Az Angyal az Ördög ellen

Jean-nak és Jeannine-nek

Akiktől olyan sokat tanultam

Párizs, 1930 január

ELŐSZÓ

Leslie Charteris előszava az 1964-es kiadáshoz

Ez volt az első „nagy” Angyal regény – ahogy az első olyan történet is, amikor hatalmas, nemzetközi sárkányok ellen indult, ahogy a szokásos piócák, patkányok, csótányok, és az alvilág egyéb kártevői ellen – és úgy tűnik hogy még mindig az egyik legnagyobb kedvence azoknak a hűséges olvasóknak, akik már a kezdetektől figyelemmel követték kalandjait.

Azokat az olvasóknak viszont, akik sokkal később veszik kézbe a sorozatot, úgy érzem, hogy esetleg emlékeztetnem kell arra, hogy a könyv 1929-ben íródott, amikor a világ politikailag, technológiailag és vérmérsékletében egy teljesen más hely volt, mint amiben ma élünk.

Abban az időben volt egy olyan általánosan elterjedt gyanú, amit hajlamos voltam a generációm egy jelentős részével osztani, hogy a modern háborúkat titokzatos üzleti körök tervelik ki és hajtják végre, saját gazdagodásuk végett. Aztán ott volt még az a homályos eszme, hogy a harc maga az még mindig egy egész csodálatos tevékenység, vagy legalábbis az lenne, ha a tudósok nem avatkoznának bele. Kétségtelen, hogy más korokban is voltak romantikusok, akik úgy gondolták hogy sportszerűbb nyílvesszővel lőni mint golyóval, akiket aztán mások követtek, akik úgy gondolták hogy a muskéták tisztábbak voltak az automata fegyvereknél és ágyúknál, utánuk pedig jöttek azok, akik szerint a vegyi fegyver volt az utolsó lépés a dicsőséges háborúk aljassággá alacsonyításában.

Ez a könyv az Angyal véletlen felfedezésén alapul, miszerint a szokásosan kissé bolond tudós megálmodik valamilyen „elektromos felhőt” – egyfajta továbbgondolását a szörnyű mérges gáznak némi radioaktív felhanggal –, és úgy dönt, hogy ezt nem csak a hazátlan háborúgerjesztők kezéből kell kivenni, de az emberiség érdekében teljesen meg kell semmisíteni, aszerint az elv szerint, hogy enélkül továbbra is megmaradna a hősöknek a relatív tiszta légiharc és a hétköznapi mustárgáz vidám és szabad élvezete. (A könyv eredeti címe „Az utolsó hős” volt, amiben az Angyal először fejti ki „harc, gyilkosság és hirtelen halál” filozófiáját, mint az önkifejezés dicsőséges formáját.)

Nos, ez ifjonti attitűd volt, amiben persze én is osztoztam vele, vagy tőlem kapta. És azokban az időkben nem voltak gombafelhők a láthatáron, hogy még Vargan elektromos felhőjét is ártalmatlan játékszerré homályosítsák. De ez nem jelenti azt hogy bármelyikünk is támogatója lenne a „Le az Atombombával” ködös idealizmusának. Rengeteg dolog van ami örök igazságnak tűnt mindkettőnk számára abban az időben, és már nem tűnik annyira megkérdőjelezhetőnek. Valójában mostanában én magam gyakran érzem úgy, ahogy az optimisták, akik úgy gondolják, hogy az Atombomba talán végre eléri azt, ami a moralistáknak nem sikerült, és eltörli a nagy háborúkat, lehetetlenné téve azt bárkinek, előnyt remélő üzleti köröknek vagy zsarnokoknak.

Legyen tehát toleráns az egy vagy két elavult dologgal kapcsolatban, és egyszerűen élvezze, mint korának egy kiválóan jó kalandregényét, ami szerintem még mindig az.

BEVEZETŐ

A mai zaklatott időkben állítólag egy hír sem képes egy hétnél tovább lekötni a közönség érdeklődését. Ez az oka annak, hogy az újságírók és hírszerkesztők hamar öregszenek; idő előtt hullik ki a hajuk és kapnak gyomorfekélyt. Nap mint nap olyan új szenzációt kell keríteni, mely elhomályosítja az előzőt, amíg csak ki nem csavarják az összes jelzőt a szótárból és képzeletük elapad a Feladat hallatán, hogy egy még újabb, még fantasztikusabb sztorit találjanak (vagy kitaláljanak) a holnapi számhoz, ami még a tegnapi remekművet is felülmúlja.

Az, hogy az Angyal néven hirdetett kalandornak három hónapon keresztül is sikerült megőrizni a közönség figyelmét (minden addigi rekordot megdöntve), egyedül saját energiájának és kezdeményezőkészségének köszönheti. A Fleet Street mohó szenzációhajhászai tárt karokkal fogadták. Egy időre lecsitulhatott az újdonság utáni lázas hajsza. Maga az Angyal megadott mindent, amit csak a legigényesebb szerkesztő elvárhatott, kivéve persze a végső nagy szenzációt, amit a letartóztatása és a tárgyalása jelentett volna. Mindegyik kalandja vakmerőbb volt mint az előző, és soha nem hagyott időt arra, hogy elhaljon a legutóbbi akciója által felkeltett érdeklődés, máris új, még merészebb húzással kápráztatta el a közönséget.

Több mint három hónapon át folytatta a törvénytelen tevékenységét, mely idő alatt vagy húsz sikeres rajtaütést hajtott végre gonosztevők személye és vagyona ellen.

Így történt, hogy ezalatt a három hónap alatt szinte olyan természetfeletti alakká nőtt, akitől rettegtek azok, akik rosszat tettek, s olyanok, kik évekig dicsekedtek azzal, hogy a törvény nem tud hozzájuk férni, most összehúzták magukat. Az Angyal figyelmeztetését – azt a vicces kis rajzot, melyet mintha csak egy gyerek firkált volna; egy vonalakból álló test, s a fej fölött glória – legalább olyan komolyan kellett venni, mint a Legfelsőbb Bíróság bármelyik határozatát, ha azt a kiszemelt áldozat egyszerű kis borítékban az ajtaja előtt találta. Az Angyal pontosan ezt akarta. Szórakoztatta a dolog.

Többnyire titokban, láthatatlanul ténykedett és áldozatai semmi kézzelfoghatóval nem tudták segíteni a rendőrséget, amelynek eredményeképpen a nyomára bukkanhattak volna.

Teal főfelügyelő jó néhány sikertelen kísérlet után feladta a reményt, hogy az Angyal áldozataitól valaha is bizonyítékhoz juthat az Angyal ellen.

– Előbb fogom elérni, hogy egy süketnéma osztriga a kloroformos tartályban cincogni kezdjen – mondta a rendőrfőnöknek.

Az Angyal vagy sohasem csap le anélkül, hogy készenlétben ne állna egy második csapása is, amellyel zsarolhatja áldozatát vagy pedig tudja a titkot, hogyan lehet olyan meggyőzően megfenyegetni valakit, hogy az másnap, harmadnap és később se emlékezzen rá.

Elég ravasz és megalapozott volt az elmélete, de még megalapozottabb lett volna, ha Mr. Tealban több a képzelőerő, ám a derék főfelügyelő nemigen bízott abban, amit nem lát a saját szemével és nem fog a kezében. És persze, soha nem látta még az Angyalt munka közben.

Aztán voltak természetesen olyan esetek is, amikor az Angyalnak nem kellett zsarolással vagy fenyegetéssel biztosítania annak a hallgatását, akinek pályáját keresztezte.

Például Golter esete. Golter anarchista és megátalkodott gyújtogató volt, aki azzal dicsekedett, hogy Európa minden börtönét megjárta már. Egyetlen politikai csoporthoz sem tartozott, s nem vezényelte semmiféle cél, kivéve saját romboló hajlama. Mindennek lehetett volna nevezni, csak ártatlan flúgosnak nem.

Egy Fekete Farkasok nevezetű társaság vezetője volt, amelynek minden tagja ült már jó néhány évet politikai bűnökért, többnyire bombával elkövetett gyilkossági kísérletekért.

Az ilyen társaságok tagjainak lelkivilága mindig érdekes terepe lesz a pszichológusok vizsgálódásainak, ám vannak olyan alkalmak, amikor nem elég a tudós elvont érdeklődése és a kérdés azoknak a gyakorlati problémája lesz, akiknek a törvény és a békesség oltalmazása a feladata.

A törvény is rádöbbent erre, s a Fekete Farkasok létére egy olyan hét után, amelyben két észak-angliai üzemben is bombát robbantottak, nem kevés emberi életet kioltva, sőt egy orvlövész golyója megsebesítette a belügyminisztert is, amikor az kocsiba szállt az Alsóház előtt.

A törvény Golter nyomára bukkant, de valahogy sikerült leráznia követőit, pont azon a délutánon, amikor egy külföldi trónörökös hajtott keresztül London utcáin a polgármester díszebédjére.

A menetnek a Strandén és a Fleet Streeten kellett a Citybe haladnia. Kis irodájából, amelyet Golter pontosan e célból bérelt a rendőrség tudta nélkül, könnyen feljuthatott a Fleet Street északi oldalán álló házainak tetejére. Ott ült, többé-kevésbé kényelmesen a kémények között és nézte az utcát, miközben fegyveres emberek kutatták át Londont, hogy a nyomára bukkanjanak, s az aggódó rendőrfőnök elrendelte, hogy kettőzzék meg a civilruhás detektívek számát az útvonal mentén.

Golter elővigyázatos ember volt, s meglehetősen ismerte a fizika alapjait is. Centire tudta, milyen magasan van és pontosan kiszámolta, hány másodpercbe telik, hogy a bomba talajt érjen, s ennek megfelelően állította be a zsebében lévő Mills-bombák gyújtózsinórját. Ráadásul korábban megmérte két lámpaoszlop között a távolságot a Fleet Streeten valamivel lejjebb, a Strand irányában. Stopperórával megméri, mennyi idő alatt tette meg a konvojt vezető kocsi ezt a távolságot, aztán egy e célból készített táblázatból rögtön, további számítások nélkül tudja melyik pillanatban kell elhajítani a bombát, hogy az pontosan a koronaherceg kocsijára essen. Golter büszke is volt arra a tudományos alaposságra, amellyel terve minden részletét kidolgozta.

Rágyújtott, és sarkával finoman dobolt a cserepeken. Jó negyedóra még, mire a menetnek ide kell érkeznie, a hivatalos menetrend szerint, de máris sűrű tömeg lepte a járdát s leszorulva az úttestre akadályozza a forgalmat. Mintha csak hangyák volnának, gondolta Golter. Burzsoá rovarok. Jól esett elképzelnie a hangyaszerű rohangálást, amely három bombájának robbanását követi majd…

– Hát igen, érdekes látvány volna…

Golter feje a hang irányába fordult, mintha dróton rántották volna.

Egyáltalán nem hallotta közeledni azt a férfit, aki most fölé magasodott, akinek lágy, vontatott hangja jobban széttörte gondolatait, mint bármely robbanás. Magas, karcsú, izmos alakot látott, tökéletesen szabott szürke fresco-öltönyben, szürke puhakalapban, amelynek széles karimája vidám kék szemeket árnyékolt be. Nyugodtan lefotózhatták volna bármelyik férfi divatlap címlapjára, mint az úridivat legutolsó és legkifinomultabb megnyilvánulását, ha valahogy rávették volna, hogy megváljon pisztolyától, amely többek szerint nem tartozik elválaszthatatlanul azon tárgyak közé, amelyeket a „Jólöltözött Férfi az Idén Visel” rovatban hirdetnek.

– Határozottan érdekes – ismételte az idegen, s kék szeme álmodozva tekintett le a vagy harminc méterrel alattuk tolongó tömegre. – Tisztán művészi szempontból tekintve kár, hogy le kell mondanunk róla.

Golter jobb keze kidudorodó zsebe felé csúszott. Az idegen pisztolya lusta ívet írt le Golter gyomra felé. – Hagyd bennük a biztosítót, szépségem – morogta és add át őket egyenként… légy jó fiú.

A bal kezével vette át a bombákat és rögtön tovább is adta valakinek, akit Golter nem látott, egy másik férfinek, aki egy kémény mögött állt.

Eltelt egy perc. Golter lazán teste mellett lógatva kezeit várta az alkalmat, hogy rávesse magát a férfire, és elvegye tőle a pisztolyt, amelyet látszólag olyan nemtörődöm módon tartott. De az alkalom nem jött.

Ehelyett egy kéz jelent meg a kémény mögül, és a kézben egy bomba volt. Az idegen átvette a bombát és visszaadta Golternek.

– Tegye a zsebébe – közölte.

A második, majd a harmadik bomba is követte és Golter, akinek kabátja ismét furcsán kidudorodott a súlytól, döbbenten meredt az idegenre, aki nyilván detektív, és mégis ilyen érthetetlen módon viselkedik.

– Miért csinálta ezt? – kérdezte gyanakodva.

– Megvannak az okaim – felelt a másik nyugodtan. – Most magára hagyom. Nem bánja, ugye?

Gyanú, félelem, tanácstalanság keveredett Golterben és tükröződött borostás arcán. Aztán a felismerés sápadt szemeiben.

– Szóval nem zsaru.

Az idegen mosolygott.

– Balszerencséjére nem. Talán hallott már rólam. Angyalnak hívnak.

Bal keze villant, és a gyors mozdulat krétát varázsolt elő a zsebéből, s Golter a félelemtől hirtelen megbénulva szinte hipnotizáltan meredt az Angyalra, amint az felrajzolta védjegyét a kéményre. Aztán az Angyal újra megszólalt.

– Maga nem ember. Maga csak rombol, őrült gyilkos, akit csak a saját vérszomja hajt. Ha vezérelné valami elv, talán átadnám a rendőrségnek, amely jelenleg egész Londont tűvé teszi maga után. Nem az a dolgom, hogy felülbíráljam bárki hitét. De a maga számára nincs bocsánat…

Ezzel eltűnt. Golter nézte az üres tetőt és nem értette, miért nem folytatódott az ítélet. Az Angyal mestere volt az ilyen hirtelen eltűnésnek.

A menet közeledett. Golter egyre közelebbről hallotta a tömeg üdvkiáltásait, olyan volt, mint amikor a víz a gátkaput átszakítva morajlik. Lekukucskált. Száz méternyire tőle autó araszolt a konvojt vezető emberi hangyák sora között.

Az agya még az Angyalon járt. Itt járt, megvádolta, aztán visszaadta a bombáit, és elment. Golter szinte azt hitte, hogy csak képzelte az egészet. De a kéményen lévő fura rajz elárulta, hogy bizony mindez megtörtént.

Ideges mozdulattal eltakarta a rajzot, aztán elővette zsebéből a stopperórát és a táblázatot. Az első kocsi pont odaért a lámpaoszlophoz. Kábultan figyelte.

A trónörökös a harmadik kocsiban ült. Golter felismerte az egyenruhát.

Golter azon kapta magát, hogy remeg, miközben előveszi az első bombát a zsebéből és kihúzza a biztosító szöget, de pontosan abban a pillanatban hajította el, amelyet az óra és a táblázat jelzett.

„Valószínű, hogy az ügy pontos részletei örökké titokban maradnak – írta a Daily Record néhány nap múlva –, hacsak az Angyal egy nap nem dönt úgy, hogy kiáll a nyilvánosság elé és fényt derít rájuk. A közönségnek addig meg kell elégednie a Scotland Yard szakértőinek jelentésével. Eszerint az Angyalnak sikerült valahogy úgy megpiszkálni a Mills-bombák gyújtószerkezetét, amelyekkel Golter ki akarta oltani a trónörökös életét, hogy azok abban a pillanatban robbantak, amikor a gonosztevő elengedte a rugót s ezáltal rögtön darabokra tépték…”

„Bármi legyen is véleményünk annak az úriembernek az arroganciájáról, aki saját törvénytelen kezeibe veszi a törvényt, nem tagadható, hogy ebben az esetben beavatkozása kétségtelenül megmentette királyi vendégünk életét. Kevesen mernék tagadni azt is, hogy igazságot szolgáltatott, bár az ilyen költői igazságszolgáltatást semmi esetre sem lehet követendő mintának tekinteni…”

Ezzel a szenzációval, amelynek eredményeképp a civilizált világ minden lakója az Angyalról beszélt, véget ért egy világosan körülhatárolható fejezet életében.

A szenzáció elhalt, ahogy a legizgalmasabb szenzáció is elhal, ha nem táplálják. A trónörökös nyílt levélben, amelyet Európa minden lapja leközölt, köszönte meg az ismeretlen segítségét, és ígéretet tett arra, hogy adósságát nem felejti el, az Angyal nyugodtan fordulhat hozzá, ha magas helyen levő támogatóra van szüksége. A Brit Kormány szinte rögtön bűnbocsánatot ígért az Angyal összes eddigi törvényszegésére, ha felfedi kilétét és megesküszik, hogy ezentúl törvényes csatornákba tereli energiáját és találékonyságát. Válaszlevelében, amelyet az Angyal az összes vezető hírügynökségnek eljuttatott, tudomásul vette és sajnálattal visszautasította az ajánlatot.

„Az a meggyőződésem, s velem együtt a barátaimé is – írta az Angyal –, hogy épp akkor hagyni abba a kampányunkat, amikor annak jogosságát igazolni kezdik London bűnügyi statisztikái, elfogadhatatlan gyávaság volna részünkről. A biztonság puszta ígérete nem kísérthet meg, hogy lemondjunk azokról a célokról, amelyek összehoztak minket…. Ami pedig engem illet, részemről elviselhetetlenül unalmasnak érezném a tisztes polgári életet. Nem könnyű eltérni az átlagtól manapság, lázadóvá kell válni, még akkor is, ha emiatt az ember a börtönben fejezheti be ténykedését. De én hiszem, hogy a helyes úton vagyok. Az igazság jó, s jó ha azt fanatikusan védik. A harc is jó, amikor az ügy, amiért harcolsz egyszerű, tisztes, és te szereted. A veszély is jó, felébreszt és tízszer olyan intenzíven élsz.… Amíg országunk nevetséges törvényei megtagadják tőlem mindezt, továbbra is a magam kezébe veszem a törvényt. Az, hogy a saját kezelésemet alkalmazom azok ellen az emberi kelevények ellen, amelyek léte sért, olyan öröm, amelyet nem szándékozom megtagadni magamtól…”

De a felcsigázott közönség érthetetlen módon hiába várta, hogy folytatása legyen az Angyal megdöbbentő kiáltványának. Múltak a napok és az Angyal nem jelentkezett, s azok, akik eddig a fal mellett osonva rettegtek, mikor bukkan rájuk az Ismeretlen, kezdték ismét felemelni fejüket és egyre nagyobb hangon hőzöngve győzködték magukat, hogy az Angyal fél.

Két hét, majd egy hónap telt el, és az Angyal máris kezdett elmúlt korok homályos legendájává változni.

Aztán egy júniusi délutánon kiáltozó rikkancsok lepték el az Evening Record különkiadásával az utcákat, és az emberek izgatott kis csoportokba gyűltek az utcán és olvasták a legmegdöbbentőbb történetet, amellyel az Angyal valaha is meglepte a sajtót.

Ezt a történetet meséljük itt el, bár már vagy százszor is leírták. De nem így. Olyan részletekről is tudomásunk van, amelyek eddig soha nem kerültek napvilágra.

Íme, a történet, amelyben Simon Templar, akit oly sokan az Angyal néven ismernek, tán mert olyan angyali módon csinálja a legkevésbé angyali dolgokat, puszta véletlenségből jutott a nyomára egy eseménynek, amely pályája legizgalmasabb kalandjához vezetett. Szóljon a történet Norman Kentről is, aki az Angyal barátja volt, és arról, hogy a kaland egy adott pillanatában hogyan tartotta két nemzet (ha nem egész Európa) sorsát a kezében, arról, hogyan élt a felelősséggel, és arról, hogyan harcolt és halt meg egy eszméért egy csöndes nyári este, egy Temze parti házban…

ELSŐ FEJEZET

amelyben Simon Templar autózás közben furcsa fényt pillant meg

Simon Templar ritkán olvasott újságot, de ha mégis szükségét látta, a lehető leggyorsabban futotta át a lapokat, és sietve gyűjtötte magába az információt. A legtöbbször úgy érezte, semmit sem kapott a pénzéért. Egyáltalán nem érdekelte a politika, közömbösen hagyta a bejelentés, hogy egy walthamstowi nyomdász felesége négyes ikreknek adott életet, és az olyan cikkek mint „A Férfi helye az Otthonban” teljesen hidegen hagyták. De egy negyedhasábos hír egy fénykép társaságában az esti lapban, amelyet a lóverseny eredmények miatt vett, mégis megragadta figyelmét és halvány érdeklődés ébredt benne.

Két véletlen kellett ahhoz, hogy a félig elfelejtett újsághír olyan nyomra vezesse, amely iránt bárminek lehetett nevezni az érdeklődését, csak közömbösnek nem.

Az első rögtön másnap történt, amikor déltájban a Ludgate Circusnál találta magát. Úgy döntött, benéz a sajtóklubba, hátha találkozik valamely ismerőssel. Barney Malone-nal, a Clarion hírlapírójával találkozott, aki rögvest meg is hívta ebédre, ami pontosan megfelelt az Angyal elképzeléseinek. Az Angyal leküzdhetetlen előítéleteket táplált a magányosan elköltött ebédek ellen.

Egy vidám közjáték kivételével közömbös témákról beszélgettek ebéd közben.

– Gondolom, semmi hír az Angyalról? – kérdezte Simon ártatlanul, és Barney Malone a fejét rázta.

– Úgy tűnik, visszavonult.

– Csak pihenek egy kicsit – nyugtatta meg Simon. – A csend után a vihar. Várj csak a következő húzásomra.

Simon Templar mindig egyes szám első személyben beszélt az Angyalról, mintha ő maga volna a hírhedett törvényenkivüli. Barney Malone, aki ismerte Simon furcsa humorát, céltalan tréfálkozásként fogadta ezt.

Úgy fél óra múlva, amikor a kávénál tartottak, jutott az Angyal eszébe a negyedhasábos hír, amely az előző nap megragadta a figyelmét.

– Tökéletesen őszinte lehetsz Simon bácsival – mondta –, ismeri a szakma összes piszkos trükkjét és a legkisebb csalódást sem okozod, ha elárulod, hogy az ügyeletes szerkesztő találta ki az egészet, hogy betöltsön egy lyukat az utolsó pillanatban.

Malone elvigyorodott.

– Fura, de nincs igazad. Az a sok tudományos felfedezés, amelyeket rémisztő alcímekkel olvasol, általában valóban kacsák, de ha nem volnál olyan műveletlen, már hallottál volna K. B. Varganról. Nem teljesen komplett, de mint tudós, az elsők között van a Királyi Társaságban.

– Vagyis lehet valami a dologban? – érdeklődött az Angyal.

– Ki tudja? Ezeknek a találmányoknak van egy olyan jó szokásuk, hogy amint kiviszed őket a laboratóriumból és kipróbálod őket az életben, léket kapnak. Volt például évekkel ezelőtt egy halálsugár, amelyik húsz méterről megölt egy egeret, de soha nem hallottam arról, hogy kipróbálták volna ötszáz méterről egy bivalyon.

Barney Malone mondott még néhány részletet Vargan találmányáról, amelyeket a hírszerkesztő kék ceruzája kihúzott, mint olyant, amelyet úgysem értene meg a nagyközönség.

Simon Templar számára ugyanilyen érthetetlenek voltak a részletek, tudományos ismeretei jóval Einstein előtt megtorpantak, de azért figyelmesen hallgatott.

– Furcsa, hogy kérdezted – mondta Malone kis idő elteltével, hiszen éppen ma reggel találkoztam Vargannal. Tizenegykor berontott az irodámba, és mint az őrült csapdosott, kiabált, mert nem az első oldalra került.

– Ugyan miért? – kérdezte az Angyal. – Évszázadokig nem lesz újabb háború.

– Úgy gondolod?

– Azt mondják…

Malone szemöldöke megemelkedett, azon az elnézően dölyfös módon, ahogy újságírók néha felemelik szemöldöküket, amikor kívülálló merészel véleményt nyilvánítani a világ folyásáról.

– Ha élsz még egy fél évet, valószínűleg egyenruhában látlak viszont. Hacsak meg nem tagadod a szolgálatot lelkiismereti okokból.

Simon a körmével megpöcögtette cigarettáját.

– Komolyan mondod?

– Halálosan komolyan. Tudod, hogy mi közelebb állunk ezekhez a dolgokhoz, mint mások és előbb észrevesszük a jeleket. Néhány hónap múlva már egész Anglia látni fogja. Sok furcsa dolog történik az utóbbi időben…

Simon hirtelen felcsigázott érdeklődéssel várt, és Barney Malone elgondolkodva szívott egyet pipáján, mielőtt folytatta volna.

– Az elmúlt hónapban három külföldit tartóztattak le, ítéltek el és zártak börtönbe a Hivatali Titok Törvényének megsértése, azaz kémkedés miatt. Ezalatt az idő alatt négy angol jutott hasonló sorsra Európa különböző részeiben. A külföldi kormányok tagadják, hogy közük volna azokhoz, akiket letartóztattunk, dehát a kormányok mindig letagadják, hogy közük volna a saját kémeikhez, mihelyt azok bajba kerülnek, úgyhogy senki nem hisz nekik. Ahogy mi is azt állítottuk, hogy semmi közünk a négy angol cselekedeteihez, és természetesen senki sem hisz nekünk, bár én történetesen tudom, hogy ez az igazság. Ha méltányolod a valóban finom vicceket, gondolkodj el ezen és nevess rajta, amikor legközelebb találkozunk.

Az Angyal gondolataiba merülve ment haza.

Az Angyalnak volt egy zseniális adottsága. Olyan tények, amelyek bárki másnak teljesen függetlennek tűntek egymástól, az ő szemében figyelmeztető jellé álltak össze, mely jel egy rejtély felé mutatott. Nem kereste a kalandot, hanem valami pimasz magától értetődőséggel várta. Abban hitt, hogy az élet csupán kaland, és ez a hit mozgatta cselekedeteit.

„Csatába, ölésbe, hirtelen halálba vezess uram…”

Így beszélt az Angyal, és ennek megfelelően élt, hogy megmutassa, hogy köpenyben és sétapálcával ugyanúgy képviselheti az igaz ügyet, mint a régi világ lovagjai karddal és páncélban, és hogy valakit nevetségessé tenni is érhet annyit, mint egy középkori lovagi tornán lándzsát törni. Hogy az igazi hősiesség és vakmerőség nem attól függ, ki milyen korban született, hanem annak a szívétől, aki bármely korban az igazság bajnoka lesz.

Azt azonban még ő sem sejtette, milyen különös kalandba sodorja majd ez az életfelfogása.

Abból, amit véletlenül olvasott és amit Barney Malone elmondott neki, lehetőségek olyan tornyát építette föl agyában, amelynek magassága még őt is megrészegítette. Aztán, mert azzal a felbecsülhetetlen képességgel is rendelkezett, hogy élénk képzelete termékeit átültesse a kézzel fogható valóságba, elraktározta agyában az ötletet, mint egy érdekes lehetőséget és nem is gondolt rá többé.

Túl sok józan gondolkodás megárthat néha.

Simon Templar nagyon is tudatában volt a képzelőerejének, csak éppen mindenki előtt titkolta ezt. Ismerősei szerint az oktalan vakmerőségig bátor volt. Nem is tévedhettek volna nagyobbat. Ha az Angyal vitatkozni szándékozott volna velük, elmondta volna, hogy inkább túlságosan is óvatosnak tartja magát.

De ebben az esetben az óvatosságot félresöpörte egy második véletlen és győzött a képzelet.

Három nappal később történt, amikor az Angyal arra ébredt, hogy az esős idő, amely jó egy hete függött Anglia felett, felhőtlen kék égnek és ragyogó napsütésnek adta át helyét. Kihajolt hálószobája ablakán és gyanakodva beleszagolt a levegőbe, de nem érzett esőszagot. Rögvest el is döntötte, hogy igazán megbocsátható, ha egy kis időre elhanyagolja a bűnözők bosszantásának fontos feladatát és kirándulni megy.

– Pat, drágám – mondta – igazán bűn volna elvesztegetni egy ilyen napot.

– Simon, drágám – jajdult fel Patrícia Holm – te is tudod, hogy Nannassavsékhoz vagyunk meghívva vacsorára.

– Legdrágább Patem – így az Angyal –, hát nem volnának nagyon csalódottak, ha megtudnák, hogy mindketten hirtelen rosszul lettünk a múlt éjszakai mulatozás után?

Győzött a kirándulás és az Angyal azzal a jóleső érzéssel indult útnak, hogy megérdemelte.

Combhamben vacsoráztak s utána egy kávé és cigaretták társaságában oly intim dolgokról esett szó, amelyeknek itt nincs helyük. Tizenegy óra is volt már, mire az Angyal a hazafelé vezető útra kormányozta a Furillacja hosszú orrát.

Patrícia kellemesen elfáradt, de az Angyal igen jól vezetett egy kézzel is.

Jó egy kilométerre lehettek Eshertől, amikor az Angyal meglátta a fényt és elgondolkodva megállította a kocsit.

Az átlagember nyilván zavartan továbbhajtott volna, hogy néhány napig üldözze a döbbent megrökönyödés, aztán elfelejtette volna az egészet.

Simon Templar azonban nem átlagember volt és hiányzott belőle az a remek képesség, hogy csak a saját dolgaival törődjön. Hátramenetbe kapcsolt és óvatosan visszament egy bekötőútig.

Ennek a bekötőútnak a mentén emelkedett a csillagokkal teli égbolt felé a csúcsos ház, amelynek egyik emeleti ablakában meglátta a fényt. Rágyújtott egy cigarettára és a házat nézte. A fény még mindig égett. Csöndben szemlélte, mozdulatlanul, mint egy őrt álló indián, míg egy álmos szőke fej fel nem emelkedett a válláról.

– Mi történt? – kérdezte Patrícia.

– Azt én is szeretném tudni – felelte az Angyal és cigarettája égő végével a ház felé mutatott.

A roló le volt húzva az ablakon, de a fény ezen keresztül is jól látható volt. Egy meghökkentő ragyogás, egy vakítóan fehér fény, mely szabályos ritmusban villan fel.

Az éjszaka csendes volt, mint az álom, nem volt forgalom az úton. Az Angyal előrenyúlt, lekapcsolta a Furillac motorját és hallgatózott. Rendkívül érzékeny füle volt, még a mellette ülő lány ruhaujjának finom suhogását is hallotta.

Ám a nyugalmat mégsem a csend adta, hanem csak az erős zajok hiánya. Volt ugyan egy hang, de az olyan halk és megnyugtató, mint maga a csend. Halk búgás lehetett, de olyan halk, minta levegő rezgése.

– Dinamó – mondta az Angyal, kinyitotta az ajtót és kilépett az útra.

Patrícia elkapta a kezét.

– Hová mész, Angyal?

Simon fehér fogai felvillantak, miközben angyalian elmosolyodott.

– Utána nézek. Elképzelhető, hogy egy tisztes állampolgár saját dinamót használ, hogy világítson, bár ez sokkal komolyabb gépnek látszik, mint azok, amelyeket házaknál használnak. De abban biztos vagyok, hogy egyetlen tisztes polgár sem használja arra a dinamóját, hogy ekkora elektromos szikrákat csiholjon, csak hogy a gyerekeit szórakoztassa. Elég sokat unatkoztunk már az utóbbi időben. Ki tudja…

– Veled megyek!

Az Angyal elfintorodott.

Ahogy mondani szokta, napi két ősz hajszálat köszönhet Patrícia Holmnak. Azóta az emlékezetes nap óta, amikor először látta Devonshireben, az ezt követő mozgalmas időkben, amikor a lány csatlakozott hozzá a magát Tigrisnek nevező férfi utáni hajszában, az Angyal kénytelen volt belátni, hogy reménytelen vállalkozás távol tartani a veszélytől. Mostanra már beletörődött, hogy ennek a lánynak csak önmaga parancsol. Olyannyira különbözött a vérmérséklete minden lányétól, akivel valaha is találkozott, annyival vadabb és jobb volt, hogy ha nem lett volna ilyen nőies, az Angyal megesküdött volna, hogy férfinek kellett volna születnie. Patrícia…

Patrícia Holm volt és kész.

– Oké, kölyök – mondta lemondóan.

De addigra a lány már mellette állt. Az Angyal vállat vonva visszaült a kormány mögé és néhány méterrel arrébb állította a kocsit, hogy ne vehessék észre a házból. Aztán csatlakozott Patríciához a bekötőútnál.

Elindultak a ház felé.

A ház körül fák álltak és egy sövénnyel kerített kert. Az Angyal óvatos mozdulatokkal megkereste a riasztót a kapunál, és gyakorlott mozdulattal kikapcsolta, mielőtt kinyitotta az ajtót Patrícia előtt. Fölfelé nézve jól látták a különös rideg fényt a felső ablak redőnye mögött villogni.

A ház homlokzata sötétben volt, a földszinti ablakok zárva és láthatóan riasztóval védve. Az Angyal nem vesztegetett időt rájuk, mert nem voltak nála a szükséges szerszámok, és sejtette, hogy az ajtóval is ez a helyzet.

Viszont tudta, hogy a hátsó ajtók gyakran sebezhetők, mert a derék háztulajdonosok sokszor mintha el sem tudnák képzelni, hogy egy első osztályú betörő addig süllyedjen, hogy a cselédbejáratot használja. Az Angyal tehát Patríciával a nyomában megkerülte a házat.

A fű még nedves és szivacsos volt az elmúlt hat nap szakadatlan esőzésétől. A dinamó zümmögése most már félreismerhetetlen volt, jól hallották a hajtó motor zakatolását is. Egy helyen mintha a lábuk alól jött volna a zaj.

Befordultak a második sarkon is és az Angyal olyan hirtelen torpant meg, hogy Patrícia két lépéssel előtte találta magát.

– Furcsa – suttogta az Angyal.

Pedig napvilágnál tökéletesen normális látvány lett volna. Sok vidéki ház rendelkezik melegházzal és még az is hihető, hogy egy lelkes mezőgazdász egy több mint húsz méteres üvegházat építtet a háza mellé, olyan magasat, amely egy nagyra nőtt embernél is jó méternél magasabb.

De az, hogy egy ilyen üvegházat éjjel fél tizenkettőkor fényesen kivilágítanak, már nem mindennapos. Még különösebb, ha a növényeket, amelyeknek ilyen kitűnő megvilágításra van szükségük, sötét függönyökkel takarnak el a külvilág elől.

Simon Templarnak nem kellett további biztatás, és a lány mellette volt, amikor óvatosan a függöny egy néhány centis hasadékához settenkedett.

Egy perc múlva Patrícia Holm enyhén remegő kézzel szorította meg az övét.

Az üvegházban nem voltak sem virágok, sem növények. Négyötödében az égvilágon semmi sem volt.

Durva betonpadlója jó fél méter magasra emelkedett az üvegház oldalán, mintegy teknőt formálva. A teknő egyik végében egy megkötözött kecske volt.

Az épület másik végében egy alacsony beton pilléreken álló emelvényen négy férfi állt.

Az Angyal gyorsan végigmérte őket. Hárman kis csoportot formáltak. Egy alacsony, kövérkés, kopasz férfi, csontkeretes szemüveggel, egy magas, vékony, negyvenöt körüli, magas keskeny homlokú, acélszürke hajú, s egy cvikkeres fiatalember jegyzetfüzettel kezében. A negyedik férfi valamivel távolabb állt egy bonyolult kapcsolótábla előtt, amelyen kis égők villogtak. Középtermetű volt, kora hatvan és nyolcvan között akárhol lehetett. A haja hófehér volt, ruhája formátlan, gyűrött és foltos.

De sem ember, sem állat nem, volt az, amelyen az Angyal tekintete az első gyors pillantás után megállapodott.

Volt még valami a betonpadlón, a négy férfi és a túloldali kecske között. Összegömbölyödve tekeredett a padlón, és bár látszólag mozdulatlan volt, belül mintha minden lüktetett, kavargott volna. Olyan volt ez a valami, mint egy felhő, melyet azonban ragyogó égbolt nem tűrne meg magán. Halvány, ibolyaszínű felhő volt, egyenesen a pokolból. Itt-ott, mintha furcsa kis szikrák száguldoztak volna az áttetsző lilában, s mint parányi rakéták, felvillantak majd eltűntek. A felhő mintha mozgott és égett volna a belső erők lüktetésétől.

Amikor az Angyal megpillantotta még mozdulatlan volt, mostanra azonban már kúszni kezdett, mintha élettel telt volna meg. Az üvegház egyik oldalától a másikig terjedt és kavargó lökésekkel haladt előre, miközben belül egyre vadabbul égett volna.

Először csak kúszásnak tűnt a haladása, de aztán az Angyal rájött, hogy ez csak érzéki csalódás. A felhő most már egy futó ember sebességével haladt, és nyilvánvaló volt a célja is. A kecske a teknő túloldalán lévő falhoz húzódva, a rémülettől bénultan remegve nézte a növekvő dagály könyörtelenségével közeledő felhőt.

Az Angyal az emelvényre pillantott, bár nem értette, mégis tudta, miért mozog olyan határozottan. A fehér hajú férfi kezében egy fényes, leginkább fém radiátorra emlékeztető tárgy volt, amit folyamatosan mozgatott. Úgy tűnt, hogy ebből a tárgyból jön az az erő, ami úgy kergette maga előtt a felhőt, mint valami kegyetlen szélroham.

Az Angyal újra a felhőre nézett, amely ebben a pillanatban ért oda a rémült kecskéhez.

