaduljon a kocsijához, és elhajtson a világ végére, ahol el lehet felejteni a Scotland Yardot; de előre kellett mennie, mint az elítélt embernek a vérpad felé.

Megállt az ajtóban, kezeit szilárdan övébe akasztotta, és körbebámult a négy szemet-szájat gyönyörködtető szirénre, akik karosszékben üldögéltek a tűz körül. Patricia Holmot és Beatrice Averyt ismerte; de a szemhéja majdnem eltűnt a fejében, mikor meghallotta Irene Cromwell és Sheila Ireland nevét. És az volt a legkellemetlenebb, hogy mind boldognak látszottak. Nem ugrottak fel és üdvözölték örömsikoltásokkal, mint a megmentőjüket. Inkább olyan orvosi érdeklődéssel néztek rá, mint aki műtét közben egy újfajta tumorra bukkant.

Mr. Teal visszamorgott a bemutatkozásokra, és megkínzottan bámult Beatrice Averyre.

– Egy dolgot szeretnék kérdezni, Miss Avery – mondta ocsmány előérzettel, előre sejtvén, hogy mi lesz a felelet. – Teljesen szabad elhatározásából jött ide?

– Azt hiszem, ez nagyon barátságtalan kérdés, Mr. Teal – válaszolta a lány édesen. – Nem szép, azért, mert feltételezi, hogy gyengeelméjű vagyok, és barátságtalan Mr. Templar irányában is…

– Barátságtalan akarok lenni Mr. Templarhoz! – állította Teal gyilkosan. – Ha valami fenyegetéssel tartják itt Miss Avery, szavamat adom, hogy…

– Nincs itt semmiféle fenyegetés – válaszolta a lány. – Ez nevetséges! Mit gondol, kicsoda Mr. Templar… modern Kékszakáll?

Mr. Teal nem merte megmondani, mit gondol Mr. Templarról. De tudta, hogy Beatrice Avery nem lesz a segítségére. Semmi sem mutatta a lányon, hogy fél vagy aggódik valami miatt. Bármilyen jó színésznő, a detektív tudta, hogy sosem játszana így kényszer alatt. Hogy milyen más természetfölötti módszereket alkalmazott az Angyal a lány elhallgattatására, Teal nem tudta elgondolni, de tudta, hogy reménytelen lenne küzdeni ellenük.

Összeszedte magát.

– Nem hinném, hogy további kérdéseket kellene feltennem, Miss Avery – mondta durván.

Úgy ment ki a szobából, mint a megvert kutya. Az Angyal követte, becsukta az ajtót, és cigarettára gyújtott.

– Fel a fejjel, Claud – mondta kedvesen. – Már túlélt nem egy ilyen beszélgetést, és túl fog élni még néhányat. Nézzen egyenesen a szemembe és mondja, hogy sajnálja hogy nem én vagyok a Z-ember; és szétkenem magát itt a hallban, mint a lekvárt.

A detektív egy ideig csöndben bámult rá.

– Fene egye meg, Angyal, igaza van – morogta megbékélve. – Tudja, hogy mennyire szeretném elkapni magát, de azért örülnék, ha nem maga lenne a Z-ember.

– Akkor miért nem örül?

– Kezdek más dolgokon gondolkozni – mondta Teal, és úgy nézett az Angyalra, hogy az messze volt minden álmosságtól. – Miss Avery – Miss Cromwell – Miss Ireland. Csupa sztár, egytől-egyig. Hadd mondjak valamit. Ezek a lányok a Z-ember kiszemelt áldozatai; és ha maga nem a Z-ember, akkor azért hozta ide őket, hogy biztonságban legyenek, míg maga őt üldözi.

– Maga rengeteg halat és spenótot ehetett, hogy ilyen okos – felelte az Angyal tisztelettel –, a gondolatai egyre magasabban szárnyalnak… kivéve egy kis részletet. Máris szétnéztem a Z-ember után, találkoztam is vele, és egészen kellemes öt perces eszmecserém volt vele.

Mr. Teal épp egy teljesen friss szelet rágógumit göngyölgetett a nyelvével golyóvá, és kételkedve megrázta a fejét.

– Csak azért, mert az előbb hittem magának, hát…

– Hát hazudnék én magának, Claud? – kérdezte az Angyal. – Mondtam én valaha mást, mint az igazat? Figyeljen ide. Nem tudok ugyan sokat a Z-emberről, de ennyit mondhatok: ma estig úgy ismerték, mint Mr. Otto Zeidelmannt. Hatalmas, kövér, feketeszakállas pasi. Vastag szarukeretes pápaszeme van, és rettentő német kiejtése. A Victoria kerületben a Bryerby házban volt irodája, de nem hinném, hogy ott találná mától kezdve, mert most már gondosan kerülni fogja azt a helyet. És az sem biztos, hogy a nappali alakja hasonlít ahhoz a leíráshoz, amit róla adtam. De az említett helyen láttam utoljára.

Mr. Teal kinyitotta száját, de nem jött szó ajkára.

– És itt van egy revolver – mondta Simon, s egy selyem zsebkendőbe csavart valamit vett elő a zsebéből. – Az enyém, de egy Raddon nevű embernek az ujjlenyomatai vannak rajta. Nézzen utána a Yardon, jó? Azt hiszem, ez olyasmi, amit maguk szakemberek Nyomnak neveznek. Reggel benézek a hivatalába a válaszért. Vette az adást?

– Igen – felelt Mr. Teal. Átvette a fegyvert, és gondosan eltette. – De átkozott legyek, ha a többit értem. Ez megint valami új trükkje, vagy végre egyszer becsületesen beszélt? Már hónapok óta igyekeztünk elcsípni a Z-embert, de…

– És én ma délután hallottam róla először – mormolta mosolyogva az Angyal. – Lehet, hogy szerencse dolga, de az is hozzájárul, hogy nem vagyok detektív. Nagy segítség a szabad és kötetlen kéz. Még maga is megoldhatna így néha egy-két rejtélyt – de azért ebben sem vagyok biztos.

– Na és maga miért van benne a játszmában? – kérdezte Mr. Teal érthető érdeklődéssel. – Csak nem gondolja, hogy elhiszem: tisztán a móka kedvéért…

– Talán rá tudom beszélni a Z-embert, hogy hozzájáruljon a nyugdíjamhoz – ismerte be Simon elgondolkozva, mintha csak most jutna eszébe az ötlet. – De azért remek móka is. És ha megkapja majd az ipsét, élve vagy holtan, maga is elégedett lesz. Nem gondolja, hogy túl sokat kérdez?