Bár semmi sem hallatszott, de a titokzatos erő mintha rettenetes pezsgő tűzzé válna, és ott, ahol korábban a kecske volt, most csak az árnyéka látszott kirajzolódni a remegő narancsszín lángban. De ez is csak egy pillanatig tartott, aztán mintha elszállt volna, s az árnyék elfeketedett. Egy másodpercig így maradt, majd összecsuklott és a betonra roskadt. Fekete por kavargott a levegőben, és egy kevés kékes füst emelkedett a tető felé. A felhő lustán összegömbölyödött és egy terjedő köd közepén vattaszerűen szétterült a padlón.

Ereje azonban nem csökkent. Mindössze annyi történt, hogy a kontroll-sugarakat másfelé irányították. Simon látta, hogy az őszhajú férfi letette a fényes fémdarabot, amit az előbb a felhőre irányított és a bemutató három nézőjéhez fordult.

Az Angyal úgy érezte álmodik.

Halkan, kényszeredetten felnevetett és arrább húzta Patríciát.

– Tűnjünk el innen – mondta. – Mára már eleget láttunk.

Ám tévedett.

Miközben megfordult egy óriásba ütközött, s tekintettel a körülményekre, Simon Templar nem akart vitatkozni. Ösztönösen reagált, olyan gyorsan, amire az óriás nem is számított. Amikor az emberre revolvert szegeznek, már csak illendőségből is illik vitatkozni egy kicsit. Az Angyal azonban nem törődött a szokásokkal.

Olyan helyzetben, amikor az ellenfele nemcsak hogy kétszer akkora mint ő, de fegyver is van nála; úgy érezte, bocsánatos bűn, ha a verekedés ismert vagy általa kieszelt, de piszkos trükkjeit alkalmazza. Bal kezével félreütötte az óriás pisztolyt tartó karját, s ugyanabban a pillanatban rúgott is egyet. Tette mindezt jól vasalt cipővel és tiszta lelkiismerettel…

Egy másodperccel később már Patríciát kézenfogva rohant kifelé.

A ház előtt egy kocsi parkolt, amit Simon korábban nem vett észre. A kocsi érthetővé tette, miért került útjába a zömök, sofőrsapkás alak a kapu árnyékából s próbálja meg elállni az útjukat.

– Sajnálom, fiam – mondta az Angyal őszintén, miközben félrelökte.

Aztán a lánnyal végigrohantak a mellékúton és a sofőr kiabálása olyan távolról jött, hogy nem izgatta magát miatta.

Beugrott a Furillacba, és indított, majd szabadon engedte a kilencvennyolc lóerőt, amit a túrakocsi tudott, amikor szükség volt rá.

Padlóig nyomott gázzal hajtott, míg el nem értek Putneyba és meg nem bizonyosodott arról, hogy nem követik őket. Amikor már London utcáin hajtott nyugodtabb tempóban, még mindig feltűnően hallgatag volt.

Patrícia jobban ismerte annál, hogy szóra próbálja bírni ilyenkor. Csak nézte a férfi arcát, mintha még soha nem látta volna, miközben az Angyal a robogó kocsit kormányozta az éjszakában, s rájött, még soha nem látta ilyennek. Még ő, aki pedig jobban ismerte mint bárki más, sem tudta volna megmagyarázni mit látott benne. Gyakran megfigyelte már zsenijének ihletett vad ugrásait, de nem tudhatta, hogy ez alkalommal milyen kétségbeesett bakugrásokat tesz Simon vad képzelete. Patrícia hallgatott.

Csak amikor a Brook Streetre fordultak, adott hangot egy gondolatának, ami az elmúlt órában nem hagyta nyugodni.

– Nem tudok szabadulni attól az érzéstől, hogy láttam már valamelyiket ezek közül az emberek közül. Talán egy képet…

– Melyiket? – kérdezte az Angyal komoran. – A fiatal kis titkárt, vagy K. B. Vargan professzort, vagy Sir Roland Hale-t, netán Mr. Lester Hum Smitht-t, Őfelsége hadügyminiszterét?

Megérezte a lány zavarát, oldalt fordult és a szemébe nézett. Patrícia Holm most nagyon bájos volt, az Angyal szíve összeszorult.

Átkarolta és magához húzta.

– Angyal – mondta a lány. – Újabb balhé nyomában vagy. Látom a jeleket…

– Többről van szó, drágám – felelte az Angyal gyengéden. – Ma éjjel látomást láttam, és ha ez igaznak bizonyult, akkor valami olyasmi ellen fogok harcolni, ami szörnyűbb minden eddiginél, és ha kimondom a nevét, lehet, hogy az ördögöt kell nevén neveznem…

MÁSODIK FEJEZET

amelyben Simon Templar újságot olvas, és olvas a sorok között is

Érdemes idéznünk egy részletet a másnap reggeli lapok cikkeiből:

„A Clariont hivatalos helyről értesítették, hogy az elmúlt éjszaka Mr. Lester Hume Smith hadügyminiszter és Sir Roland Hale, a hadügyminisztérium Kémiai Kutatórészlegének igazgatója részt vett K. B. Vargan professzor 'elektrofelhőjének' bemutatóján. A bemutatót titokban tartották és nem árultak el részleteket. Információink szerint a kabinetet délelőtt összehívják, hogy megvitassa Mr. Hume Smith jelentését és hogy állást foglaljon a találmánnyal kapcsolatban.”

Simon Templar nem sokra ment a cikkel, mindössze megerősítette számára azt, amit már úgyis tudott.

Tíz óra volt, szokatlanul korán ahhoz, hogy az Angyal már fel legyen öltözve. De ez alkalommal egy élet szokásával szakítva korán kelt, és elolvasott minden oldalt minden újságban, amit az inasa meg tudott venni.

Hirtelen igencsak érdekelni kezdte a politika. Még az a hír is érdeklődéssel töltötte el, hogy egy angol turistát letartóztattak Wiesbadenben, mert orrba vágott egy rendőrt. Csak az olyan cikkek, mint a „Miért hagyják el a Nagymamák az Otthont?” hagyták továbbra is tökéletesen hidegen.

De meg kellett várnia az Evening Record korai kiadását, hogy a saját kalandjáról is olvasson.

„… ma reggel lábnyomokat találtak a lágy talajban, s ezekből kiderül, hogy három behatoló volt, közöttük egy nő. Az egyik férfi, aki kivételesen nagy termetű lehet, a nyomok szerint elbotlott és elesett menekülés közben, aztán más irányban távozott, mint társai, akik autóval oldottak kereket.

Mr. Hume Smith sofőrjét, aki megpróbálta feltartóztatni őket – a férfi leütötte, ezért a sofőr túl későn ért az úthoz, ahhoz hogy a rendszámukat láthassa. A kipufogó hangja után erős motorú sportmodellnek gondolja a kocsijukat. Közeledni nem látta a behatolókat, és bevallja, hogy amikor megpillantotta a nőt meg a férfit, éppen szunyókálásból ébredt.

A másik férfi nyomai a Vargan professzor háza mögötti mezőre vezettek. A jelek szerint a társai valamivel távolabb az úton szedték föl. Az, hogy a behatolók hárman voltak, csak ma reggel derült ki, miután Londonból detektívek érkeztek a helyszínre.

Teal főfelügyelő, akit a nyomozás irányításával bíztak meg, elmondta az Evening Record tudósítójának, hogy a rendőrség egyelőre nem tudja, mi okozta a kémek hirtelen menekülését, mi riasztotta meg őket. Feltételezik, hogy olyan helyzetben voltak, ahonnan megfigyelhették a kísérlet lefolyását.”

Az ügyről szóló beszámolók töltötték meg az első oldal két középső hasábját.

Mindez Roger Conwaynek, az Angyal egyik legkedvesebb barátjának is feltűnt, akit Simon kora reggel ébresztett, hogy találkozzanak. Ahogy megérkezett, Simon Templar elé tette a lapot.

– Szabadon kószáltál az elmúlt éjjel? – kérdezte vádló hangon.

– Vannak ilyesféle pletykák – morogta az Angyal.

Mr. Conway leült szokásos székébe és cigarettát meg gyufát halászott elő.

– És ki a haverod, az a mezei futó? – érdeklődött higgadtan.

Az Angyal kinézett az ablakon.

– Nem ismerem – válaszolt. – Hogy úgy mondjam, betolakodott a buliba. Mindjárt megtudod az egész történetet. Rögtön utánad hívtam Normant, és már úton van.

Csöngetés jelezte, hogy Norman Kent elérte a lakás ajtaját. Mr. Kent az Evening Record egy példányát lobogtatva lépett be, és már az első szavai megmutatták, milyen tökéletesen értette az Angyal furcsaságait.

– Ha kiderül, hogy Esher környékén jártál a múlt éjjel…

– Azért hívtalak, hogy meghallgass egy kis beszédet a témában.

Intett Normannak, hogy üljön le egy székbe, míg maga az asztal szélére telepedett. Korábban Patrícia Holm igyekezett legalább egy kis rendet rakni az asztalon. Most az Angyal mögé állt és átkarolta a derekát.

– Elmondom, hogyan történt – mondta az Angyal.

És minden bevezető nélkül belevágott a történetbe, mert elmúltak azok az idők, amikor négyük között ilyesmire szükség volt. Ugyanígy nem kellett megmagyaráznia cselekedeteinek okait sem. Tömör, tárgyilagos mondatokkal, mégis érzékletesen ismertette velük, hogy mit is látott Esher közelében a melegházban, és a két férfi figyelmesen hallgatta.

Amikor befejezte, rövid csend támadt.

– Kétségtelenül csodálatos találmány – mondta Conway végigsimítva szőke haján. – De mégis, mi ez?

– Maga az ördög.

– Hogy érted ezt? – pislogott Conway.

– A Clarion nevezte így – mondta az Angyal. – Olyasvalami, amit nem tudunk egyszerű szavakkal leírni. A tudósok úgy tesznek, mintha megértenék, de hogy így van-e, az már más kérdés; Valahogy úgy próbálják megmagyarázni, hogy valamiféle trükkel megváltoztatják egy gáz felépítését, hogy ezáltal hatalmas elektromos energiát tudjon hordozni, mint egy viharfelhő. Csak éppen ez egyáltalán nem olyan mint egy viharfelhő. Kicsit olyan is, mint egy sugár, csak éppen nem sugár. Ha így jobban tetszik, valami teljesen lehetetlen, csak éppen létezik. A lényeg az, hogy ez a gáz mindenütt megtalálható az atmoszférában és Vargan tudja, hogyan töltse fel milliónyi volt és amper elektromossággal.

– És amikor a felhő a kecskéhez ért…

– Mintha árammal teli vezetékek hálójába került volna. Egy másodpercig úgy égett, mint a benzin, aztán hamuvá vált. Bájos ötlet, nem?

A mogorva, sötét hajú Norman Kent levette szemét a plafonról. Keveset mosolygott, kevésszer szólalt meg, akkor is rögtön a tárgyra tért.

– Lester Hume Smith látta – mondta most Norman Kent. – Sir Roland Hale is. És még ki?

– A Szépfiú – mondta az Angyal. A Szépfiú is látta. Mr. Teal szerint ő hozzánk tartozik. Na persze, ő nem látta, amikor coltot fogott rám. Bájos kis jószág volt… Azt, hogy melyik országnak dolgozik, még ki kell deríteni.

– Gondolod, hogy…? – ráncolta Roger Conway a homlokát.

– De mennyire! – mondta az Angyal. – Vargan megsértődött, amikor nem került találmányával az újságok első oldalára, ám így is elég hírverést kapott ahhoz, hogy kíváncsivá tegyen minden külföldi ügynököt.

Hüvelykujjával finoman megütögette cigarettáját és lassan, gondosan meggyújtotta. Az ilyen kis pantomimokkal előidézett csendben rendszerint kikeltek azok a magvak, amelyeket hallgatói agyába ültetett.

Conway szólalt meg először.

– Ha kitörne egy újabb háború…

– Miért törne ki egy újabb háború? – kérdezte Norman Kent.

Az Angyal felvett néhányat az újságok közül, amelyekben lapozgatott mielőtt barátai ideértek, és eléjük lökte. A lapok tele voltak kék ceruzás aláhúzásokkal. Sok, egymástól független dolgot jelölt meg bennük, Mussolini egy kijelentését, a francia küldött beszédét a Népszövetség előtt, a nemzetközi olajpiac helyzetét, melyben az utóbbi időben vagy kétszáz millió fontnyi tőke rendeződött át. Vegyi cégek egyesülését, hadihajók mozgását, egy indiai felkelést, az acélpiac helyzetét és sok más egyebet amelynek fontosságot tulajdonított, beleértve egy angol turista letartóztatását Wiesbadenben, aki orrba vágott egy rendőrt. Roger Conway és Norman Kent elolvasták, de hitetlenkedtek.

– De az emberek nem egyeznének bele egy újabb háborúba – mondta Conway. – Mindegyik ország leszerel…

– Blöffölnek és abban bíznak, hogy valaki beveszi – mondta az Angyal.

– És minden ország retteg a többitől, s a legkisebb jelre újra fegyverkezik. Soha nem az emberek csinálják a háborúkat, nem is kívánják, az államférfiak és a mögöttük álló üzletemberek rántják bele őket. Valaki ír egy szép dalt, „Nem akarunk elveszíteni, de tudjuk, menned kell”, a katonazenekar játssza, és a sok millió szegény bolond elmegy hősként meghalni anélkül, hogy tudná miről is van szó. Így volt eddig is. Miért ne lenne így továbbra is?

– Talán az emberek tanultak a történelemből – mondta Kent.

Simon türelmetlenül legyintett.

– Az emberek nem tanulnak a múltból. Azok, akik elmondhatnák nekik mi történt, már egy lefutott generációhoz tartoznak. Hányan maradtak köztük olyan fiatalok, hogy meggyőzhessék a mi generációnkat? De még ha másról sem írnának, mint a háború borzalmairól, gondolod, volna haszna? Eleget hallottam velem egykorú embereket ezekről a könyvekről és darabokról beszélni, és tudom, hogy semmi hatással nem voltak rájuk. Csoda is volna. A fiatalok túl optimisták. A dicsőség legkisebb ígéretére már könnyen elfelejtik a szörnyűségek egész tengerét. És mondok még valamit…

Ezzel elmondta nekik, amit Barney Malone-tól hallott.

– Elmondtam nektek a tényeket – mondta. – Na most, tegyük fel, hogy látjátok, amint egy ember eltorzult arccal rohan az utcán, habzik a szája, és vértől csöpögő kés van a kezében. Ha szereted áltatni magad, mondhatod, hogy azért torzult el az arca, mert éppen egy romlott tojást próbált meg lenyelni, és azért kiabál, mert valaki a tyúkszemére lépett, a szája azért habzik, mert az előbb szappant evett, és csirkét vágott ebédre a késsel, és most siet szólni a nénikéjének. Másfelől viszont egyszerűbb és biztonságosabb feltételezni, hogy az illető mániákus őrült. Ugyanígy, ha álltatni akarjátok magatokat, és nem akarjátok észrevenni, milyen történet áll össze a részekből, akár mehettek is haza.

Roger Conway átvetette lábát a szék karfáján és elgondolkodva dörzsölte az állát.

– Ha jól értelek, az a dolgunk, hogy megtaláljuk kisded barátodat, és vigyázzunk, hogy ne csórja el a találmányt, mialatt a kormány azon gondolkodik, mihez is kezdjen vele.

Az Angyal a fejét rázta.

Ez egyszer Roger Conwaynek, aki pedig mindig közelebb állt az Angyalhoz, nem sikerült követnie barátja és irányítója gondolatainak menetét. Ezúttal Norman Kent, ez a csendes, visszahúzódó férfi fogalmazta meg azt, ami nyolc órával korábban Simon Templar zseniális (vagy őrült) agyában megszületett.

– Lehet, hogy a döntés nem is a kormány kezében van, még ha a barátunk nem is lopja el a találmányt – mondta.

Simon Templar egyikükről a másikra nézett. Egy pillanatra szinte úgy érezte, mintha újra először találkozna hármójukkal. Patrícia Holm kinézett az ablakon a Brook Street tetői felett kéklő égre, és ki tudná megmondani mit látott benne. A szeles és kedélyes Roger Conway csendben várt, cigarettájának hamuja az ujjaira hullott. Norman Kent komoran, gondolataiba merülve ült.

Az Angyal a kandallópárkány feletti képre nézett, de nem látta azt.

– Ha nem teszünk mást, mint hogy semlegesítjük az én kis barátomat, Anglia olyan fegyver birtokába jut, amely jóval hatékonyabb, mint amivel más országok rendelkeznek. Ha ellopjuk, joggal feltételezzük, hogy előbb vagy utóbb valamely másik ország fedez fel valami hasonlóan halálos fegyvert, és Anglia kerül hátrányba.

Egy pillanatra elhallgatott, majd ugyanazon a nyugodt hangon folytatta.

– Százával jönnek majd a kémek és nem tudjuk mindegyiküket semlegesíteni. Egy ilyen titkot nem lehet sokáig megőrizni, és amikor kitör a háború, könnyen kiderülhet, hogy az ellenség a saját fegyverünket fogja ellenünk fordítani!

Ismét hallgatott egy kicsit.

– Azokra a férfiakra gondolok, akik megvívják majd ezt a háborút, és a nőkre, akik szeretik őket. Ha egy fuldoklót láttok, visszautasítjátok-e a segítséget, csak azért, mert lehet, hogy később még szörnyűbb halál vár rá?

– Ismét csend ülte meg a szobát, s közben az Angyal mintha kiegyenesedett és megnőtt volna. Amikor folytatta, a hangja lágy és nyugodt volt, mint mindig, de a többiek fülében mintha trombita hangja szólt volna.

– Itt vagyunk mi, a három megfáradt testőr, és egy földreszállt tündér. Tündérkénk kivételével fiatal korunk ellenére is megszegtük már a fél tízparancsolatot, és jó néhány ország törvényeit. De közben valahogy sikerült megőriznünk magunkban néhány minden bizonnyal nevetséges eszmét, amelyek beteges elménk számára igazolták bűneinket. És ezen eszmék egyike a harc. Hiszünk a csatában és a hirtelen halálban. Ha így nézzük, mi lehetünk a három utolsó ember széles e világon, aki beavatkozhat, amikor látja hogy egy komoly háború készülődik. Személyesen úgy érzem, hogy saját szórakoztatásunkat előtérbe helyezve üdvözölnünk kéne. Azonban kevesen vannak ilyenek, mint mi. A többség más, gyökeresen más. Férfiak, fiúk, akik nem akarnak háborút. Derék ifjú életek, akik nem a mi barbár hadiistenünkben hisznek… Mi viszont vígan mennénk újabb és újabb csatamezőkre, mert szerencsénk van és ügyesebbek vagyunk. Hát így állunk. Köpünk az esélyekre és a törvényekre. Teljesen bolondnak tartotok, ha azt hiszem, hogy három rongyos, akasztófára való törvényen kívüli, isten segítségével…

Nem fejezte be a mondatot és néhány másodpercig senki sem szólt.

Roger Conway fészkelődni kezdett.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte.

Az Angyal ránézett.

– Azt – felelte –, hogy eljött a mi időnk. Mindig is tudtuk a szívünk mélyén, hogy eljön a nap, amikor igazán szükség lesz ránk. Szerintem most itt van. Történhetett volna másként is, más alkalommal, a sors azonban ezt választotta. Összefoglalom nektek…

Rágyújtott egy újabb cigarettára, majd hátrébb csúszott az asztalon és a térdére támasztotta a karját. Arcáról sütött a pokollal is szembeszálló dac és elszántság.

– Ti is olvastátok – mondta. – Elismerem, hogy olyan mint egy ponyvaregény, de igaz, le sem lehet tagadni. Furcsa dolgok történnek most úgy Angliában, mind Amerikában az olaj, acél és a vegyi anyagok piacán. Akkora tőke halmozódik fel ezen a három területen, hogy el lehetne söpörni vele minden más ipari ágazatot, ami csak az eszetekbe jut, együttesen. Azt nem tudjuk, pontosan mi történik, de azt igen, hogy a nagykutyák, a Wall Street és a londoni tőzsde titkos irányítói közös terv szerint dolgoznak. Nézzétek csak meg, mikben utaznak! Vas, olaj és vegyi anyagok. Ha tudtok három olyan befektetést, amire nagyobb szükség lenne egy eljövendő első osztályú háborúban, szeretném hallani. Tegyétek hozzá Barney Malone kémtörténetét… Azt is látjátok milyen érzékenyek a népek, milyen könnyű bizalmatlanságot kelteni. A bizalmatlanság előbb vagy utóbb háborút jelent. Még a legbékésebb, legjóindulatúbb ország is patáliát csap előbb-utóbb ha egy másik kémei állandóan a nyakába lihegnek. Eddig senki nem akarta ezt nagyban megcsinálni. Pedig most ez történt, vagy történik… És mögötte egyetlen ember áll. Valaki, akinek olyan agya van, mely képes egy ilyen terv kieszelésére, és elég befolyása ahhoz, hogy keresztül is vigye. Az az ember, akit „A titokzatos milliomosnak” neveznek. Az az ember, aki állítólag fél tucat háborút robbantott már ki a pénzvilág érdekében. Piros tintával jelöltem meg a nevét az újságokban, ahányszor csak felbukkant valami híradásban. Dr. Rayt Marius…

Norman Kent hirtelen a kandalló tüzébe dobta cigarettáját.

– Akkor Golter is belepasszol…

– Dehát a trónörökös Marius saját trónörököse – szólt közbe Conway.

– Gondolod, hogy az ilyesmi bármit is jelent egy olyan embernek, mint Marius? – kérdezte az Angyal lágyan. – Nem könnyítené-e meg inkább a dolgokat a számára? Tegyük fel…

Az Angyal kicsit habozott, aztán lágy és álmodozó hangon folytatta:

– Tegyük fel, hogy Marius felébresztette a trónörökös hiúságát. A király öreg már, és a nemzetnek többek szerint fiatal vezetőre van szüksége. És a herceg nagyravágyó. Tegyük fel, Marius azt mondja: kezedbe adok egy fegyvert, amellyel uralhatod a világot. Egyetlen dolgot kérek cserébe. Használd!

Lenyűgözve, zavartan, izgatottan ültek. Szerették volna nevetve félresöpörni a látomást, szétverni a racionális kételkedés pörölyének könyörtelen csapásaival.

Az óra unottan ketyegte a másodperceket, amelyek mintha az örökkévalóságba vezettek volna.

– Dehát ezt nem teheti… – mondta elhalóan Patrícia.

– De teheti.

Simon Templar felpattant, jobb karját széles ívben kitárta.

– Itt a kulcs – kiáltotta. – Itt a rejtély megfejtése. Nem nehéz mesterséges eszközökkel bizalmatlanságot kelteni. De az ilyen feszültség nem lehet olyan vad, mint a valódi gyűlölet a népek között. Sokkal nagyobb szikra kell ahhoz, hogy lángra lobbantsa. A trónörökös a nagyravágyásával és Vargan a találmányával kiadhatják ezt a szikrát. Ők Marius adui. Ha őket nem tudja kijátszani, az egész terve elsüllyedhet. Biztos vagyok benne.

– Az a férfi a kertben – suttogta Patrícia. – Ha Marius egyik embere volt…

– Maga Marius volt…

– Az Angyal felvett egy újságot az asztalról, és úgy hajtotta, hogy lássák benne a fényképet.

Akármilyen rossz is volt a világítás, amikor szemtől szembe találták magukat az eredetivel, ezt az arcot nem lehetett mással, összetéveszteni. Kegyetlen, durván összetákolt arc volt egy pogány bálvány kőbe faragott, kifejezéstelen tekintetével.

– Maga Marius volt.

Roger Conway felállt a székből.

– Ha igazad van, Angyal, és feltételezem, hogy nem álmodtál a múlt éjjel…

– Persze, hogy nem.

– És ha nem ment el hirtelen az eszünk, hogy végighallgattuk ezt a nagyképű, hevenyészett előadásodat…

– Hidd el, hogy még soha semmiben nem voltam ilyen biztos!

– Akkor…

Az Angyal bólintott.

– Arra esküdtünk, hogy az igazságot képviseljük – mondta. – Mi az, amit most tennünk kell?

Conway nem felelt, és az Angyal Norman Kent elgondolkodó szemeibe nézve rájött, hogy mindannyian tőle várják, ő fogalmazza meg saját ítéletüket is. Soha nem látták még az Angyalt ilyen komolynak.

– Annak a találmánynak meg kell szűnnie. És meg kell semmisíteni azt az agyat is, amely kieszelte, s amely újjá tudná építeni. Indokolt, hogy ez az egy ember meghaljon sok másik életéért cserébe…

HARMADIK FEJEZET

amelyben Simon Templar visszatér Esherbe

Június huszonnegyedikén történt mindez, három héttel azután, hogy az Angyal visszautasította a felkínált kegyelmet.

Huszonötödikén a reggeli lapok már csak jelentéktelen hírecskét szenteltek annak, ami egy nappal korábban megtöltötte a délutáni lapokat, és így semmi újdonságot nem lehetett olvasni a sajtóban Vargan professzor bemutatójának hívatlan vendégeiről. A külön kormányülésről is csak egy rövid hír emlékezett meg.

Az Angyal, aki most már éjjel-nappal másra sem tudott gondolni mint az ügyre, a sajtó váratlan érdektelenségében hivatalos tiltást sejtett, s gyanúja megerősödött, amikor megkereste az elzárkózó Barney Malone-t.

Az angyal úgy érezte, mintha valami furcsa nyomás nehezedett volna Londonra. Teljesen szubjektív érzés volt, de nem tudta félresöpörni. Az előbb még gondtalanul sétált a napsütésben, élvezve a friss levegőt és a nyár ígéretét, körötte vidám emberek siettek dolgukra, most pedig mintha viharfelhők borították volna az eget, s az emberek rettegve húzódtak volna össze.

– El kéne jönnöd Esherbe – mondta Roger Conwaynek. – Jót tenne neked, ha egy napra elszakadnál a kedvenc kocsmádtól.

Bérelt kocsival mentek, és amikor odaértek, az Angyal további intő jeleket talált.

A Vargan professzor házához vezető bekötő útnál két férfi ácsorgott, akik hirtelen félbeszakították beszélgetésüket, amikor Conway és az Angyal lefordultak a főútról, és elmentek mellettük a fák között. Távolabb egy harmadik férfi pipázott a kertkapu mellett.

Simon Templar elsétált a ház mellett anélkül, hogy egy pillantást vetett volna rá, és folytatta a másnapi verseny esélyeinek taglalását, de a hatodik érzéke azt súgta, hogy a kapunál álló férfi tekintete követte őket csakúgy, mint az út mentén állóké is.

– Megfigyelés – morogta. – Hogy vigyáznak, hogy ne verjék nagydobra! A világért sem akarnak figyelmet kelteni. Csak csendben ülnek és figyelnek. Ha valami gyanúsat tennénk, hamarosan a legközelebbi cellában találnánk magunkat. Ezt nevezik hatékonyságnak!

Néhányszáz méter után a fák takarásában az Angyal megtorpant.

– Addig menj, ameddig egy olyan verset ki nem találsz, amelyet el lehetne szavalni egy jobb szalonban is, ahová egyébként úgysem engednének be! – utasította. – Aztán gyere vissza. Itt várlak.

Conway engedelmesen továbbment, a szeme sarkából látta csak, amint az Angyal átkúszik a sövényen. Mr. Conway nem volt költő, de elfogadta az Angyal javaslatát, és lustán elszórakozott a lírai lehetőségekkel egy Kentből való hölgyről, aki mindig fütyörészett, bármerre is ment. Néhány percnyi kínlódás után feladta és visszafordult, s ugyanakkor az Angyal is megjelent a sövényen keresztül. Meglepően makulátlan volt a külseje ahhoz képest, hogy a mezőn kellett lopakodnia, és pontossága mutatta, milyen jól ismeri Mr. Conway költői tehetségét.

– Az első öt lyukba egyetlen nyavalyás gurítás sem sikerült – mondta szomorúan, majd folytatta a képzelt golfmeccs leírását, egészen addig, amíg vissza nem értek a főútra és eltűntek az őrök szemei elől.

Akkor rátért a tárgyra.

– Gondoltam, körülnézek hátul is, milyen erős ott a védelem. Hát volt egy óriás rövidujjú ingben, aki úgy tett, mintha kertészkedne, egy másik izompacsirta meg egy nyugágyban újságot olvasott. A derék öreg Teal nyilván a fürdőszobában ül és dugónak álcázza magát. Nem vállalnak kockázatot.

– Ami azt jelenti, hogy vagy nagyon ravaszak, vagy nagyon erőszakosak leszünk – mondta Conway.

– Valahogy így…

Csendben, és elmélázva sétáltak vissza a helység fogadójáig, újra végiggondolva az előttük álló feladatokat.

Az Angyalnak elég lesújtó véleménye volt a rendőrök sebességéről s verekedési tudományáról. Másfelől komoly önbizalommal rendelkezett, amivel rendszerint le tudta győzni a puszta erőt. Az sem rettentette vissza, hogy ezúttal nemzetek sorsa a tét. Kalandos élete során egyszer egy sikeres egyszemélyes forradalmat irányított valahol Dél-Amerikában, és akár operett uniformist viselő elnök is lehetett volna, ha úgy akarja. De ezúttal a résztvevő erők súlyára gondolt, tragédiák millióira, amelyeknek okozója lehet, ha elbukik vállalkozásában. Arcizmai keményen megfeszültek.

A végzet nem hagyott pihenőt ezekben a napokban. Szerény sebességgel hajtottak be Kingstonba, bérelt kocsijuk nem is engedett többet, amikor egy sárga szedán húzott el mellettük könnyedén. Mielőtt eltűnt volna előlük a forgalomban, Conway örökre agyába véste annak a bestiális, majomszerű arcnak a képét, amely a hátsó ablakon keresztül a faragott kő mozdulatlanságával meredt rájuk.

– Hát nem bájos? – morogta az Angyal.

– Cukorfalat! – értett vele egyet Conway.

Mosoly futott át Simon Templar arcán.

– Itt a Szépfiú, vagy ahogy ti emlegettétek, az én kis barátom. A világ csak Rayt Marius néven ismeri. Felismert engem, és látta a kocsi rendszámát is. Ki fogja nyomozni kik vagyunk, és huszonnégy órán belül tudja már a címünket és nevünket, meg hogy volt-e kanyarónk. Valahogy úgy érzem, elég sok dolgunk lesz az eljövendő napokban…

Másnap, amikor az Angyal a Brook Streeten sétált hazafelé Roger Conway társaságában, egyszer csak megállt és elgondolkodva meredt az égre, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami.

– Vitatkozz velem, Szépségem! – mondta. – Vitatkozzál vadul, gesztikulálj élénken, és nézz olyan haragosan, amennyire csak ártatlan természeted engedi. De ne emeld föl a hangodat.

Szemmel láthatóan dühödt vita folyt, míg megtették az Angyal lakásáig vezető néhány métert. Mr. Conway halkan, az Angyal felé fordulva taglalta a Ford kocsik hiányosságait, amire az Angyal agresszív gesztusokkal felelt.

– Egy köcsögkalapos kis nyavalyás követ már fél nap óta. Néhány méterrel mögöttünk van. El akarom kapni, de ha üldözőbe vesszük, elszalad. De most biztos közelebb jön, hogy kihallgassa, min veszekszünk. Ha verekedni kezdünk, még közelebb merészkedik. Te elkapod, én meg kinyitom az ajtót.

– A hátsó tengely… – acsarkodott Mr. Conway.

Most már az Angyal háza előtt voltak. Az Angyal hirtelen megállt, megfordult és meglökte Conwayt.

Conway visszanyerte az egyensúlyát és megeresztett egy ütést. Az Angyal a vállával fogta fel, és meggyőzően hátratántorodott. Aztán ő következett és igen finoman állon vágta Mr. Conwayt. Mr. Conway törlesztett, az ütés két centivel az Angyal orra előtt állt meg.

A gyenge világításban mindez vad verekedésnek tűnt, és az Angyal elégedetten látta, hogy Mr. Köcsögkalap közelebb merészkedett. Már csak néhány lépésre volt tőlük, érdeklődve figyelve őket.

– Pont mögötted – mondta az Angyal halkan. – Tántorogj hátra négy lépést, amikor bevágok…

Gyengéden Conway gyomorszájába csapott öklével, és nem várt, hogy lássa az eredményt. Tudta, hogy hadnagya érti a dolgát. Csak annyi ideje volt, hogy fogja a kulcsát és kinyissa az ajtót, Conway és foglya már benn is voltak.

– Szép munka – helyeselt az Angyal. – Föl az emeletre a kis aranyossal, Roger!

Miközben az Angyal előre ment a nappaliba, Conway letette a Köcsögkalapost, és levette kezét a kis ember szájáról.

Az Angyal a függöny mögül kikukucskált az utcára.

– Úgy látom, senki nem vette észre – mondta. – Szerencsénk volt. Ha elterveztük volna ezt az akciót, akár évekig várhattuk volna, hogy egy lélek se legyen a Brook Streeten.

Otthagyta az ablakot és megállt foglyuk előtt, aki öklét rázva szitkozódott.

– Mind megkaphatod, kicsim – közölte vele hűvösen. – Kutasd át, Roger.

– Csak találjak egy rendőrt – kezdte Mr. Köcsögkalap remegve.

– Csak találja meg egy rendőr, ami megmarad belőled – morogta Simon kedvesen. – Nos?

A kutatás nem járt eredménnyel, az egyetlen feltűnő három újnak kinéző ötfontos bankjegy volt, akkora vagyon, amit senki nem nézett volna ki ebből a toprongyos alakból.

– Marad tehát a harmadfokú – mondta az Angyal lágyan, és gondosan becsukta az ablakot.

Zsebre dugott kézzel, arcán angyali kifejezéssel jött vissza a fogolyhoz.

– Nos, beszélsz, Patkánypofa? – kérdezte.

– Mit beszéljek? Marha nagy emberek és itt…

– Beszélj – ismételte az Angyal türelmesen. – Nyisd ki a szád és adjál ki olyan hangokat, amikről feltételezed, hogy angolul vannak. Egész nap követtél, és én nem szeretem az ilyesmit.

– Én követni magát? – szólt az emberke sértődötten.

Az Angyal sóhajtott, megfogta az emberke kabátja hajtókáját és úgy megrázta, mint terrier a patkányt.

– Beszélj – mondta ellentmondást nem tűrő hangon.

Amikor Mr. Köcsögkalap kinyitotta a száját, csak kiabálás és átkozódás féle jött ki rajta. Az Angyal egyiket sem kedvelte. Gyengéden gyomron vágta a kis embert, így aztán nem derült ki mi lett volna a szitok vége, mert az fuldokló nyögésben ért véget. Aztán újra megragadta.

Határozottan csúnya dolog valakit erőszakkal kényszeríteni, de az Angyal nem volt érzelgős. Meg kellett tennie és meg is tette, hideg hatékonysággal. Öt percig tartott az egész.

– Beszélj – mondta ismét, mire a pityergő fickó közölte, hogy beszél.

Simon a nyakánál fogva egy székbe lökte.

Ám nem sokra ment azzal, amit megtudott.

– Nem t'om, hogy híják. Fél éve találkoztam vele egy kocsmába', az Oxford Streeten. Adott melót. Azóta hol van meló, hol nincs. Követek embereket, és megtudok róluk mindent. Jól fizet, nincs kockázat…

– Amíg csak nem találkoztunk – mondta az Angyal. – Hogyan veszed fel vele a kapcsolatot, ha nem tudod a nevét?

– Ha van meló, ír, aztán találkozunk valami kocsmában, aztán elmondja mit tegyek. Én meg a telefonon elmondom, mi a helyzet. Megvan a szám.

– Mi az?

– Westminster kilencvenkilenc-kilencvenkilenc.

– Kösz – mondta az Angyal. – A haverod jóképű pali, mi?

– A fenét. A hátam is borsódzik tőle. Amikor először megláttam…

Az Angyal a kandallópárkányhoz ment és a cigarettásdobozért nyúlt.

– Menj haza, amíg jókedvem van, Patkánypofa – mondta. – Már nem érdekelsz. Roger, az ajtót…

– Hé – vinnyogott Mr. Köcsögkalap. – Nekem feleségem van meg négy kölyköm.

– Elég baj ez nekik – mondta az Angyal kedvesen. – De azért add át üdvözletemet.

– Engem itt bántottak. Mi van, ha elmegyek a rendőrségre? Az Angyal tiszta kék tekintete jegessé vált.

– Vagy lemégy szépen most a lépcsőn – mondta nyugodtan –, vagy lerugdoslak. Választhatsz. De ha egy kis pénz kell kárpótlásul, fordulj a jóképű barátodhoz. Mondd meg, hogy tüzes vassal kínoztunk, de te mégsem mondtál egy szót sem. Talán hisz neked. Bár én nem fogadnék erre. Ha viszont rendőrt akarsz hívni, az utca végén találsz. Jól ismerem, és biztos vagyok benne, érdekelni fogja a meséd. Na, jó éjszakát!

– És még ezek nevezik magukat úriembernek – vicsorgott az emberke. – Maga…

– Kifelé! – mondta az Angyal nyugodtan.

Meggyújtotta a cigarettáját, és nem nézett fel, de a következő hang, amit hallott, az ajtó csukódása volt.

Az ablakból figyelte, ahogy az emberke felfelé caplat az utcán. Már a telefonnál volt, amikor Conway visszatért.

– Halló… Westminster kilencvenkilenc-kilencvenkilenc? Remek. Hogysmint, Szépfiú?

– Ki az? – kérdezte a hang a vonal túloldalán.

– Simon Templar – felelte az Angyal. – Talán hallott már rólam. Nemrég – mondjuk így – egymásba futottunk. – Elvigyorodott a kagylóból jövő fojtott magyarázkodásra. – Nos, most az a helyzet, hogy néhány kellemetlen percet szereztem az egyik amatőr kopójának. Éppen most megy hazafelé. A következő haverja viszont, akit észreveszek, hogy a nyomomban van, már csak a mentőautóban fog magához térni. Ez csak egy bizalmas információ volt. Jó álmokat, drágám!