Mr. Teal tudta, de nem segíthetett rajta. Sohasem tudott nyugodni, ha azt hallotta, hogy az Angyal munkában van. Beletörődve bámult az előtte mosolygó férfira, és arra gondolt, hogy nem csapják-e be megint.

– Most már vissza kell mennem a városba – mondta. – Bocsánatot kérek a félreértésért. De ki az ördög telefonált a Yardra?

– Raddon testvér, akinek az ujjlenyomatait azon a pisztolyon őriztem – felelte Simon. – Biztosan azt gondolta, hogy remek ötlet. Na, most menjen haza és mulasson az új játékaival.

Mr. Teal begombolta kabátját.

– Megyek – válaszolta, és érezte, hogy hiábavaló csatát vív a lelkén rágódó friss gyanúval. – De értse meg ezt: ha azt hiszi, hogy újabb…

– Tudom – mondta az Angyal. – Nem lóghatok meg. Milyen üresek lennének a napjaim a jó öreg litánia nélkül! Talán még álmomban is fel tudnám mondani. Jöjjön el legközelebb is Claud, és addig beszerzünk néhány újabb ősz hajszálat magának. – Kinyitotta a kaput, és szeretetteljesen letessékelte a detektívet a lépcsőn. – Vigyázzon Mr. Tealra, George – mondta a rendőrségi autó vezetőjének, aki még mindig a kormány mögött ült. – Nem valami jól érzi most magát.

A detektív fejébe húzta a keménykalapot, és visszament a házba.

IX.

A nappaliban az Angyal könnyed, csevegő magatartása úgy esett le róla, mint egy kabát. A kandallópárkánynak dőlt, szájában cigaretta, kezében pohár, és kérdéseket tett fel. Rengeteg sokat kérdezett.

Nem voltak könnyű kérdések, s a válaszok is többnyire homályosak és nem kielégítőek. A Z-ember témája nem segítette előre a társalgást, de szerencsére Simon Templar képes volt a legtöbb embert beszédre bírni, és amit így megtudott, még az is fontos volt. Két vagy három hónappal korábban az Atlantic Studio énekes és táncos sztárja, Mercia Landon az új zenés filmjének végső jelenetein dolgozott, amikor hirtelen összeomlott. A gyártás munkája megszakadt, és végülis az egész filmet félre kellett tenni. Azt suttogták, hogy Merciát zsarolják, de senki sem tudott semmi biztosat. És aztán egy reggel holtan találták a szobájában, a szokásos altató-túladagolással.

– Véletlen haláleset – döntött a hatóság, minthogy nem volt rá bizonyíték, hogy akarattal vett be többet a megengedettnél; de azok, „akik tudták” – a film belső világában élő emberek – sejtették, hogy Mercia Landon megölte önmagát. Mégpedig komoly okból. Bár csak huszonkét éves volt, és tökéletesen egészséges, tudta, hogy a filmkarrierje örökre bevégződött. Mert amikor szobalánya rátalált, mély, élesen hasított, Z betű alakjához hasonló vágás vonult végig az arcán. A felső vonal végigszaladt a szemöldökén, a rézsútos áthasította orrát és az alsó vízszintes, szinte fültől-fülig vágta ketté a száját. Semmiféle plasztikai műtét, semmiféle kozmetikai varázslat nem tudta volna visszaadni arca gyönyörű formáját, vagy tette volna lehetővé, hogy ismét felvillanthassa azt a gyors, napsugaras mosolyt, amit millió mozivászon tükrözött vissza.

– Senki sem tudja, kivel találkozott Mercia akkor éjjel – mondta Sheila Ireland, és karcsú, fehér ujjai idegesen csavargatták üres cigarettaszipkáját. – Lehet, hogy elrabolták – ahogy Beatricét akarták. Senki sem zsarolhatta Merciát. Sosem volt haragosa, mindenki szerette. Egyszerűen nevetett azon, hogy elrabolhatják – itt Angliában. Amikor kezdtek pénzt követelni, szintén kinevette őket. Még csak a rendőrségre sem akart menni. Csak annyit tudunk az egészről, hogy egyszer megjegyezte a szobalány előtt: Ez a telefonálgató Z-ember valami megszökött bolond lehet. És aztán… A lány megremegett. – Azóta mindannyian rettegünk tőle.

– Régi szakma új fogással – felelt az Angyal. – A közönséges zsaroló tud valamit az áldozatáról. A Z-ember semmit – csak fenyeget, hogy elcsúfítja őket, és tönkreteszi a karrierjüket, ha nem fizetnek. Emlékszem, hogy nemrég egy másik színésznő is idegösszeomlást kapott, akárcsak Mercia Landon. Az ő filmjét is el kellett dobni. Olaszországba ment felgyógyulni. Azt hiszem, ő volt a kettes számú áldozat. Megfenyegették, elvesztette a fejét, és fizetett. Megmentette az arcát, de nem a bankszámláját. Nem tudott többet fizetni. Így tehát Beatrice a hármas szám.

A lány megrázkódott.

– Tudom – mondta. – Az utolsó három hét alatt három telefonhívást kaptam – mindig egy mély, idegen hang kért tízezer fontot. Azt mondta, hogy ebédeljek a Dorchesterben, és ha azt látom, hogy a kések és villák a Z-betű alakját mutatják, akkor ebéd után a pénzes csomagot hagyjam az asztalkendő alatt. És azt is mondta, hogy ha a rendőrséghez fordulok, vagy bármi mást teszek, tudni fog róla, és ugyanazt fogja tenni velem, mint Merciával, anélkül, hogy újabb lehetőséget adna… Ma volt az utolsó eset, és mikor megláttam a kést meg a két villát a Z-alakban, azt hiszem, nagyon megijedtem. Mikor maga az asztalomhoz jött, Mr. Templar, úgy véltem, magának kell átadni a pénzt. Alig tudtam, mit csinálok…

– Látod, Pat, milyen ravasz az emberünk? – kérdezte az Angyal. – Millió az egyhez, hogy az áldozat nem megy a rendőrségre, de még erre a milliomodik esélyre is felkészül. Kész arra, hogy felkapja a pénzt, mikor a lány elhagyta az asztalt. Úriembernek maszkírozva egész idő alatt ott ül, és ellejtve az üres asztal mellett, felveszi a pénzt. És alibije is van, ha a rendőrség figyeli és elcsípnék. Észrevette, hogy a fiatal hölgy elfelejtett valamit, és át akarta adni a tulajdonosnak. Ez nem bizonyíték arra, hogy ő az emberük. Sőt, ebből következik az is, hogy olyan nagynevű és tiszteletreméltó múltú embernek kell lennie, mint egy szállongó hópehely, aki oly magasan áll a gyanú fölött, mint a sztratoszféra… De ki lehetett az? Rengeteg sok ember volt a Dorchesterben, és én nem emlékezhetek mindenkire – hacsak nem a jó öreg Barrow őrmester volt.

– Ha a Z-ember ma ott volt, akkor látnia kellett a te lovagias szolgálataidat is – válaszolta Patricia elgondolkozva. – És látnia kellett azt is, hogy zsebre vágtad Beatrice pénzét.

– De nem tudhatta, hogy ki vagyok, és azt hiszem, rögtön elszelelt, mihelyt észrevette, hogy valami baj van – mondta az Angyal, elnyomva cigarettáját egy hamutartóban, és frissre gyújtva. – Mi van azzal a filmmel, amelyiken most dolgozik, Beatrice? Fogadok, hogy már majdnem befejezte, és ha valami történne magával, akkor az egészet ki lehetne dobni.

A lány bólintott.

– Igen… és engem is kidobnának. A szerződés nem jogosít fel egyetlen pennyre sem, ha nem fejezem be a filmet. Ezért…

Tehetetlenül vállat vont.

Simon aznap este sokat gondolkozott. A Z-ember hadjárati terve tökéletesen megtámadhatatlan. A filmsztárok óriási összegeket kérhetnek a szépségükért, akárcsak a játékukért – sőt néha még többet is az előbbiért. Az Angyalnak mind a három vendége az évi húszezer fontot élvező csillagok csoportjába tartozott. Fiatalok voltak, még sok éves sztárság reményével. Világos, hogy legtöbbje számára megérte: inkább átadni a Z-embernek éves jövedelmük felét, mint elszenvedni azt a szörnyű elcsúfítást, amit Mercia Landont érte. Így nem csak félévi keresetüket veszítenék el, hanem az összes rákövetkező évek minden jövedelmét is.

A filmvilág még mindig nem tudta, hogy mi történik. Beatrice Avery még attól is félt, hogy megmondja az igazgatónak, mivel fenyegették, mert rettegett, hogy a Z-ember azonnal végrehajtja végzetes ígéretét. Irene Cromwell és Sheila Ireland is kapott egy-egy hasonló üzenetet a Z-embertől, és ez ugyanígy hallgatásra kényszerítette őket. Csak Patricia megjegyzése, hogy az Angyal megtalálta Raddonnál a fényképeiket, oldotta meg a nyelvüket, miután a St. George’s Hill-i házba értek.

Simon most már megértette, miért nem hallott a Z-emberről azelőtt. Még a filmvilágban is csak suttogva ejtették ki a nevét, és akkor is kételkedve. Csak a három lány tudott valamit, nem számítva Marcia Landont, aki halott volt, és a színésznőt, aki Olaszországba menekült.

Életében először nyugtalan éjszakát töltött, és türelmetlenül várta a következő nap további fejleményeit. Teal főfelügyelő hivatalába a számára hihetetlenül korai tizenegy órakor sétált be.

– Azt hittem, maga sose kel fel, mielőtt az utcákat ki nem szellőztették – mondta a detektív.

– Felvettem valami gyapjú alsóruhát és mégis megkockáztattam – válaszolt az Angyal. – Mi újat tud?

Mr. Teal maga elé húzta jegyzettömbjét.

– Utánanéztünk annak a címnek. Azt hiszem, igaza van, Angyal. Otto Zeidelmann nevű ember nem létezik. Csak a neve. Talán három vagy négy hónapja bérli azt az irodát.

– Mióta Mercia Landon meghalt – felelte Simon bólintva. – Más nincs?

– Sose járt be nappal – válaszolt a detektív. – Mindig csak sötétedés után. Alig van valaki, aki emlékszik rá. A postás szerint egyetlen levelet sem adott le, és ujjlenyomatokat sem találtunk sehol.

– Nem is fog. Az ilyen gazfickó inkább meztelenül mászkál, mint a kesztyűi nélkül. De ujjlenyomatokról beszélve, mi van a revolverrel?

Mr. Teal kinyitott egy fiókot, elővett egy revolvert, és áttolta az asztalon. Szép ritmikusan rágott, és közben átnyújtott az Angyalnak egy lapot, amelyiken Nathan Everill arca és profilfényképe díszelgett.

– Ismeri?

– Régi haverom, Andy Gump – másként Mr. Raddon – felelt az Angyal azonnal. – Szóval rendőrségi múltja is van. Mindjárt gondoltam. Mit tud még róla?

– Nem sokat. – Teal a blokkra nézett, pedig biztosan kívülről tudta az egészet – Csak egyszer került a kezünk közé 1933-ban. 1928 és 1933 között Hubert Sentinelnek, a filmmágnásnak személyi titkára volt. Míg egy napon alá nem kezdte írogatni Mr. Sentinel nevét Mr. Sentinel csekkjeire, aki egy nap észrevette, hogy baj van a bankszámlájával, és amikor meg akarta kérdezni e felől a titkárját, az már rég útban volt Dover felé. Három évre ítéltük el.

– Mit csinált, mióta kikerült?

– Egészen rendes ember lett, már amennyire mi tudtuk – válaszolta Teal. – Írogatott, azt hiszem. Az utolsó öt vagy hat hónap alatt nyomát vesztettük…

– Új foglalkozása van, a Z-ember cinkostársa – mondta az Angyal. – És Istenemre, erre való ember! Alaposan ismeri a filmüzletet, és minden ilyen szakmába tartozó embert gyűlölhet, a rendezőtől kezdve egész a segédszemélyzetig. Úgy van… Beszélt már Sentinellel?

– Ma délután fogok – ő biztosan többet tud Everillről, mint mi. De magát nem érdeklik a kis halacskák, ugye?

– Ha már szép heringnagyságú, akkor igen – felelte az Angyal, és elegánsan felállt. – Mert tudja Claud, a közeli vizeken már esetleg cápa is úszkálhat… A maga ötlete jó. Azt hiszem, én is beszélni fogok Sentinel pajtással.

A detektív álla leesett.

– Hé, várjon egy percre! – kiáltotta. – Nem lehet…

– Nem? – kérdezte az Angyal az ajtóból. – Miféle törvény tiltja, hogy egy filmgyárossal beszéljek? Talán az én arcomra várt már régóta a világ.

Mielőtt Teal felelni tudott volna, eltűnt.