Letette a kagylót anélkül, hogy meghallgatta volna a választ.

Aztán a központot hívta.

– Meg tudja adni nekem Westminster kilencvenkilenc-kilencvenkilenc nevét és címét?… Tessék?… Hogy nem mondhatják meg?!… Igen, tudom, de én bizonyos okok miatt nem hívhatom fel és kérdezhetem meg. Tudja, a feleségem tegnap megszökött a vízvezetékszerelővel, és azt mondta, ha igazán vissza akarom hívni, felhívhatom ezen a számon, és az egyik csap csöpög… Na, mindegy. Köszönöm. Adja át üdvözletemet a felügyelőnek.

Letette a telefont és a vállát vonva felelt Conway kérdőn felemelt szemöldökére.

– „Sajnálom, nem adhatjuk meg az előfizetők nevét és címét” – utánozta. – Tudtam, hogy így van, de gondoltam megpróbálom. Nem mintha sokat számítana.

– Megpróbálhattad volna a telefonkönyvet – javasolta Conway.

– Na, persze. Miután Marius nem Angliában él, feltehetően a Westminster kilencvenkilenc-kilencvenkilenc sem az ő nevén van. Na igen.

– Akkor nincs más hátra, mint ülni és várni, mihez kezd a barátunk legközelebb – fintorodott el Conway.

– A csudát – közölte kedélyesen Simon. – Egy dologban biztosak lehetünk. Lehet, hogy gyorsan ölő méreg lesz a holnapi tejben, lehet, hogy egy lövés egy elhaladó kocsiból, amikor kilépek az ajtón. De abban biztosak lehetünk, hogy valami ilyesmi bekövetkezik. De tegyük fel, hogy nem várunk ölbe tett kézzel…

Egyre álmodozóbb lett a hangja. Conway régóta ismerte ezt a hanghordozást, és tudta, hogy azt jelenti; az Angyal gondolatai kilométerekkel előbbre járnak, és mindössze mechanikusan befejezi mondandóját, amelyet már rég nem tart fontosnak.

Aztán egy ideig csendben voltak. Az Angyal cigarettával a szájában mozdulatlanul állt, csak a szemében látszott valami élénk csillogás. Olyan feszült és mozdulatlan volt, mint egy ugrásra készülő párduc. Aztán elernyedt, kiegyenesedett és elmosolyodott, széles, romantikus gesztust tett jobb karjával.

– De miért is várnánk? – kérdezte.

– Valóban, miért – visszhangozta Conway halványan. – De…

Simon Templar nem figyelt rá. Már a telefonnál volt ismét, csak most Norman Kentet hívta.

– Hozd elő a kocsidat, tankolj fel és gyere egyenesen a Brook Streetre. És hozzál pisztolyt is. Mozgalmas éjszaka lesz.

Néhány perc múlva már a maidenheadi nyaralóját hívta, hová angyali szerencséjével éppen ma küldte le az inasát, hogy készítse elő a helyet a nyári bérbeadásra, amelyből most úgy tűnt, semmi sem lesz.

– Te vagy az, Orace?… Helyes. Csak azért hívlak, hogy tudassam, Mr. Kent hajnaltájban megérkezik egy látogatóval. Szeretném, ha a pince készen állna a fogadására. Mármint a látogatóéra. Érted?

– 'Genuram – közölte Orace teljes nyugalommal és az Angyal letette a kagylót.

Orace páratlan volt a maga nemében. Valaha őrmester a tengerészgyalogosoknál, most pedig Simon Templar leghűbb szolgálója. Ha Simon azt mondta volna, hogy a látogató az Egyesült Államok elrabolt elnöke lesz, Orace válasza ugyanaz a nyers, nyugodt, „’genuram” lett volna.

Roger Conway felállt és elnyomta cigarettáját egy hamutartóban.

– Arra gondolsz, hogy…

– Ha soká vacakolunk, két dolog történhet. Egyik, hogy Vargan kiadja a titkát a kormány szakértőinek. A másik, hogy Marius ráteszi a kezét a találmányra vagy Varganra, esetleg mindkettőre. És akkor lehúzhatjuk a redőnyt. Csak addig vannak esélyeink, ameddig Vargan az egyetlen a világon, aki tisztában van ezzel az ördögi találmánnyal. És minden eltelt órával esélyt adunk Mariusnak, hogy megelőzzön minket.

Conway összeráncolt szemmel nézte Patrícia Holm fényképét a kandalló párkányon. Aztán felé bólintott.

– Hol van?

– Devonshire-ben van néhány napig Manneringsékkel. Örülök, hogy kimarad ebből. Holnap este érkezik, ami pont meg is felel. Ma este Maidenheadbe visszük Vargant, és egy jól megérdemelt alvás után visszatérünk Patért. Aztán mindannyian visszamegyünk a nyaralóba. Hogy tetszik?

Conway újra lassan bólintott. Még mindig a homlokát ráncolta, mintha valami zavarná.

Aztán kibökte.

– Soha nem én voltam az osztály esze – mondta –, és valamit most sem értek. Abban egyetértünk, hogy Marius bizonyos pénzügyi körök érdekében háborút fog kirobbantani. Ha ez a háború kitör, mi benne leszünk a sűrűjében. Mindig benne vagyunk. Szegény jó britek, mindig mindenki perpatvarában benne kell, legyenek… Szóval persze, hogy nem akarjuk, hogy Vargan szörnyűségét ellenünk használják, de nem lenne jó, ha mi magunk használhatnánk?

Az Angyal a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy kitörne a háború, ha Marius lecsúszik Varganról – mondta. – Legalábbis nem egyhamar. És, hogy mi magunk használjuk… nem, Roger, nem tartom helyesnek. Egyszer már megbeszéltük. Nem tartjuk meg magunknak. Ha képesek volnánk is rá, azt hiszem a világ jobb és tisztább enélkül a találmány nélkül. Éppen elég veszélyes fegyver van így is. És én azt mondom, ez nem kell közéjük…

Conway néhány másodpercig mereven nézte.

– Vagyis Vargan ma Maidenheadbe utazik – mondta végül. – Megölöd ma éjjel?

– Nem, ha nem muszáj – mondta az Angyal nyugodtan. – Végiggondoltam. Nem tudom mennyi értelme van az emberségére hivatkozni, de ameddig nem mondtunk le erről a reményről, nincs jogunk elvenni az életét. Hogy le kell-e mondanunk a reményről, majd megtudjuk. De ha úgy találom, hogy nem hallgat ránk…

– Értem.

Amikor Norman Kent tíz perc múlva megérkezett, az Angyal a harmadik testőrnek is elmagyarázta tervét. Norman válasza majdnem olyan tömör volt, mint Roger Conwayé.

– Lehet, hogy meg kell tegyük – mondta.

Sötét arca még komorabb volt, mint máskor és nagyon halkan beszélt, mert bár Norman Kent egyszer halálba küldött már egy gonosz embert, ő volt az egyetlen hármójuk közül, aki még nem látott meghalni valakit.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar elveszít egy autót, ám nyer helyette egy másikat

– A hadművészet ősi alapszabálya, hogy az ellenség helyébe kell képzelned magad – mondta az Angyal. – Na már most, hogyan is őrizném én Vargant, ha olyan lehetőségeim volnának, mint Teal főfelügyelőnek?

A Porstmouth Roadon álltak, egy kilométernyire Eshertől. Ide beszéltek meg találkozót. Külön mentek, mert az Angyal ragaszkodott ahhoz, hogy az ő Furillacját és Norman Kent Hirondeljét is vigyék, hátha valami baj történik. És nem vallotta be, hogy lett volna idő haditervet készíteni indulás előtt is. Ráérnek vele útközben, ezzel is nyernek egy fél órát.

– Öten voltak, amikor lejöttünk tegnap – mondta Conway. – Ha Tealnek nincs sokkal több embere az éjszakai ügyeletre, szerintem ugyanúgy állítja őket, ahogyan tegnap. Külső őrök az útnál, a kertnél, egy az üvegháznál, egy másik a házban. Bizonytalan, hányan vannak, de valószínűleg nem túl sokan.

Az Angyal elmaradhatatlan cigarettája mint hulló csillag világított az éjszakában.

– Én is valahogy így gondoltam. Van is egy támadási tervem.

Röviden felvázolta. Nem volt nehéz, minthogy nem is igazi terv volt, inkább csak egy ötlet, egy gyors, vakmerő akció ötlete, amely a meglepetésen alapult. Az Angyalnak megvolt az a kellemes tulajdonsága, hogy amikor ilyen kedve volt, belevágott így dolgokba, és rendre megúszta őket. És ez alkalommal, mint később kiderült, még ennyi tervezésre sem volt szükség.

Néhány perccel később már úton is voltak. Az Angyal ment elől a Furillaccal, Conway mellette ült. Norman Kent a Hirondellel követte őket úgy ötven méter távolságból. Normannak bármennyire nem tetszett a dolog, nem szántak aktív szerepet a vállalkozás kezdeti szakaszában. Az volt a dolga, hogy nem messze a bekötőúttól megálljon, megforduljon, és járó motorral várjon, amíg Conway vagy az Angyal megérkezik Vargannal. Míg a többiek szerint éppen ez a bájos egyszerűség volt a terv legnagyobb erénye, nem tudták Normant meggyőzni, ami szerintük barátjuk beszűkült elméjére utalt.

Megérkezve a bekötőúthoz, Simon gyors oldalpillantást vetett hátra a válla fölött, és látta, amint a Hirondel éppen megfordul az úton.

S akkor meghallotta a lövést.

– Az ég szerelmére!

A szavak szinte hangtalanul törtek fel ajkán. Abban a pillanatban már kinn is volt a kocsiból, s feszülten, akcióra készen állt. Conway mellette.

– Hallottad? – kérdezte halkan, hitetlenkedve.

– A Szépfiú…

– Személyesen.

Simon Templar megkövülten állt. A türelmetlen Conway számára örökkévalóságnak tűnt, pedig mindössze néhány másodperc telt csak el, s ezalatt az idő alatt az Angyal agyában vadul pörögtek a kerekek.

A Szépfiú tehát megelőzte őket, még ha sokkal nem is. Ha bajt kerestek maguknak most megkapták, benne vannak a sűrűjében. A törvény őreire felkészültek. Most mind velük, mind a törvényen kívüliekkel meg kell küzdeniük. Mindkét társaságnak egyetlen közös célja van; társaságukban tudni K. B. Vargan professzort. Még ha minden más téren hadat is viseltek, ebben egyetértettek.

– Kézből megnyertük a leosztást – mondta végül az Angyal lágyan, csodálkozva. – Szerencsénk van.

– Ha szerinted ez szerencse…

– Szerintem igen. Érkezhettünk volna jobbkor? Amikor a Szépfiú barátai elvégezték helyettünk a piszkos munkát…

Egy újabb lövés hallatszott, majd egy második, aztán egy tompa sorozat.

– Most mi jövünk – vetette oda az Angyal Roger Conwaynak és nekiiramodott a mellékútnak.

Nem látták nyomát az őrnek, de a sötétből egy lihegő, nehézléptű ember rohant feléjük. Az Angyal félrelökte Conwayt, és eleresztett egy jól időzített gáncsot. Ahogy a férfi teljes hosszában elterült a földön, Simon rávetette magát és a fejét meglepő erővel verte a földhöz. Aztán felrántotta, s megnézte a kábult, ájult embert.

– Ha nem rendőr, akkor patagóniai indián vagyok – mondta. – Kis tévedés, Roger…

A férfi felállt, s egy vad lengő ütéssel válaszolt és az Angyal sajnálkozva álcsúcson vágta. A támadó mint egy rongycsomó esett össze.

– Most mi legyen? – kérdezte Conway s válaszul újabb sortűz hangzott fel az éjszakában.

– Jó kis buli – mondta az Angyal. – Szálljunk be mi is, oké?

Előkapott zsebéből egy revolvert és néhányszor a levegőbe lőtt. A válasz sokkal közelebbről jött, mint várta, két kis lángnyelv villant a sötétben és két golyó zúgott el a fejük mellett.

– Valaki szeret minket – jegyezte meg Simon hidegen. – Erre.

Elindult lefelé az úton.

Hirtelen egy autó fényszórói villantak fel mint valami szörnynek a szeme. Conway és az Angyal egy másodpercig megdermedve álltak a ragyogó fényben. Olyan hirtelen és vakító volt ez a váratlan fény, hogy eltelt egy kevés, de értékes idő, mire rájöttek, hogy a fény nem áll, hanem feléjük tart, és már úgy száguld mint egy expresszvonat.

– Dicsőség – mondta az Angyal és a hangja túlszárnyalta egy revolver mérges durranását.

Ugyanabban a pillanatban a lecsapó kígyó sebességével mozdult. Megperdült, lehajolt, átkarolta Conway térdét és átvetette barátját az utat szegélyező alacsony sövényen, mintha csak birkózóversenyt akarna nyerni vele.

A döbbent Conway remegő lábakkal akart felállni, amikor az Angyal földet ért mellette, s máris elzúgott előttük egy zárt kocsi sötét árnyéka a fényszórók vakító fényének nyomában. Olyan közel volt, hogy súrolta a sövényt, amely mögött lapultak s Conway rájött, hogy az Angyal reakciójának gyorsasága nélkül körömfeketényi esélye sem lett volna ezen a keskeny helyen.

Talán mondhatott volna valamit. Normális körülmények között elcsukló hangon mondott volna köszönetet megmentőjének, megrázták volna egymás kezét, és gyengéden sírdogálhattak volna egymás vállán egy ideig, de valami azt súgta Conwaynak, hogy most nincs idő az ilyesmire. Emellett az Angyal már félre is söpörte az agyából az egész incidenst, és valószínűleg komolyan elcsodálkozott volna, ha emlékeztetik rá. Talán egyszer öregkorukban a kandalló mellett üldögélve… De a jelenben a közvetlen jövő érdekelte.

Visszanézett a ház felé. Némelyik ablakban égett a villany, ha nincs a csatazaj, békés, nyugodt kép lett volna. De az Angyalnak ezen nem volt kedve elmélkedni. A kapu melletti árnyékot kutatta tekintetével, míg fel nem fedezett egy sötétebb, tömörnek látszót a többi árnyék között.

– Durr!

Kis fényrakéta repült ki az árnyékból, és csörömpölő üveg zaja hallatszott, de a menekülő autó már csak néhány méterre volt a főúttól.

– Meglógnak! – rázta Conway Simon vállát. – Angyal, miért nem lősz?

Az Angyal mechanikusan felemelte a pisztolyt, bár tudta, hogy ebben a fényben egy a százhoz az esélye, hogy találjon, s azt is, hogy bár nem rossz lövő, nem nyerne bajnokságot.

Aztán leeresztette a fegyvert és felsóhajtva Conway karjára tette bal kezét.

– Nem lógnak meg! – kiáltotta. – A bekötőúttal szemben hagytam a kocsimat, és nem lesz helyük befordulni.

Roger Conway döbbent szemei előtt megjelent a Furillac karcsú kékes alakja a fényszórók vakító fényében, és mielőtt meghallotta volna a csattanást, megkínzott gumik kétségbeesett csikorgása hallatszott.

Aztán kialudt a fény és egy pillanatra sötét és csönd ült a tájra.

– Megvannak – vezette oda az Angyal diadalmasan.

A tömör árnyék otthagyta a kaput és feléjük rohant az úton. Az Angyal mint a macska vetette át magát a sövényen, és puhán, lábujjaira érkezett, pontosan Teal felügyelő elé. Mire a detektív észrevette, már késő volt.

– Sajnálom – morgott az Angyal, és komolyan is gondolta, de azért nyolcvanöt kilójának minden erejét beleadta az ütésbe, amivel megcélozta Teal gyomorszáját.

Az Angyal általában kellő tisztelettel viseltetett a rendőrök és különösen Teal főfelügyelő iránt, de ezen az éjszakán mindössze a legminimálisabb udvariasságra volt ideje. Azonkívül Teal főfelügyelőnél pisztoly volt, és tekintve a körülményeket, esetleg előbb lőtt, és csak utána kérdezett volna. Végezetül pedig az Angyalnak megvolt a maga elképzelése Vargan professzor kiszabadulásáról, amibe nem tartozott bele a rendőrség segítsége, vagy beleavatkozása. A három nyomós érvet egyetlen kémény ütés formájában közölte Teal felöltőjének harmadik gombjával és a detektív fájdalmas nyögéssel esett össze.

Aztán az Angyal megfordult és teljes sebességgel futott Roger Conway után.

Kiáltást hallott maga mögött és ismét pisztoly csattant vadul az éjszakában. Az Angyal érezte a golyó szelét az arcán. Nyilván legalább egy rendőr túlélte Marius rajtaütését, de Simon úgy döntött, hogy a további vita a törvénnyel ráér. Mint a nyúl, kanyarodva futott tovább, s tudta hogy csak egy igen szerencsés – vagy szerencsétlen – lövés jöhetett ilyen közel hozzá ebben a világításban, és nem tartott attól, hogy a lövésznek még egyszer ilyen szerencséje lesz.

A detektív, aki Teal mögött jött ki a kertből is így gondolhatta, mivel nem hallatszott újabb lövés. Ahogy az Angyal megállt a sárga kocsi mellett, amely most már összegabalyodott a Furillac roncsaival, meghallotta a közeledő lépteket a sötétben.

Conway kinyitotta a közelebbi ajtót, és csoda, hogy karrierjét nem törte rögvest derékba a lövés, amelyet a kocsi belsejéből eresztettek meg. A golyó a füle mellett süvített el, de nem hallatszott durranás, csak egy jól működő hangtompító halk pukkanása, s ebből rájött, hogy addig csak a rendőrök lövéseit hallották.

A rajtaütök nem voltak olyan hangoskodók, mint amilyennek az Angyal hitte őket.

A következő pillanatban Simon Templar kinyitotta az autó másik oldalán lévő ajtót.

– Csúnya fiú – mondta szemrehányóan.

Hosszú karja lecsapott a pisztolyművész vállára, és izmos kezével épp időben csavarta fel a revolvert, hogy a következő golyó az autó tetején keresztül távozzon Conway koponyája helyett.

Aztán tovább csavarta a pisztolyt, míg csöve a férfi saját bordái felé nem nézett.

– Most lőjél, aranyom – buzdította, de a férfi igencsak nyugodtan ült Vargan mellett a kocsi hátsó ülésén. A vezető ülés üres volt, az ajtó nyitva. Az Angyal kíváncsi volt, ki lehetett a sofőr, s hová tűnt, netán Szépfiú volt-e személyesen, de nem sok ideje maradt az elmélkedésre.

Conway kirántotta Vargant a kocsiból, miközben az Angyal szabad kezével megfogta a pisztolyos nyakát és kihajította az útra a másik oldalon. Egy csuklócsavar lefegyverezte a fickót, aztán az Angyal a nyakánál fogva megperdítette.

– Aludj szépen – mondta, és egy, a nyers erőt tökéletes kivitelezéssel párosító felütéssel gondoskodott is erről.

Megfordult és egy revolver csövét látta. Nyomban felemelte a kezét. A saját pisztolyát zsebre dugta az előbb, hogy kényelmesebben foglalkozhasson a kocsiban ülő alakkal, és tudta, hogy túl veszélyes volna érte nyúlni.

– Szép időnk van, nemde? – mondta barátságosan.

Ez az az őr lehet, aki utána lőtt az úton, gondolta. Elég nagydarab, de messze nem akkora, mint a Szépfiú. Emellett, akár Szépfiú, akár bármelyik ember már meghúzta volna a ravaszt.

A revolver a mellkasának nyomódott és érezte, hogy a zsebe könnyebbé válik a pisztoly súlyától. A férfi megkönnyebbülten sóhajtott.

– Egyikük mégis megvan – mondta mogorván.

– Örülök, hogy megismertem – mondta az Angyal. Olyan nyugodt volt a hangja, mintha egy szalonban beszélgetne valami érdektelen témáról, ahelyett, hogy felemelt kézzel állna egy barátságtalan detektívvel szemben, aki egy Smith and Wessont szegez a rekeszizmára. Az Angyal nem bánhatott el vele is úgy, mint Mariusszal az első találkozásukkor. Igaz, Marius ugyanígy meglepte. De Marius azt hitte, simán elvezetheti, és ezért egy kicsit lazított a figyelmén. Ez a fickó viszont nyilván felkészült a zűrre. Ha arra gondolunk, min ment keresztül ezen az éjszakán, született bolondnak kellett volna lennie, ha nem így tesz. És valami azt súgta Simonnak, hogy a fickó nem született bolond. Valami abból a hivatásos nyugalomból, amivel a fegyvert tartotta.

De nem állhatott mégsem az útjukba.

– Tűnj el Vargannal, Roger – szólt oda barátjának kedélyesen. – Majd később találkozunk.

Két lépést oldalazott, de közben nem engedte le a kezét.

– Megállj! – csattan fel a detektív, és az Angyal azonnal megállt, de már így is olyan helyzetben volt, hogy látta amit akart.

A Hirondel vörös hátsólámpája mozgott, Norman Kent tolat feléjük a kocsival, hogy időt nyerjenek.

Conway lehajolt és mintha egy zsák krumpli volna, a vállára vetette a professzort, aztán várakozóan nézett Simonra.

– Tűnj már el vele, amíg lehet, te bolond – mondta az Angyal türelmetlenül.

Még mindig abban a hitben volt, hogy fel kell áldoznia magát, hogy fedezze a visszavonulást. Nem mintha feladná harc nélkül, de…

Látva, hogy Conway megfordul és ügetni kezd, megkönnyebbülten felsóhajtott.

Aztán felvillant előtte, milyen esélyt kaphat a sorstól, és izmai megfeszültek a várakozástól. És megkapta az esélyt.

Nem a detektív hibája volt, ő mindössze megkísérelte a lehetetlent. Nem tudta, mit tegyen. Vigyáznia kell foglyára, viszont az orra elől viszik el azt az embert, akit őriztek. Látta amint elviszik és tudta, hogy valamit tennie kéne ellene. De közben tartott annyira foglyától, hogy ne merjen mozdulni, mintha a fogolynál lett volna a fegyver. Persze, megtehette volna, hogy lelövi Simont és teszi a dolgát de megpróbált sietve kevéssé véres megoldást találni. A megoldás, amelyet talált, egyáltalán nem volt megoldás. Megosztotta figyelmét a két dolog között, és ha ismerte volna az Angyalt, tudta volna, hogy vele szemben az ilyesmi végzetes hiba. De ekkor még nem ismerte őt eléggé.

Azzal a két oldallépéssel, amelyet a detektív megengedett neki, Simon Templar olyan helyzetet vett föl, hogy a detektív nem tudta egyszerre őt is, és Conwayt is szemmel tartani.

És a detektív elkövette a hibát.

A tekintete egy pillanatra elhagyta az Angyalt. Rejtély, hogyan képzelte, hogy megússza. Simon nem kérdezte tőle, s később sem érdeklődött. Arra használta fel az időt, hogy a revolver fenyegetésével mit sem törődve megeresszen egy hosszú, rogyasztó balkezest, amelybe beleadta minden izmát, a lábujjaitól a csuklójáig.

A detektív még el sem terült, mikor az Angyal már rohant is a Hirondel felé.

Conway éppen behajította kapálódzó terhét a hátsó ülésre, amikor az Angyal felugrott a kocsi küszöbére, és megveregette Norman Kent vállát.

– Nyomás, fiacskám! – kiáltotta, és a Hirondel kilőtt, miközben ő és Conway bemásztak hátulra.

Lefogta Vargan lábát és tartotta a rugdalózó tudóst, amíg Conway össze nem köti a bokáját az erre a célra hozott kötéllel. Az emberrablók első csoportjának szakértői elintézték helyettük a többit; a csuklója már erős zsineggel volt megkötve, s szájában egy szabályos pecek akadályozta meg, hogy kiabáljon.

– Mi történt? – szólt hátra Norman Kent, és az Angyal előrehajolva elmesélte.

– Akkor sem sikerülhetett volna jobban, ha eltervezzük. Szépfiú nem amatőr módra csinálta a rajtaütést. De látod, hogy meg sem próbálták finomabb módszerekkel? Egyszerűen berontottak lövöldözve mint a chicagói gengszterek és nem törődtek a következményekkel. Marius szeret rögtön a tárgyra térni.

– Hány embere vett részt benne?

– Nem tudom. Csak eggyel találkoztunk, és az nem ő volt. Lehet, hogy Szépfiú személyesen is ott volt a kocsiban Vargannal, de eltűnt, mire Roger és én megérkeztünk. Az olyan ember, mint ő, nem egyetlen kocsival és néhány haverral kezd egy ilyen vállalkozáshoz. Kellett, hogy legyen egy tartalék járgány is valahol, talán a bekötőúton. Lehet, hogy van egy másik út is, bár én nem tudok róla… Most már bekapcsolhatod a lámpát, nem látnak.

Hátradőlt és rágyújtott.

A maga módján igen sikeres rajtaütés volt, még ha a siker nagyrészben a véletlennek volt is köszönhető. Az Angyal mégis elgondolkodva ráncolta a homlokát. Nem a kocsija elvesztése izgatta, sokkal fontosabb dolgot is elvesztett ezen az éjszakán.

– Úgy tűnik, búcsút mondhatok Angliának – mondta. Conway, aki kicsit lassabban kapcsolt, meglepődött.

– Miért? Elutazol?

Az Angyal szomorúan felnevetett.

– Van választásom? – felelte. – Otthagytuk a Furillacot, és Teal ezen a nyomon megtalál. Azt nem tudja, hogy én vagyok az Angyal, de enélkül is keményen rámhúzhatja a Hivatali Titok Törvény megsértését. Nem is beszélve arról, hogy a nyakamba varrják mindazt a kárt, amit a Szépfiú bandája csinált. Semmivel nem tudom bizonyítani, hogy nem tartozom az eredeti csoporthoz. Ezt csak ők mondhatnák meg, de kétlem, hogy megtennék. Nem, Rogerem. Kétségtelenül nyakig vagyunk a pácban. Reggelre már minden rendőr engem fog keresni London-szerte, és holnap Anglia összes rendőrségén kint lesz a fényképem. Hát nem lesz jó mulatság? – ahogy a püspök kérdezte a színésznőtől.

Az Angyal valójában korántsem tartotta ezt olyan jó mulatságnak.

– Maidenhead biztonságos? – kérdezte Conway.

– Ez a vigaszunk. A ház Mrs. Patrícia Windermere nevén van, aki szabadidejében Miss Patrícia Holm. Ezt a lapot eldugtam a kabátujjamba néhány évvel ezelőtt vész esetére.

– És a Brook Street?

– A Brook Street – kuncogott az Angyal, a te neveden van, kedves és tiszteletre méltó Rogerem. Úgy gondoltam, hogy ez így biztonságosabb. A bérlődnek jelentettem be magam. Egy ideig nyugton leszünk Maidenheadben, de nem hiszem, hogy soká. Néhány napig talán… Az autót egy erre a célra kitalált címre jelentettem be…  De van egy bökkenő… Amikor kiderült, hogy hamis a cím, elmennek a kereskedőhöz, akitől vettem a kocsit. Néhány hónapja küldtem be szervizelni, és a Brook Streetet adtam meg címül. Hiba volt. Milyen nap van ma?

– Már vasárnap reggel.

Simon felült.

– Ismét megmenekültünk. Hétfő előtt nem érnek a Brook Streetre. Ennyi idő elég lesz. El kell mennünk Patért…

Ismét visszadűlt, és elhallgatott, s az út hátralévő részét csendben tette még, de az agya nem pihent. Terveket készített és vetett el, álmodozott, hagyta, hogy a képzelete kedvére játszadozzon az ügyek új állásával, remélve, hogy valami majd csak felmerül a káoszból, de mindössze egy sanyarú lemondásra futotta.

– Legalább nem volt rossz búcsúfellépésnek – mondta.

Négy óra volt, amikor megálltak a nyaraló előtt, és a fáradhatatlan Orace kinyitotta előttük az ajtót.

Az Angyal bevitette Vargant a házba, és látta, hogy inasa sört meg szendvicset készített az ebédlő asztalra.

– Eddig rendben – mondta Roger Conway, amikor mindhárman asztalhoz ültek.

– Eddig – mondta az Angyal olyan jelentőségteljesen, hogy a másik kettő élesen ránézett.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Norman Kent.

Simon mosolygott.

– Ahogy mondom. Van egy olyan érzésem, hogy még nincs vége. Nem a rendőrség aggaszt. Ami őket illeti, szerintem az esélyek kettő az egyhez a javunkra. És abban sem vagyok biztos, hogy a Szépfiútól tartok. Nem tudom. Egyszerűen csak rossz előérzetem van…

Kinézett az ablakon az égbolt keleti szegélyén elterülő sápadtságra s gondolkodott.

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar visszamegy a Brook Streetre, s megtudjuk, mi történik ott

A reggelit olyan időpontban tálalták a nyaralóban, amikor rendes emberek, még ha vasárnap is van, már az ebédjüket fogyasztják. Conway és Kent rövidujjú ingben, ziláltan ültek asztalhoz, de az Angyal addigra már úszott egyet a folyóban, megborotválkozott Orace borotvájával, és olyan gonddal öltözködött fel, mintha divatbemutatóra menne.

– Milyen alapon nézel te így ki kora reggel? – tiltakozott Roger, miután alaposan szemügyre vette.

Az Angyal bőven vett a ham and eggsből és letelepedett.

– Ha nem lennél olyan álmos és kinyitnád a csipás szemed, látnád, hogy délután fél három van.

– Az elvről van szó – vitatkozott Conway bágyadtan. – Reggel hatkor kerültünk ágyba. És három tojás…

Az Angyal elvigyorodott.

– A szabadban élő egészséges ember étvágya. Vidáman lubickoltam a Temzében, amíg ti horkoltatok.

Norman kinyitott egy újságot.

– Roger horkolt – helyesbített. – Egész nap be nem csukja a száját. És most teli szájjal beszél – tette hozzá.

– Nem is igaz – vetette ellen Conway.

– De igen – mondta az Angyal. – Hallottam.

A kávéskanna után nyúlt és öntött magának egy csészével.

A veszély előérzetét mostanra elfelejtette. Olyannyira, mintha teljesen kitörölték volna az agyából. Sőt, ritkán érezte magát ilyen elszántnak, hogy bármivel szembeszálljon.

Mintha a sötéttel együtt eltűntek volna az előző éjszaka lázas eseményei és a balsejtelem. Volt egy csatájuk, ez minden. Lesz majd több is. És ez így van jól, mert egy férfinek kell egy ügy, amiért érdemesnek tartja harcba szállni, s olyan szíve és teste kell legyen, hogy képes legyen harcolni az ügyért… Mikor az Angyal úgy egy órával ezelőtt visszatért a fürdésből, mintha újra hallotta volna a trombita hangját.

Befejezte az étkezést, hátratolta a székét és rágyújtott egy cigarettára. Conway várakozásteljesen nézte.

– Mikor megyünk?

– Megyünk?

– Veled tartok.

– Oké – mondta az Angyal. – Mihelyt elkészültél, indulunk. Sok dolgunk van. Hétfőre a Brook Street és minden, ami ott van a rendőrség kezében lesz, de ezen nem tudunk segíteni. Szeretném kimenteni a ruháimat és még egy-két dolgot. A többit vigyék. Nektek is csomagolni kell, hogy kihúzzátok itt, és el kell hozni Pat holmiját is. Végül némi pénzre is szükség van. Azt hiszem, ez minden, és éppen elég is.

– Melyik vonattal jön Pat? – kérdezte Norman.

– Jó volna tudni – vallotta be az Angyal. – Megpróbálom telefonon megtudni, amíg Roger felöltözik.

Tíz perc alatt elérte Patet.

– Halló Pat, drága öregem? Hogy vagy?

A lánynak nem kellett kérdeznie, kié ez a lusta, nevetős hang.

– Halló, Simon kedves.

– Muszáj volt hívjalak – mondta az Angyal, mert már két nap is eltelt azóta, hogy utoljára mondtam neked, hogy te vagy a legcsodálatosabb és legszebb dolog az életemben és szeretlek. És ha már itt tartunk, öreglány, mikor jössz haza?… Nem, semmi különös program… Szóval, nem számít. Hogy megmondjam az igazat, szeretnénk, ha nem túl későn érnél haza, de hogy az igazat mondjam ismét, azt sem szeretnénk, ha túl korán jönnél… Majd személyesen elmondom, miért… A telefonnak is lehetnek fülei… Hát, ha ragaszkodsz hozzá, be kell valljam, hogy Rogerrel néhány pipit hoztunk ide és nem akartuk, hogy megtudd…

Igen, nagyon belevalók… Ez megoldható. Kimegyek érted az állomásra, ha megfelel. Tartsd a vonalat.

Megfordult.

– Dobd csak ide a menetrendet, Norman, ott van a sarokban a Vie Párisién lapok alatt…

Ügyesen elkapta a kötetet.

– Mikor tudsz leghamarább meglépni? Hét körül… Az jó lesz. Terry elvihet Exeterig, és ha élve odaérsz, egy csomó időd marad, hogy elérj egy kitűnőnek látszó vonatot… A fenébe! A hétköznapi vonatokat néztem… A vasárnapi vonatok olyan lassúak, mint egy skót, amikor a pénzét kell kiadnia… Figyelj, egyetlen vonat van, amelyet elérhetsz még, a 4.58-as. 9.20-kor érkezik. A következő csak holnap négy óra körül ér Londonba. Gondolom, azt tervezed, hogy akkor holnapig ott maradsz… Sajnos lehetetlen. Valóban fontos… Rendben drágám. A Brook Streeten várlak fél tízkor. Viszlát, kölyök… Az ég áldjon.

Mosolyogva tette le a kagylót, s közben Roger Conway is visszatért gyors toalettje után.

– És most Roger fiacskám, vágjunk neki!

–  Készen állok, kapitány.

– Akkor menjünk.

– Az Angyal csípőre tett kézzel, halkan felnevetett. Sötét haja tökéletes hullámokban, kék szemében szikrák táncoltak, barna arcán gyerekes lelkesedés látszott. Belekarolt Conwaybe és együtt indultak el.

Roger egyre lassabb léptekkel követte a kocsihoz. Valami bántotta.

– Te akarsz vezetni? – kérdezte gyanakodva.

– Igen – mondta az Angyal.

Conway keserves sóhajjal szállt be. Keserű tapasztalatból tudta, hogy az Angyalnak eredeti és hajmeresztő elképzelései vannak arról, hogyan kell egy erőteljes kocsit vezetni.

Fél óra alatt elértek a Brook Streetre.

– Visszafelé is te fogsz vezetni? – kérdezte Roger.

– Igen – felelte az Angyal.

Mr. Conway eltakarta arcát.

– Feltennél engem előbb egy szép lassú vonatra? – kérdezte. – Ja igen, és a végrendeletedben hagyjál mindent rám. Aztán az áldásommal halhatsz meg.

Simon felnevetett és belekarolt.

– Fönt van sör – mondta. – Aztán munka. Gyerünk, fiacskám!

Három órán keresztül dolgoztak. Conway egy ideig az Angyalnak segített, aztán elment, hogy magának és Norman Kentnek csomagoljon. Nyolc óra körül tért vissza, és a csomagját a taxiból egyenesen a Hirondelbe rakta. Az Angyal hozzájárulása, – két nagy bőrönd a poggyásztartón és egy pedig a csomagtartóban – már ott volt. A Hirondel kezdett úgy kinézni, mint amivel nagyban költöztetnek.

Az Angyal döbbenetes gyorsasággal tüntetett el egy korsó sört, amikor Conway belépett.

– Jaj – mondta Conway riadtan.

– Hajtsd le te is gyorsan a tied – tanácsolta az Angyal és egy másik korsóra mutatott. – Megyünk.

– Hogyhogy? – kérdezte Roger zavartan.

Simon üres korsójával az ablak felé intett.

– Odakint néhány díjnyertes szépség ácsorog és lelkesen teszi a semmit. Nem hiszem, hogy feltűntek volna neked miközben bejöttél. Nekem is csak néhány perce. Meg mernék esküdni, hogy csak nemrég jöhettek, különben biztosan észrevettem volna őket, amikor bepakoltam a kocsiba. De így is túl sokat láttak. Nagyon sokat.

Conway az ablakhoz ment és kinézett.

– Nem látok senki gyanúsat – közölte.

– Ez azért van, mert olyan ártatlan és bűntelen vagy, kedvenc barátom – mondta az Angyal és hozzá lépett. – Ha te is olyan régi motoros lennél mint én, akkor… A fenébe.

Conway szúrósan nézett rá.

– A sörtől van – mondta. – Ne törődj vele. Egy perc múlva jobban érzed magad.

– Ne bosszants – dühöngött az Angyal.

Lecsapta korsóját az ablakpárkányra és megragadta Roger vállát.

– Ne legyél ilyen bolond, Roger – kiáltotta. – Ismersz. Én mondom, neked, hogy figyelik a házat. A rendőrök, vagy a Szépfiú. Nem tudom melyikük, de inkább a Szépfiú. Nem hiszem, hogy Teal ennyi idő alatt meg tudta volna a címet, de a Szépfiú már eddig is tudta. És a két fickó azért tűnt el, hogy jelentse, költözünk. Így, hogy megkíméljük magunkat a zűrtől, mi is meglépünk. Mert, ha csak egy kicsit is ismerem Szépfiút, a Brook Street egy órán belül igen egészségtelen hely lesz…

– De Pat…

Az Angyal az órájára nézett.

– Két óránk van a vonatáig. A Hirondellel nem probléma. Lemegyünk Maidenheadbe, lepakoljuk a csomagokat, és időben visszaérünk a Paddington Állomásra.

– És ha defektünk lesz, vagy lerobbanunk?