Mr. Hubert Sentinel, a Sentinel Films nagyfőnöke, születésénél fogva nem volt arisztokrata, vagy éppen meggyőződött konzervatív, de még ő is kissé meglepődött volna, ha azt hallja, hogy róla „Sentinel pajtás“-ként beszélnek. Mert hiszen a jövő nagy emberének számított, és a személyes Jelenlétébe jutni majdnem olyan nehéz volt, mint a királyi palotába összeszorított ököllel és fegyverrel belépni.

De az Angyal a látszólag lehetetlent első kísérletre elérte. Egyszerűen azzal a kéréssel küldött be egy borítékba zárt névjegyet, hogy azonnal adják át Mr. Sentinelnek. Mindössze két percig várt.

Mr. Sentinel éppen tanácskozott. Egy pillantást vetett a kártyára, és a következő pillanatban egy mozibálványt, egy befolyásos szerzőt, két szövegírót, egy híres igazgatót és egy sereg „igenlő-embert” söpört ki a forgószél az irodájából. Amikor Simon Templart bebocsátották, Mr. Hubert Sentinel egyedül volt, és az Angyal névjegyének hátára nézett. Az Angyal ezt írta rá: A Z-ember ügyében.

– Foglaljon helyet, Mr. Templar – mondta előretolva a szivarosdobozát, és csillogó érdeklődő szemmel figyelte az Angyalt. – Természetesen már hallottam önről.

– Ki nem? – mormolta az Angyal szerényen.

Elfogadott egy szivart, gondosan levágta a végét, meggyújtotta, és szelíd, kék füstgomolyagot fújt a levegőbe. Ez is csak például szolgált a színházias előkészületre, ami olyan kedves volt az Angyal szívének. Sentinel nyugodtan várt, csak a ceruzája forgott ujjai között. Vékony, kopasz ember volt, madárszerű arcú, és kimeríthetetlen életerőtől duzzadó ideges vitalitású.

– Ha ezt más küldte volna, azt hihetném, hogy buta tréfa – mondta. – Mert abból elég van. De ön… Mit gondol, van a dologban valami igaz?

– De mennyire – felelte az Angyal könnyedén. – Az egész igaz. A Z-ember olyan létező ember, mint ön vagy én.

A producer rábámult.

– De mért jött ezzel hozzám?

– Abból a fontos okból, mert ön egyszer alkalmazott egy Nathan Everill nevű fickót – válaszolta az Angyal egyenesen. – Remélem, tud valami érdekeset mondani róla?

– Jó Isten! – kiáltott a másik hitetlenkedve – csak nem akarja azt mondani, hogy Everill a Z-ember? Vacak kis emberke. – Állatlan, gyengeelméjű; bolond…

– De öt évig mint titkárt alkalmazta.

– Ez igaz – vallotta be Sentinel habozva. – Elég ügyes volt – sőt, átkozottul ügyes. De mindig volt valami gyengeség benne, és a végén kiderült… Ráhamisította a nevemet néhány csekkre – erről talán ön is tud… De hogy Everill! Lehetetlennek látszik…

Az Angyal megrázta a fejét.

– Nem mondtam, hogy tényleg ő a Z-ember. De tudom, hogy nagyon közel áll hozzá. Tehát, ha segíthet Everill dolgában, akkor a Z-emberhez is közelebb kerülhetünk. Ő pedig nagyon is érdekel engem.

– Ha ártalmatlanná teszi, Mr. Templar, akkor nemcsak az én hálámat, hanem az egész filmvilágét ki fogja érdemelni – mondta Hubert Sentinel, fölkelve székéből. Fel-alá járt a szobában, és leplezetlen izgalommal beszélt. – Ha valóban élő személy, akkor már tudunk ellene küzdeni. Eddig csak egy név volt, s erre akasztottak rá mindent, amit rendes módon nem tudtak megmagyarázni. De mikor azt látjuk, hogy a sztárjaink titokzatos módon idegösszeomlást kapnak a filmjeik utolsó jeleneteiben – hisztérikusan félnek valamitől, amiről beszélni sem akarnak – hát akkor már el kell gondolkozni a dolgon…

– Szóval önnek is voltak gondjai?

– Nem tudom, véletlen-e vagy sem – válaszolta Sentinel óvatosan. – Csak annyit mondhatok, hogy a. „Hiúság Vására” című filmet félbe kellett hagyni, mert Mary Donne, a sztár, gyengélkedik. Nem mondott nekem egy szót sem, és én sem kérdeztem tőle semmit. De ez nem akadályoz meg abban, hogy egy sereg dolgot ne gondoljak. Ami a többit illeti. Mr. Templar, azt hiszem, Everillről sokkal többet mondhatok. – Ismét leült, és elgondolkozva dörzsölte az állát. – Tudniillik, magamnak is van elképzelésem a Z-ember személyéről. Meg tudná mondani, miért érdekli önt annyira?

– Többféle okból – felelt az Angyal hátradőlve, és néhány tökéletes füstkarikát fújva. – A Z-ember mindenesetre máris nagy összegű zsákmányt gyűjthetett össze, ami mindig izgató dolog. Úgy gondolom, ha megszabadítom önöket tőle, akkor senki sem bánná, ha megjutalmaznám magamat. Azonkívül pedig nem szeretem a foglalkozását. Jó Ötlet volna, ha el lehetne tenni az útból…

– Hacsak ő nem teszi el önt az útból – mondta a filmember komoran. – Ha valójában olyan ember amilyennek látszik…

Az Angyal vállat vont.

– Ez is hozzátartozik a játékhoz.

A másik elismerően mosolygott.

– Remélem, nem fog megtörténni. És Everill dolgában… mi érdekli?

– Minden, amire csak visszaemlékezik. Ami nyomot szolgáltathat. Mi az ízlése – a kedvtelése, a kedvenc helyei, szokásai, miért kezdett csekket hamisítani…

– Hát, azt hiszem hogy egy extravagáns kis ördög – úgy akar élni mint egy gazdag playboy, és így tovább. Azt hiszem, ezért akarta növelni a vagyonát is. Az egyik színésznőbe volt szerelmes, és nem tudott lépést tartani vele. A lánynak nagy jövője volt, és ezt tudta is…

Mintha az Angyal füle egyszerre becsukódott volna. Egy szót sem hallott többet. Minden érzéke megbénult, kivéve a látásét, és ez az egy az összes többit kizárta az agyából. Hubert Sentinel kezére bámult, a ceruzát forgató ideges kézre figyelt – és visszaemlékezett egy másik pár kézre…

Megdöbbentő üzenetük úgy dörgött a fejében, mint hatalmas vízesés zúgása. Gúnyt űzött a hitetlenségéből, és mégis tudta, hogy igaznak kell lennie. Minden összevágott – még ha ennek a tudatától úgy érezte is, hogy az esze kificamodott. Szinte szédülten ült ott, míg az ajtón felhangzó kopogás újra fel nem ébresztette ismét.