– Ugyan már… De igazad van… helyesbítek. Kiraklak az állomáson, és egyedül megyek vissza Maidenheadbe. Elszórakozhatsz a restiben, én pedig háromra ott leszek. A poggyászoktól is jó lesz megszabadulni. Nem tudhatjuk, nem lesz-e meleg a helyzet fél tízkor, és jobb addig cipekedni, amíg rendben mennek a dolgok. Ha azonnal indulunk, nem lesz idejük előkészületeket tenni, hogy kövessenek, később pedig, amikor semmi nem fogja vissza a sebességet, könnyebben lerázzuk őket, ha valahogy a nyomunkba kerülnének.

Miközben befejezte a mondatot, már rohant is lefelé a lépcsőn, de Conwaynek úgy tűnt, mintha már a Paddington Állomáson járnának. Persze ez csak képzeletének játéka volt, mindössze némi alappal – az a sietség, amellyel az Angyal kivitelezte döntéseit, ilyen érzéki csalódásokat okozhatott.

Roger Conway az állomás büféjében kezdett csak magához térni, amikor Simon Templar már elhajtott a Hirondellel.

Az Angyal agyában lázasan kergették egymást a kérdések. Marius megtámadja a Brook Streeti házat? Vagy amikor látja, hogy a megpakolt autó, amit kémei jelentettek, nincs már a ház előtt, rájön, hogy kirepültek a madarak? Nem mintha a sorrend sokat számított volna, így is, úgy is hamar megtudja, hogy meglógtak. De vajon miért nem rohanta le a házat korábban? Válasz: a.) egy ilyen akcióhoz némi szervezés szükséges b.) arra várt, hogy besötétedjen, ami az évnek ebben a szakában késő estét jelent. Addig ő visszatér Maidenheadból. Marius biztos nem tétlenkedik. Képzeld magad az ellenség helyébe.

Alig egy óra alatt Maidenheadbe ért, és öt perc múlva ismét úton volt.

Arról nem ő tehetett, hogy félúton a kocsi leállt. Negyedórájába tellett, míg megtalálta a hibát, egy dugulást a porlasztóban.

Az, hogy mennyi idő alatt tette meg az út hátralévő részét még őt is meglepte. Az állomás bejáratánál a szó szoros értelmében beleütközött Roger Conwaybe.

– Helló – mondta. – Hová mész? A vonat még csak most érkezik.

Conway rámeredt.

Aztán némán a pénztár fölötti órára mutatott.

Simon ránézett és elsápadt.

– De az én órámon… – kezdte értetlenül – … az én órámon…

– Biztos elfelejtetted felhúzni a múlt éjszaka.

– Elérted a vonatot?

Conway bólintott.

– Nem mondom, hogy lehetetlen, hogy nem vettem észre, de meg mernék esküdni, hogy nem volt rajta. Talán nem érte el…

– Akkor nyilván táviratozott a Brook Streetre, hogy tudassa. Odamegyünk, még ha Európa összes hadserege is ott van, akkor is.

Mentek. Később Conway nem szívesen emlékezett erre az útra.

A Brook Street békésnek tűnt. A lámpák már égtek, gyorsan sötétedett. Vasárnap este lévén nem sokan jártak az utcán és a forgalom is gyér volt. Nem volt tömeg, és semmi más jele sem annak, hogy valami különös történt volna. Egy férfi dőlt unatkozva egy lámpaoszlopnak és pipázott, minta semmi más dolga nem volna a világon. Furcsa véletlen, hogy amikor a Hirondel megállt, egy másik férfi bukkant elő és lépett mellé. Az Angyal látta, de nem törődött vele.

Szélvészként rontott be a kapun és fel a lépcsőn. Conway követte. Conway valóban elhitte, hogy az Angyal keresztülrontott volna egy egész rendőrszobán vagy a Szépfiú egész hadseregén. De úgy látszott, nem járt a lakásban senki. Pontosan úgy nézett ki, ahogyan hagyták.

Táviratot nem találtak.

– Talán nem vettem észre – mondta Conway kétségbeesetten. Lehet, hogy már úton van. Talán lerobbant a taxija, vagy valami karambol tartóztatta fel…

Hirtelen elhallgatott, ahogy meglátta az Angyal pillantását.

– Nézz az órádra – mondta az Angyal nehezen fékezve indulatait.

Roger az órájára nézett. Háromnegyed tíz volt.

Szinte hipnotizálta az Angyal szörnyű tekintete. Az egész olyan hirtelen történt, és úgy kavargott körülötte, hogy olyan elveszettnek érezte magát, mintha egy kis csónakban ülne egy déltengeri szél rohamban. Túl hagy volt a csapás. Érezte a sokkot, és mégis, képtelen volt meghatározni, honnan jött az ütés.

Nem tudta levenni a szemét az óráról. – Háromnegyed tíz – ismételte.

– Értesített volna, ha lekési a vonatot – mondta az Angyal.

– Vagy megvárja a következőt…

– Az ég szerelmére! – vicsorgott az Angyal. – Hát nem hallottad, amikor beszéltem vele Maidenheadból? Kinéztem az összes vonatot, és a következő csak holnap hajnalban háromötvenegykor érkezik. Gondolod, hogy megvárta volna ezt, anélkül, hogy táviratozna?

– De én nem láttam Paddingtonban és bármi történhetett a taxijával.

Az Angyal nem figyelt rá. Rágyújtott és a keze nem remegett.

Arca mintha egy megkövült maszk lett volna.

– Sört! – mondta.

Roger engedelmesen pattant.

– És beszélj! Beszélj nyugodtan és értelmesen, rendben? Őrültségek nem segítenek. Nem kell felhívnom Terryt és megkérdeznem, hogy Pat elérte-e a vonatot, mert tudom, hogy igen. Azt sem kell kérdeznem, hogy egészen biztos vagy-e abban, hogy nem kerülted el az állomáson, mert tudom, hogy nem kerülted el.

Komótosan apró darabokra tört egy gyufaszálat és egyenként a hamutartóba dobta a darabokat.

– És azt se mondd, hogy fölösleges izgatnom magam – mondta az Angyal –, mert én mondom neked, tudom mi történt. Tudom, hogy Pat személyvonattal jött, ami egy csomó helyen megáll míg Londonba ér. Tudom, hogy Marius elkapta Patet, és arra akarja felhasználni, hogy visszaadjam neki Vargant. És tudom azt is, hogy ha megtalálom Dr. Rayt Mariust, megölöm. Beszélj hát nekem nyugodtan és értelmesen, Roger, mert ha nem, azt hiszem megőrülök!

HATODIK FEJEZET

amelyben Roger Conway vezeti a Hirondelt és az Angyal kést ránt

Conway mindkét kezében egy nagy korsó sört tartott, s úgy meredt rájuk, mintha sárkányok lennének, amelyek éppen most masíroznak be a nappaliba. Valahogy nevetségesnek érezte, ahogy ott áll az Angyal szobájának közepén egy korsó sörrel mindkét kezében. Megköszörülte a torkát.

– Biztos vagy benne… hogy nem fújod fel a dolgot? – kérdezte. Letette a krigliket az asztalra és utálattal gyújtott rá egy cigarettára.

– Ez a beszéd nem nyugodt és értelmes – mondta az Angyal. – Ez csak időpocsékolás. A fenébe, öregfiú, tudod, hogy vagyunk Pattel! Mindig tudtam, hogy ha bármi történne is vele, rögtön érezném, akármilyen messze is lennék tőle. És most érzem…

Az Angyal önuralmának páncélja megrepedt egy pillanatra, de valóban csak egy pillanatra. Megragadta Roger karját és megszorította. Az Angyal nem volt tisztában az erejével, – Roger csaknem felkiáltott fájdalmában, de csöndben maradt. Valami olyasmi történik körülötte, amit csak homályosan ért.

– Láttam az egész dolgot – mondta az Angyal és Rogernek a hideg futkosott a hátán a hangjától. – Te is látod, ha használod végre az agyad.

– De honnan tudta Marius?

– Egyszerű. Idáig már eljutott és figyeltette a házat. Alapos ember. Természetesen ügynököket állított mindenkire, aki meglátogatott engem. Hogyne szúrta volna ki Patet? Valamelyik embere nyilván követte Devonshirebe. Aztán az esheri show után Marius kapcsolatba lépett vele. Könnyen elkaphatták a vonaton. Elkábították és leszálltak vele akárhol, mondjuk Readingben. Pat nem volt felkészülve veszélyre. Nem is sejtette, hogy veszély fenyegeti. Egyetlen ember is elkaphatta… És egy kocsi várta Readingben… Marius pedig túsznak akarja ellenem, és minden ellen, amit képviselünk. Megbénította a kezem és a lábam. A tűzvonalba állítja a szerelmemét és biztat, hogy lőjek nyugodtan. És az ő testének oltalmában készíti elő őrült mészárszékét! És a pofánkba röhög…

Roger kezdte érteni és úgy meredt az Angyalra, mintha kísértetet látna.

– Ha igazad van, vége a játéknak – mondta.

– Igazam van – mondta az Angyal. – Kérdezd magadtól.

Elengedte Roger karját, mintha csak most ébredt volna rá, hogy fogja.

Aztán három lépéssel az ablaknál termett és Conway csak akkor kezdett rájönni, mit is akar, amikor az Angyal már meg is válaszolta.

– Elmentek.

– Úgy érted…

– Mindketten. Marius természetesen tovább figyeltette a házat, hátha valahol túljárunk az eszén. A fickó, aki velünk egyszerre érkezett, a váltás lehetett. Vagy a küldönc, hogy Mariusnál az adu, és hogy lehet csomagolni. S közben láttak megérkezni minket.

– Nemrég mehettek csak el.

– Az Angyal visszament az asztalhoz.

– Pont erről van szó – vetette oda. – Egy perce sincs, hogy elmentek. A kocsi odakint áll. Megismered valamelyiküket?

– Egyiküket igen.

– Én a másikat. Fura alak, randa pofával. Könnyű lesz. Gyerünk!

Ez már sok volt Rogernek. Az agya még nem csillapodott le. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy az Angyal a bolhából elefántot csinál. Nem tudott megszabadulni ettől az érzéstől, pedig a kandallópárkányon álló óra minden ütésével jelezte, hogy nincs igaza. Az Angyal és az ajtó közé pattant.

Nem volna jobb leülnöd és végiggondolni, mielőtt meggondolatlanul belekeverednél valamibe?

– Nem tűnnél el az útból és akasztanád fel magad?! – csattant fel az Angyal türelmetlenül.

Aztán megenyhült. Roger vállára tette a kezét.

– Nem emlékszel arra az esetre, amikor te meg én ugyanebben a szobában voltunk? Akkor is Mariust akartuk elcsípni, csak akkor más okból. Mindössze a telefonszámát sikerült megtudnunk. És most sem tudunk meg többet, hacsak az a két madárka odakint nem dalol egyebet is, mint az, akitől a telefonszámot kaptuk. De szerintem valószínű, hogy többet tudnak. Marius most már eléggé tart tőlünk ahhoz, hogy komolyabb embert állít ránk. Ez most az egyetlen lehetőségünk, és nem akarom elszalasztani. Gyerünk!

Félresöpörte Conwayt és kiszáguldott a lakásból. Conway követte, s amikor az Angyal megállt a Brook Streeten, hogy körülnézzen, Roger már mellette volt.

– Te vezetsz – mondta Simon, s közben már ki is nyitotta a kocsi ajtaját. Mire Roger lenyomta az önindítót, az Angyal beszállt mellé.

– Sejtelmünk sincs, merre mehettek – mondta Roger kétségbeesetten.

– Csak menj. Nincs olyan sok utca erre. Csinálj olyan köröket, hogy ez legyen a középpont. Először a Regent Streetre, aztán vágj át a Conduit Streeten a New Bond Streetre. Oxford Street, vissza a Hanover Squaren keresztül. Gondolkodj fiam, nincs semmi képzelőerőd?

Ebben a negyedben őrült zűrzavarban kavarodnak az utcák a térképen, és a két férfi bármelyiket választhatta, ismeretlen céljuknak megfelelően. Az, hogy átfésüljék értük ezt az összevisszaságot, Rogernek reménytelenebbnek tűnt, mint egy bizonyos homokszemet megtalálni az arizonai sivatagban, de jobbnak látta, ha,nem szól. Az Angyal úgy sem vallaná be, és egyébként sincs szíve meggyőzni őt erről.

Roger tévedett. Az Angyal ült mellette és vezetett, bár Roger fogta a kormányt. Az Angyal tudta, hogy az emberek a legforgalmasabb utcákat szeretik a városokban, különösen idegen városokban, mert attól tartanak, hogy különben eltévednek. Pontosan úgy, mint aki eltéved vidéken, inkább kerülővel az ösvényen megy, mintsem hogy keresztülvágjon a nyílt terepen, abban az irányba, amerre érzése szerint mennie kellene. Ezek az emberek idegeneknek látszottak és valószínűleg azok is voltak. Az idegen pedig mindenütt fél attól, hogy eltéved, kivéve a széles, hosszú és jól megvilágított utakon, még ha ezek csak kerülővel viszik is céljához.

Hacsak az idegeneknek nincs helybéli kalauzuk, mondjuk egy taxi formájában. Conway azonban jobbnak találta nem említeni ezt a lehetőséget.

– Erre tovább – mondta Simon Templar. – Ne törődj azzal, mit mondtam az előbb. Most fordulj be jobbra, a Vigo Streetre!

Roger elrántotta a kormányt és a Hirondel megfarolva egy omnibusz orra előtt suhant el. A Vigo Street szűkületében egy taxisofőr egy futó pillanatra el akarta vitatni elsőbbségüket, aztán mindannyiuk szerencséjére gyorsan letett erről az ötletről.

– Most fel a Bond Streeten! – mondta Simon.

– Összegyűjtünk néhány tucat büntetést, mire végzünk – válaszolt Conway.

– Rá se ránts! – közölte az Angyal és pimaszul elhúztak egy rendőr mellett, aki megkísérelte feltartóztatni őket, de felháborodott kiáltását elnyomta a kipufogó brummogása.

Ez az autózás később visszatért Roger Conway lidérces álmaiban.

Vakon engedelmeskedett, igaz nem az ő kocsija volt. De soha nem hitte volna, hogy végbe lehet vinni ilyen gyilkos istenkísértést London utcáin, ha nem éppen neki kellett volna ezt megtennie.

Az egészet még mindig céltalannak látta. Minden másodpercben, amikor csak levehette szemét az útról, a járókelők arcát leste, de nem látta közöttük azt, akit keresett. Mihez kezdenek, ha netán mégis megtalálnák őket? Mit lehet tenni egy forgalmas londoni utcán? Legfeljebb rendőrt hívni, de ők ezt sem tehetik.

Roger Conway azonban magára maradt kishitűségével.

– Most megpróbálunk néhány mellékutcát – mondta az Angyal határozottan. – Arra!

Roger automataként két keréken vette a kanyart.

A George Street vége felé, Roger hirtelen két egymás mellett haladó alakra mutatott.

– Ott, az a kettő!

– Az ég szeremére – mondta az Angyal halkan és elszántan, mikor az autó mint egy megsarkantyúzott paripa előrevetette magát, amikor Roger gázt adott.

Az Angyal körülnézett és közben felemelkedett az ülésből. A Conduit Street forgalmas volt, de a George Streeten mindössze egy üres kocsi parkolt a járda mellett. Három gyalogos haladt az ellenkező irányba, és még az a kettő.

– Lehet… – mondta az Angyal.

– Biztos – mondta Roger, és valóban biztos is volt, mert addigra elhaladtak a két férfi mellett és a Hirondel csikorgó fékekkel kanyarodott a járda mellé.

– Figyelj! – mondta az Angyal és már kinn volt a kocsiból, mielőtt az teljesen megállt volna.

Egyenesen a két férfi útjába állt, akik kíváncsian, de nem gyanakvó tekintettel néztek rá.

Az Angyal elkapta a közelebbi fickó hajtókáját. A férfi meglepődött. Egy pillanat múlva nem érzett sem meglepetést, sem mást, mert az Angyal oldalra nézve látta, hogy Roger Conway követi. Visszafordult és állon vágta a férfit.

A férfi feje hátrabicsaklott, mintha ágyúgolyó találta volna el. Valóban kevés különbség volt egy ágyúgolyó és az Angyal öklének ereje és gyorsasága között.

A férfi azonban nem zuhant el. Ahogy a térde összecsuklott alatta, az Angyal derékon kapta, a vállára lendítette és Conway karjaiba lökte.

– Haza, James – mondta az Angyal és sarkon fordult.

A másik férfi kiáltani készült, szemében félelem, gyanú vagy valami halvány, ijedt zavar látszott. Az Angyal megperdítette őt maga körül és a nyaka köré fonta a karját. A férfi csendesen fuldoklott.

Az Angyal felemelte, főleg a nyakánál fogva, miáltal a szerencsétlen azt hitte, hogy eltörik a gerince. Azonban semmi sem tort el, csak a kocsi egyik hátsó ülése, amire az Angyal ráhajította.

Beugrott mellé a hátsó ülésre, és amikor úgy látta, hogy a fickó újra kiáltani akar, olyan fogással ragadta meg, amely a kiáltást sikoltássá változtatta volna, ha az Angyal ugyanakkor nem morog a fülébe egy figyelmeztetést.

– Csönd legyen, barátom – mondta hidegen. – Még eltörhet mindkét karod.

A férfi nem sikoltott. Nem is kiabált. Társa, a kocsi padlóján hevert az Angyal lábai előtt.

Később, amikor józanul visszagondolt rá, maga az Angyal is elcsodálkozott, hogy úszhatták meg. Roger Conway, aki még most is túl józan volt ahhoz, hogy nyugodt legyen, egész idő alatt ezen csodálkozott. Mindenesetre tény, hogy az Angyal egy időre elvesztette az eszét, és az is, hogy megúszták.

Az Angyal félelmetes sebessége, az, hogy véletlenül kihalt volt az utca, tették lehetővé, hogy senkinek ne tűnjön fel az emberrablás. Az a néhány ember, aki észrevehette volna, zavartalanul ment tovább, nem lévén tudatában a gyors másodpercek alatt lejátszódó drámának, mely a hátuk mögött történt.

Az más kérdés, hogy az Angyal ugyanígy cselekedett volna akkor is, ha az utca tele van rémült emberekkel, civilruhás detektívekkel és egyenruhás rendőrökkel. Újra bizonyítva látta régi tételét, hogy reménytelen helyzetekből csakis reménytelennek tűnő akciók vezetnek ki, és hogy az értelmes bolondság sokszor jobb eredményre vezet, mint a túlzott józanság. Azzal sem igen törődött, hogy ha üldözőbe veszik őket, milyen feltűnő kocsi a Hirondel, mely mint az utak hosszú, karcsú, ezüstszürke királya még akkor is feltűnést kelt, amikor nyugodtan vezetik. A puding próbája az evés. És ő megszerezte a pudingot. Randa két pudingot, ami az illeti…

Még így is lehetett volna zavar a Brook Streeten, amikor a rakománnyal visszatértek, de az Angyal nem engedett meg több zavart.

Két férfit kellett elvinniük az ajtóig vezető keskeny járdaszakaszon. Az egyik hosszú, vékony volt, a másik alacsony és kövér. A vékony aludt. Az Angyal tovább szorította a kövér kezét és másik kezével félig támogatta a vékonyat. Roger a vékony alak másik oldalára helyezkedett.

– Nóta! – vezényelte az Angyal és láthatóan részegen mentek át az úton.

Egy jól öltözött úr feddően tekintett rájuk, egy rongyokba öltözött irigyen, egy arra járó rendőr meg hivatalos képpel. Az Angyal kinyitotta az ajtót és danászva bevonultak a házba. A hivatalos személy folytatta útját, miután megnézte a kocsi rendszámát, amiből kiszálltak, mivel a törvénynek még nincs joga megakadályozni, hogy az emberek részegen énekeljenek, ha ennek színhelyéül saját otthonukat választják. Az előadás meggyőzően sikerült. A vékony férfi láthatóan nem kívánt énekelni, de az a két magas, jól öltözött fiatalember, aki támogatta, a jelek szerint alaposabban megöntözhette a gigáját. Ha azokat a zajokat tekintjük, amelyeket a kövér adott ki, tény, hogy túl vadak és élesek voltak ahhoz, hogy igazából dalolásnak nevezzük, azonkívül az is igaz, hogy furcsa kínzott pillantás bujkált a szemében, de hát minek iszik, aki nem bírja?!

A rend őre még el sem érhetett a sarokig, amikor a négy részeg már az első emeleti lakásban volt és a vékony jóbarátot minden teketória nélkül a szőnyegre hajították.

– Zárd be az ajtót, Roger – mondta az Angyal kurtán.

Aztán elengedte a fájdalmas fogást, mire a kövér abbahagyta az ugatást, és beszélni kezdett.

– Te rohadék – kezdte a csuklóját dörzsölve, aztán hirtelen elnémította a látvány.

Egy kis kés jelent meg az Angyal kezében, szinte játékszer, alig tizenöt centis pengével, finoman faragott elefántcsont nyéllel. Mintha semmiből tűnt volna elő, pedig abból az ügyes bőrtokból csúszott ki, mely az Angyal alkarjára volt mindig erősítve az ing alatt. Annának hívták a kést. Fűződik egy történet is hozzá, egy vad, lángoló történet egy istentelen vidékről, amelyet egyszer majd elmesélünk. Sok életet kioltott már ez a kés. Az Angyal számára szinte élőlény volt a halálnak ez a gyönyörűen megmunkált, tökéletesen kiegyensúlyozott kis jószága. Tudott vele trükköket, amelyekhez képest eltörpülnek a cirkuszi késdobálók mutatványai. De most nem trükkök jártak az eszébe.

Amikor Roger felkapcsolta a lámpát, a fény megvillant a pengén. Az Angyal szemének hideg csillogása azonban még fenyegetőbb volt, mint a késé.

HETEDIK FEJEZET

amelyben Simon angyalian viselkedik és újabb látogatót fogad

Csavargásának és kalandjainak hosszú évei során Simon Templar egyetlen nő iránt érzett szerelmet, és ez a nő Patrícia Holm volt. Így aztán ez az érzés komoly is volt. És mégis – ahogy lassan ráeszmélt –, az elmúlt másfél év alatt, amit együtt töltöttek, kezdett hozzászokni. Ráeszmélt, hogy kezd elmúlni az első időszak csodás extázisa, és ami átvette a helyét, olyan ármányos varázslattal bírt, hogy egy ideig észre sem vette mi történik körülötte. Idő kellett hozzá, hogy az Angyal igazán rájöjjön, mi is történt valójában.

És amikor rádöbbent, úgy érezte, hogy olyan csoda esett meg vele, amelynek ragyogása túlszárnyalja még azt a csodát is, amely kicsúszott a kezéből. Úgy érezte magát, mint az az ember, aki világéletében csak napfényben járt, és most először meglátja magát a napot is a maga valójában, és látja a sötétség vízióját is, amely a világra borulna, ha a nap megszűnne ragyogni.

Nagyon halkan szólalt meg: – Te vagy a rohadék, kedvesem. És most idefigyelj! Felteszek néhány kérdést. Vagy válaszolsz vagy meghalsz, mégpedig lassan és fájdalmasan. Választhatsz, de valamelyiket megteszed, mielőtt elhagynád ezt a szobát.

A kövért más fából faragták, mint azt a hitvány kis köcsögkalapost, akiből az Angyal korábban szedett ki információt. Valami durva elszántság volt gombszemében, valami vicsorgó kihívás keskeny ajkának felhúzásában, mint a sarokba szorított állat kétségbeesett harciasságában. Simon nem törődött vele.

– Ugye megérted, te szemét? – kérdezte kedvesen.

Szíve gyűlölettel volt tele, s valami ördögi volt a szemében, hangjának doromboló kedvességében, amit nem lehetett félreérteni. A kövér rettegve ismerte ezt fel. Hátrálni kezdett lépésről lépésre, ahogy az Angyal közeledett, amíg az asztalhoz nem ért és nem hátrálhatott tovább.

– Remélem, nem hiszed, hogy blöffölök, kedves kis dagadtom – folytatta az Angyal ugyanazon a bársonyos hangon. – Nagy butaság volna. Olyat tettél, vagy vettél részt benne, amit én nagyon helytelenítek. Általában is helytelenítem, mindig is így voltam vele, de most személyes okom van rá, hogy még jobban helytelenítsem. Olyan valakihez nyúltatok, aki többet jelent nekem, mint azt a bunkó agyaddal felfoghatnád. Tudsz követni, te nyomorult?

A férfi az asztal mentén oldalazva próbált továbbhátrálni, de nem tudott, mert az Angyal vele egy ütemben mozdult. És nem tudta eltépni magát az Angyal szemeitől sem, azoktól a tiszta kék szemektől, amelyek általában tele voltak nevetéssel és huncutsággal, és amelyek most olyan tompán könyörtelenek voltak.

Az Angyal tovább beszélt.

– Nem érdekel, hogy csak egy ügynöke vagy Dr. Rayt Mariusnak… Aha, meglepődtél! Kicsivel többet tudok, mint gondoltad, nem? De ez sem érdekel. Ha ragaszkodsz hozzá, hogy ilyen emberekkel érintkezzél, fel kell készülnöd a következményeire. Ha úgy véled, a haszon megéri, fel kell készülnöd a kockázatra is. Úgy fair, nem? Amiben talán nem értünk egyet az az, hogy szerintem részed van abban, ami engem bosszant, és én utálom, ha bosszantanak… Na, ezt ne tedd, fiacskám!

Pisztoly jelent meg a kövér kezében, aztán egyszercsak eltűnt onnan, mert az Angyal gyors, alig észrevehető, macskaszerű mozdulattal előre, s oldalt lépett, és ez alkalommal a kövér nem tudta megállni, hogy fel ne sikítson, miközben elejtette a pisztolyt.

– Ach… Eltört a csuklóm.

– Persze – felelte az Angyal. – Aztán majd a nyakad is. De előbb…

Nemhogy lazított volna a szorításon, de még feszesebben fogta a kövér csuklóját, majd hátrafeszítette a fickót az asztalra, s könnyedén tartotta rettenetes erejével. Aztán a kés felvillant a férfi szeme előtt.

– Egyszer, amikor Pápuaföldön jártam – mondta ugyanabban a nyugodt, társalgási modorban az Angyal, amely azonban még ijesztőbb volt, mintha hangosan kiabált volna – egy ember jött a dzsungelből a városba, ahol laktam. Aranyásó volt, igen makacs ember, aki olyan helyen kezdett el ásni, ahol a régiek szerint jobb volt meg sem fordulni. A bennszülöttek elkapták telihold idején. Mindig nagyon örültek, amikor elkaphatnak egy fehér embert, mert nagyon jól jönnek ünnepekkor. Elég primitív formái vannak ott a nyilvános szórakoztatásnak… Az egyik, amihez ez az ember éppen kapóra jött, az volt, hogy levágták a szemhéját. Mielőtt elkezdeném ugyanezt a műtétet, nem tűnődnél el egy pillanatig, milyen hatással lesz ez a szépségedet megőrző alvásra?

– Úristen – dadogta a férfi. – Ezt nem teheti!

Megpróbált küzdeni, de acélos markok tartották. Egy ideig még tudta mozgatni a fejét, de aztán az Angyal felpattant az asztalra, és a két térde közé szorította a fejét.

– Ne olyan hangosan – mondta, és ujjai elengedve a csuklót a torokra kulcsolódtak. – Mások is vannak az épületben, és nem szeretném zavarni őket. De visszatérve az előbbire, mintha azt hallottam volna, hogy nem tehetem. Ellent kell mondjak. Nagyon is megtehetem. Nagyon vigyázok, alig fogsz fájdalmat érezni – legalábbis most. Inkább az utóhatást nevezném kellemetlennek. Gondolkodj! Ha beszélsz és úgy általában jó fiúként viselkedsz, talán elengedlek. – Nem ígérek semmit, de lehetséges…

– Nem.

– Valóban nem? Ellenállsz, kicsinyem? Feláldozod a gyönyörű szemhéjadat, és lassan megvakulsz? Arra kényszerítesz, hogy megégessem a talpadat, faszilánkokat verjek a körmöd alá, és további ilyen durva dolgokat tegyek, mielőtt megjön az eszed? Igazán, rengeteg fölösleges fájdalmat okozol magadnak.

Lassan a férfi szeme felé kezdte közelíteni a pengét. A kés hegye magányos csillagként ragyogott, és a férfi a rémülettől megnémultan, szinte hipnotizálva meredt rá. Roger Conway szintén mintegy hipnózisban, megkövülten állt.

– Beszélsz? – simogatott az Angyal hangja.

A férfi ismét sikítani akart, de az Angyal ujjai elfojtották a hangot. A kés tovább közeledett, végül a bőrhöz ért.

Roger Conway érezte, hogy hideg izzadságcseppek jelennek meg a homlokán, torka elszorult. Tudta, hogy ha rákényszerítik, az Angyal pontosan azt fogja tenni, amit mondott. Ismerte már őt. Rengeteg különös helyzetben látta már, különféle hangulatokban, de soha nem látta ilyen kérlelhetetlenül keserűnek, mint most. Olyan volt mint a gránit.

És most a tapasztalat ragyogó fényében látta azt, amit eddig elméletben tudott csak, hogy az angyalok haragja rémesebb lehet, mint az ördögöké.

Az asztalon fekvő férfi is megértette végül, hogy egy Simon Templar kaliberű ember ha ilyen jeges haragra gerjed, még a civilizált Angliában is mindenre képes. Beleegyezésféle nyögés hagyta el a száját azzal a kevés levegővel, amit az Angyal engedélyezett neki.

– Beszélsz, szépségem? – kérdezte az Angyal újra.

– Beszélek…

Nem is mondta, csak nyöszörögte.

– Beszélek – nyöszörgött a férfi újra. – Mindent megteszek. Csak tegye el azt a kést.

Az Angyal egy pillanatig nem mozdult.

Aztán nagyon lassan, mint aki transzból ébred, elrakta a kést. Fura kis nevetés rázkódtatta meg ajkait.

– Nagyon drámai – jegyezte meg. – És majdnem szörnyű. Nem tudtam, hogy ez lakik bennem…

Kíváncsian nézett a férfire, mintha csak egy tétlen pillanatban legyet nézne a két ablak között, s közben történetek jutnának eszébe olyan gyerekekről, akik azzal szórakoznak, hogy kitépkedik a legyek szárnyait.

Lassan lemászott az asztalról, és elővette a cigarettatárcáját.

A férfi, akit otthagyott, nem annyira felállt, mint inkább legurult az asztalról, és amikor talajt ért a lába, látszott, hogy alig áll rajta.

Roger egy székbe lökte, a társa mellé, aki még mindig mozdulatlanul feküdt a padlón.

– Ne csodálkozzon – mondta Roger. – Akit az Angyal legutóbb így megütött, fél órán át volt eszméletlen. A maga haverja még csak húsz perce kapott egyet.

Simon bepöccintett egy gyufát a kályhába, és visszafordult a fogoly felé.

– Nos, halljuk, mit dalolsz, kis pacsirtám – mondta.

– Mit akar tudni?

– Először is azt, hogy mi lett a lánnyal, akit ma éjjel raboltak el…

– Ezt nem tudom.

Az Angyal cigarettája veszélyes szögben felfelé billent az ajkai között.

– Még mindig nem egészen érted, miről van szó, szépségem – közölte kedvesen. – Ez nem játék, és erre magad is hamar rájössz, ha nem térsz észre, mielőtt újra megszorongatlak. Ha úgy gondolod, hajlandó vagyok bármikor elkezdeni a kis műtétet. Beszélj, mert szeretem a hangod. Segít elfelejtenem azokat a kellemetlen dolgokat, amelyeket az erre a célra tökéletesen alkalmas arcodon kéne tennem…

A férfi megremegett és mélyebbre húzódott a székben. Kezeivel eltakarta a szemét, talán hogy megszabaduljon a szörnyű vízióktól, talán, hogy megmeneküljön az Angyal könyörtelen kék tekintetétől.

– Nem tudom! – sikította. – Esküszöm!

– Akkor mondd azt, amit tudsz, te patkány – mondta az Angyal aztán majd én eszedbe idézek mást is.

Összefüggéstelenül törtek elő a szavak a kövérből.

– Dr. Marius utasítására cselekedett, ez igaz. A Brook Street-i házat szoros megfigyelés alatt tartották, az elmúlt huszonnégy órában, és ő volt az egyik megfigyelő. Látták őket távozni a múlt éjjel, de nem volt kocsijuk, amivel követhették volna őket. Délután két másik ügynök látta a megpakolt kocsit és elrohantak jelenteni.

– Mind a ketten? – szakította félbe az Angyal.

– Igen. Bűnös hiba volt. De majd megkapják a büntetésüket…

– Kíváncsi volnék, te milyen jutalmat fogsz kapni – morogta Simon.

A kövér megborzongott, majd folytatta.

– Az egyiket azonnal visszaküldték, de a kocsi addigra elment. Akkor a doktor azt mondta, más terve van, és egy ember éppen elég lesz a ház előtt, ha maguk visszatérnének. Én voltam az. Hermann – a padlón fekvő alakra mutatott –, azért jött, hogy felváltson, pont amikor maguk visszaértek. Épp jelenteni indultunk…

– Mindketten?

– Mindketten.

– Bűnös hiba – mondta gúnyosan az Angyal. – Gondolom, megbüntetnek érte. Eltaláltam?

A férfi megrándult.

– Az egyik társának az volt az utasítása, hogy kövesse a lányt. Lelkére kötötték, hogy egy mozdulatot sem mulaszthat el. Marius nem indokolta, miért olyan fontos ez, de nem hagyott kétséget afelől, hogy annak tartja. Patríciát ebben a szellemben követték Devonshirebe.

– A főnöködnek nem nagy kedve van, hogy ismét személyesen találkozzon velem – jegyezte meg az Angyal komoran. – És milyen bölcsen teszi…

– Nem vállalhatunk kockázatot.

– Mi?

Az Angyal mint egy sólyom csapott le a névmásra.

– Úgyértem…

– Tudom, hogy érted kedvesem – mondta az Angyal selymesen. – Úgy érted, hogy nem akartad elárulni, hogy többet tudsz ezekről a dolgokról, mint mutattad. Nem egyszerű, felbérelt kis csirkefogó vagy, mint akivel a legutóbb bajlódtam, hanem titkosügynök. Megértjük. Azt is megértjük, hogy akármilyen tisztelettel is viseltetsz a saját undorító irhád épsége iránt, dicséretes hazaszereteted a nyavalyás országod iránt arra kényszerít, hogy tovább küzdjél és hazudjál, ameddig csak bírsz. Nagyon helyes. Nos, térjünk vissza a mi saját gyakorlati vitánkhoz. Szeretném tudatosítani azzal a sötét valamivel, ami a mosdatlan füleidet elválasztja egymástól, hogy én is harcos alkat vagyok, valahogy jobb mint te…

– Én nem úgy értettem…

– Ne hazudj! – mondta az Angyal gúnyos szemrehányással, amelynek felszíni játékossága, mögött valódi fenyegetés volt. – Ne hazudj, mert nem szeretem!

Roger eljött a faltól, amelyet eddig támasztott.

– Fektesd vissza az asztalra, öregfiú – javasolta.

– Azt teszem, hacsak nem mond gyorsan olyat is, aminek hasznát veszem.

Közelebb lépett a kövérhez.

– Jól figyelj, te szörnyeteg. A játék véget ért. Ezzel az egy kis szóval, hogy „mi”, elárultad magad. És én kíváncsi vagyok. Nagyon nagyon kíváncsi, és ki akarom elégíteni a kíváncsiságomat. Mindent akarok tudni rólad, az egész életedet, azt, hogy ki a kedvenc filmcsillagod, hogyan golfozol, és hogy a pizsamafelsőt betűröd a nadrágba vagy sem. Például, amikor Marius azt mondta neked, hogy feladhatjátok a megfigyelést itt, mert egyéb tervei vannak, nem mondta, hogy egy lánnyal kapcsolatosak a tervei?

– Nem.

– Két hazugság egyszerre. A legközelebbi hazugságnál komolyan bántalmazlak. Második kérdés. Tudom, hogy Marius úgy intézte, a lányt kábítsák el és szedjék le a vonatról, mielőtt az elérné Londont. De hová vitték?

– Nem tu… aaah!

– Figyelmeztettelek – mondta az Angyal.

– Maga az ördög? – zokogott a férfi, és az Angyal elmosolyodott.

– Nem igazán. Csak egy átlagos ember vagyok, aki ellenzi, hogy zaklassák. Na persze, ma este kissé sietek, ezért tűnhet úgy, hogy nem vagyok elég megfontolt. Szóval, visszaemlékszel dolgokra és nem hazugságokra, vagy folytassam a kellemetlenségeket?

A férfi reszketve elhúzódott tőle.

– Nem tudok többet – pityergett. – Esküszöm.

– Hol van Marius?

De a férfi nem felelt rögtön, mert hirtelen a csengő hangja szólalt meg.

Az Angyal egy másodpercig nem mozdult.

Aztán a foglya mögé lépett és a kis kés újra előcsúszott tokjából. A fogoly is látta a villanást és a szeme megtelt rémülettel. Kiáltás indult el ajkán, de az Angyal keze a szájára zárult. Aztán a kés hegye a férfi szívére mutatott.

– Egyetlen szó – mondta az Angyal –, egyetlen szó és a jegyzőkönyvvezető égi angyalnak mondod a többit. Mit gondolsz ki az, Roger?

– Teal?

– Máris lenyomozta az autókereskedőt és megtalált minket?

– Ne nyissunk ajtót?

– Betörik. Odakint áll a kocsi és tudják, hogy itthon vagyunk. Biztos, hogy bejönnek.

– Éppen, amikor végre megtudunk valamit?

– Add ide azt a pisztolyt – villogott az Angyal szeme.

Conway felvette a revolvert, ami azóta is a padlón feküdt, ahogy a kövér elejtette, és engedelmesen átnyújtotta.

– Közlöm veled, hogy nincs olyan ember, aki engem most már megállítana. Mindent kiszedek ebből a szemétládából, aztán ennek alapján cselekszem. Kiszabadítom Patet, és ha kell átverekszem magam az egész Scotland Yardon. Most menj és nyisd ki az ajtót.

Conway bólintott.

– Veled vagyok – mondta és kiment.

Az Angyal nyugodtan várt.

Bal keze még mindig Anna karcsú pengéjét irányította a kövér szívének, készen, hogy szúrjon, fülei feszülten figyeltek a mély lélegzetekre, melyikükből válhatna kiáltás. Jobb keze a szék háta mögé rejtve a pisztolyt fogta.

De amikor Roger visszatért és az Angyal meglátta ki van vele, nem mozdult, s a legkisebb meglepetés sem látszott az arcán. Csak mintha a szíve ugrott volna ki a helyéből és hagyott volna valami dobogó ürességet hátra.

– Örülök, hogy újra látom, Marius – mondta.

NYOLCADIK FEJEZET

avagy, hogyan szórakoztatja Simon Templar a vendégeit, mielőtt berekesztené a partit

Az Angyal lassan kiegyenesedett.

Soha senki nem fogja megtudni, mibe került az az erőfeszítés, hogy nyugodt és mosolygós maradjon.

Nem volt türelme ahhoz, hogy sokáig nyugodtan várakozzon anélkül, hogy tegyen valamit, és soha nem volt képes a legtöbbet kihozni magából olyan ellenfél ellen, akit nem láthatott.

Simon Templar valójában egyszerű ember volt. Ő maga mindig kész volt bevallani ezt, mondván, hogy ha nincs az az ösztönös képessége, hogy megértse a bűnözők agyát, soha nem lett volna sikeres detektív. Az agya képes volt rá, de a jelleme nem. A tarkább színeket szerette, a szélesebb és tisztább vonalakat, az egyszerű, egyenes és ijesztő dolgokat. Harcos volt. Zsenije és inspirációja csatákba vezette és megmutatta neki, hogyan nyerje meg őket. De ritkán gondolt rájuk. Nem szerette azokat a gondolatokat, amelyek nem voltak olyan konkrétak mint egy fegyver. Számára bármely más gondolat eretnekség volt, átok, fertőző betegség, amely megtámadja az őszinteséget és a tettet.

És most végre olyan terepen volt, amelyet ismert, akármilyen veszélyes és reménytelen volt is a helyzet.

– Vedd át a pisztolyt, Roger.

Hideg, sima, gunyoros hangjában nevetés bujkált. Ez a régi Angyal hangja volt. Ismét Mariushoz fordult, mosolyogva, társalgási modorban.

– Milyen kedves, hogy meglátogatott. Iszik valamit?

Marius beljebb jött a szobába.

Csíkos nadrág és a szokásos zakó volt rajta. Ruházatának merev tökéletessége groteszk ellentmondásban volt neolitikus alakjával és a szörnyű, kifejezéstelen, ronda arccal, amelyet mintha valami vad démon után mintáztak volna.

Izgalom nélkül nézett körül a szobában, előbb Roger Conwayre, aki a pisztolyát kényelmesen a könnyű célpontra szegezve az ajtónak dőlve állt, aztán vissza az Angyal felé, aki a kis kést ingaszerűen himbálta a mutató és hüvelykujja között.

Az Angyal olyan nyugodt volt, mint az ugrásra kész párduc. Marius is nyugodt volt, óriási, nyugodt Buddha.

– Látom, néhány szolgám is itt van – mondta.

Méretéhez képest meglepően magas és lágy volt a hangja. Tökéletesen beszélt angolul, legfeljebb aggályos precizitása mutatta az idegent.

– Jól látja – mondta az Angyal nyájasan. – Talán furcsának találja, de feladtam a méltóságomat, és gyakorló szocialista vagyok. Minden vasárnap este az országutakon és mellékutakon állok lesben és elveszek egyet s mást a gazdagoktól. Ez a ma esti zsákmány. Honnan tudta?

– Nem tudtam. Egyiküknek már régen jelentenie kellett volna. A szolgáim tudják, hogy szeretem a pontosságot. Eljöttem hát megnézni, mi van vele. Volna szíves elengedni – a barátjával együtt.

Az Angyal szemöldöke felemelkedett.

– Nem vagyok biztos abban, hogy ők is így kívánják – jegyezte meg. – Egyikük legalábbis ideiglenesen nem képes véleményt nyilvánítani e tárgykörben. Ami a másikat illeti, nos, vele épp most kezdtünk összebarátkozni. Biztos vagyok benne, hogy nem szívesen hagyna itt.

A férfi mondani akart valamit egy nyelven, amelyet az Angyal nem értett. Elhallgattatta hát egy párnával.

– Ne szakíts félbe – mondta lassan. – Illetlenség. Először én beszélek, aztán te jössz. Biztos vagyok benne, hogy még Dr. Marius is szívesen részt vesz kis játékunkban, tekintve, hogy őt is érinti a dolog.

Kísérteties mosolyféle jelent meg az óriás száján.

– Nem akarná előbb meghallgatni az én kis tréfámat? – javasolta.

– Csak utánam – mondta az Angyal. – Ragaszkodom hozzá. Biztosan sokkal jobb, mint amit én mondok, így hát nem akarom, hogy az enyém túl laposnak tűnjön utána. Ez a kis tréfa tulajdonképpen egy kis versike, miszerint: „csak még egy kis türelem, és úgy rúgom ülepen, hogy elalél hirtelen”. Nem adott időt, hogy begyakoroljuk, de zenét is írtunk hozzá és el tudjuk énekelni. No, nem baj. Üljön le, és mesélje el az élete történetét.

Az óriáson nem látszott izgalom.

– Úgy tűnik, ismeri a nevemet – mondta.

– Nagyon is jól – ragyogott az Angyal. – Rokona a híres Dr. Mariusnak?

– Ismernek néhányan.

– Nem úgy értem, én arra a kétes hírű Dr. Mariusra gondolok, aki gyenge volt az ágyban, bár dúskált a fantáziában. Na, leesett a tantusz?

Marius vaskos kezével türelmetlen gesztust tett.

– Nem azért vagyok itt, hogy a szellemeskedését hallgassam, Mr…

– Templar – segített az Angyal. – Örülök, hogy megismertem.

– Nem akarom vesztegetni az időt.

Simon, aki eddig a költői ihletettség pózában meredt a plafonra, most lenézett. Tekintete megpihent Mariuson. Acélos hidegség volt benne. A nevetés eltűnt, mintha ott sem lett volna.

– Hát persze, hogy nem akarjuk az időt vesztegetni – mondta nyugodtan. – Köszönöm, hogy emlékeztet rá. Van valami, amit nagyon nem szívesen felejtenék el, amíg itt van. Közölnöm kell önnel, Marius, hogy meg fogom ölni. De mielőtt tovább társalognánk erről, hagy kíméljem meg a fáradságtól, és elmondom mit akart mondani nekem.

Marius vállat vont.

– Maga értelmes embernek tűnik, Mr. Templar.

– Nagyon köszönöm. De tartsuk a palackokat a jégen, amíg nincs szükség rájuk, rendben? Majd később jól jöhetnek. Az ügy, amiről szó van, jobban érdekel. Egy: maga elmondja nekem, hogy egy bizonyos Patrícia Holm nevű hölgy, aki jelenleg a foglya, hol található…

Az óriás meghajolt.

– Sajnálom, hogy ilyen szokványos megoldáshoz folyamodtam – mondta. – Másfelől, gyakran mondják, hogy a legszokványosabb megoldásoknak van a legmélyebb alapjuk. Én mindig igaznak találtam ezt a mondást, főleg a gyakorlatba átültetve, amikor az ember túszul ejti azt a nőt, akit az ellenfele szeret, főleg, ha az az ellenfél olyasvalaki, mint maga, Mr. Templar.

– Nagyon érdekes – mondta az Angyal röviden. – És gondolom, hogy Miss Holm biztonsága az ára a hogyismondja, szolgái biztonságának. Ha jól tudom, az is hagyomány.

Marius széttárta óriási kezeit.

– Ó, dehogy – mondta halk, lágy hangján. – Ugyan, dehogy. Ennyire nem triviális a hagyomány. A szép hölgy biztonsága nem sokkal fontosabb a játszmában, mint néhány gyalogé?

– Vagyis? – kérdezte az Angyal ártatlanul.

– Vagyis egy bizonyos úriemberről van szó, aki számomra igen fontos, és akit ön tegnap éjjel sikeresen megfosztott a szolgáim védelmétől.

– Még hogy én?

– Okkal hiszem, hogy ön volt. Bármennyire is nem kételkedem szavahihetőségében, Mr. Templar, de tartok tőle, hogy ebben az esetben az ön állítása nem elég bizonyíték az ellen, amit a saját szememmel láttam.

Az Angyal lassan himbálózott a sarkán.

– Akkor mondjuk úgy – szólalt meg –, hogy ön biztos abban, hogy az az úr nálam van.

– Akkor mondjuk úgy – felelte nyájasan Marius –, hogy ön biztos abban, hogy Miss Holm pedig nálam van.

– És ha mégsincs nálam az az úr?

– Ez esetben Miss Holm sincs nálam…

Simon bólintott.

– Nagyon találékony – mormogta. – Nagyon találékony. Nem egészen így képzeltem, de mindazonáltal, nagyon találékony. És nem lehet mit mondani rá. Így aztán…

– Így aztán, Mr. Templar, miért nem terítjük ki a lapokat? Megegyeztünk abban, hogy nem vesztegetjük az időt. En őszintén bevallom, hogy Miss Holm a foglyom. Ön miért nem vallja be, hogy Vargan professzor a maga foglya?

– Csak ne ilyen gyorsan – mondta az Angyal. – Épp most vallotta be tanúk előtt, hogy emberrablásban részes. Tegyük fel, hogy értesítem a rendőrséget. Nem volna ez kényelmetlen önnek?

Marius a fejét rázta.

– Nem igazán – mondta. – Igen jó tanúval rendelkezem, aki minden ilyen állítást tagadna.

– Egy gazemberrel…

– Mit képzel? Egy igen tiszteletre méltó honfitársamra gondoltam. Biztosíthatom, hogy teljesen lehetetlen foltot találni rajta.

Simon újra az asztalnak dőlt.

– Értem – mondta lassan. – Ez minden javaslata?

– Azt hiszem kellőképp kihangsúlyoztam a lényeges pontokat.

– Akkor – mondta az Angyal – most én is kihangsúlyozom, amit fontosnak tartok.

Óvatosan visszatette a kis kést a tokba és megigazgatta ingujját. Egy pillantás a padló felé elárulta, hogy az ügy szerencsétlen szolgája éledezik, de ez Simont nem érdekelte. A székben ülő férfihez fordult.

– Mondd csak el a gazdádnak, milyen jó kis játékot játszottunk, amikor megérkezett – javasolta. – Mesélj el mindent, kis barátom. Kedves, megértő arca van a mi Mariusunknak, talán nem fog túlságosan haragudni rád.

A férfi ismét az anyanyelvén beszélt, és Marius mozdulatlanul hallgatott. Az Angyal egy árva szót sem értett, de amikor az óriás egy türelmetlen mozdulattal és egy odavetett éles szóval elhallgattatta a kövért, tudta, hogy a történet most ért abba a stádiumba, amikor a hasznos információk helyett a mentségek következtek.

Aztán Marius érdeklődéssel nézett Simon Templarra. Pillantásában komor humor látszott.

– Pedig nem is tűnik durva embernek, Mr. Templar.

– Én nem bíznék ebben annyira.

Ismét a görcsös, türelmetlen mozdulat.

– Nem bízom benne. Azzal az éleselméjűséggel, amit el is vártam öntől, és amit méltányolok, sok kínos magyarázkodástól kímélt meg. Bámulatra méltó tömörséggel vázolta fel a helyzetet. Kérhetem arra, hogy ugyanilyen gyors legyen a döntésében is? Az a szerencsés véletlen, hogy otthon találtam, megkímélt attól a rengeteg fáradságtól, hogy kapcsolatba lépjek magával a napilapok hirdetésein keresztül, így haladéktalanul maga elé tárhatom a javaslatomat. Hát nem volna bűn egy ilyen kitűnő kezdetet köntörfalazással tönkretenni?

– De igen – mondta az Angyal.

Már tudta, mit fog tenni. Villanásszerűen jött az ihlet: összegzés és következtetés, tisztább és biztosabb felismerése valaminek, mint amit bármely szellemi erőfeszítés eredményezhetett volna.

Annak, hogy kutyaszorítóban volt, és hogy nem volt szabályos kiút a csapdából. Hogy a helyzet tele volt egymást keresztező fenyegetésekkel, ügyekkel, bonyodalmakkal, mint valami komplikált sakkfeladványban, amely talán az egyetlen olyan dolog volt a világon, amely képes volt az Angyalt megfosztani szellemi egyensúlyától, és megőrjíteni. Gondolkodni és kiutat keresni, biztos módja volt, hogy elveszítse a játszmát. Reménye sem lehetett arra, hogy megállja a helyét egy olyan klasszissal szemben, mint Rayt Marius. Öngyilkos bolondság volna művészet egy olyan mesterével versenyre kelni, mint ő. Az egyetlen esélye a győzelemre, hogy megszegi a játék szabályait, ott, ahol Marius a legkevésbé várja. Ez volt az a pont, ahol az Angyalnak összes meggyőződését és elvét próbára kellett tennie. Hogy alapvető hitének a hirtelen cselekedet felsőbbségében a szorgos tervezgetés felett be kell igazolódnia, s ha nem, ha… és akkor a pokolba vele is! Mintha a sakkfeladvány összes figurája fedezné s fenyegetné egymást, elállná a másik útját, s ő az egész bonyolult képletet eltüntetné, s egyetlen mozdulattal tisztára söpörné a táblát.

– Természetesen azonnal választ adok – mondta. – Roger, add csak vissza azt a pisztolyt, és hozzál egy kis kötelet. A konyhában találsz.

Miközben Conway kiment, az Angyal ismét Mariushoz fordult.

– Megfigyelhette, kedves barátom – kezdte gyengéden –, hogy különös tehetségem van leegyszerűsíteni a dolgokat. Ezt nyugodtan állíthatom. Az a helyzet, szépfiú, hogy a meggyőzésnek ugyanazt a módját fogom alkalmazni magán is, mint amit a szolgáján. Mint látja pisztoly van nálam. Nem tudnám kilőni a pontokat a kártyáról harminc lépésről, sem hasonló vadnyugati trükköket de azért olyan rossz lövő sem vagyok, hogy egy ekkora célpontot ilyen távolságból eltévesszek. Így aztán választhat, vagy békén tűri, hogy a barátom megkötözze, vagy azonnal meghal. Ahogy magának tetszik.

Valami villant az óriás szemében.

– Úgy veszem észre, nincs teljesen tisztában a helyzettel, Mr. Templar – mondta nyugodtan. – Talán szükségtelen is mondanom egy olyan szakértőnek, mint maga, hogy felkészültem valami ilyesmire is. Muszáj untatnom a részletekkel. Mi fog történni Miss Holmmal, ha nem térek vissza arra a helyre, ahol őrzik? Miért legyek kénytelen szokványos lépésemet egy még szokványosabb és melodrámai befejezéssel tetézni?

– Hát nem érdekes – mondta az Angyal álmodozva –, hogy a gazemberek javarésze, akivel dolgom volt, mindent elkövetett, hogy elkerülje a melodrámát. Én személy szerint szeretem. És most jócskán kapunk belőle, Marius, én kis napsugaram…

Marius vállat vont.

– Intelligensebbnek gondoltam, Mr. Templar.

Az Angyal igazán angyalian mosolygott.

Csípőre tett kézzel, lábujjain himbálózva, a lehető legkihívóbb nemtörődömséggel válaszolt.

– Téved. Alábecsülte az intelligenciámat. Azt hitte, beugrathat, hogy a maga pályáján küzdjünk meg. Ennyire pedig nem vagyok gyengeelméjű.

– Nem értem – mondta Marius.

– Akkor pedig nem én kezdek meghülyülni, hanem maga – közölte Simon kedvesen. – Azt javaslom, alkalmazzuk a maga csodálatos logikáját, és nézzük meg mi a helyzet. Én mondhatnék dolgokat magáról a rendőrségnek, maga is rólam. Döntetlen. Maga bánthatja Miss Holmot, én megfoszthatom Vargantól. Döntetlen ismét, de mindkét esetben valamivel jobban áll, mint – én.

– A rendőrséget kihagyhatnánk. Így kicserélhetnénk a foglyokat.

– Még mindig nem érti – mondta Simon. – Ez megadás volna részemről. És én soha nem adom föl.

Marius türelmetlen gesztust tett.

– Én is föladok valamit. Miss Holmot.

– Nem ugyanaz, szépségem – mondta az Angyal. – Magának nincs szüksége Miss Holmra, csak mint túszra. Én viszont igencsak akarom Vargant. Meg akarom fürdetni, fésülni, venni neki egy kis bársonyöltönyt és örökbe fogadni. Milyen szép is volna, ha gyermeki lelkesedéssel mesélne nekem a biominális elméletről reggeli után. Vagy ha vacsora után behívnám a szobámba, hogy differenciál egyenletekkel szórakoztassa a vendégeimet. De leginkább a kis játékát akarom… Vagyis, ha elengedem magát, Miss Holm továbbra is veszélyben van, mert nem fogadhatom el a feltételeit. Ráadásul elveszítem az egyetlen esélyt, hogy megtaláljam. Amíg maga itt van, nagyon jó lap van a kezemben, túl jó ahhoz, hogy kiengedjem.

– Semmit nem nyer vele…

– Ellenkezőleg, mindent megnyerek vele – mondta álmodozó, dallamos hangon az Angyal. – Megnyerek mindent, vagy elvesztem azt, ami mindennél több. De belefáradtam az alkudozásba. Belefáradtam abba, hogy a maga biztonsági játékát játszani. Most maga játssza az én játékomat, Marius. Egy pillanat, máris elrendezem a szint.

Amikor Conway visszajött egy hosszú zsinórral, az Angyal egy fényes kis fémhengert vett elő zsebéből és gyorsan a pisztoly csövére tekerte.

– Ez megkímél a fölösleges zajtól – mondta. – Ismeri az eszközt, nem? Akkor halljam a döntését, Marius, mielőtt emlékeztetném, mi az, amit a legjobban szeretnék a világon.

– Az, hogy megöl nem segít magán.

– Az sem, ha elengedem. De ezen már túl vagyunk. Ráadásul meg sem kell ölnöm. Átlőhetem a veséjét, és mielőtt meghalna, bőven lesz ideje, hogy mindent elmeséljen nekem. Lehet, hogy nem növeli az esélyemet, hogy megtaláljam Miss Holmot, de nem is csökkenti. De ez magát ne aggassza, úgyis halott lesz addigra. Gondolja meg. Adok két percet. Roger, mérd az időt!

– Ne húzzuk az időt. Kötözzenek meg, ha azt hiszi, hogy segít magán.

– Csináld, Roger.

Tudta, hogy Marius nem hisz neki, hogy a kövér leírása szenvedéseiről nem érte el a kívánt hatást. Tudta, hogy Marius azt hiszi blöfföl, ezért viselkedik ilyen magabiztosan. Mozdulatlan arccal figyelte, amint Conway hátraköti a férfi kezét és egy székbe löki.

– Vedd át a pisztolyt, Roger.

Aztán az eszébe jutott valami.

– Mielőtt belemerülünk, átkutathatnád, Roger.

Most futott át először félelem az óriás arcán, és az Angyal legszívesebben felkiáltott volna az örömtől. Marius kétségbeesetten ellenkezett, de hiába, alaposan megkötözték.

A gyenge pont a páncélban.

Simon szinte remegett. Lélekben felkészült, hogy kínoznia kell, de ugyanakkor tartott tőle, hogy egy ilyen emberre, mint Marius, ez nem lesz hatásos. Tovább kínozhatja a kövért, de talán az sem lesz elég eredményes, ha itt van Marius lelki támasznak vagy fenyegetésnek. Az biztos, hogy ezzel a módszerrel némi információhoz juthat – az emberi tűrőképesség véges volta gondoskodik erről –, viszont nem tud meggyőződni az igazságról.

A lehetőségtől, hogy terve sikerül, szíve úgy vert, mint a nagykalapács. Rettegett attól, hogy tévedett. De Marius valóban úgy bízott a játék íratlan szabályaiban, hogy fel sem tételezte, hogy a Brook Streeten bárki is kezet merne emelni rá.

– Köszönöm – mondta az Angyal és átvette a levelet, amelyet Roger húzott ki Marius zsebéből. Figyelmetlenség volt magával hoznia, Marius. Én a magam részéről nem szeretek írni. Veszélyes. De talán csak postára akarta adni idejövet, és elfelejtette…

– Maga disznó angol!

– Micsoda modor – méltatlankodott Roger.

Templar a címzésre pillantott.

– Régi barátunk, a trónörökös – morogta. – Ez érdekes lesz. Hüvelykujja gyors mozdulatával feltépte a borítékot és kivett egy gépelt papírlapot.

Marius anyanyelvén íródott a levél, de ez nem volt akadály.

Az Angyal felhívta egy barátját, aki a Külügyminisztériumban dolgozott, és szinte tökéletesen beszélte az összes nyelvet, Európa térképén.

– Örülök, hogy benn talállak – mondta gyorsan. – Figyelj! Itt egy levél, amit le kell fordítani. Nem tudom, hogyan kell kiejteni a szavakat, de kimondok minden betűt. Oké?

Soká tartott, de az Angyal türelmes segítőre akadt. A sorok közé írta a jelentést, miközben a barátja diktált, és végül megvolt az angol szöveg.

Mosolyogva tért vissza.

– Mi van benne? – sürgette Roger.

– Azonnal el kell mennem!

– Hová?

– Suffolkba. Bures, hegyi ház.

– Pat ott van?

– A levél szerint.

Az Angyal átadta a levelet és Conway elolvasta a sorok közé írt jegyzeteket. „…a lányt, és elvittük Suffolk egy nyugodt részére… Bures… egy ház a hegyen, elég messze a falutól, hogy biztonságos legyen… most nem hibázhatunk…”

Conway visszaadta.

– Veled megyek.

Az Angyal a fejét rázta.

– Sajnálom fiam, de itt kell maradnod, és vigyázni az állatkertre. Ők a túszaim.

– És ha valami nem sikerül, Simon?

Az Angyal az órájára nézett. Még mindig állt. Felhúzta és beállította a kandallón levő óra alapján.

– Reggel négy előtt visszaérek. Ebbe belefér defekt, motorhiba, vagy bármi más. Ha nem érek vissza addig, puffantsd le ezeket a jómadarakat és gyere utánam.

Míg Conway habozott, Marius hangja reccsent.

– Nem akar észre térni, Templar? Nem fogja fel, hogy a buresi embereim azt a parancsot kapták, hogy túszul használják Miss Holmot támadás, vagy bármely veszély esetén?

Simon Templar melléje lépett és lenézett rá.

– Sejtettem – mondta. – És ez is mutatja, milyen rossz hadvezér maga. Talán felfogja végre, hogy ha feláldozzák őt, megszűnik az egyetlen dolog, amivel tudnak rám hatni? De ez csak az egyik alapvető gyengesége a ragyogó elképzelésének. A másik, hogy maga ellen kell drukkolnia. Imádkozzon, hogy győzzek ma éjjel, Marius. Úgy imádkozzon, mint még soha egész életében. Mert ha nem sikerül, visszajövök és a legaljasabb módon ölöm meg, amit csak ki tudok találni. Komolyan mondom.

Megperdült, és hidegen, nyugodtan és elszántan az ajtóhoz ment, mintha csak sétálni indulna. Az ajtónál lassan megfordult, végigmérte Mariust, aztán Rogerre vigyorgott.

– A legjobbakat öregfiú – búcsúztatta Roger.

– „Harc, ölés és hirtelen halál” – idézett az Angyal lágyan, egy vidám, magabiztos mozdulattal. Az a bizonyos angyali mosoly sem ragyoghatott volna fényesebben. – Légy óvatos! – mondta és elment.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben megtudjuk, hogy Conway figyelmetlen volt, de Hermann is követett el hibát

Roger Conway céltalanul járkált a szobában, miközben Norman Kent Hirondeljének hangja távolodott, majd beleveszett a Regent Street zajába. Az asztalkához lépett, amelyen a whiskys üveg állt, töltött magának és visszaemlékezett arra az utolsó, lovaghoz méltó mozdulatra, amelyet az Angyal tett, mielőtt kiment és a könyörtelenségre a szemében. Aztán hirtelen letette az italt és cigarettát vett elő, amikor eszébe jutott, hogy esetleg egész éjszaka éberen kell figyelnie.

Mariusra nézett. Az óriás apátiába süllyedt, de most megszólalt.

– Ha megengedné, elszívnék egy szivart.

Roger gondolkodott.

– Megoldható, ha nem kell hozzá a keze.

– Megpróbálhatom. A mellényzsebemben van a tárca.

Conway megtalálta, leharapta egy szivar végét és Marius szájába dugta, majd meggyújtotta. Marius megköszönte.

– Nem csatlakozik?

– Valami újabbal próbálkozzon – mosolygott Roger. – Elvből sem fogadok el szívnivalót idegenektől manapság. Ja, és még valami! Ha észreveszem, hogy a kötelet próbálja elégetni vele, a legnagyobb örömmel fogom az arcán eloltani.

Marius vállat vont és nem válaszolt, Roger tovább cigarettázott.

A telefonhoz lépett, habozott, aztán felhívott egy számot.

Néhány perc múlva kapcsolták.

– Beszélhetnék Mr. Kenttel, Orace?… Ó, helló, Norman.

– Ki az? Roger?

– Igen. Azért hívtalak, hátha aggódsz. A jó ég tudja, mikor érünk le… Nem, az autóval minden rendben, tudomásom szerint. Simon elment vele… A Brook Streeten. Szóval, Marius elfogta Patet… Sajnos igen. A vonaton kapta el… Mi viszont elkaptuk Mariust… Igen, itt van. Én vigyázok rá. Megtudtuk, hol őrzik Patet, és Simon érte ment. Valahol Suffolkban.

– Jöjjek át?

– Hogyan? Nincs már vonat és ilyen későn nem tudnál semmi olyant bérelni, amit kocsinak érdemes nevezni. Különben sem tudom, mit tehetnél itt. Nézd, nem beszélgethetek soká. Szemmel kell tartanom Mariust és társait. Ahogy gondolod… Rendben. Viszlát, öregfíú.

Visszatette a kagylót.

Később jutott csak eszébe, mit tehetett volna Norman. Megkötözhette volna a kövér fickót, meg a soványát is, akik mindketten eszméletüknél voltak és szabadon mozogtak, amennyit mertek. Még azelőtt meg kellett volna tegyék, mielőtt Simon elment. Gondolniuk kellett volna rá. De persze érthető, ha az Angyal fejéből minden kiment. Roger elég jól ismerte az Angyalt és Patet is, hogy ne tegyen szemrehányást az Angyalnak. Simon őrültként távozott. Fél tíz óta tombolt benne az őrültség, és akkor érte el legmagasabb fokát, amikor Simon azzal a vidám mozdulattal, mosolyogva kinyitotta az ajtót.

Fél óra telt el.

Roger kezdett megéhezni. Még az állomás büféjében bekapott valamit mialatt várakozott, de ennek a hatása kezdett már elmúlni. Ha ki akar menni a konyhába, ki kell terelni a foglyait is, és sakkban tartani őket pisztolyával. És a konyha kicsi… Roger keserűen beletörődött, hogy éhén marad. Boldogtalanul bámulta az órát. Még négy és fél óra kell elteljen, hogy lelőhesse a foglyokat és utána kimehessen az éléskamrába, az Angyal utasításai szerint. El kell viselnie. Az Angyal talált volna megoldást, de végül is az Angyal teljesen képzett kalandor volt, és amit ő nem tudott az ilyen dolgokról, azt nem volt érdemes tudni. Conwaynek kevesebb tapasztalata volt és ezt tudta is magáról. A konyha szűk terében könnyen legyűrnék, miközben egyik szemét a foglyokon tartva próbálna ételt keresni. Túl nagy lett volna a kockázat.

Bárcsak Norman úgy döntene, hogy mégis eljön!

Roger Conway az asztal szélén ült, és lazán himbálta kezében a pisztolyt. Marius csendben volt. A szivarja kialudt, de nem kérte, hogy gyújtsák meg újra. A kövér egy másik székbe telepedett és mérges szemeket meresztett Rogerre. A sovány kényelmetlenül állt a sarokban. Nem szólalt meg azóta, hogy magához tért, de ő is figyelt. Az óra monotonul ketyegett.

Roger fütyörészni kezdett. Igazán különös, milyen gyorsan megviselte a feszültség. Bárcsak olyan volnék, mint az Angyal, gondolta. Először is, ő nem éhezett volna meg. Vagy ha mégis, négy fogásos vacsorát készíttetne a foglyokkal és megteríttetne velük. Lemezeket cseréltetne velük a gramofonon, és egyáltalán parancsok tömegével ugráltatná őket. Feltehetően írna egy levelet és néhány bökverset is alkotna. De az biztos, hogy nem telepedne rá így a csend és a rosszindulatú szemek látványa.

De itt most csend volt és a szemek figyeltek. Roger kezdte megérteni, miért nem érzett soha leküzdhetetlen vágyat, hogy oroszlánszelídítő legyen. Az az érzés lehet valami ilyesmi, mint amit ő e percben érzett, amikor az ember egyedül van a ketrecben a vadállatokkal. Az ember törékeny uralma, a vadak szüntelen, várakozásteli figyelme, a feszültség, a fenevadak vicsorgó alárendeltsége, és a bizonyosság, hogy a bestiák csak várnak, várnak az alkalomra… Ezek az emberi vadállatok már felbecsülték őt, a lelkében kutatnak tekintetükkel, levetkőztették és kipuhatolták a gyengéit. Most a csendben terveznek, s készen állnak az akcióra. A dolog kezdett Roger idegeire menni. Előbb vagy utóbb megtámadják, abban biztos volt. De hogyan?

Órákig tarthat még ez a bizonytalanság. Mozdulat, ellenlépés, fenyegetés és ellenfenyegetés, vicsorgás és korbács, a csend és a figyelő szemek. Meddig…?

A kövér ajkán egyszer csak szavak törtek föl. Az anyanyelvén beszélt.

– Abbahagyni! – csattant fel Conway pattanásig feszült idegekkel. – Ha valami mondanivalója van, beszéljen angolul. Különben kap egyet a fejére!

De a férfi csak beszélt tovább, nyugodtan és kihívóan.

Roger leszállt az asztalról, mintha égette volna a fenekét. Felemelt kézzel megállt a férfi fölött és az dacos kihívással nézett fel rá.

Aztán megtörtént.

Csodálatosan egyszerű terv volt.

Roger egy pillanatra megfeledkezett arról, hogy Mariusnak csak a kezei vannak megkötve. A lába viszont nem. Amikor a kövér széke fölé állt és félig hátat fordított Mariusnak, olyan csapdába került, ami egyben a többieknek szóló jeladás is volt.

Conway hallotta a mozdulatot a háta mögött, de nem volt ideje megfordulni. Az óriás lába olyan erővel csapódott a hátába, hogy eltörhette volna a gerincét, ha azt találja el. De a rúgása gerinctől oldalra talált, egy csaknem ugyanolyan kényes helyen és Roger a fájdalomtól nyögve roskadt a földre.

Ebben a pillanatban a kövér és a sovány is rávetette magát. A pisztolyt kicsavarták a kezéből. Nem tudott lőni, a fájdalom megvakította. Kiáltani sem volt képes a torkát szorító hányingertől, és a tüdeje is mintha megbénult volna. A sovány férfi ökle újra és újra lecsapott védtelen állára.

– Oldozz már ki, te bolond! – sziszegte Marius, és a kövér bocsánatkéréseket dadogva engedelmeskedett.

Marius belefojtotta a szót.

– Majd később gondolkodok a büntetéseden, Otto. De most a barátunk vezekeljen a bolondságodért. Kötözd össze a saját kötelével!

Roger mozdulatlanul feküdt, eszméleténél maradt. De nem volt erő a végtagjaiban, nem látott, összevert feje rettenetesen fájt és lüktetett, egész teste merő fájdalom volt, izmai megbénultak. Agya azonban felülemelkedve a morajló sötétségen, működött, Roger minden szót hallott és mindenre emlékezett.

– Keress még kötelet, Hermann – parancsolta Marius.

A vékony férfi kiment, majd visszatért. Roger lábait ugyanúgy összekötözték, mint a kezét.

Aztán Marius a telefonhoz ment.

– Távolsági hívás…  Bures…

Türelmetlen szünet után Marius torokhangon szitkozódott.

– Micsoda?! Hiba van a vonalban? És mikorra javítják ki? Élet-halál kérdés!… Holnapra?!… Jóságos ég. Távirat… táviratot kikézbesítenek Bures-ba ma éjjel?

– Kapcsolom Önnek a…

Ismét szünet.

– Igen. Azt szeretném tudni, hogy egy táviratot kikézbesítenek-e Bures-ba ma éjjel… Bures, Suffolkban… Úgy hiszi, nem?… Majdnem biztos benne, hogy nem?… Értem. Köszönöm. Nem, akkor nem küldöm el.

Letette a kagylót majd rögtön fel is vette.

Ez alkalommal egy westminsteri számot kért és gyors parancsok sorát adta ki, melyeket Roger nem értett. Részletes utasítások lehettek, mert némi idő eltelt, míg Marius megnyugodva letette a kagylót.

Megfordult és megvetően belerúgott Rogerbe.

– Te itt maradsz, te disznó. Te leszel a barátod rendes viselkedésének biztosítéka.

Aztán újra a soványhoz beszélt azon a nyelven, ami Rogertől akár kínai is lehetett volna. – Hermann, te itt maradsz és vigyázol rá. Nálad hagyom a pisztolyt. Várjál… megnézem a telefonszámot – Leolvasta a készülékről. – Felhívlak, ha valami utasításom van. Engedélyem nélkül nem távozhatsz… Ottó, te velem jössz. Templar után megyünk az én kocsimmal. Vannak ügynökeim, arrafelé is, már értesítik őket. Ha nem olyan tehetetlenek mint te, Templar nem éri el Burest élve. De a biztonság kedvéért utánamegyünk… Várj csak! Ez a disznó itt valami maidenheadi barátjával beszélt, aki lehet, hogy idejön. Elfogod és megkötözöd. Nehogy hibázz, Hermann!

– Nem hibázok.

– Helyes. Gyere, Ottó!

Roger hallotta távozni őket, aztán a kavargó feketeség elérte agyának maradék világos szigetét is.

Öt napig volt eszméletlen, vagy öt percig, nem tudta. De amikor kinyitotta a szemét, első pillantása az órára esett, és látta, hogy ájulása húsz percig tartott.

A Hermann nevű férfi vele szemben ült egy széken és egy újságot lapozgatott. Felnézett, látta, hogy Roger magához tért, ekkor letette az újságot, odament hozzá és az arcába köpött.

– Hamarosan megdöglesz, te angol disznó. És az országod…

Roger hatalmas erőfeszítéssel uralkodott a nyelvén.

Rádöbbent hogy rendesen tud lélegezni. Az acélabroncs már kevésbé szorította a mellét. A lüktető fájdalom ott volt még a hátában és a fejében, de jobban érezte magát. Nem akart újabb sérüléseket – legalábbis most nem.

A férfi folytatta. – A doktor nagy ember. A legnagyobb a világon. Látnod kellett volna, hogy elrendezett mindent két perc alatt. Csodálatos volt. Újjászületett Napóleon. Naggyá teszi országunkat, a legnagyobbá a világon. És ti, bolondok, vele próbáltatok harcolni!

A beszéd érthetetlen mormogásba fulladt a férfi anyanyelvén, de Roger így is eleget értett. Megértette, hogy az aki ilyen fanatikus lojalitást tud ültetni a szolgáiba, nem lehet akárki. És elgondolkodott, milyen esélyei vannak az Angyalnak, hogy meggyőzzön valakit, akit Marius nem hazafisággal és nacionalizmussal láncolt magához, hanem pénzzel és hatalommal vett meg.

A tehetetlen düh első hulláma elapadt Conway arcáról, és egykedvű csendben feküdt összekötözve, agyában terveket kovácsolva. Hermann, látva, hogy nem tudja felidegesíteni, kétszer arcul csapta. Roger nem mozdult, mire újra leköpte.

– Úgy van, ahogyan gondoltam. Nincs bennetek bátorság, angol kutyák. Csak akkor vagytok bátrak, amikor többen vagytok egy ellen.

– Na igen – mondta Roger fáradtan.

Hermann rámeredt.

– Ha te ütöttél meg…

Brrrrrrrrrrrr

A csengő éles sikolya olyan hirtelen hasított a szobába, hogy a megszokott hang hátborzongatónak tűnt. Hermann megmerevedett, és abbahagyta a mondatot. Aztán gonosz vigyor jelent meg az arcán.

– Megyek, üdvözlöm a barátodat, te disznó.

Roger hangos, mély lélegzetet vett.

Elővigyázatlan volt, túl nyíltan csinálta. Roger Conway mindig is túlságosan egyenes ember volt. De az is lehet, hogy Hermann várhatott valami ilyesmit és a füle éberen ügyelt a hangra. Visszafordult az ajtóhoz menet.

– Figyelmeztetni akarod a barátodat, angol? – dorombolta.

A pisztoly a kezében volt. Három lépéssel elérte Rogert.

Roger tudta, mi vár rá. Ha nem kiált, egyetlen esélye a menekülésre elúszott, és vele együtt Norman Kent is. Ha úgy néz ki, mint aki kiáltani akar, leütik. Ha már itt tartunk, mivel már kiderült, hogy kiáltani akar, úgyis leütik. Hermann nem tűnt olyannak, mint aki a szája felpeckelésével vesztegetné az idejét, így tehát…

– Menj a pokolba! – mondta pimaszul.