Sentinel titkára dugta be a fejét.

– Teal főfelügyelő van itt, Mr. Sentinel.

– Oh, igen. – Sentinel megállt egy mondat közepén. – Mr. Teal kérte, hogy fogadjam. Őt is Everill érdekli?

– Nagyon! – felelte az Angyal. – Én igyekeztem megelőzni. Ha van egy másik kijárat…

Sentinel felállt.

Hogyne… majd a titkárom kikíséri. Szeretném, ha többet beszélhettünk volna, Mr. Templar. A rendőrségnek csodálatos módszerei vannak, de ilyen helyzetben, mint ez… Hirtelen, mintha gyors elhatározásra jutott volna, mondta: – Nézze, tudna ma este velem. vacsorázni?

– Örömmel – válaszolt az Angyal elgondolkozva.

– Nagyszerű. Akkor minden félbeszakítás nélkül részletesen megbeszélhetjük ezt. – Sentinel kinyújtotta a kezét. – Jöjjön vissza ide hatra, jó? Autón megyünk… a Bushey Parkban lakom.

Simon bólintott.

– Itt leszek – mondta.

Még mindig zúgó fejjel ment vissza a Cornwall Houseba, és sokáig sétált fel-alá a nappaliban. Végeláthatatlan cigarettaáradatot szívott el, aminek hamuját a szőnyegen hagyta hátra. Aztán felhívta Patriciát.

– Találkoztam egy Hubert Sentinel nevű pasival, és azt hiszem, tudom, ki a Z-ember. Ma este vele vacsorázom.

Hallotta a lány meglepett lélegzetét.

– De…

– Figyelj ide – szakította félbe. – Neked és Hoppynak dolgotok lesz. Még sok közölnivalóm van.

Talán tíz percig beszélt egyfolytában, és pontos utasításokat adott a lánynak.

Az óra hatott ütött, amikor belépett Sentinel irodájába, és a filmgyáros rögtön feltette kalapját. Nagy Rolls-Royce állt kint, és Sentinel maga vette át a kormányt.

– Mi volt a Scotland Yarddal? – kérdezte Simon, mikor kigördültek a kapun.

Sentinel áttolta a szivart a szájában.

– Meg kellett adnom néhány adatot, de nem szóltam egy szót sem az ön látogatásáról. Észrevettem, hogy figyeli a cigarettavégeket a hamutartóban. Biztosan a maga hamuját kereste.

– Szegény öreg Claud – mondta az Angyal – még mindig Sherlock Holmest olvas.

Keveset beszéltek a gyors, észak felé tartó úton, és az Angyal nem volt hálátlan a csend iránt. Elég dolgon törhette a fejét. Cigarettázva és gondolkozva ült a helyén.

Az este már hideg és koromfekete volt, mire elhagyták a külvárosokat, és a Rolls hosszú orra egy magánútra fordult. Mindkét oldalon széles fák álltak, és száz yard után, mielőtt még háznak nyoma lett volna, Sentinel egy éles kanyarban lassított. Mintha a negyedik dimenzióból materializálódtak volna elő, mindkét oldalon két alak ugrott a kocsi lépcsőjére. Az Angyal a lámpák halvány fényében is látta a felfújt figurát, és a szemüveges, feketeszakállú arcot, mikor az ember kinyitotta az ajtót.

– Állítsa meg a kocsit, kérem.

– Nocsak, nocsak! – mondta az Angyal szelíden. – Határozottan remek jelenet.

Keze hátranyúlt a pisztolyához, de most már az ő oldalán is kinyílt az ajtó, és a kocsi hirtelen zökkenéssel megállt, mert Mr. Sentinel mindkét lába ösztönösen rálépett a fékre. Egy revolver hideg pereme nyomódott Simon Templar tarkójába.

– Csak egy ujja mozduljon meg, és halott – mondta Raddon fantáziátlanul.

– Testvér, hacsak nem leszel óvatos, kidöföd az ádámcsutkámat – panaszkodott Simon.

– Mi az ördögöt jelent ez? – köpte Sentinel dühösen, majd hirtelen felzúgatta a gépet. Vigyázzon, Templar – kiáltott. – Indítok!

A Sentinel feje fölött csak egy lábnyira vigyázó revolver lesújtott, és a filmmágnás a kormánykerékre csúszott.

– Szálljon ki, Angyal – parancsolta Raddon.

Az Angyal kiszállt. Ösztönösen mindig tudta, mikor állhat ellen és mikor nem. Mikor lába a kemény kavicsot érintette, az imbolygó figura megkerülte az autó hátát, és mint valami éjféli szörnyeteg, az Angyalhoz lépett, hogy kesztyűs kezével átkutassa, és elvegye pisztolyát. Aztán előre kellett mennie. Majdnem azonnal megállították egy kis teherautónak a háta mögött, amelyik nyitott ajtókkal állt egy fa sötét árnyékában. Hátulról hirtelen meglökték, úgy, hogy előreesett a kocsiba. Az ajtó nehéz reccsenéssel becsapódott mögötte. A másik pillanatban a gép felzúgott, és a kocsi előrelendült.

X.

Simonnak volt egy vigasza. Az ellenfél nem várt sokáig, hogy tüzetesen átkutassák, vagy szakszerűen összekössék a kezét-lábát. A kocsit minden bizonnyal elég erős ideiglenes börtönnek gondolták. Ami így is volt. Mikor az Angyal nekilendült az ajtóknak, hamarosan arra a következtetésre jutott, hogy jó ideig fogva tarthatják. Ezért jellemző gondolkodásmódja szerint leült, és igyekezett az út unalmát olyan kényelmessé tenni egy cigarettával, amilyenné csak lehetett. Nyitott szemmel sétált a csapdába, ezért nem siránkozott.

Úgy ítélte meg, hogy a kocsi egy rejtett ösvényen haladt át a fák között, és aztán átbukdácsolt egy mezőn. Ezután útra értek ki, és most már sokkal egyenletesebben haladtak tovább. Az utazás elég rövidnek bizonyult. Tíz vagy tizenöt perc múlva már nem hallotta a forgalom zaját, és az autó alatt az út mind egyenetlenebb és göröngyösebb lett. Aztán szédült kanyarral ismét elhagyták az utat, és néhány másodpercig sima felhajtón szaladhattak, mielőtt a kocsi megállt. Kis ideig hátrált és manőverezett, aztán a gép zaja elhalt. Csekély szünet következett, amit hangok mormolása szakított meg, de nem tudott egyes szavakat kivenni. Lehetséges, hogy a piros szőnyeget terítették ki számára, de ebben valahogy kételkedett. Aztán az ajtók megzördültek, és kitárták. Három erős zseblámpa fénye vetődött rá.