Aztán kiáltott.

Egy másodperc múlva Hermann pisztolyának markolata lecsapott a halántékára.

Ismét el kellett volna veszítenie az eszméletét, de nem így történt. Később azzal magyarázta, hogy nyilván több centi vastag koponyája van, szívós mint egy ökör, hogy ennyit kibírt. De tény, hogy nem veszítette el az eszméletét, hanem csendben feküdt és erőt gyűjtött egy második kiáltásra, amikor Hermann kinyitja az ajtót.

Hermann felegyenesedett, zsebre tette a pisztolyt, de az ujját nem vette le a ravaszról, aztán mintha pánikba esett volna attól, hogy a segély kiáltást meghallották odakint, inkább botorkált, mintsem futott ki a szobából, miközben káromkodott.

A csengő újra megszólalt, amikor elérte az ajtót, és a hang megnyugtatta. Nem hitte, hogy ha valaki meghallotta és megértette ezt a kiáltást, újra csöngetne. Ezáltal sokkal kevésbé bizonyult leleményes pszichológusnak, mint az, aki odakint állt.

Hermann úgy nyitott ajtót, hogy takarásban maradjon.

Senki nem lépett be.

Hermann várt, s közben babonás félelem kúszott végig a hátán. Semmi nem történt, pedig a második csöngetés alig egy pillanattal azelőtt hangzott fel, hogy kinyitotta az ajtót. Senki nem megy el rögtön azután, hogy másodszor is csengetett.

S ekkor Conway újra felkiáltott. – Vigyázz, Norman!

Hermann suttogva káromkodott.

De nem volt választása. Megkapta az utasítást. El kell fognia azt az embert. És akárki legyen, Conway második kiáltását biztosan meghallotta, ha az elsőt nem is. Nem engedheti, hogy elmeneküljön és másokat is riasszon.

Hermann tehát az ajtóhoz lépett.

Alig érte el a lába a küszöböt, amikor egy húsos kéz kapta el hátulról a nyakát, és egy másik erőteljes marok bilincsként ragadta meg pisztolyt tartó kezét. Olyan tehetetlen volt, mint egy gyerek.

A nyakát szorító kéz a fény felé fordította az arcát. Hermann súlyos, vörös arcot látott maga előtt, álmos szemeket, egy oszlopszerű nyakat és bivaly vállakat.

– Gyere szépen – mondta Claud Estace Teal főfelügyelő álmosan. – Gyere szépen vissza, ahonnan jöttél és öntsd ki a szíved a bácsinak!

TIZEDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar Bures-ba hajt, s két rendőr épp időben ugrik félre

A Londonból északkelet felé kivezető úton hajtani az egyik legkellemetlenebb módja annak, hogy az ember nyílt vidékre jusson. Kilométereken keresztül lassítják a forgalmat az elűzhetetlenül cammogó villamosok, megőrjítve a gyors kocsik kormányánál ülőket, különösen, ha valaki a gyors kocsi kormányánál éppen sietne.

Bár későre járt, elég nagy volt a forgalom, és az Angyal sokszor száz métereken át is cammogni volt kénytelen. Minden alkalommal, amikor fékeznie kellett, megállnia, majd újra gyorsítani, rontott az átlagsebességén.

Tudta, hogy van egy gyorsabb útvonal is. Egyszer végigment már rajta, elhagyott mellékutcák között vezetett, s csak ritkán érintett forgalmasabb helyeket. Hosszabb út volt, mégis gyorsabb. De az Angyal csak egyszer járt arra, akkor is nappal és nem bízhatott benne, hogy megtalálja. Azok a jelek, amelyeket a vezető nappal automatikusan megjegyez mint emlékeztető pontokat, kevés hasznára vannak az esti fényben. Most eltévedni még idegesítőbb volna, mint a forgalomban kínlódni. Az elvesztegetett percek, kilométerek, ha rossz irányban haladna egy ideig, a homályos és ellentmondásos magyarázatok járókelőktől és rendőröktől, a folyamatos bizonytalanság, megőrjítenék. Az, amit nyerhetne ezzel az útvonallal, nincs arányban az esetleges veszteséggel. Rögtön eldöntötte ezt, amikor a Brook Streeten bepattant a kocsiba, és a főutakon maradt.

Mogorván vágott keresztül a forgalmon, megragadva minden kínálkozó alkalmat, vagy maga csikart ki lehetőségeket, fittyet hányva minden törvényre, alapelvre és udvariasságra, amelyek őfelsége országútjait irányítják, és ott nyert felbecsülhetetlen másodperceket, ahol csak lehetett.

A többi vezető átkozta, két rendőr le akarta állítani, de ez eszében sem volt, mire gyorsan felírták a rendszámát. Meghúzta a kocsi oldalát, amikor keresztülszáguldott egy olyan résen, amit senki más nem tartott volna annak, s hajszálhíján ott maradt egy kereszteződésben, amikor egy harcias sofőr mindenáron ragaszkodni akart elsőbbségéhez. A Hirondel azonban a járdához szorította…

Istenkísértés volt ez az út, amelyhez képest, mindaz, amit az Angyal az este során Roger Conway-el együtt műveltek, gyerekjátéknak tűnt, de ő nem törődött vele. Úton volt végre, és ha a lakosság többi tagjának ellenvetése van ennek módja ellen, tehetnek neki egy szívességet!

Az, aki látta az Angyalt ezen az éjjelen, örökké emlékezni fog rá, mert a Hirondel, mintha csak felismerte volna a mester kezét a volánon, szinte életre kelt. Készítői az Út Királyának nevezték, de ezen az éjszakán több volt, mint egy király. A Hirondel minden kocsik apoteózisának megtestesülése volt. Mert az ördög ült az Angyal mellett a kocsiban, és a Hirondel átvette tőle a hangulatát. Ha babonás korban élnénk, azok, akik látták ezen az éjszakán, keresztet vetnének, és megesküdnének, hogy nem autót láttak, hanem egy acsarkodó, ezüstös gonosz lelket, amely tisztátlan szelek szárnyán suhant keresztül Londonon.

Fél óra telt el, mely idő alatt az Angyal hüvelykujja szinte el sem távolodott a dudától, és az ezüstös fúria éles hangja szüntelenül harsogott az utcákon… Majd végül a házak ritkulni kezdtek, mezők jelentek meg és az Angyal végre rákapcsolhatott. Olyan biztos és finom kézzel csalogatta elő száz lóerejének minden kis tartalékát, mint egy jó lovas.

Sötét volt, az egyetlen fényt kocsijának vakító fényszórói vágták a makacs sötétségbe. Időről időre tüzes szemű vadállatok ugrottak elő a sötétből, és suhantak el, mint a bika a torreádor mellett, morogva s szelet kavarva. És újra és újra nevetségesen vánszorgó világító csigákat ért utol a Hirondel, szimatolt egyet vörös farkuknál, majd határozottan felhorkantott, és mély, torokhangú morgással száguldott el mellettük. Ezen az éjszakán egyetlen kocsi sem maradhatott a Hirondel előtt.

A hatalmas motor bőgése egy gigantikus dal háttérzenéjeként hallatszott, együtt zsongott a kerekek halk surranásával, és a hideg éjszakai levegő suhogásával: Patrícia Holm… Patrícia… Patrícia… Patrícia Holm!

Az Angyalnak sejtelme sem volt, mit fog tenni, ha megérkezik. Nem is gondolkodott rajta. Nem ismerte a hegyi ház elrendezését, a házat körülvevő tájat, s nem tudta, milyen akadályok állhatnak útjába, ahogyan azt sem, milyen ellenállásra számíthat. Ezért aztán nem is fárasztotta magát azzal, hogy ezeken gondolkodjon. Nem volt min gondolkodnia. Nem volt kulcs a kezében, tehát időveszteség lett volna a gondolkodás. Csak a percnek élt, és azért azt tette, amit e percben tehetett, villámként száguldott keletnek, Anglián keresztül a rá váró csatába.

Patrícia… Patrícia…

Halkan ő is rákezdett a dalra, de hangját elnyomta a Hirondel. Az autó dala szétterült a mezők felett, dübörgött az ijedt vidéki utcák házainak falai között és visszhangzott a hegyekből.

Az, hogy szinte vakon megy támadásba, semmivel sem csökkentette az Angyal örömét. Sőt, csak még jobban élvezte a kalandot. Szinte fájt a szíve, úgy várta már, hogy véget érjen a tétlenség, a tehetetlenség, a kétség és habozás.

Nem, nem volt önző. Nem puszta kalandvágy volt ez, amely mit sem törődik azzal, milyen veszély vár azokra, akik miatt megéri vállalnia a kalandot. A férfi legelemibb sugalmainak ellenállhatatlan újjászületése volt ez. A szellem vad ébredése ősi álmából, mely Artúr király lovagjait a harcba küldte, az, amiből Tristan Izoldáért epedezett, az, ami tüzet és kardot hozott Trójára, s ami benne volt Roland kiáltásában és Durendal pengéjének énekében a roncesvalles-i vérontásban. „A trombita hangja”.

Így fogytak a kilométerek, míg több mint a fele utat meg nem tette.

– Csak bírja végig a kocsi… – Azt tudta, hogy az olaj és az üzemanyag kitart, mert Maidenheadból jövet feltankolt.

Simon megnyomott egy kapcsolót és a műszerfalat kísérteties fény árasztotta el. Az Angyal szeme az útról a sebességmérőre tévedt.

Hetvenkét mérföld…

Hetvennégy.

Hetvenöt… hat…

Patrícia!

„Csata, ölés és hirtelen halál…”

„Tudod, Pat, esélyünk sincs rá manapság. Esély sincs egy nagyszerű szerelemre. A férfinek küzdenie kellene a szerelméért. Lehetőleg egy sárkánnyal.”

Hetvennyolc…

Hetvenkilenc…

Egy sarok bukkant elő a sötétből, fenyegetően, gyilkosan vetette felé magát. A kerekek csikorogva radírozták az utat, ahogy egy kegyetlen kéz erőltette őket. Az autó két keréken fordult, aztán visszanyerte az egyensúlyát.

Durr!

Rang!

Bang!

Az első hang ismétlődött, aztán gyors egymásutánban két másik, éles és magas, mintha két fém csapódott volna össze.

– Vadul a mulatság – kiáltotta az Angyal.

Nem volt ideje, hogy alkalmazkodjon a közjátékhoz. Hogy elemezze és analizálja és leszűrje belőle a lényeget. Valami baj van. Valaki hibázott. Nyilván beugratták Rogert és Marius megszabadult. De addig…

Szerencsére az első lövésre lelassított. Különben meghalt volna.

A következő hang nem golyó hangja volt, amint becsapódik a csillogó alumínium motorházfedélbe, sem a puska távoli vékony durranása. Hangos volt, közeli, mintha a lábainál robbant volna, s csaknem kitépte a kezéből a kormányt. Csaknem.

Maga sem tudta, hogyan maradt ura a kocsinak. Valami ösztön hajtotta, mely megfeszült a keréken a robbanás hangjára, és minden erejével arra tekerte a kormányt, amerre az nem akart menni, s hogy lábaival villámgyorsan a fékre és a kuplung pedálra taposson.

A halál nézett az arcába, olyan hirtelen halál, hogy igazán nem lehetett kifogása ellene. A nyomás rettenetes volt. A Hirondel nem az ő teremtménye volt többé. Őrült szökevény volt, rombolni vágyó szörnyeteg. Nem volt olyan emberi erő, amely visszatarthatta volna. Bármilyen erős is volt az Angyal, nem lett volna képes rá – máskor. De most emberfeletti erőt merített valahonnan.

Valahogy sikerült távoltartania az autót az ároktól és megállítania.

Aztán anélkül, hogy gondolkodott volna mit tegyen, kikapcsolta a lámpát.

– Vajon miért nem pattant el a féltengely száraz botként, és hogy hogy nem tört darabokra a kezében a kormány? – gondolta komoran. – Ha élve kikerülök innen, komoly szószólója leszek a Hirondel Motor Companynek!

De ez a gondolat csak úgy futott át az agyán, mint egy hullám egy medence csendes vizén, s rögtön eltűnt. Aztán ugyanolyan komoran már az járt az eszében, hogy ugyan miért nem hozott pisztolyt magával. Lehet, hogy most megfizet azért a türelmetlenségéért, amellyel elindult. Kése nála volt ugyan, amit bár olyan pontosan tud használni, mint bárki más a pisztolyt, és legalább olyan gyorsan is, de ez is csak egy lövést jelent. Azt még nem volt képes megtanulni vele, hogy vissza is jöjjön, mint egy bumeráng.

Az pedig valószínűtlen volt, hogy egyetlen ember lőtt rá. És egyetlen kés, akármilyen jól használja is, esélytelen egy csomó fegyveres ellen, akik megostromolják a megbénított kocsiban.

– Nyilvánvaló – mondta magában tünés a kocsiból!

És már kinn is termett az árokban. A szabadban, sötétben, rögtön jobbak az esélyei.

Egy pillanatig sem fordult meg a fejében, hogy megszökjön. Pedig nem lett volna nehéz. Ám csak a Hirondellel mehet tovább, tehát nem hagyhatja itt a kocsit. Az egész rajtaütésnek az a célja, hogy megállítsák valahogy, de ő nem fog megállni.

Most, hogy lekapcsolta a lámpát, a sötét már kevésbé tűnt áthatolhatatlannak, az út mint acélszalag húzódott a mellette sorakozó fák között. Visszafelé nézve, az Angyal mozgó árnyékokat látott. Négyet.

Elébük ment, kígyóként kúszva a száraz árokban. Nem mertek az úton jönni, mintha attól tartanának, hogy lövés fogadja őket. Ketten az út egyik, ketten a másik oldalán lopakodtak előre.

Nem volt idő finomkodásra. A kidurrant kereket ki kell cserélni és ez a négy ember útban van. Ki kell tehát vonni őket a forgalomból, mégpedig olyan gyorsan és véglegesen, ahogyan csak lehet.

Az első, az ő oldalán jövő két férfi közül, csaknem rálépett a sötét figurára, mielőtt az hirtelen mintha a földből nőtt volna ki, előtte termett. Megállt, megpróbált hátralépni, hogy használni tudja puskáját. Társa káromkodva belébotlott.

Aztán az elöl jövő felsikoltott, majd a sikoltás fuldokló öklendezésbe halt el.

A mögötte jövő látta földre rogyni a társát, de rögtön ott volt egy másik ember előtte, valaki, aki halkan felnevetett. A második férfi megpróbálta ráemelni a pisztolyát, de két acélos marok ragadta meg a csuklóját, és érezte, hogy felemelkedik a levegőbe. Hosszan, hosszan repült, aztán elsötétedett előtte a világ.

Az Angyal átment az út túloldalára.

Megszólalt egy pisztoly, mire újra eltűnt az árnyékban.

Ellenségei lekuporodtak, vártak és figyeltek. De az útmenti árokban és fűben keresték az Angyalt, ott, ahol kísértetiesen eltűnt, pedig ő már felettük volt, párducként kuporgott támadásra készen a töltés tetején lévő sövény alatt.

Az égből vetette magát rájuk, cipőinek sarka az egyik támadója nyakába csapódott hátulról, s velük az Angyal egész súlya, így aztán a férfi mozdulatlanul elfeküdt, és nem is mozdult többé.

Amikor a másik felemelkedett és felemelte puskáját, ezüstös villanást látott, mely olyan volt, mint a repülőhal a sötét tenger fölött. Ösztönösen felrántotta a kezeit, az odadobott kés a puskatusról lepattanva az útra esett.

Aztán a puskáért küzdött az Angyallal.

Valószínűleg ő volt a legerősebb négyük közül, és nem ismerte a félelmet. Van viszont egy trükk, amivel mindig el lehet venni egy puskát vagy egy botot bárkitől, aki nem ismeri a módszert, és az Angyal gyerekkora óta ismerte ezt a trükköt. A férfi elejtette a puskát, de az Angyal nem tudta felvenni, mert a másik abban a pillanatban rávetette magát. Simon csak annyit tehetett, hogy arrébb rúgja a puskát az árokba.

Puszta kézzel harcoltak, két férfi a sötétben, oroszlán és párduc.

Az ellenfél oldalán állt a súly és az erő, az Angyal viszont gyors és vad volt. Senki nem állhatta volna útját ezen az éjszakán, hacsak nem egy kolosszus vagy egy őrült. Ez a férfi, akiben mindkettőből volt valami, megkísérelte. Vadállatként harcolt. De az Angyalt nem lehetett megállítani. Ez az ember nemcsak hogy az útjában áll, de szolgája és jelképe is mindannak a hatalomnak, amit az Angyal gyűlölt. A férfi Mariusért harcolt, meg a Marius mögött álló emberekért, és azért az összeesküvésért, amelyet megesküdött, hogy megakadályoz. El kellett tűnnie, ahogyan eltűnt a három társa is. S talán a férfi is felismerte végzetét, mert egy kétségbeesett kiáltás szakadt ki belőle, mielőtt az Angyal ujjai elmozdíthatatlanul a torkára kulcsolódtak.

Simonnak nem volt választása, meg kellett ölnie. Ez az ember a végsőkig harcol, így hát még akkor sem merte elengedni, amikor az elvesztette az eszméletét. Hátha csak trükk. Nem vállalhatott kockázatot. Csak egy módon lehet biztos a dologban.

Aztán lassan felállt, nagyokat lélegzett, mint aki sokáig volt víz alatt, és elment megkeresni Annát. Semmi sem mozdult az úton.

Aztán eszébe jutott valami. Elvette a töltött pisztolyt az egyik férfitől, úgysem lesz már szüksége rá.

Aztán ment kicserélni a kereket.

Pár perc alatt végzett, de amikor végre fenn volt a pótkerék és leeresztette az emelőt, a pótkerék talajt érve úgy lelapult, hogy lehetetlen volt tovább menni vele.

Ez az egy pótkerék volt csak a kocsiban.

Sovány vigasz volt, hogy Norman Kent, aki mindig mindenre gondol, egész szerelőműhelynyi alkatrészt és szerszámot hordoz magával, kétszer annyit, mint bármely, más autós. És ezek között gumiragasztónak is kell lennie…

Ám a gyenge fényben, vizesvödör nélkül, amelynek segítségével megtalálhatta volna a lyukat, nem volt, könnyű munka.

Simon nekigyürkőzött.

Több mint fél óra telt el, mire a Hirondel újra útra készen állt. Háromnegyed óra veszteség. Akkor, amikor minden perc számíthatott, amikor a játszma élet-halálra ment.

Negyvenöt évnek tűnt, negyvenöt perc helyett, amikor végre újra beülhetett a kormány mögé és rágyújthatott.

Beindította a motort és a lámpa kapcsolója felé nyúlt, de még hozzá sem ért, amikor hirtelen fény öntötte el az utat.

Hátrafordította a fejét és látta, hogy a kocsi nem előzi meg, hanem megáll mögötte.

Még mindig lihegett a korábbi küzdelemtől és a szereléstől, s nem számított újabb támadásra ilyen hamar. Az első pillanatban inkább meglepetést mint fájdalmat érzett, amikor valami úgy beleszúrt a vállába, mint egy tüzes lándzsahegy.

Akkor kapcsolt és pisztollyal a kézben megfordult az ülésben.

Saját bevallása szerint sem volt igazán erőssége a célbalövés, de ezen az éjszakán mintha külső erő irányította volna a kezét. Nyugodtan beszívta a levegőt, mintha csak a lőtéren volna, és kilőtte a mögötte lévő kocsi mindkét fényszóróját. Most, hogy már nem vakította el a fény a szemét, akkurátusan kilőtte a kocsi egyik kerekét, aztán gázt adott és elszáguldott, miközben az üldöző golyók darazsakként zúgtak a feje körül és a szélvédőn megszaporodtak a csillagok.

Nem találták el. Az a titokzatos erő, amely a célzásban segítette, most mintha pajzsot formált volna köré.

Miután eltűnt az üldözők elől, volt ideje a vállsebével törődni. Úgy érezte, nem ért csontot a lövés. A trapézizmon keresztül ment a golyó, önmagában nem túl veszélyes seb, de a vérveszteség elgyengítheti. Összehajtotta a zsebkendőjét és inge alá dugva a sebre tette.

Ennél többet nem tehetett vezetés közben, nem állhatott meg, hogy gondosabban megvizsgálja sebét és rendesen bekösse. Tíz perc múlva újra a nyomában lesznek. Hacsak üldözői nem ugyanolyan balszerencsések a pótkerékkel mint ő volt. Dehát erre csak nem számíthat.

De honnan került ide ez a kocsi? Lehet, hogy valahol a közelben várakozott, hogy szükség esetén segítsen az első négy támadónak? Lehetetlen. Ekkor túl sokáig vacakolt a pótkerékkel, hamarabb ideértek volna. Vagy azért jött, hogy újabb csapdát állítson valahol, ha az első nem sikerült?

Simon úgy forgatta a kérdéseket agyában, mint egy olyan könyv lapjait, amelyet már kívülről tud.

Nem ez a megoldás. Ezek csak tudatalattijának kétségbeesett kísérletei, hogy ne kelljen szembenéznie a valósággal. Az igazság az, amire akkor gondolt, amikor az első lövés átrobbant a szélvédőn. Marius valahogy megmenekült vagy megmentették és sikerült riasztania ügynökeit. És persze figyelmeztette a bures-i hegyi házban levőket is. S végül személyesen is üldözőbe vette. Igen, Marius kellett, hogy legyen.

S ekkor jutott eszébe, hogy a kövér meg a sovány ügynököt nem kötözték meg, mielőtt otthagyta Rogert. És Roger Conway, bármilyen kitűnő segítség is volt, túlságosan tapasztalatlan ahhoz, hogy vezetője nélkül megállja a helyét ilyen helyzetben.

– Szegény, öreg Roger – gondolta az Angyal, de egy pillanatra sem érzett szemrehányást.

Száguldott tovább.

Gyilkos szenvedélyek dúltak szívében és tükröződtek vissza tiszta, kék szemeiben, melyek zsákmányt leső ragadozóként lestek az utat. „Angyali mosoly” halvány mása jelent meg a szája szélén.

Rájött, hogy mindez azt jelenti: vállalkozása előre elrendeltetett volt.

Nem torpant meg a gondolattól, sőt, fokozta a sebességet. Sebesült válla lüktetett. Jobb lába súlyosan nehezedett a gázpedálra, a kilométeróra egyre őrültebb számokat mutatott.

Az Angyal futólag rápillantott.

– Versenypályára nem sok – gondolta, de az éjszakai országúton…

A motor bőgése egybemosódott a kocsi körül süvítő szél hangjával.

A kocsi elérte teljes, eddig csak a próbapályán kihozott végsebességét.

Patrícia…

És tisztán hallotta a lány válaszát: Simon.

– Jövök, drágám, jövök már! – kiáltott föl az Angyal, mintha Pat hallhatta volna.

Éppen Braintreen száguldott keresztül, amikor két rendőr lépett az útra, a kocsi elé.

Nyilvánvaló volt mit akarnak, bár, hogy miért, sejtelme sem volt. Nyilván nem az késztethette ilyen drasztikus és komoly intézkedésre a rendőrséget, hogy korábban nem állt meg egy londoni kollegájuk intésére. Vagy Marius keze volna a dologban? Biztos, ami biztos, beadott a Scotland Yardnak valami meggyőző történetet, és tudatta velük az Angyal kilétét? De honnan tudná ezt Marius? Teal meg még kevésbé…. Vagy Teal gyorsabban jutott volna nyomára a Furillac alapján, mint feltételezte? Ha így is van, honnan tudta, merre jár most éppen?

Bármi legyen is a válasz, nem fog megállni senkinek sem ma éjjel! Összeszorította fogait és nem vette le a lábát a gázról.

A rendőrök megsejthettek valamit, mert éppen időben félreugrottak.

Nemsokára ismét a nyílt országúton volt, s a tompítatlan kipufogó dübörgésétől kísérve úgy viharzott át az éjszakán, mint elfelejtett, ősi harcosok hordájának előőrse.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

amelyben Roger Conway elmondja az igazságot, Teal főfelügyelő meg elhisz egy hazugságot

Teal főfelügyelő a nappaliban tette le Hermannt és gyakorlott mozdulatokkal bilincset kattintott csuklójára. Aztán fáradt szemeit Roger felé fordította.

– Hello, maga eszméletlen – sóhajtotta.

– Nem egészen – válaszolt Roger. – De nagyon közel vagyok hozzá. Eléggé fejbevágott, amikor kiáltottam magának.

Teal a fejét rázta. Láthatóan fáradt volt, és még ez a kis mozdulat is mintha hatalmas erőfeszítésébe került volna.

– Nem nekem – mondta komolyan. – Engem nem Normannak hívnak. Mit csinál itt?

– Oroszlánfókának tettetem magam – közölte Roger gúnyosan. – Jópofa dolog. Nincs kedve csatlakozni? Hermann majd halakat dobál nekünk, mi meg elkapdossuk a szánkkal.

Mr. Teal álmosan sóhajtott.

– Hogy hívják? – kérdezte.

Roger néhány másodpercig habozott.

Pillanatok alatt kellett döntenie az Angyal sorsáról… no meg a sajátjáról is, persze. És talán az európai történelemről…

Mondja azt, hogy ő Simon Templar? Ez a kétségbeesett ötlet ugrott be elsőre. Soha nem hordott kacatokat zsebeiben, és emlékezete szerint semmi olyan sem volt a tárcájában, ami leleplezné, ha netán átkutatnák. Előbb-utóbb biztosan kiderül majd a csalás, de talán egy napon keresztül is blöffölhet.

Ennyi idő alatt az Angyal megmentheti Patet, visszaérhet Maidenheadbe, elintézheti Vargant, és befejezheti vállalkozásukat.

Arra egy pillanatig sem gondolt, milyen következményekkel járna rá nézve a dolog. Az áldozat eltörpülne amellett, amit nyerhetnek.

– Simon Templar vagyok – mondta. – Azt hiszem, engem keres.

Hermann szeme kerekre nyílt.

– Hazudik! – szakadt elő belőle. – Nem ő Templar.

Teal feléje fordította alvajáró tekintetét.

– Magát ki kérdezte?

– Ügyet se vessen rá – mondta Roger. – Mit tud ő erről. Én vagyok Templar.

– De nem ő az! – vitatkozott izgatottan Hermann. – Templar egy órája elment. Ez az ember…

– Nem fogná be a száját? – vicsorgott Roger. – Ha nem, én fogom be magának, maga…

Teal pislogott.

– Valaki hazudik – jegyezte meg türelmesen. – Nem fognák be mindketten egy percre?

Keresztüldübörgött a szobán majd lehajolt Rogerhez. De nem a tárcát kereste, hanem a szabó címkéjét Roger kabátzsebében. Erre nem gondolt.

– Sajnos maga traktál történetekkel, akárki legyen is – sóhajtott Teal.

– Ez az igazi nevem – mondta Roger keserűen. – Conway, Roger Conway.

– Ez már valószínűbben hangzik.

– De, hogy ez a nyomorult miért…

– Köp. – Magyarázta Teal türelmesen. – A csirkefogók jól bevált módszere, bemártani a haverjaikat, hogy ők könnyebben megússzák. Gondolom, a maga haverja – tette hozzá gúnyosan. – Veszem észre, tudják egymás nevét.

Roger hallgatott.

Hát így állunk. Hermann tehát úgy döntött, hogy köp. Ami elég meglepő… De… Roger ránézett és hirtelen átlátta a helyzetet. Hermann nem akart köpni. Ösztönösen, gondolkodás nélkül jött ki belőle a tiltakozás attól való pánik félelmében, hogy mi lesz, amikor gazdája megtudja, hogy hibázott. Rögtön meg is bánta, és most már az agyát gyötri valami hihető hazugságért, amivel kimagyarázhatja.

Legalább olyan bonyolult volt a helyzet, mint az incidens előtt. Miközben Hermann valami hazugságon törte a fejét, Conwaynek is azon járt az esze, mit találjon ki. Mindkettőjük célja az volt, hogy fedezzék főnöküket és mindenben ellentmondjanak egymásnak. Bár egyre mélyebben süllyednek a kátyúba, egyikük sem mondhatja az igazat…

Roger hirtelen mintha úgy érezte volna, hogy főnöke ott van mellette, és segíti.

Hát nem ugyanilyen dilemma előtt állt az Angyal is alig egy órája? Ugyanaz a zsákutca; egymást keresztező célok, tehetetlen mozdulatlanság. Ugyanaz a régi történet az ellenállhatatlan tárgyról és az elmozdíthatatlan erőről… És az Angyal megoldotta. Azzal, hogy egyetlen mozdulattal lesöpörte a táblát, megszegve a szabályokat.

Nem lehetséges, hogy újra beválna ez a taktika? És ha megtenné az egyetlen dolgot, amelyet nem tehet és megmondaná az igazat?

Az igazság meggyőzné Tealt. Roger sokkal meggyőzőbben és részletesebben tud igazat mondani, mint hazudni, és könnyebb kitartania is mellette. Még Hermann sem tudja egykönnyen meghazudtolni.

– Beviszem magukat, fiúk a Yardra, és majd ott beszélgetünk.

Talán el lehet halasztani. Az igazság éppen elég izgalmas ahhoz, hogy Tealt a Brook Streeten tartsa. S közben megérkezhet Norman Kent, és Norman sokkal ügyesebben tud konspirálni, mint ő.

– Mielőtt elindulnánk – mondta Roger van valami, ami szerintem érdekelné magát.

Teal szemöldöke egy millimétert emelkedett.

– Mi volna az? – kérdezte. – Tán maga a Kannibál szigetek királya?

Roger a fejét rázta. Valószínűleg Teal az egyetlen ember az egész bűnügyi részlegnél, aki ezt bevenné. Elképzelhetetlen, hogy egy ilyen flegma ember sürgetni hagyná magát, legkevésbé egy olyan prózai feladattól, mint hogy bevigye foglyait az őrszobára.

– Én is köpnék… – mondta Roger.

Teal bólintott.

Mintha egész éjjel semmi más dolga nem volna, letelepedett egy székbe és elővett egy csomag rágógumit.

Ritmikusan kérődzve sürgette Rogert.

– Nos?

– Ha nincs ellene kifogása – húzta az időt Roger – szeretnék egy székbe ülni. A padló nem túl kényelmes. És ha kaphatnék egy cigarettát…

Teal újra felemelkedett, egy karosszékbe emelte Rogert, és cigarettát adott neki. Aztán nyugodtan visszatelepedett a helyére.

Nem sürgette, hogy odakint várják, ami majdnem biztosan azt jelenti, hogy egyedül van. Teal – Roger emlékezete szerint – híres volt arról, hogy magányos farkas. Önbizalmának egyik jele volt ez, annak a szakmai önbizalomnak, amelyre eredményei épp elég alapul szolgáltak. De ez esetben…

– Most az igazat mondom – mondta Roger – Zűrben vagyunk – Simon Templarral együtt, mégha ő nem is tud róla. Nem akarom, hogy Simon a kezére kerüljön, de ha nem kapja el gyorsan, ennél is rosszabb fog történni vele. Tudja, nálunk van Vargan. De nem mi támadtuk meg a házat. Hermann társai voltak…

– Újabb hazugság – szólt közbe Hermann hevesen. – Muszáj az idejét vesztegetnie vele, főfelügyelő? Egyszer már rajtakapta egy hazugságon.

– Téged pedig egy pisztollyal – vágott vissza Roger. – Erre mit mondasz? Hát miért vagyok én összekötözve?! Tessék, mondd csak azt, hogy magánnyomozó vagy és éppen rendőrért indultál, hogy átadjál neki!

Teal behunyta a szemét.

– Nem tudok egyszerre két emberre figyelni – mondta. – Melyikük mondja el a sztorit?

– Én – közölte Roger.

– Határozottan érdekes, amit mond – vallotta be Teal –, még ha Hermann utólag be is bizonyítja, hogy egy szó sem igaz belőle. Folytassa, Conway. Hermann, maga várjon a sorára, és ne szóljon még egyszer közbe.

Hermann elhallgatott és Roger miközben mélyet szippantott cigarettájából és kieresztette a füstöt, rövid hálaimát mormogott magában.

– Lementünk Esherbe, hogy elkapjuk Vargant – mondta. – Mire leértünk, láttuk, hogy éppen elrabolják. Nagyon népszerű volt aznap éjjel. Mégis mi nyertük el a díjat.

– Hová vitték?

– Kövesse a saját tanácsát és ne szóljon bele – mondta Roger kurtán. – Vagy a magam módján mondom a történetet, vagy sehogy…

– Folytassa…

– Elvittük Vargant – valahová, Londonon kívül. Aztán Templar és én idejöttünk, hogy összeszedjünk néhány holmit. Mellesleg, hogyan talált ide?

– Elmentem Brightonba és megtaláltam az autókereskedőt – mondta Teal komótosan. – Az összes autókereskedő Brightonban tölti a vasárnapot, és a legdrágább kocsikat veszik ki hozzá a kirakatból. Nem volt nehéz…

Roger bólintott.

Lassan folytatta, fél szemével az órát leste közben.

– Hermann társai már akkor tudták, hogy Vargant akarjuk, mielőtt még a mulatság elkezdődött volna. Ne törődjön vele honnan, ez egy másik történet… De nem! Emlékszik az első esetre, amikor betörtek Esherbe?

– Igen.

– Két ember rohant el Hume Smith sofőrje mellett. Egy férfi és egy nő. Templar és a barátnője voltak! Véletlenül kerültek oda. Arra jártak, látták a fényt, és odamentek megnézni, mi az. Egy másik férfi megjelenése riasztotta el őket, azé az óriásé, akinek megtalálták a lábnyomait. Megmondom a nevét, ő Hermann bandájának a vezetője!

Hermann közbevágott.

– Megint hazudni fog, főfelügyelő!

Teal felemelte egyik szemöldökét.

– Honnan tudja? – érdeklődött lágyan.

– Tudja, hogy az igazat mondom! – kiáltott Roger diadalmasan. – Most leleplezte magát. Tudja meg, hogy az az ember Dr. Rayt Marius! És ha nem hisz nekem, csak fogja Marius egyik cipőjét és tegye bele azokba a lenyomatokba, amiket a lábnyomokról csináltak.

Mr. Teal álla a mellére esett, mintha elaludt volna. A hangja is olyan volt.

– És ezek a jóemberek a nyomukra bukkantak?

– Igen – felelte Roger. – Közben elfogták azt a lányt, aki Templarral volt azon az első éjszakán és akibe Simon szerelmes. Marius meg eljött, hogy cserét ajánljon. A lányt Varganért. De Templar nem cserélt. Mindkettőt akarta. Sikerült megtudnunk, hol tartják fogva a lányt, és Templar elindult megmenteni. Engem itt hagyott, hogy őrizzem a foglyokat; Mariust, Hermannt meg egy Ottó nevű embert. De kiszabadultak, és Marius Ottóval együtt elment, Hermannt hagyva őrizetemre. Hogy még egy túszuk legyen Templar ellen. Mielőtt elindultak, megszerveztek egy rajtaütést az úton is. Marius telefonon intézte a dolgot, felhívhatja a számot, ha nem hisz nekem. Templar pedig nem is tudja, milyen veszélyben van! Azt hiszi, hogy készületlenül lepheti meg az őröket a hegyi házban. És vakon rohan a halálba.

– Csak egy pillanat – mondta Teal. – Milyen hegyi házról beszélt?

Hangsúlyából érződött, hogy a történet igazságtartalma nem maradt hatástalan, és Roger mély lélegzetet vett.

Most mi legyen? Elmondott annyit amennyit akart, a hosszú és érdekes, de valójában nem igazán fontos előszót. Mit tehet még hozzá? Mekkora veszélyben lehet az Angyal?

Roger ismerte az Angyal képességeit. Lehet, hogy minden esélye ellenére is győz? És a rendőrség érkezése pont a győzelem után semmi másra nem volna jó, mint egy újabb ütközetre?… Lehet, hogy az Angyal haragudna érte? Hogy árulásnak venné még akkor is, ha ez mentené meg Patet? Hogy lehet egy napon említeni egy lány biztonságát a világ békéjével? Még ha fel is áldozzák magukat, Vargan Norman Kenttel marad. És Normannak határozott utasításai voltak arra az esetre, ha valami történne.

De hol késlekedik Norman?

Roger Teal főfelügyelő csillogó, apró szemébe nézett. Aztán oldalra, Hermann tüzes, vad tekintetébe. Közben sikerült egy lopott pillantást vetnie az órára is anélkül, hogy Teal észrevette volna.

– Milyen hegyi ház? – kérdezte Teal ismét.

– Számít ez? – próbálta Roger az időt húzni.

– Egy kicsit – mondta Teal ijesztő önuralommal. – Ha nem árulja el, hová ment Templar, hogyan mentsem meg attól a csapdától, amibe maga szerint belerohan?

Roger lehajtotta a fejét.

Ha Norman nem érkezik meg hamarosan és nem jár túl Teal eszén, hogy aztán majd együtt siessenek az Angyal segítségére, nincs más hátra, el kell mondania az igazat. Nincs más módja, hogy megmentse az Angyalt, bármi legyen is az ára.

– Hívja a braintree-i rendőrséget először – mondta. – Templar Braintreen keresztül megy. Egy nyitott Hirondelt vezet. Utána folytatom. Nincs vesztegetni való idő.

Teal fáradt szemei hirtelen felélénkültek. Hosszasan tanulmányozta Roger arcát, anélkül, hogy közben pislogott volna.

– Igazat mondott?

– Becsületszavamra!

Teal határozottan bólintott.

– Hiszek magának – mondta és meglepő gyorsasággal indult a telefonhoz.

Roger a kályhába pöckölte a csikket és szemeit a szőnyegre szegezve ült.

Ha Norman elindult volna, már itt lenne. Tehát úgy döntött, hogy nem jön. Ez van…

Tompán hallotta a detektív hangját.

– Igen, nyitott Hirondel… valószínűleg úgy hajt, mint az őrült… Állítsanak le minden kocsit, ami áthalad ma éjjel… igen, vigyenek fegyvert magukkal… Ha elkapták, őrizettel hozzák azonnal Londonba, az új Scotland Yardra… Hívjanak fel ha már úton van.

Letette a kagylót.

– Nos, Conway, mi van azzal a házzal?

Roger torka elszorult.

– Csak annyit tudunk, hogy a „hegyi ház”. Így nevezték abban a levélben, amelyet Mariusnál találtunk. De…

Brrrrrrr… Brrrrrrr…

Teal az ajtóra nézett. Aztán Rogerre.

– Tudja, ki lehet az?

– Sejtelmem sincs.

Brrrrrrrrrrrrr!

Roger szíve vadul kalapált. Fogalma sem volt, hogyan képes zavart megdöbbenést mutatni, de sikerült s ez jól látszott azon, hogyan tűnik el a csodálkozás Teal arcáról.

Pedig tudta, hogy ez csak egyetlen ember lehet.

Hermann is tudta.

De Roger nem is nézett rá. A játszma folytatódott. Az, hogy Roger igazat mondott és amennyire ezt Hermann meg tudta ítélni továbbra is igazat szándékozott mondani, dilemma elé állította Hermannt. Roger vallomása rengeteg hasznos információt jelenthet a számukra. Viszont talán jobb esélyekkel szállhat szembe a nem hivatalos ellenféllel mint a rendőrséggel.

Hermann tehát csöndben maradt.

Teal kiment a hallba és Roger végre megkönnyebbülten felsóhajtott.

Most nem kiáltott, hogy figyelmeztesse Normant. Nem sokat használna Teal ellen. Normannek vakon kell besétálnia, és adja az ég, hogy az Angyal különös istenei úgy segítsék, ahogyan az Angyalt szokták!

Teal kinyitotta az ajtót, miközben jobb kezét nem vette ki kabátja zsebéből.

Norman a másodperc egy tört részéig habozott csak.

Később elmondta, hogy öntudatlanul törtek elő belőle a szavak, mintha csak egy őrangyal rakta volna a szájába őket.

– Maga Mr. Templar? – kérdezte Norman Kent.

Miközben kimondta a szavakat, amelyeket nem szándékozott mondani, döbbenten állt a csel csodálatos egyszerűsége és pimaszsága láttán.

– Nem – mondta Teal kurtán.

– Itthon van Mr. Templar?

– Pillanatnyilag nincs.

– Talán tudna segíteni nekem. Még nem volt alkalmam Mr. Templarral találkozni, de olyan furcsa üzenetet kaptam, és arra gondoltam, hogy mielőtt a rendőrségre megyek…

Ez a szó megbirizgálta Teal fülét.

– Talán segíthetek – mondta szívélyesebben. – Nem jönne be?

– Köszönöm – mondta Norman.

Teal helyet adott neki, és megfordult, hogy bezárja az ajtót.

A falon különös fegyverek függtek, az Angyal kalandos ifjúkorának emlékei, amikor bebarangolta a Föld eldugott sarkait. Voltak itt spanyol kések, és egy matador kard, muskéták és ódivatú pisztolyok, lándzsák a déltengeri szigetekről, maláj krisek, krambitok és parangok, egy handzsár, egy bumeráng Új-Zéland-ról, egy irokéz íj és dárda, egy pápua bambusz fúvócső és más hasonló eszközök.

Norman Kent szeme egy bunkósboton állapodott meg. Nagyon kézenfekvően lógott a közelében.

Levette.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

amelyben Simon megválik Annától, és átöleli Patríciát

Éjszaka, idegen helyen olyan házat megtalálni, amiről az ember semmi közelebbit nem tud, mint azt, hogy a hegyen van, különösen olyan tájékon, ahol legfeljebb csak dombocskák vannak, reménytelen vállalkozásnak tűnne még a legoptimistább ember előtt is. Erre akkor ébredt rá az Angyal, amikor már a falu közelében járt…

Mielőtt feladta volna a reményt, egy alakot pillantott meg az úton fényszóróinak táncoló fényében. Az Angyal előtt nem volt ismeretlen a vidéki élet. Tudta, hogy az emberek tízkor fekszenek le, amikor a helyi kocsma bezár, ezért úgy vette, mintha az ég küldte volna segítségére valamelyik kordnadrágos, toprongyos angyalát. Istenei nem hagyták el aznap éjjel.

– Ismeri a hegyi házat? – kérdezte nagyképűen.

– Há' persze, ho' ismerem.

Az Angyal megértette, hogy az angol vidéken minden lehetséges, és hogy a bennszülöttek számára az, hogy „hegyi ház” ugyanolyan komplett és pontos cím lehet, mint egy városinak az, hogy a „sarki kocsma”.

– Átmén a falun, oszt befódú' a templomná' osztán csak egyenesen egy jó fél kilométert. Aztán má' ott is van. – Imígyen szólt a jóember és az Angyal gázt adott. De egy kanyarnál megállította a kocsit és gyalog folytatta útját. Még ha várják is, felesleges, hogy külön bejelentse érkezését.

Eredetileg arra készült, hogy majd beront minden magányos házba a környéken, amelyre ráillik a „hegyi ház” leírás, ameddig csak meg nem találja az igazit. Most megmenekült ettől, szerencséje tehát még tart.

A pisztoly a csípőjének ütődött járás közben, s alkarjára a kis tokban megnyugtatóan simult Anna, a kések királynője. Vérrel vívta ki magának ezt a rangot a kés, nem játékszerként hordta. Vérrel szerezte, és vér fog folyni ma éjszaka is, amikor majd elveszíti.

De ezt az Angyal nem tudta, bármilyen előérzetei is voltak, miközben az áthatolhatatlannak látszó sövénykerítés körül lopakodott. A sövény magasabb volt mint ő, és valóban áthatolhatatlan, kivéve azt a nyílást, ahová a kaput tették. Erre azután jött rá, miután teljesen megkerülte a házat. De amikor távolabb ment, látta fölötte a ház felső részét, és az emeleten egy magányos, kivilágított ablakot. A földszintet három oldalon nem látta a kerítéstől, és nem tudhatta, mi várja ott, de elölről egy kivilágított szobát látott. Mozdulatlanul állt, de érzékeny füleivel sem hallott semmilyen hangot a házból.

A kivilágított emeleti ablak hirtelen ötletet adott.

Egyetlen kivilágított ablak, egy dolgot jelenthetett csak, hacsak nem csapda. De ha csapda, túl finom volt ahhoz, hogy az Angyal észrevegye.

Ő a maga egyszerű logikájával úgy látta, hogy egy támadást váró házban a foglyot a lehető legtávolabb helyezik el attól a ponttól, ahol a támadó behatolhat. Általában így bánnak a foglyokkal; szinte ösztönösen padlásokba, pincékbe dugják őket, még akkor is, ha nem várható, hogy ki akarják szabadítani. Nem valószínű, hogy egy ilyen fajta vidéki háznak akkora pincéje legyen, amelyben nyugodtan őrizhetnének egy foglyot, akinek értéke a nullával lesz egyenlő, ha megfullad. Patrícia egyetlen helyen lehet, és ezt a kivilágított ablak olyan egyértelművé tette az Angyal számára, mintha félméteres betűkkel lett volna a falra írva.

Az Angyal nem tudta, milyen egyszerű az igazság. Hogy ugyanaz a szerencse, amely az egész kaland során végigkísérte, valami vonalhibát is létrehozott, amely megakadályozta Mariust, hogy távolsági beszélgetéssel felhívja a házat. De sejtette, sőt – a defekt kivételével – olyan erős meggyőződéssel hitte, hogy valami történhetett, hogy biztosabb semmiben sem lehetett volna. Mint ahogyan abban is biztos, volt minden különösebb számítás és találgatás nélkül is, hogy Marius legfeljebb tíz perc késéssel követi.

Egy pillanatig habozott, aztán lehajolt és felvett néhány kavicsot. Kicsiket keresett, mert nem akart nagy zajt. Három olyan méretűt talált, amely megfelelt az igényeinek.

Aztán egy, óvatosan a markába rejtett gyufa lángjánál levelet írt egy papírfecnire, amit a zsebében talált.

„Pat, drága, itt vagyok. Dobd vissza Annát a kerítésen keresztül aztán csapjál zajt, hogy eltereld a figyelmüket. Rögtön jövök. Simon.”

Az ingéből letépett selyemdarabbal Anna nyeléhez kötötte a levelet és felállt.

Halkan és pontosan dobta a két kavicsot és hallotta, hogy mindkettő koppan az ablakon. Aztán várt.

Tegyük fel, hogy nincs válasz. Hogy Patet megkötözték, elkábították… A gondolattól megfeszültek az izmai és egész teste megremegett… Akkor is bemegy, anélkül, hogy Pat elterelné a figyelmüket… Nem ettől a gondolattól vert gyorsabban a szíve, és harapta össze ajkát, hanem attól, hogy mi történt, mi történhetett Patríciával, és mi történhet még.

– Istenemre – gondolta az Angyal fájó szívvel – ha bármelyikük is…

Látni akarta a lányt, mielőtt harcba indul, olyan harcba, amelyben biztos volt, hogy nincsenek esélyei. Csak lássa még egyszer imádott arcát és emléke vele legyen.

Hirtelen még a lélegzetét is visszafojtotta.

Az ablakkeret lassan, óvatosan, nehogy zajt keltsen felemelkedett. S az Angyal látta, hogy amit ő ólomüveg ablaktáblának nézett, valójában sűrű rács az ablakon.

Aztán meglátta Patet.

A lány zavartan nézett ki a kertbe, mindkét irányba. Az Angyal látta a félig nyitott szájat, a vörös ajkakat, a kócos szőke hajat, a bátor csillogást a kék szemekben.

Aztán kiegyensúlyozta kezében Annát, és pörögve elhajította a sötétbe. A kés rezegve állt meg a fában, a lány keze mellett.

Látta, hogy Patrícia megrezzen és a késre mered. Aztán kikapja a fából és eltűnik a szobában.

Fél perc telt el, miközben az Angyal növekvő türelmetlenséggel várt, attól tartva, hogy bármelyik pillanatban autót hallhat közeledni, amely csakis egy emberé lehet. De bármennyire hegyezte is fülét, semmi nem törte meg az éjszaka csendjét.

Végre újra meglátta a lányt. Látta, hogy keze kinyúlik a rácson és figyelte, ahogy Anna mint egy darabka holdsugár hullik feléje.

Némi nehézséggel megtalálta a kis kést a hosszúra nőtt fűben. A papír még mindig rajta volt, de amikor kiterítette, másik oldalán ceruzával írt üzenetet talált.

„Nyolcan vannak. Isten óvjon, édes. Pat.”

Az Angyal a zsebébe gyűrte a papírt és visszacsúsztatta Annát a tokjába.

Isten áldjon mindkettőnket, Pat, te csodálatos, drága kölyök – suttogta az éjszaka csendjébe, aztán újra felnézve látta, hogy a lány még mindig az ablakban van, és őt keresi tekintetével.

Intett a zsebkendőjével, hogy Pat észrevegye, és a lány visszaintett. Aztán az ablak becsukódott. De Pat mosolygott. És látta. És a fájdalom a szívében dallá vált.

Nem vesztegette azzal az időt, hogy rést keressen a sövényen. Az első alkalommal is látta, hogy úgy ültették, és gondozták hogy hatékony védőfal legyen. De ott volt a kapu.

Az úton. Egy tökéletesen szabályos kapu.

Természetesen az az, ahol várják, hogy jöjjön.

Kár, hogy csalódást kell okoznia.

Alig vetett egy pillantást a kapura. Nyilván elektromos riasztó van rajta. És egy fegyveres fedezi. Mégis ez volt az egyetlen bejárat.

Az Angyal röviden nekifutott és átugrotta.

A kapu mögött a felhajtó kavicsa volt, de alig érintette. Mihelyt talajt ért oldalt vetette magát és újra ugrott, a gyep csendes szőnyegére és a bokrok elrejtő árnyékába. Ott lehajolva visszahúzta a revolver biztonsági reteszét, és csodálkozott, miért nem lőttek rá.

Aztán félretette a kíváncsiskodást, mert a csenden keresztül, halkan, nagyon távolról, de félreismerhetetlenül egy erőteljes kocsi motorjának zúgását hallotta. Alig hangolta rá fülét erre a hangra, amikor egy másik zaj kardként vágta keresztül a csendet, egy rémült női sikoly.

Tudta, hogy nem valódi sikoly. Hát nem maga kérte? Hát nem tudta, hogy Patrícia Holm nem az a sikítós fajta? Persze, hogy tudta… Mégis, a sikoly olyan hatással volt rá, mintha mindezt nem tudta volna. Ősi védő ösztönöket ébresztett fel benne, és vadul emlékeztette arra, hogy a sikolyra igen is lehetnek okok. Megfagyasztott valamit az Angyal lelkében, és vad, könyörtelen reakciókat indított el benne, olyan ősi és gyilkos ösztönöket, amelyeknek semmi közük sem volt ahhoz a korhoz, amelynek ruháit viselte, sem fegyvereihez, vagy az erődhöz, amelyet megostromolni készült.

Az Angyal teljesen megvadult.

Semmi egészséges és vidám nem volt abban, ahogyan átvágott a házig húzódó füves szakaszon, amíg el nem ért a kivilágított földszinti ablakig, amelyet célul kitűzött. Nem csodálkozott, hogy nem lőnek rá a sötétből, nem tartott attól, hogy a csönd netán csapdát jelent. Vörös köd lebegett előtte.

Pat üzenete szerint nyolcan vannak…  Rendben. Annál véresebb lesz…

Ő, a mindig vidám lovag, aki mindig épp oly szívesen viszonzott egy tréfát, akárcsak egy ütést, aki mindig mosolyogva harcolt, a veszélytől dal fakadt a szívében, most komor volt.

Úgy hatolt keresztül az ablakon, ahogy eddig minden bizonnyal még senki, kivéve a filmstúdiók dublőreit. Egyetlen ugrással repült át az ablakon, jobb vállát előreszegve széttörve az üveget, bal kezével az arcát védte a szilánkoktól.

Az őrült lendület berepítette a szobába, és amikor talajt ért, egy pillanatra elveszítette az egyensúlyát. Ez a pillanat elég volt a hat férfinek, aki odabent kártyázott, hogy felpattanjon.

Hatan. Ami azt jelenti, hogy kettő ment fel Pathez. Jobban is sikerülhetett volna a figyelem elterelés, de ha már így alakult…

És különben is, hol van a várt erős védelem? Idáig könnyen eljutott és ezek az emberek sem úgy festenek, mint akik támadást vártak…

Ezek a gondolatok villantak át az Angyal agyán a másodpercnek az alatt a tört része alatt, ameddig visszaszerezte egyensúlyát, aztán más dolgokkal kellett foglalkoznia.

A pisztoly már a kezében volt, és az a kettő, aki elég gyors volt ahhoz, hogy elsőként rántson pisztolyt nem volt elég gyors ahhoz, hogy megelőzze. Meghaltak anélkül, hogy a másik négy esélyét növelték volna, aztán a kölcsönvett pisztoly csütörtököt mondott. Soha életében nem támadott még az Angyal ilyen gyilkos gyűlölettel, mert a kiáltozás a felső szobában elhallgatott, és ez csak egyetlen dolgot jelenthetett: erőszakkal hallgattatták el Patet. A lány egyedül vívja harcát, hacsak ő meg nem nyeri az övét, minden esélytelensége ellenére… A mosoly első jele akkor jelent meg az arcán, amikor az első férfi elesett. Amikor a pisztoly csütörtököt mondott a kezében nevetést hallott, felismerte a saját hangját.

Aztán elősiklott hüvelyéből Anna és úgy zúgott át a szobán, mint valami élő fénysugár, majd mélyen belehatolt a harmadik férfi torkába. Ha az Angyal gondolkodott volna, biztosan nem dobja el a kést, mert dobni csak egyszer lehet, szúrni viszont akárhányszor. De nem gondolkodott harc közben. Egyetlen dolog járt csak az eszében, tisztán és világosan a vörös gomolygásban, hogy a lehető leghalálosabb hatékonysággal, a lehető legrövidebb idő alatt dolgozzon.

Ellenfelének egyikét a falhoz vágta egy olyan balegyenessel, amelyben egy megvadult gőzkalapács ördögi ereje volt. Olyan ütés volt ez, amely meglazította a fogakat az ínyben és úgy törte darabokra az állcsontot, mintha csak üvegből lett volna.

Az Angyal ismét felnevetett, de most már nem lepődött meg rajta. A vak düh első rohama elmúlt, az első vér íze, a csontot és húst érő ütés kielégülése lehiggasztotta, kitisztította szemét és visszatért szokásos nyugalma.

– Gyertek, csak gyertek! – mondta „angyali” nevetéssel, miközben szeme olyan hideg volt, mint két kis kékes jégdarab.

– Gyertek csak!

Lábon maradt ellenfelei egyszerre támadtak.

Simon Templar már azzal sem törődött volna, ha huszonketten vannak.

– Gyertek…

Egymás mellett jöttek, de az Angyal egy villámgyors lépéssel úgy helyezkedett, hogy egyik a másikat takarja. A közelebbi egy öszvérrúgásszerű ütést eresztett meg az Angyal gúnyosan mosolygó arca felé, de az Angyal elrántotta a fejét és az ütés centikkel a füle mellett zúgott el. Aztán egy újabb, diadalittas nevetéssel megperdült – az egész teste benne volt ebben a könnyed forgó mozdulatban –, és egy villámgyors felütéssel válaszolt, amelytől a férfi feje úgy csapódott hátra, mintha egy légkalapács ütötte volna meg, aztán mint a zsák elvágódott.

Rögtön utána a második férfi felé fordult, de ebben a pillanatban kipattant az ajtó, és az egy az egy ellen helyett ismét kettő egy ellen lett az arány.

Elméletben. Az Angyalba friss erőt öntött, hogy az újonnan érkezett egyike volt azoknak, akik elhallgattatták Patríciát, akik kezet emeltek rá. Vele személyes elszámolni valója volt.

Ahogy közeledett, a kék jégdarabok az Angyal egyenes, barna szemöldöke alatt, istentelen fényben kezdtek ragyogni.

– Hol voltál eddig, fiacskám? – simogatta az Angyal hangja. – Miért nem jöttél el előbb, hogy leverhessem azt az undorító fejedet arról a gusztustalan nyakadról?

Enyhén behajlított lábbal közelített ellenségei felé, és amikor ütőtávba ért, rögtön megeresztett egy hosszú, lengő balkezest, melyet csak egy bajnok védett volna ki. Az ütés összetörte a férfi orrát, most még csak fájdalmat akart okozni, mielőtt végezne vele.

Terve szerint ő győzött volna. Karcsú, izmos és gyors volt, mint egy vívótőr, s azóta járta a harc legkeményebb iskoláit, amióta csak fel tudta emelni a kezét, s mindig tökéletes edzésben volt. Soha nem lehetett akadály számára két átlagos ember. A mostani hangulatában különösen nem.

De elfeledkezett a sebéről.

A legközelebbi támadó megeresztett egy vad jobbkezes ütést, amelyet egy képzett, hűvösfejű bokszoló megvető mosollyal fogadott volna. És az Angyal lenézően, szinte lustán, és anélkül, hogy gondolkodott volna hogyan hárítson, felemelte a vállát.

A becsapódás semmit sem jelentett volna egy egészséges izomkötegnek, de ott volt a seb. Simon égő fájdalmat érzett, amely mintha idegrendszerének minden zugába eljutott volna.

Hirtelen nagyon betegnek érezte magát, és egy másodpercig nem látott semmit a szeme előtt kavargó ködtől.

Ez alatt a másodpercnyi vakság alatt hatalmas ütést mért az állára az összetört orrú.

Simon a falnak tántorodott.

Valami ok miatt nem vetették rögtön rá magukat, tán nem fértek jói hozzá egyszerre, de ez a pillanat elég volt ahhoz, hogy az Angyal megroggyantan is összeszedte akaraterejét. Kényszerítette megkínzott izmait, hogy engedelmeskedjenek az akaratának, és küzdött agyával, amely aludni vágyott.

A fejében, mintha több száz dinamó zúgott volna, s egyre erősebben hallotta a zúgáson keresztül a Hirondel dalát. „Patrícia… Patrícia…”

Hirtelen rájött, mennyire kimerítette a vérveszteség. A harc első izgalma, gyönyöre elfeledtette vele gyengeségét, amit most azonnal megérzett abból, hogy milyen kínos lassúsággal tér magához egy ütés után. A vállát ért ütés felszakította a sebét. Érezte, hogy meleg sugárban ömlik a vér a karján. Csak az akarata maradt meg, egy sarokba szorított óriás szörnyű erejével, hogy úgy harcoljon, mint még soha.

Aztán érzékeire ülő ködön keresztül meghallotta azt a hangot, amitől végig tartott; egy autó fékezését a ház előtt.

Marius…

S az Angyal agyán újra átvillantak a bátor, szemtelen, harcias szavak, amelyeket valamikor, ki tudja milyen rég mondott. „Gyertek csak.”

Talán ettől az emléktől, talán mástól, talán harci szellemének erejétől, érezte, hogy egy kis élet tér vissza végtagjaiba, és elsöpri a hitvány gyengeséget.

Amikor a két férfi végül odalépett hozzá, hogy véget vessen a harcnak, az Angyal félreérthetetlen mozdulattal felemelte egyik kezét.

– Megjött a gazdátok – mondta. – Talán várhatnátok, amíg nem látott.

Támadói megálltak és hallgatóztak, hallásuk nem volt olyan éles, mint az Angyalnak. Simon számára ez a plusz másodperc élet-halál kérdés volt.

Összeszedte magát az őrült játszmára. Aztán ellökte magát a faltól mint egy kő a parittyáról, és elszáguldott közöttük.

Túl későn kapcsoltak, az Angyal addigra már az ajtónál volt.

A lépcsőn megnövelte előnyét.

Ahogy felért, folyosót látott, mindkét oldalon ajtókkal. Nem kellett haboznia, mert alig ért a folyosóra, a nyolcadik férfi kukkantott ki az egyik ajtón.

Ahogy meglátta az Angyalt, megpróbálta becsukni az ajtót, de nem volt elég gyors, vagy az Angyal volt nagyon is az. Mint egy tigris vetette magát az ajtónak és a szó szoros értelmében a férfi arcába vágta azt, hogy úgy repült át a szobán, mintha szélvihar kapta volna fel. Az Angyal követte és bezárta maga mögött az ajtót.

Rögtön utána az első üldöző csapódott az ajtónak, s az Angyal villámgyorsan megperdült és hatalmas lendülettel egy vaskos szekrényt tolt az ajtó elé.

Már majdnem elérte vele az ajtót, amikor a nyolcadik férfi kést rántott.

Az Angyal elkapta a csuklóját, csavart egyet rajta, mire a fickó fájdalmasan felkiáltott és elejtette a kést.

Erősebb volt az átlagnál, de egy pillanatig sem lehetett esélye az Angyal elszántsága ellen. Az Angyal megragadta a derekát és az ajtóhoz vágta, és mielőtt újra mozdulhatott volna, az ajtóhoz szögezte a szekrénnyel. Egy pillanat múlva egy masszív ruhásszekrény következett, hogy erősebb legyen a barrikád.

Az Angyal hallotta a káromkodást és a dörömbölést az ajtó mögött és halkan nevetve áldotta a szerencsét, hogy régi a ház. Erős, vastag tölgyfaajtó volt, mely sziklaként állt a helyén. Hasonlóan masszívak voltak a bútorok is. Sok idő eltelik, míg az ostromlók át tudják törni ezt a barrikádot. Igaz, ez csak elodázza a kikerülhetetlen véget.

De az Angyal nem gondolt erre. Nevetett a maga halk, angyali módján minden fájdalma és gyengesége ellenére. Mert ismét Patrícia mellett lehetett, és addig nem eshet baja a lánynak, amíg ő él és erő van a karjában. Azt akarta, hogy Patrícia hallja a nevetését.

Nevetett, s közben egy könnyed mozdulattal fölvette a kést a padlóról. Nem Anna volt, de egy célra mindenképp megfelelt. Gyors, biztos mozdulatokkal elvágta vele Patrícia köteleit.

– Ó, Simon drágám.

Bizalom és törhetetlen bátorság volt Patrícia hangjában. Végre az utolsó kötéldarab is lehullott, és a lány szabad volt, s úgy bújt az Angyal karjaiba, mint egy gyerek.

– Pat drágám, ugye nem bántottak?

A lány a fejét rázta.

– De ha nem jöttél volna…

– Ha későn érkeztem volna, még több halott volna mint így. És akkor sem állnánk egyenlően. De itt vagyok…

– Te megsebesültél, Simon!

Tudta, de nem akarta, hogy Pat megsejtse, milyen súlyos a sérülése. Amíg emelni tudja a karját, addig van még egy kis remény… És újra felnevetett azzal a vidám, „az ördög vigye!” – nevetéssel.

– Semmiség – mondta kedélyesen. – Ha azt a kárt nézzük, amit én tettem bennük, azt mondhatom, kétezer százalékos tiszta haszon. És mire lefekszem, kétszázezer százalékos lesz.

TIZENHARMADIK FEJEZET

amelyben Simon Templart ostrom alá fogják, és Patrícia Holm segítségért kiált

Simon egy percre magához szorította kedvesét, majd gyengéden elengedte. Ez a perc már megérte a küzdelmet.

– Állj félre egy pillanatra, kicsim, amíg megerősítem a várat.

Keskeny szoba volt, és szerencsére a méretéhez képest sok bútor volt benne. Az Angyal odatolta az ágyat, a mosdóállványt, meg egy komódot, és biztos volt benne, hogy ezt már semmilyen rohammal sem törik át kívülről. Egy bizonyos magasság fölött azonban már nem tudta ugyanígy megerősíteni a barrikádot. Ha fejszéket hoznak…

De ez megint csak egy olyan komor feltételezés volt, amelyen nem volt érdemes rágódni.

– Adtam nekik egy kis gondolkodnivalót – mondta, miközben hátrébb húzódott megszemlélni művét.

De már miközben kimondta, hallgatózott.

A tumultus elhalt odakint és egy hang emelkedett ki tisztán a zűrzavarból.

Simon nem értette mit mondott, de nem volt kétsége afelől, ki beszél. Senkiével nem lehetett összetéveszteni ezt a magas, arrogáns, parancsoló hangot.

– Mi újság, Marius, báránykám – dalolta fesztelenül.

Marius angolul szólalt meg.

– A maga helyében nem állnék az ajtó elé – közölte nyájasan. – Mindjárt keresztül lövöm a zárat.

Az Angyal kuncogott.

– Nekem mindegy, bogárkám – felelte Simon de azt hiszem, tudnia kell, hogy egyik remek emberét az ajtónak passzíroztam, pont a zár mögött, és sajnos nem tud mozdulni. És én sem hozhatom el onnan anélkül, hogy tönkretenném a művem.

– Ez az ő baja – mondta Marius keményen, és az ajtónak nyomott férfi retteneteset sikoltott.

Az Angyal egy sarokba húzta Patríciát és testével fedezte, amikor Marius tüzelt. A válla felett visszanézve látta, hogy az ajtónál álló férfi a komódra zuhan és nem mozdul többet. Az Angyalnak kötélből voltak az idegei, de ettől az embertelen, könyörtelen gyilkosságtól egy pillanatra meghűlt benne a vér.

– Szegény ördög – mormogta.

Marius odakinn újabb parancsokat pattogott és a támadás újult erővel folytatódott.

Simon az ablakhoz ment, de egyetlen pillantás a rácsra elég volt, hogy lássa, emberi erő ezeket ki nem mozdítja helyükről. Semmi olyant nem látott a szobában, amit feszítővasként használhatott volna, talán az egyik ágyláb kivételével, amihez viszont csak úgy férhetett volna hozzá, ha szétszedi az egész barrikádot.

A csapda bezárult.

Kívülről sem várhat segítséget, hacsak Roger… De a puszta tény, hogy Marius itt volt, kizárta Roger Conwayt.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte a lány.

Simon röviden elmondta a történetet, miközben más dolgokon járt az esze. Talán éppen azért, mert megosztotta figyelmét, feledkezett meg arról, hogy Patrícia gyors agyának ennyi is elég, hogy levonja a következtetést.

– De ha Rogert Mariussal hagytad…

Az Angyal ránézett és bánatosan bólintott.

– Nézzünk szembe a dolgokkal – mondta. – A jó öreg Roger elszúrta a dolgot. De talán életben van. Nem a legjobb tanítványom, de remek érzéke van, hogy kimásszon a bajból. Hacsak Teal bele nem avatkozott.

– Miért Teal?

Simon visszatért a földre. Annyi minden történt legutóbbi találkozásuk óta, hogy kiment a fejéből, hogy Pat nem tudhatja mi minden történt.

Elmesélte az esheri kalandot, s az utat Maidenheadbe. Patrícia első hallásra megértette, miért ejtették őt foglyul.

Az Angyal a maga élénk modorában, könnyedén tréfálkozva mesélte el a történetet, mintha csak egy futó kalandról csevegne. Valóban azzá is vált számára, mert már nem volt képes látni a fától az erdőt.

– Láthatod, hogy a Szépfiú komolyan veszi a dolgot, és megértheted miért ez a nagy izgalom ma éjjel Buresben.

Beszéd közben önkéntelenül is a komódra borult, élettelen alakra nézett, szavainak csöndes tanújára. A lány követte tekintetét.

Simon a szemébe nézett és vállat vont.

Leültette Patríciát az ágyra és leült mellé. Cigarettát vett elő és megkínálta a lányt is.

– Nem érdemes rágódni rajta – mondta könnyedén. – Sajnálom ezt a szerencsétlent, de nézzük a dolog kellemesebbik oldalát is. Eggyel kevesebben vannak a rossz oldalon… És ha már itt tartunk, mondd el, hogyan kerültél ebbe a zűrbe, amiből most próbállak nagy nehezen kiszabadítani.

– Könnyen. Tudod, nem vártam semmi ilyesmit. Ha többet mondtál volna, amikor felhívtál… Úgy beleestem, mint egy gyerek. Alig páran utaztak a vonaton, én egyedül ültem egy fülkében. Reading közelében jártunk, amikor egy férfi jött arra a folyosón és megkérdezte, van-e gyufám. Adtam neki, ő pedig megkínált egy cigarettával… Tudom, hogy butaság volt elfogadnom de teljesen ártalmatlan embernek látszott és nem volt okom gyanakodni…

Simon bólintott.

– Egész addig, amíg csak magadhoz nem tértél, gondolom valahol egy kocsiban.

– Igen. Összekötözött kézzel, lábbal és egy zsákkal a fejemen… sokáig jöttünk, végül idehoztak. Alig egy óra telt el, amikor meghallottam a kavicsodat az ablakomon. Ó, Simon, úgy örülök, hogy eljöttél!

Az Angyal karja megfeszült Patrícia vállán. – Én is – mondta.

Az ajtóra nézett. A barrikád hatásos volt, mert a támadás abbamaradt. Aztán Marius újabb parancsot adott.

Egy ideig csak mormogás hallatszott, aztán elhallgattak, és súlyos léptek hangja közeledett a folyosón. Simon Templar megérezte, hogy balsejtelmei beigazolódnak.

Másodpercek múlva már tudta is, hogy így van. Az ajtóra zúduló csapások különböztek az eddigiektől.

– Mi ez? – kérdezte Patrícia.

– Felhoztak egy húsvágó bárdot – mondta az Angyal könnyedén, bár egyáltalán nem úgy érezte magát, hiszen a hang és az ajtón megjelenő repedés elárulta, hogy a bárd hamar elbánik a vastag tölgyfaajtóval is.

Záporoztak a csapások, aztán egyszer csak megjelent a bárd éle is, mint egy keskeny ezüst csík az ajtó repedésében.

Még egy perc, és elég nagy lesz a lyuk, hogy az ostromlók belőhessenek rajta.

Az Angyal magán érezte Patrícia tekintetét és kétségbeesetten próbálta elodázni a kérdést, amelyről tudta, hogy már megfogalmazódott a lányban.

– Marius, kispajtás!

Egy pillanatnyi csend után Marius válaszolt:

– Csak nem azt akarja mondani – gúnyolódott az óriás –, hogy megkímél attól a fáradságtól, hogy betörjük az ajtót?

– Ugyan már! Csak azt akartam tudni, hogy van.

– Nincs okom panaszra, Templar. És maga?

– Amikor az ég szürke, a szürke eget szeretem – felelte az Angyal Al Jolson modorában. – Magától kisüt a nap, fiacskám… Mellesleg, hogy hagyta ott a barátomat?

Marius gúnyos kuncogása hallatszott az ajtó túloldaláról.

– Még a Brook Streeten van, Hermann társaságában. Emlékszik Hermannra? Ő az, akit leütött… Biztos vagyok benne, hogy Hermann nagyon kedves lesz hozzá… Óhajt még tudni valamit?

– Jelenleg nem.

Marius az anyanyelvén mondott valamit és a támadás újra kezdődött.

Nem lehetett tovább halasztani a választ Patríciának. Az Angyal a lány szemébe nézett és látta, hogy Pat megértette. De nem mutatott félelmet.

Nyugodtan néztek egymásra, és finoman, de erősen megfogták egymás kezét.

– Sajnálom – mondta Simon halkan. – Soha nem fogom tudni elmondani, mennyire sajnálom.

– Megértem így is, Simon – mondta Pat azon a határozott, biztos hangon, amelyet az Angyal annyira szeretett. – Az istenek mégsem feledkeztek meg rólad. Hát nem ilyen befejezést imádkoztál mindig?

– Vége… – mondta az Angyal nyugodtan. – Roger volt az egyetlen biztosításom. Utánam kellett volna jönnie, ha egy bizonyos ideig nem érek vissza a Brook Streetre. De Roger nyilván nem jöhet…

– Tudom.

– Nem engedem, hogy élve fogjanak el, Pat.

– És te?

Simon felnevetett.

– Megpróbálom magammal vinni Mariust. Tudod, Pat, a lelkemet adnám el azért, hogy te ne legyél itt. Ez az én utam, nem a tiéd.

– Miért nem? Nem láthatom talán az utolsó harcodat?

Simon vállára tette a kezét, s az Angyal a tenyerébe fogta Patrícia arcát. A lány felnézett rá.

– Nem panaszkodom, drágám – mondta az Angyal. – Nem a lovagkorban élünk, de én mindent megtettem azért, hogy úgy éljek, ahogyan jónak látom, úgy, mint egy boldog harcos. Te tetted ezt lehetővé. Miattad láttam meg az élet szörnyűségeit és harcoltam ellenük. Harc és hirtelen halál – igen, harc és hirtelen halál a béke, élet és szeretet nevében. Tudod, mennyire szeretlek, Pat…

A lány tudta. Ha eddig nem adta volna oda szívének minden mélységét, most megtette örömmel, csókja oly élénk volt, mint egy kiáltás a csöndben.

– Számít valami is ehhez képest? – kérdezte azután.

– De én feláldoztalak. Ha olyan volnék mint más, ha nem lennék a veszély megszállottja, ha többet gondoltam volna rád, és arra, hogy mibe rángathatlak bele téged…

– Nekem nem kellenél, ha másmilyen volnál – mosolygott a lány. – Soha nem mentegetted magad eddig. Miért teszed most?

Simon nem válaszolt. Mit mondhatott volna erre a nagylelkűségre?

Ültek hát egymás mellett, miközben a nagy ajtó meg-megrázkódott a csapások alatt, melyekben mintha egy tompa lélekharang zúgását hallották volna.

Aztán az Angyal felnézett, és látta, hogy akkora lyuk van az ajtón, mint egy ember keze. Hirtelen különös erő szállta meg, akármilyen gyenge és megviselt volt is.

– De az égre, ez nem lehet a vég! – kiáltott fel. – Meg annyi minden vár ránk!

Felpattant.

Nem tudta elhinni, hogy így fejeződjön be az életük. Nem állt készen arra, hogy – mégoly dicsőségesen is – eltávozzon ebből a világból. Nem tudta elhinni, hogy ez az utolsó órája. Annyi minden van hátra! Ott van Roger Conway és Vargan, Marius, és a világ békéje, amit ez a kettő fenyeget. És kalandok meg újabb kalandok. Annyi minden más… Mert ennek a kalandnak a során, ebben az órában új és szélesebb megvilágításban látta az életet, mint eddig, többet látott most, mint a boldog harcos eszméjét, vagy a harc és hirtelen halál vad örömét, beteljesülését. Hogyan is halhatna meg azelőtt, mielőtt tovább követné ezt az utat?

Marius szemével találkozott a pillantása az ajtóban.

– Azt javaslom, adja meg magát, Templar – mondta az óriás hidegen. – Ha ellenáll, lelőjük.

– Ez nem segít magán, Szépfiú. Hogyan találja meg Vargant?

– A barátja, Conway beszélhet.

– Bízhat benne.

– Nekem is vannak módszereim a meggyőzésre, Templar, és némelyik csaknem olyan leleményes, mint a magáé. Arra nem gondolt, hogy a halála védelmező nélkül hagyja Miss Holmot ?

– De igen – mondta az Angyal. – De arra is gondoltam, hogy ha megadom magam, ugyanebbe a helyzetbe kerülhet. Van kés nála, és nem hiszem, hogy segítőkésznek találja majd. Megint csak azt mondom, gondolkozzon!

– Ráadásul – folytatta Marius ugyanazon, a szenvedélymentes hangon – nem is kell rögtön megöljük. Lehet, hogy csak újból megsebesítjük.

– Soha nem adom meg magam.

– Akkor jó – mondta Marius nyugodtan.