– Ha a legkisebb ellenállást tanúsítom, akkor szitává lyukasztanak, ugye? – kérdezte Simon nyugodtan – Csak meg akarlak kímélni benneteket a szokásos fenyegetésektől…

– Kifelé! – rendelkezett Raddon.

Simon engedelmeskedett. Képtelen volt sokat látni a környezetéből, mert a kocsi omladozó kőbejárat alá hátrált, és a zseblámpák is úgy összpontosultak rajta, minden más úgyszólván sötétben maradt.

Két ember melléje lépett, amikor lába a talajt érintette, és revolverüket az oldalába döfték. A kapun át valami üres, nedves és lakatlan folyosóra tuszkolták előre, míg arccal egy kőfal előtt nem állt. Aztán, míg a fegyver még mindig a gerincébe döfött, gyors és ügyes kezek szaladtak rajta végig. Zsebeit tökéletesen kiürítették, még a cigarettatárcáját, öngyújtóját és aprópénzét is elvették. Az egyik kutató kéz végigsiklott ingujján, és leszedte a karjára szíjazott kést. A Bryerby Houseban adott bemutató után ezt el is lehetett várni – gondolta az Angyal. Boldogabb lett volna azonban, ha nem vették volna észre, amint az annyi más alkalommal történt.

– So! – jött a Z-ember gúnyos hangja. – A kés megvolt valahol, és mi találtuk meg. Gut! A hajigálással már sokat nem ér!

– Most már nem beszélsz úgy mint Dennis, testvér. – felelte az Angyal elismerően, bár semmiféle fegyver nem volt nála. – Lehetséges, hogy nyelvórákat vettél?

Kötelet csavartak a teste előtt összetett kezére. Ismét előre kellett indulnia, és ezúttal veszedelmes meredekségű csigalépcsőn kapaszkodott felfelé. A lépcsők legtöbbje törött és rothadó állapotban volt; recsegtek a súlya alatt. Mint meredek dugóhúzó haladt egy kerek torony belső részében felfelé, ami a lenti hallból egyenesen nyúlt felfelé. Kétségtelen, hogy régebben korlát védte a külső oldalt, de ez már régóta megszűnt, és semmi sem óvta az embert a lenti mélységtől. Tetején az utolsó lépcsőről egy valaha kis toronyszoba padlójára lépett. Ez a szoba most nem volt több, mint szakadozott falú perem a fekete szakadék fölött. A két ablak csupán sötét nyílásnak látszott, amin keresztül a körvonal nélküli semmibe látott. A fal mellé állították a lépcsőkkel szemben, ott, ahol már majdnem vége volt a padlónak. A csuklói körül tekergő kötél szabad végét a feje fölött lógó vaskarikába fűzték és megerősítették.

– Még mindig rághatok – jegyezte meg bírálóan. – Nem vagytok nagyon gondatlanok?

– Ez nem lesz így sokáig – mondta a Z-ember.

Körülbelül harminc kilós, kötéllel körülfont kőtömböt hurcoltak keresztül a padlón, és a kötelet az Angyal bokájára kötötték.

– Még most is rúgni fog? – kérdezte a Z-ember. – Igen?

– Azt hiszem, nem – válaszolta az Angyal.

Ügyesen megmozgatta kezét. Csuklóit csak egy csúsztatható hurok tartotta. Ha a kötél egy kis részét ki tudná húzni, ahol a gyűrűhöz kötötték, akkor ki tudna szabadulni. Csodálkozott rajta, hogy miért kötözték meg ilyen gondatlanul, és a következő pillanatban már tudta, miért. Mintha előre megbeszélt jelre mozdulna, Raddon odalépett, és erőlködve lerúgta az Angyal lábához kötött követ a párkányról. Ez kihúzta az Angyal lábát, és a hurok is megfeszült a karikán. Simon ott függött kifeszítve, és csak a csuklóin tartott kötél mentette meg attól, hogy le ne zuhanjon.

A Z-ember közelebb jött.

– Tudja, miért van itt? – kérdezte. – Mert beledugta az orrát az én ügyeimbe.

– Meglehetősen – ismerte be Simon.

Ebben az elhatárolt térben a lámpák fénye eléggé visszasütött a falakról, hogy lássa a háta mögött álló embereket is. A Z-emberen és Raddonon kívül a társaság harmadik tagja, mint az Angyal gyanította is, Welmont volt, a taxisofőr. A két kisebb Z-ember hátrébb és kétoldalt állt a vezetőjük mögött.

A Z-ember eltette a lámpáját, és kivette zsebéből az Angyal saját kését.

– Meg fogja mondani nekem, mennyit tud? Beszéljen, Angyalom, és akkor a szép arca érintetlen marad.

Megsimogatta a kést kesztyűs kezében, és előremutatott, hogy a fény megcsillant a villogó pengén.

– Szóval most próbáljuk megfagyasztani az áldozat vérét, mi? – kérdezte az Angyal, bár úgy érezte, hogy a csuklóit kitépik a helyükből. – És most jön a híres kozmetikai műtét? Miért nem próbálod ki magadon, fiam? Talán szebb lennél tőle.

– Mondja meg, mit tud! – kiáltotta a Z-ember dühöngve. – Egy percet adok.

– És miután kiköptem mindent, akkor megőrölöd a zúzámat és a megmaradt részeket elégetve a porhanyós őszi talaj alá ásod, igaz? – kérdezte az Angyal gúnyosan. – Nem, nem, csiga. Ez nem elég. Átkozottul kellemetlen vagyok nektek, és addig nem leszel megelégedve, míg halott nem vagyok – mint Mercia Landon.

– Maga bolond! – sziszegte a Z-ember. – Komolyan beszélek!

– Akkor kvittek vagyunk – felelte az Angyal – , de én nem vagyok filmszínész, ezt ne felejtsd el. Ha díszítő jeleidet az arcomra kapirgálod, egy centtel sem csökkented a bevételemet. Meglep a szerénységed. Most, hogy a karmaidban vagyok, legalább is szíjat kellene hasítanod a hátamból.