Újabb parancs pattogott és a bárd ismét lecsapott az ajtóra. Az Angyal tudta, hogy akkorára akarják tágítani a lyukat, amekkorából már célozni is tudnak, és látta, hogy nem lehet messze a vég.

Nem volt fedezék a szobában. Odasimulhattak volna az ajtó melletti falhoz, hogy ne lehessen látni őket kívülről, de nem sokat nyertek volna vele. Ha kintről egy sorozatot megeresztenek a fal felé egy revolverrel, valamelyik golyó biztosan talál.

Az Angyalnál nem volt fegyver, a kést, amit elvett a banditától valóban Patríciának adta.

Reménytelen volt a helyzet.

Miközben az ajtóból pattogó szilánkokat figyelte és látta, hogy a nyílás már majdnem akkora, mint egy ember feje, az a vad gondolata támadt, hogy párviadalra hívja ki Mariust. De rögtön el is vetette. Egy tucat ember – tekintve a méretkülönbséget – biztosan elfogadta volna a kihívást, vagy legalábbis komolyan foglalkozott volna a gondolattal, már csak azért is, hogy ne süssék rájuk a gyávaság bélyegét és ne csökkenjen tekintélyük a követőik előtt. De Marius túl volt az ilyesmin. Egyetlen dolog érdekelte csak, és bebizonyította már, hogy eléggé komolyan veszi, és nem törődik olyan apróságokkal, mint más emberek véleménye. Az olyan ember, aki a saját bandájának egy tagját hidegvérrel lövi keresztül azért, mert az útjában van, és a banda ezt eltűri, nem hatódik meg az Angyal érveitől. Mit tegyen?

Miközben átölelte Patríciát, agyában úgy forogtak a kerekek, mint egy megőrült óraműben. Tudta, hogy gyorsan fogy az ereje. Sokba került neki a hősies erőfeszítés, amellyel elbarrikádozta a szobát, s az a hirtelen jött emberfeletti erő, amely megszállta, sem tarthat soká.

Régi trükk az időt húzni, de most az ellenkezőjét is tekintetbe kell venni. Akármit is csinál, hogy időt nyeljen, azt gyorsan kell tennie, addig, amíg van hozzá ereje. Az Angyal eltakarta a szemét, tehetetlennek érezte magát. Lenne csak erős és egészséges, csak ne veszített volna annyi vért és a válla ne fájna úgy, hogy az egész testében lüktet, és ne érezné agyában annak a majdnem K. O. ütésnek az utóhatását, akkor talán hasznára lehetne Patríciának.

– Ó, istenem – nyögte. – Segíts…

De hiába, semmit nem látott, amit tehetne, leszámítva azt a keveset, amit eddig is megtett. Eltolta magától Patríciát, az ajtóhoz ugrott, és testével eltakarta a lyukat.

– Mi van már megint, Templar? – kérdezte mogorván Marius.

– Semmi, szépségem – brekegte az Angyal fura kis nevetéssel. – Csak éppen úgy helyezkedtem, hogy ha valaki rám lő, végzetes legyen. Tudom, hogy élve akar elkapni. Adok még egy kis munkát, nagyobb lyukat kell vágni, hogy biztosan célozhassanak.

– Fölöslegesen és bután viselkedik – mondta Marius nyugodtan és parancsot adott.

A bárdos ember folytatta munkáját.

Így időt nyertek, és az Angyal csak ezzel törődött. Amíg élnek, van remény. A csoda még megtörténhet… megtörténhet…

Patrícia mellé lépett.

– Mi értelme ennek, Simon?

– Meglátjuk, drágám. Még rúgkapálunk, ez a lényeg.

Patrícia megpróbálta elhúzni, de az Angyal eltolta a lány kezét. A lány hirtelen az ablakhoz szaladt, felemelte az ablaktáblát, és az Angyal legnagyobb csodálkozására kiabálni kezdett.

– Segítség!

– Megőrültél? – szólt rá az Angyal. – Meg akarod adni neki az elégtételt, hogy segítségért nyüszítünk?

Minden kiment a fejéből, csak egy valami nem, a büszkesége, és otthagyta az ajtót. Néhány hosszú lépéssel a lány mellett termett, a vállára tette a kezét és elhúzta.

Patrícia újra kiáltott.

– Segítség!

– Maradj csöndben! – parancsolt rá az Angyal keserűen.

De amikor megfordította Patet, látta, hogy a lány arca nyugodt és higgadt, egyáltalán nem illett ezekhez a kiáltásokhoz. – Te az istentől kértél segítséget, öreg fiú – mondta Pat. – Én miért ne kérhetnék segítséget a földiektől?

Az ablak felé mutatott.

Simon arra nézett és látta, hogy a kapu és a felhajtó fényárban úszik egy autó fényszórójától. A bárd csapásaitól nem hallotta közeledni a kocsit.

Aztán a fénybe egy férfi lépett, egy magas karcsú, sötéthajú férfi, aki tölcsért formált a kezéből és úgy kiáltott:

– Jövök, Pat… Helló, Simon!

– Norman! – kiáltott fel az Angyal. – Norman, én őrangyalom!

Aztán észbekapott és odakiáltott neki.

– Vigyázz magadra! Fegyver van náluk.

– Nálunk is – mondta Norman Kent vidáman. – Teal főfelügyelő és derék legényei körülfogták a házat. Elkapjuk őket!

Az Angyal egy pillanatig szóhoz sem jutott.

Aztán…

– Teal főfelügyelőt mondtál?!

– Igen – üvöltötte Norman. És hozzátett valamit. Zseniális! Tudta, hogy az ostromlók külföldiek, hogy még Marius – aki tökéletesen beszél angolul – sem tudja azt anyanyelveként, ezért csak Patrícia meg az Angyal érthet meg olyan szójátékokat a házban lévők közül, amelyet csak bennszülött angol képes felfogni. Úgy tette hozzá a mondandóját, hogy nem változott a hangsúlya, hogy ne árulja el magát. Ezt mondta: – Nem vagy te hal, hogy bekapd a csalit.

Az Angyal megértette a blöfföt.

Évek telhettek el azóta, hogy a józan Norman Kent ilyen játékokat űzött azzal a nyelvvel, amelyet Shakespeare is használt, de az Angyal megbocsátotta a gyenge poént.

Átkarolta Patríciát. Végre fényt látott a sötétben. A csoda megtörtént, a kaland folytatódhat. Megtalálta a hangját.

– Öregem! – kiáltott fel és berántotta Patríciát a barrikád ideiglenes menedékébe, épp, amikor az első lövés eldördült az ajtó mögött. A golyó a fejük mellett zúgott el kifelé az ablakon…

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

amelyben Roger Conway vezeti a Hirondelt és Norman Kent hátra néz

Egy második golyó is elsüvített az Angyal füle mellett és a falba csapódott, de több már nem követte. A lövöldözés a házon kívül folytatódott. Simon hallotta Marius hangját, aztán sietős léptek távoztak az ajtó elől. Felemelte a fejét, de nem látott semmit a lyukon keresztül.

Kirontanak, hogy áttörjenek a nemlétező kordonon – mondta Simon.

Felállt és Pat segítségével elkezdte lebontani a barrikádot. – Aztán végigrohantak a folyosón és megálltak a lépcső tetején. Senkit nem láttak alattuk a hallban.

Simon ment elől. Anélkül, hogy figyelte volna, merre megy, berontott a legközelebbi szobába, és látta, hogy ez az, amelyben a játszma megkezdődött. Az ablak, amin bevetette magát, nyitva volt, és kintről szaggatott lövöldözést hallottak.

Anélkül, hogy megállt volna, felkapott egy pisztolyt a földről és az ablakhoz rohant.

Odakint a füvön az ellenség épp egy autóba ugrott be, és a motor egy másodperc múlva feldübörgött.

Mosoly futott át az Angyal arcán, az első igazán gondtalan mosoly ma este. Volt valami ellenállhatatlanul szórakoztató ebben a „dicsőség vagy halál” – távozásban, miközben a vakmerő támadás csupán blöff volt. Ha ezek tudnák! De nem tudhatták, és Marius csak azt tette, ami logikus volt. Arra nem volt esélye, hogy kiállja a rendőrség ostromát, de arra talán igen, hogy kitörjön. Ez sem volt biztos, de talán. A lövöldözés a ház körül nagyon is meggyőzően hangzott. Simon sejtette, hogy a támadó csapat nem takarékoskodik sem a lőszerrel, sem a zajkeltéssel, megállás nélkül rohangászhatnak, hogy úgy tűnjön, mintha a kert minden részéből tüzelnének.

A következő pillanatban az autó végigsöpört a felhajtón. Simon célzott és utána eresztett egy golyót, de hogy talált-e, nem tudta megmondani.

Hirtelen egy pisztoly nyomódott a bordái közé. Megfordult.

– Tedd el – mondta az Angyal. – Tedd el, Roger, öreg haver.

– Hello, öreg lótolvaj!

– Üdv, te csirkefogó!

Kezet ráztak.

Norman Kent előbukkant a sötétből.

– Pat hol van? – kérdezte.

Pat addigra már az Angyal mellett állt.

Norman felemelte és szégyentelenül megcsókolta. Aztán vállon veregette Simont.

– Utánuk megyünk? – kérdezte.

Az Angyal a fejét rázta.

– Most nem. Orace veletek van?

– Nem. Csak ketten vagyunk, Roger és én. A régi csapat…

– Vissza kell menjünk Varganhoz! Nem játszhatjuk el az előnyünket, hogy aztán kezdhessük az egészet elölről. Arról nem is beszélve, hogy tíz percen belül az egész falu itt lesz abban a hiszemben, hogy kitört a legújabb háború.

– Mi ez a kabátodon? Vér? – kérdezte Norman.

– Á, semmiség…

Simon a Hirondel felé indult, de szokatlanul lassan lépkedett. Roger mellé lépett, egyszerre csak az Angyal megtántorodott és belekapaszkodott Roger karjába.

– Sajnálom – morogta. Egy kicsit megszédültem.

– Nem volna jobb, ha megnéznénk a sebet?

– Majd később – mondta az Angyal olyan jeges nyugalommal, ahogyan még soha nem beszélt Roger Conwayvel.

Elszállt belőle az erő, az a rendkívüli életerő, melyre most már nem volt szüksége. Mély és abszurd megnyugvást érzett. Roger Conway vezetett, Norman boldogan ült hátra Pattel. Így Roger elmesélhette a történteket az Angyalnak, aki mellette ült.

– Idefelé Norman vezetett. Mindig is esküdtem rá, hogy te vagy a legszörnyűbb sofőr, de nincs sok, amire még megtaníthatnád őt.

– Milyen kocsi volt?

– Egy Lancia. Norman ott állt kocsi nélkül Maidenheadben, így nem volt más választása, mint elkötni egyet. Elsétált hát Skindlebe és választott magának.

– Kezdjük az elején – mondta az Angyal türelmesen. – Mi történt veled?

– Kellemetlen – mondta Roger. – A dagi elterelte a figyelmemet, a Szépfiú meg leterített egy rúgással. Aztán Hermann befejezte a munkát és majdnem engem is. Marius telefonálni akart, de nem kapcsolták Burest. Ezután csapdát állított a Westminster 99-99-es számon.

– Volt szerencsém hozzá. Négyen voltak…

– Aztán Marius elment a dagival, és otthagyta Hermannt, hogy vigyázzon rám. Előtte még felhívtam Normant, és Norman azt mondta, lehet, hogy odajön. Amikor csengettek, kiáltottam, hogy figyelmeztessem. Erre Hermann leütött. Nem Norman jött azonban, hanem Teal, aki megbilincselte Hermannt. Elmondtam neki a történet egy részét. Nem volt más választásom, egyrészt azért, hogy a Brook Streeten maradjunk, hátha Norman mégis felbukkan, másrészt meg, hogy segítsek neked. Mondtam Tealnek, hogy lépjen érintkezésbe a braintree-i rendőrséggel. Elkerülted őket?

– Megpróbáltak megállítani…

– Aztán felbukkant Norman. Gyönyörűen átverte Tealt, aztán fejbeverte valami csatabárd félével, amit a faladon talált. Aztán otthagytuk Tealt is meg Hermannt is, szépen összekötözve…

Az Angyal félbeszakította.

– Egy pillanat – mondta nyugodtan. – Azt mondtad, felhívtad Normant.

Conway bólintott.

– Igen. Gondoltam…

– Miközben Marius ott volt?

– Igen.

– Hallotta, amint megadod a számot?

– Gondolom, igen. De…

Simon hátradőlt.

– Ne mondd nekem – kezdte –, nehogy azt mondd, hogy mint tudjuk, az előfizetők nevét és címét tilos megadni. Nehogy azt mondd, hogy Hermann, aki most Teallel van, talán nem emlékszik a számra. És melyik bolond nem emlékezne arra a szóra, hogy Maidenhead?

Roger a szája elé kapta a kezét.

Csak most döbbent rá, mit is tett.

– Most ki fogsz rúgni, Angyal?

Simon megfogta a karját és felnevetett.

– Ne törődj vele, jó öreg Roger – mondta. – Tudom, hogy nem gondoltál rá. Nem úgy nőttél fel, hogy ismerd ennek a játszmának a fogásait. Nem a te hibád, ha tévedsz. Másrészt nem tudhattad azt sem, hogy ez számíthat valamit. Nem tudhattad, hogy a Szépfiú meglép és Teal megérkezik…

– Mentségeket keresel nekem – mondta Roger keserűen. – Pedig tudom, hogy nincsenek. Jellemző rád…

Simon erősen megszorította Roger karját.

– Miért aggódsz megtörtént dolgok miatt? – mondta lágyan. – Még sokáig biztonságban vagyunk, és most csak ez számít.

Conway hallgatott, s a Hirondel száguldott az éjszakában.

Simon hátradőlt és rágyújtott. Aludni látszott, de nem aludt. Csak végre elengedte magát és pihent. Soha senki nem fogja megtudni, mekkora akaraterő kellett ahhoz, hogy eddig így bírta. Senkinek nem mondja meg, hogy van, csak Rogernek, aki előtt úgy sem tudná eltitkolni. Patrícia sem tudhatja meg. Ragaszkodna, hogy álljanak meg, és ezt Simon nem merte megkockáztatni.

Óvatosan megnézte a sebét, vigyázva, hogy a háta mögött ülők ne lássák, mit csinál. Szerencsére a golyó átment a vállán, így nem valószínű, hogy komplikációkat okozna. Holnapra már – hála szervezete páratlan gyógyuló képességének és kitűnő egészségének – mindössze csak a fájdalom és a merevség fogja emlékeztetni a sebre. Az egyetlen komoly veszély a vérveszteséggel járó gyengeség, de úgy érezte, ezen is úrrá lesz.

Behunyt szemmel ült, elfeledkezve az ujjai között parázsló cigarettáról és azon a zűrön gondolkodott, amelyet Roger kavart.

Egy dolgot biztosan látott, mégpedig azt, hogy Maidenhead nem sokáig adhat már biztonságot.

Nem valószínű, hogy Marius vesztegetné az időt. Maidenhead nem nagy település, kevés olyan ház van benne, amely számításba jöhet. Reggelre már ott lesz Marius, és kétségbeesését megkétszerezi a hit, hogy ellenfelei a rendőrséggel szövetkeztek ellene. Reggelre kiszabadítják Tealt is, aki majd nekiáll kifaggatni Hermannt, aki aztán beszélni fog. Bizonyos körülmények között a felsőbb hatalmak is behunyják a szemüket olyan meggyőzési módszerek előtt, amelyeket egyébként soha nem tűrne el a jólelkű, hivatalos Anglia. S ezt az ügyet joggal nevezhetik államérdeknek. És mihelyt Teal megtudta a telefonszámot…

Mondjuk holnap délelőtt. Amikorra is Marius – akinek némi időelőnye van, viszont nem állnak rendelkezésére a hivatalos erőforrások – szintén nyomon lesz.

Az Angyal nem volt naiv. Tudta, hogy a Bűnügyi Osztály csak az olyan detektívregényekben áll komplett bolondokból, amelyekben szüntelenül hegedülő és filozofálgató amatőrök körözik le őket. Simon időnként nem habozott elismerni, hogy az új Scotland Yardon dolgozók közül néhányan nem teljesen hülyék. Például Claud Eustace Teal. Igaz, hogy Tealnek nem erőssége a képzelet, de elemében van, ha tények alapján cselekedhet. Azt pedig, hogy lenne konkrétabb tény is a számára, mint egy név meg egy cím, az Angyal nemigen tudta elképzelni. Mariust nem féltette.

Nagyjából és egészében úgy tűnt, hogy Maidenhead tekintélyes aktivitás színhelye lesz holnap estig.

– Mi azonban nemhogy eső után húznánk köpönyeget, de ki sem megyünk az esőre – járt Simon agyában. Majdnem az egész nap a rendelkezésünkre áll, hogy eljátszadozzunk. Szóval nem eső után köpönyeg…

Roger Conway nem így mondta.

– Holnap el kell pucolnunk Maidenheadből – mondta. – Vargannal vagy nélküle. Van valami elképzelésed?

– Egy tucatnyi – felelte az Angyal kedvesen. – Ami Vargant illeti, holnap estére már vagy nem kell fogolyként őriznünk, vagy… nos, akkor sem kell többé, fogolyként őriznünk. Ami minket illet, ott a Desoutterem Hanworthben. Teal nem szerezhet olyan gyorsan tudomást róla, és nem hiszem, hogy megengedné, bármi is belekerüljön rólunk az újságokba, amíg esélyt lát arra, hogy a nyilvánosság kizárásával rendezze el a dolgokat. A külvilág számára mi továbbra is tökéletesen tiszteletreméltó állampolgárok vagyunk. Senki nem szól egy szót sem Hanworthben, ha bejelentem, hogy elrepülünk Párizsba. Volt már ilyen. És mihelyt a levegőben vagyunk, majd meglátjuk hol szállunk le.

Bár elhallgatott, agyában tovább kergették egymást a gondolatok.

A hátsó ülésen Patrícia aludt, fejét Norman vállára hajtva.

A hajnal első halvány sugarai már megvilágították az eget, amikor elérték East-Londont. Roger olyan gyorsan hajtott keresztül a város kihalt utcáin, amilyen gyorsan csak lehetett.

A New Bridge Streetnél a rakpartra fordult, és nyugat felé elhaladtak a Parlament előtt. Itt esett meg az a különös dolog Norman Kenttel.

Már egy ideje szavak jártak az agyában, de olyan halványan, hogy nem is tudatosultak benne. Szavak, amelyek olyan ismerősek voltak, mint a saját neve, pedig még sohasem gondolt rájuk. Szavak egy dalhoz, melynek nem tudta a dallamát… És abban a pillanatban, amikor a Hirondel eldübörgött a Parlament előtt, a fejében kavargó szavak hirtelen értelmet kaptak és szétáradtak benne, egyre hangosabban szóltak, mintha egy hatalmas kórus énekelné őket. Olyan tökéletes volt az illúzió, hogy Norman ösztönösen a Westminster apátság csúcsos tornyai felé pillantott, még mielőtt ráeszmélhetett volna, hogy ilyenkor még nem folyhat szertartás.

„Hogy megjelenjék azoknak, kik a sötétségben és a halálnak árnyékában vágynák, hogy a mi lábainkat igazgassa a békességnek útjára”.

(Lukács 1.79. Károli Gáspár fordítása. (A szerk.))

Amikor elfordult, tekintete a Parlament előtt álló Oroszlánszívű Richárd szobrára esett. A hangok hirtelen elhaltak. Nézte Oroszlánszívű Richárdot a lován, amint hatalmasan és hősiesen emelkedik a sápadt hajnali égbolt felé, kezében rettentő kardjával, egy letűnt kor utolsó képviselőjeként.

Norman Kent megborzongott; valahol nagyon messze járt gondolatban, és nagyon magányosnak érezte magát. Talán a hajnal hidege okozta…

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

amelyben megtudjuk, mit válaszol Vargan, és Simon Templar levelet ír

Reggel volt, mire Maidenheadbe értek. Orace már fenn volt. Orace mindig talpon volt, amikor szükség lehetett rá, függetlenül attól, milyen istentelen órában jártak. De hogy ez azért volt így, mert soha sem aludt, vagy mert valami hatodik érzéke mindig időben ébresztette, hogy készen álljon amikor kell, az az ő titka volt.

Mintha csak varázspálcája lett volna, pillanatok alatt hatalmas tál sonkás tojást és egy gőzölgő kanna kávét varázsolt eléjük.

– Holnapig alszunk – adta ki az utasítást az Angyal. – Az időveszteségért bőven kárpótol az, hogy visszanyerjük erőnket.

Ő maga már alig tartotta magát.

Magával hívta Oracet a szobájába, és megeskette, hogy csendben marad, azután megmutatta neki a sebét. Orace azonban még így se tudta elfojtani felkiáltását. – A pokolba is!

Simon fáradtan legyintett.

– Ne káromkodj, Orace – mondta. – Én sem káromkodtam, amikor történt. És Miss Patrícia még nem tud róla… Vigyázz Miss Patríciára és a fiúkra, Orace, ha én elpatkolnék… Tartsd távol őket a bajoktól… És ha találkozol a Szépfiúval, lődd szét azt a ronda pofáját a nevemben is, Orace…

Hirtelen lecsúszott a székről, de Orace erős karjai elkapták.

Olyan gyengéden helyezte az ágyba az Angyalt, mint egy gyereket.

Másnap reggel az Angyal korábban kelt és öltözött fel, mint a többiek. Napbarnított bőre elég sápadt volt, és arca keskenyebbnek tűnt a szokásosnál, de léptei ruganyosak voltak. Úgy aludt, mint egy egészséges iskolásfiú. A feje olyan tiszta volt, mint a szemei, és a hideg zuhanytól friss élettel teltek meg az erei.

– Tanulhattok valamit tőlem – mondta a harmadik tojás után. – Ha nem tennétek magatokat tönkre kicsapongással és dőzsöléssel, olyan egyszerű lelketek volna, mint nekem. Nem roncsok lennétek, hanem olyan volna a fizikumotok, mint az enyém.

Ezt komolyabban gondolta, mint a többiek hitték. Csak a puszta könyörtelen akaraterő kényszeríthette remek fizikumát a majdnem csodásan gyors gyógyulás útjára. Nem ért rá, hogy látványosan lábadozzon.

Elküldte Oracet újságokért, és mindegyiket végigolvasta. Sok minden nem volt bennük, ami pedig bennük lehetett volna. Itt-ott egy-egy figyelmeztetést vagy célzást talált, és a végén úgy érezte, hogy egész Európára rettenetes sötétség árnyéka borul. Nem mintha ezt bárhol is leírták volna. Mindössze olyan utalásokat fedezett fel, amelyek megerősíthetik egy gyanakvó ember gyanúját. Úgy tűnt, mintha az árnyék még nem öltene alakot, mintha csak valami jelre várna. Az Angyal tudta mire vár, és most először, mióta összegyűjtötte barátait, kételkedett magában.

Az esheri ügyről azonban egy szót se írtak, és az Angyal tudta, hogy ez a hallgatás egyetlen dolgot jelenthet.

Csak három órakor nyílt újra módja, hogy Varganról beszéljen Normannal és Rogerrel, ugyanis megegyeztek abban, hogy bár Patríciának tudnia kellett, hogy Vargan a foglyuk, és azt is, hogy miért, és bár a professzor lehetséges sorsát is említették előtte, többé nem hozták szóba a dolgot az ő jelenlétében.

– Nem őrizhetjük örökké – szólalt meg Simon. – Pillanatnyilag úgy tűnik, hogy életünk hátralévő részét meneküléssel tölthetjük, ami elég nehézkes volna egy tiltakozó csomag hurcolásával. Persze megtehetjük azt is, hogy keresünk valami kihalt helyet, és úgy élünk ott halálunk napjáig, mint a remeték. De akkor is fennáll a kockázat, hogy megszökik. Engem nem lelkesít ez a kilátás…

– Beszéltem Vargannal az elmúlt éjszaka – mondta Norman Kent lehangoltan. – Szerintem bolond. Nagyzási mániában szenved. Azt hiszi, hogy a találmánya révén az egész világon híres lesz. Haragszik ránk, hogy késleltetjük a tárgyalásait a kormánnyal, és ezért később kerül a címoldalra. Még azt is mondta, hogy az alkuban az is benne kell legyen, hogy főnemesi címet kap…

Az Angyal emlékezetébe idézte Barney Malone-al, az újságíróval való társalgását, ami megerősítette érdeklődését Vargan iránt, és hihetőnek találta Norman analízisét.

– Beszélek vele – mondta.

Hamarosan sort is kerített rá.

Meleg, napos délután volt és Patríciát nem volt nehéz rávenni hogy ezt a kertben töltse, egy könyv társaságában.

– Játszd a kedvenc szerepedet, drágám, az ártatlan angol leánykát – mondta az Angyal. – Ha valaki manapság, ebben az évszakban egy gyanús házat keres Maidenheadben, és azt látja, hogy az egyikben nem olyan élet folyik, mint a többi nyaralóban, nem is kell tovább mennie. De azért tartsd nyitva a szemed! Figyeld, hogy nem jön-e egy rágógumizó, kövér pasi. Kapásból lelövünk minden rágógumizó kövér alakot, csak hogy biztosak lehessünk, nem hagyjuk ki Claud Eustace-t…

Amikor a lány elment, elküldte Rogert és Normant is. Nem kívánta most a jelenlétüket.

Mindössze egyetlen tanúja volt a kihallgatásnak, Orace, az egykedvű és kifejezéstelen őr, aki úgy állt a fogoly mellett, mint egy őrmester, aki szökevényt vezetett a tisztje elé.

– Kér egy cigarettát? – kérdezte az Angyal.

Tudta, hogy képes hatni az emberekre, és ha beveti személyisége minden varázsát, talán van remény, hogy sikert ér el ott, ahol Norman csődött mondott.

Vargan mogorván visszautasította a cigarettát.

– Megtudhatnám, meddig óhajtja folytatni ezt a komédiát? – érdeklődött. – Már három napja tartanak fogva. Miért?

– Azt hiszem, a barátom már elmagyarázta – mondta Simon.

– Csak zagyvált összevissza.

Simon egy rövid mozdulattal elhallgattatta.

Felállt, a professzor aprónak és törékenynek tűnt magas, karcsú alakja mellett.

– Komolyan szeretnék beszélni önnel – mondta. – A barátom már megpróbált hatni a belátására. Most én szeretném ugyanezt. Sajnos ez lesz az utolsó próbálkozásunk. Annak a nevében szeretnék hatni a belátására, ami talán a legszentebb ön előtt is. Az emberiség nevében könyörgök magának. A világbéke nevében.

Vargan rövidlátóan meredt rá.

– Micsoda arcátlanság! – ismételte. – Valóban hallottam már a javaslatát, és meg kell mondanom, hogy soha életemben nem hallottam még ilyen nevetséges dolgot. Ez a válaszom.

– Nos, ez esetben – mondta Simon – kénytelen vagyok én is azt mondani, hogy egész életemben nem találkoztam még ilyen megátalkodottsággal. Lehet, hogy ön egyszerűen csak őrült volna, csak egy nagyranőtt gyerek, aki a tűzzel játszik?

– De uram!…

Az Angyal mintha még magasabbra nőtt volna. Magabiztos és parancsoló tartása nem tűrt közbeszólást. Úgy állt ott ebben az egyszerű szobában, mint egy király. Mégis, amikor folytatta, a hangja lágyabb volt mint valaha, ismét az értelemre próbált hatni. Vargan professzor – mondta. – Nem azért hoztam ide, hogy azzal szórakozzak, hogy inzultálom. Megkérem, hogy egy percre feledje el a körülményeket és úgy figyeljen rám, mint bárkire, akivel beszélgetni szokott. Ön kifejlesztett egy szörnyű találmányt. Olyat, amilyennel eddig még nem kínozta a tudományos hadviseléstől elgyötört földet a tudomány. Ön most olyan kezekbe óhajtja adni ezt a találmányt, amik nem haboznának használni azt. Mivel igazolja ezt?

– A tudománynak nem kell igazolnia magát.

– Franciaországban hárommillió ember van eltemetve, akik még élhetnének. Háborúban ölték meg őket. Ha ezt a háborút azelőtt vívták volna meg, mielőtt a tudomány a mészárlás tökéletesítésére adta a fejét, „csak” ezrek lennének ott milliók helyett. És legalább férfi módjára haltak volna meg. Gondolja, hogy a tudománynak nem kell elszámolni ezekkel az életekkel?

– Azt hiszi, hogy maga megakadályozhatja a háborút?

– Nem. Tudom, hogy nem. De figyeljen rám. Ezrével vannak ma Angliában emberek, akik vakok, bénák, nyomorékok, pedig egészségesek lehetnének. Legalább ennyien vannak Franciaországban, Belgiumban, Németországban és Ausztriában is. A testek, amelyeket az Úr szépnek, csodálatosnak teremtett, torz, haszontalan, szörnyűségekké váltak a maga tudománya miatt. Ezt is igazolja a tudomány?

– Ez nem az én dolgom.

– Dehogynem.

Az Angyal egy pillanatig hallgatott, majd a vadonba kiáltó próféta szenvedélyes hangján folytatta.

– Van ördögi tudomány és jó tudomány. Az Öné ördögi, és mindaz az áldás sem igazolhatja, amelyet a jó tudomány hozott az emberiségre. Ha tudomány, legyen jó tudomány! Legyen olyan tudomány, amitől az ember ember marad még akkor is, ha öl, vagy megölik. Ha már háborúzunk, legyen szent háború! Harcoljanak emberi fegyverekkel és ne gonosz varázslatokkal. Hagy harcoljanak és essenek el férfiak bajnokokként és hősökként, ahogyan kell, és ne úgy, mint a vágóhídra hajtott állatok!

– Maga egy megátalkodott idealista…

– Igen, az vagyok. De hiszek abban, hogy mindez valósággá válik. Mert ha nem, a világ sivár lesz. De én hiszek abban is, hogy az Úr kegyelméből az emberek végre felébrednek és újra emberek lesznek, és szürke civilizációnkba visszatér a szín, nevetés és vidámság. De csak akkor válhat ez valósággá, ha van néhány ember, aki hisz benne és harcol érte és minden ellen, ami veszélyezteti ezt az eszmét. Mint Ön is.

– Tehát maga az utolsó lovag és ellenem harcol?

Simon a fejét rázta.

– Nem az utolsó lovag. Talán nem is lovag. Világ életemben katonának tartottam magam. Bűnöztem annyit, mint bárki más, de lehet, hogy többet is. Üldözött bűnöző vagyok és voltam. De mindent amit tettem, egy láthatatlan eszme dicsőségének jegyében tettem! Soha nem értettem tisztán azelőtt, de most már igen. De Ön… Miért nem mondta legalább azt, hogy az eszméje nevében teszi azt, amit tesz. Mondjuk Anglia dicsőségéért.

Vargan szeme makacsul villogott.

– Mert nem volna igaz – mondta. – A tudomány nemzetközi. A tudósok országtól független ismerik és becsülik egymást. Először Angliának ajánlottam föl a találmányomat, ez minden. Ha olyan bolondok, hogy nem adják meg az árát, amit kérek, találok majd olyan országot, amelyik megteszi.

Közelebb lépett az Angyalhoz. A fejét oldalra hajtotta, vértelen ajka különös fintorba húzódott. Az Angyal belátta, hogy csak az időt vesztegeti vele.

– Évekig rabszolgaként dolgoztam – hadarta Vargan. – Évekig! És mit kaptam érte? Néhány nyavalyás betűt a nevem mellé biggyeszthetek. Az elismerésnek semmi látható jele. Pénzem sincs. Szegény vagyok. Éheztem, úgy éltem mint egy koldus, hogy jusson pénz a munkámra. És most azt akarja, hogy adjam fel mindazt, amiért feláldoztam az életemet? Pusztán a maga gyermeteg szentimentalizmusa miatt. Csak azt mondhatom, hogy maga bolond, gyengeelméjű idióta!

Az Angyal mozdulatlanul állt, miközben Vargan csontos kezei arcától néhány centire hadonásztak. Közönye még tovább ingerelte a professzort.

– Maga is velük tart! – kiáltotta. – Tudom. Azokkal az ördögökkel, akik megpróbáltak visszatartani. De nem érdekel. Nem félek magától! Csinálhat, amit akar. Nem érdekel, ha milliók halnak is meg, és remélem, hogy maga is köztük lesz! Megölném, ha tudnám…

Hirtelen az Angyalra vetette magát. Csapkodott, rúgkapált, s érthetetlen szavakat motyogott közben.

Orace elkapta és acélos karjaival leszorította. Az Angyal lehajolt megdörzsölni a sípcsontját, amit nem kapott el elég gyorsan az elmebeteg tombolása elől.

– Zárd vissza – mondta komoran.

Orace kapálódzó terhével távozott.

Éppen letette a telefont, amikor Orace visszatért.

– Csomagold be mindenki holmiját, a magadét is beleértve – rendelte. – Hívtam egy teherautót, hogy levigye az állomásra. Bizonyos Mr. Tremayne címére mennek Párizsba. Megírom a címkéket. A kocsi négykor itt lesz, igyekezned kell.

Az Angyal elvigyorodott.

– Jó kis páros voltunk, mi? – mondta. – Most el kell tűnnöm Angliából, mert díjat tűztek ki a fejemre. Sajnálom, hogy… meg kell szakítanunk kapcsolatunkat.

Orace felhorkant.

– Maga kereste a bajt, nem? – mondta a sajnálkozás minden jele nélkül. – Hát nem mondtam magának ezerszer is?… És most hová megy? – tette hozzá ugyanazon a közönyös hangon.

– A fene tudja – mondta az Angyal.

Arra még nem jártam – mondta Orace. – Mindig akartam, de valahogy sose volt rá módom. Részemről bármikor indulhatunk, uram!

Katonásan sarkon fordult és az ajtó felé masírozott. Simon visszahívta.

– Rázd meg, te nyavalyás vén bolond! – mondta és kinyújtotta a kezét. – Ha gondolod, hogy megéri…

– Gondolja a fene – mondta Orace komoran. – De valakinek csak kell vigyázni magára!

Miután Orace elment, az Angyal rágyújtott egy cigarettára, és leült a nyitott ablak mellé, s álmodozva nézte a pázsiton túl a napsütötte folyót.

És egyszercsak úgy látta, mintha egy felhő vonulna át a tájon, viola színű felhő gurulna a folyó és a gyep, a fehér házak és szántóföldek fölött. Hatalmas felhő, amely mint valami élőlény söpör végig az országon, és közben úgy szikrázik, mintha többezer violaszínű máglya örvénylene és parázslana benne. És a fű kiszáradt a felhő leheletétől, a fák megfeketedtek és összezsugorodtak, amint a felhő körülölelte őket. Emberek rohantak a felhő elől, levegőért kapkodó, kétségbeesett arcú emberek. De a felhő gyorsabb volt náluk…

Simon visszaemlékezett Vargan rohamára.

Két cigarettát szívott el egymás után, miközben gondolataiba merülve ült.

Aztán papírt és tollat húzott elő és levelet írt.

„Teal főfelügyelőnek,

Bűnügyi Nyomozó Osztály

Új Scotland Yard,

London, S. W. 1.

Kedves öreg Claud Estace-om!

Mindenekelőtt szeretném elnézését kérni, hogy inzultáltam Önt és egyik emberét Esherben szombaton, meg azért is, ahogyan az egyik barátom tegnap Önnel viselkedett. Sajnálatos módon a körülmények egyik esetben sem engedték meg, hogy békés eszközökkel szabaduljunk meg Öntől.

Az, amit Roger Conway a múlt éjjel elmondott Önnek, az a színtiszta igazság. Megszabadítottuk Vargan professzort azoktól, akik először elrabolták, és akiket – amint Conway elmondta Önnek: a híres Rayt Marius vezetett – és biztos helyre vittük. Mire megkapja ezt a levelet már tudni fogja okainkat, és mivel nincs időm értesíteni a sajtót, remélem, ez a magyarázat biztos helyen lesz az Ön kezében.

Nem sok maradt, amit még hozzáfűzhetnék ahhoz, amit már úgyis tud.

Megpróbáltuk rábeszélni Vargant, hogy emberiességi okokból feledkezzen meg találmányáról. Nem hallgatott ránk. Nem jár más az eszében, csak az elismerés, amit szerinte tudományos zsenije megérdemel. Rögeszmés őrülttel nem lehet vitatkozni, így nem maradt más választásunk, mint amit tettünk.

Véleményünk szerint ennek az ördögi találmánynak a megjelenése Európa nemzeteinek fegyvertárában abban a korban, amikor a féltékenység, félelem és háborús hangok ütik fel ismét fejüket olyan hozzájárulás a civilizációhoz, amelyről készséggel lemondhatunk.

Mondhatja azt, hogy a találmány birtoklása megtámadhatatlan fensőbbséget jelentene Nagy-Britanniának, amivel talán biztosítani lehetne Európa békéjét is. A válaszom az, hogy semmit sem lehet örökké titokban tartani. A kardnak két éle van. Ahogy Vargan mondta: a tudomány nemzetközi. Nos, szerintem az emberiesség is az.

Bízzuk rá magunkat a történelem ítéletére, amikorra majd az összes tény ismertté válik.

Miközben teljesítettük feladatunkat, olyan helyzetbe kerültünk, hogy Ön megtudta a nevünket és ez – mint tudja – majdnem végzetes csapás egy olyan szervezetre, mint az enyém.

Mindazonáltal bízom benne, hogy idővel megtalálom a módját, hogyan folytassam azt a munkát, amelyet elvállaltunk.

Nem bánunk semmit, csak azt, hogy fel kell oszlanunk amikor pedig még annyi dolgunk volna.

De hisszük, hogy sok hasznosat cselekedtünk és mindegyik közül a legutolsó bűnünk volt a leghasznosabb a világ számára.

Au revoir!