Tökéletes közömbössége a veszély iránt lélegzetelállító volt. Szemének gúnyos tekintetében, és hangjának hideg megvetésében epikus hősiesség látszott, mintha olyan napokra forgatta volna vissza az idő kerekét, mikor a férfiak ugyanilyen gondtalansággal éltek és haltak. És mialatt beszélt, hallgatózott is. Az események gyorsabban következtek, mint gondolta. A Z-ember felhős madárfészke olyan tényezője volt a mulatságnak, amire nem volt előre felkészülve. Azokon a töredező lépcsőkön nem lehetett könnyen és csöndesen felmászni… Most az idő volt a legfontosabb faktor, és az Angyal kezdett rájönni, hogy ebből sem maradt elég, s ő egy vérszomjas őrülttel került össze.

A Z-ember már csak kartávolságra volt tőle.

– Nem, nem töröm-taposom szét a zúzáját – mondta rekedten. – Megmondom, mit csinálok. Elvágom a kötelet, ami fenntartja magát. És aztán a kő lehúzza magát, és mi levesszük a kötelet; akkor magát baleset érte és leesett. Érti?

Az Angyal nagyon is jól értette. Érezte himbálózó lábai alatt a szédületes ürességet. De azért még mindig mosolygott.

– Hát akkor miért nem csinálod? – kérdezte kötekedve. – Vagy megijedtél?

– Maga idióta! Azt hiszi, vicces!

– Kezd rosszabbodni a kiejtésed, fiam – ugratta az Angyal. – Az a baj, hogy pocsék színész vagy. Mert ha jobb lennél…

– Maga akarta! – mondta a másik rettentő suttogással, és rávágott a kötélre, amelyiken az Angyal lógott.

És ugyanabban a pillanatban az Angyal megjátszotta a maga játékát. Jobb kezének ujjai kinyúltak, elkapták a vas gyűrűt amin lógott, és ráfonódtak. Az izmain végigrohanó feszültség izzó tűkkel szúrta a karját s a vállát, és mégis csöndes nyugodtságot érzett, valami angyali elkerülhetetlenséget, amin semmilyen fájdalom nem tudott áthatolni. Feldühítette a Z-embert, amint akarta is, és minden idegszálával és izmával a kártyák nyújtotta, egyetlen esélyre várt – egyetlen esélyre, amivel megnyerheti a játszmát. És az esély bekövetkezett.

A kötél nem tartotta már, hogy lezuhanjon a biztos halálba, csak ujjainak acélos ereje. És mikor a kötél kettévágódott, a hurok is lecsúszott a csuklójáról. Balkeze szabad lett.

– Ezer köszönet, szívecském – mondta az Angyal.

Még egy sólyomnak is nehezére esett volna a következő mozdulatot szemmel tartani. Mikor a Z-ember hirtelen félelemmel felkiáltott, kovácsolt acélból készült kéz ragadta meg a vállán, és forgatta hátra. Úgy érezte, hogy háttal az Angyalnak került. Aztán az Angyal bal karja ellenfelének balja alá csúszott, felnyúlt a nyakához, és olyan kemény félnelsonban tartotta, mintha kőből faragták volna ki.

– Most pacsirtát fogunk játszani – mondta az Angyal. – Én leszek a pacsirta, és te énekelsz.

Bizonyos mértékig igaza volt, de a Z-ember dala nem annyira pacsirtáéhoz, mint egy vonat sípolásához hasonlított. Sok ember kiszabadulhatott volna abból a fogságból, különösen merthogy az Angyal még mindig kifeszítetten lógott a gyűrű és a fekete űr felé húzó tömb között, de a Z-ember nem értett a birkózáshoz, és minden ereje elhagyta. Sőt az Angyal hüvelykujja a fogoly nyakának egyik oldalán és a többi ujja a másikon halálos szorítással mélyedt az artériákba. Ilyen módon néhány másodperc alatt ájulást lehet előidézni, de Simon előnytelen helyzetben volt, mert a fél erejét a bokáira nehezedő könyörtelen húzás leküzdésére kellett fordítani.

Raddon és Welmont túl későn indultak előre. Az Angyal nevetése az első lépésnél arcukba vágódott.

– Ha bármi történik – mondta irgalom nélkül – a barátotok zuhan le először.

Úgy torpantak meg, mintha láthatatlan falba szaladtak volna, és Raddon arca elfehéredett a zseblámpájának megugró fényében.

– Az Istenért! – zihálta rekedten – várjon…

– Maga az, főnök? – üvöltötte egy békaszerű hang mélyen lent, és az Angyal mosolya a jobb vállába maró fájdalom ellenére még egy árnyalattal ragyogóbb lett.

– Igen, Hoppy. Gyertek fel gyorsan – és figyeljetek a lefelé haladókra. – Keresztülnézett a Z-ember összerogyott testén Raddonra és Welmontra, akik még mindig megmeredten álltak.

– Nem lóghattok meg, hacsak repülni nem tudtok, mondta. – Szeretnétek angyalok lenni?

Nem próbáltak angyalok lenni. Csöndben álltak, míg Hoppy Uniatz felrobogott a tetőre, akit Patricia követett, és elszedte a fegyvereiket. Egy perc múlva fatörzshöz hasonló karok emelték le az Angyalt, és tették biztonságba.

Patricia megérintette az Angyalt, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy él.

– Nincs bajod, szívem? – kérdezte remegve. – Féltem, hogy későn érkezünk. Bezárták a külső ajtót, és Hoppy nem akart zajt csinálni…

Az Angyal megcsókolta.

– Éppen idejében jöttetek – mondta, és a földre eresztette a Z-embert. – Tudod tartani, Hoppy?

– Akár egy ujjal – felelte Uniatz mérgesen.

Egyetlen gyors hoppal, ami egymagában is elég bizonyítéka volt a gúnynevének, felkapta a Z-embert hátulról, és gorillaszerű szorításban tartotta. A Z-ember hasztalanul kapálózott, mint egy légy a gyerek ujjai között. Az Angyal visszavette kését. Megvizsgálta hegyét az ujjával.

– Tartsd csak, Hoppy – mondta komoran. – A pocakja legyen a színpad közepén. Magam is értek a kozmetikához.

Egyetlen gyors mozdulattal, hogy Patricia lélegzete elakadt és becsukta a szemét, mélyen és erősen beledöfte a kését a Z-ember előreugró pocakjába. Hangos süvítés, és a páciens, mint kilyukasztott kerék, lelohadt.

– Szerettem volna tudni, vajon csak nyögni fog-e egyet, vagy robbanni is – mondta az Angyal békésen. – Kinyithatod a szemed, drágám. Nincs semmi csúnyaság a padlón. Ez az ember többnyire levegőben van.

Gyors mozdulattal letépte a másiknak kalapját, szemüvegét és szakállát.

– Miss Sheila Ireland, ha nem tévedek – mormolta az Angyal udvariasan.

XI.

Patricia találta meg először a hangját.

– De én azt hittem, hogy Sentinel a Z-ember. Azt mondtad, hogy Orace kötözze meg – mondta a lány elgyöngülve.

– Ezt nem mondtam – válaszolt az Angyal. – Azt mondtam, hogy találkoztam Sentinel pajtással, és tudom, ki a Z-ember. És azt akartam, hogy te ezt mondd a lányoknak, mert tudtam hogy Sheila vissza fog rá emlékezni: Sentinel tud Raddon kis kalandjairól, és félt, hogy még talál valamit mondani nekem, ami majd gondolkozóba ejt. Tudtam, hogy meg fog ijedni, és úgy érzi, kell valamit tennie… mármint, ha a gyanúm beigazolódik. És igazam volt!

– Nem is értettem, miért határozta el olyan hirtelen, hogy vissza kell mennie a filmgyárba, mikor elmondtam az újságot – folytatta Patricia halkan. – De sose gondoltam volna…

– Én igen, mégpedig Sentinel szobájában. Egy ceruzát forgatott az ujjai között, és így eszembe jutott, hogy mikor a Bryerby-házban voltam, a Z-ember is így tett. Csakhogy másképpen. Mindenkinek megvan a maga külön ideges szokása. Elkezdtem gondolkozni a Z-ember idegességén, és azon, hogy hol láttam már ezt egyszer; és akkor hirtelen eszembe jutott, hogy Sheila Ireland pontosan így csavargatta a cigarettaszipkáját, amikor múlt éjjel mesélt. Majdnem hanyatt estem a meglepetéstől.

Ránézett a kócos lányra, aki még mindig Hoppy könyörtelen fogságában vergődött. A kimaszkírozás maradványai elcsúfították az arcát, s a férfi szeme kemény és irgalmatlan volt.

– Nem volt rossz ötlet, hogy férfinak álcázta magát, sőt egy hájas, ocsmány Zeideilmannak – mondta. – Majdnem becsapott engem is, míg elszaladni nem láttam a Bryerby-házból. A nők másként szaladnak, mint a férfiak, és már ez gyanús volt. Akkor még nem jöttem rá, de már gondolkozni kezdtem. A hangot ügyesen utánozta, de ez már a hivatás velejárója. Vastaggá is vált a sok dohányzástól. Csak olyan kis dolgok árulták el, mint a ceruzapörgetés. És persze senki sem sejtette, hogy maga nő. De ahhoz elég nőies volt, hogy Andy Gump fejét a hurokba dugja, és hogy ő mindent megtegyen magának, még miután kijött a dutyiból is, ahová azért csukták be, mert csekket hamisított, hogy ékszereket vásároljon magának. És ahhoz is elég nő volt, hogy tudja, mit jelent egy asszonyra nézve az arcának a szétroncsolása. – Az Angyal hangja olyan volt, mint a gleccseren lecsurgó jéghideg víz. – Két legyet ütött egy csapásra. Zsákmányra is szert tett, és a vetélytársai is idegösszeomlást kaptak, s félreálltak az útból, hogy maga magasabbra kerülhessen a létrán… – Tetszene, ha magát is így büntetném?

A lány vadul nekifeszült Hoppy vaskezének.

– Engedjen! – sikoltotta. – Maga disznó! Nem…

– Engedd el, Hoppy, mondta az Angyal csöndesen.

Mr. Uniatz szétkapcsolta ujjait, és a lány kitépve magát, megállt a padló szélén.

– Még mindig szeretne Andy, ha egy Z-t vésnék az arcodra? – kérdezte az Angyal elgondolkozva.

Félreérthetetlen mozdulattal villantotta meg kezében a kést.

Nem akarta tényleg használni, csak szerette volna, ha a lány is érzi azt a rémületet, amit többi áldozata, mielőtt végzett volna velük. De minden, amit a férfi csinálni szeretett volna, a hangjában égett, és a lány túlságosan eszeveszett lehetett a félelemtől, hogy a szavak jelentése közti finom árnyalatokban különbséget tudott volna tenni. Megdöbbent irtózottal bámult a férfira, mikor az egy lépést tett feléje, aztán artikulátlan és kétségbeesett sikollyal hátradobta magát a koromfekete mélységbe…

Raddon furcsa, állati nyögéssel ugrott előre, de Hoppy revolvere előugrott és visszatartotta. Az Angyal ránézett.

– Nincs értelme, Andy – mondta bánatos hangon. – A rossz lovat tetted meg…

Visszacsúsztatta a kést a tokjába, és átkarolta Patriciát.

– Hol vagyunk? – kérdezte nyugodt hangon.

– Ez valami régi rom, és az egyik szárnyába valami modern házat építettek. – A lány szinte gépiesen beszélt, mert a szemeit még mindig hipnotizálta a fekete csönd, ahol Sheila Ireland eltűnt. – Azt hiszem, az övé…

Az Angyal begombolta kabátját. Az élet tovább haladt és az üzlet csak üzlet maradt.

– Akkor biztosan van itt széf is, rengeteg zsákmánnyal – mondta. – Sok jó ügyet tudok, amire fel lehetne használni. És aztán jobb, ha visszasietünk, és kioldozzuk Sentinel pajtást, mielőtt megpattan egy ere. El kell vinnünk Weybridge-be, és Beatrice-hez meg Irene-hez csatolni, mert szükségünk lesz majd az alibire, ha Claud Eustace hall erről. Menjünk.

Jegyzetek:

1. Bisquit Dubouché, Otard – konyak; Clicquot Veuve - pezsgő; Romanée-Conti, Chambertin - vörösbor; Château d'Yquem – fehérbor.

2. :„Most bocsásd el uram, a te szolgádat” – Símeon imája (Lukács evangéliuma)

3. Ejtsd: krepp de sin – Finom, selymes szövet/selyemszövet szép eséssel, visszafogott fénnyel és homokos struktúrával.

4. Pargo az Alibi művészete c. novellában bukkant fel.

5. Ejtsd: siffon – Finom, nagyon könnyű és nagyon átlátszó szövet selyemből vagy mesterséges, selyemtapintású szálból.

6. „…mivel ezzel a jó példával tüzelik a többieket.” Voltaire - Candide, Gyergyai Albert fordítása.

Table of Contents

Az Angyal akcióban

Előszó

A Spanyol polgárháború

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

A különös luxusáru

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

A „Z“ ember

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

Jegyzetek: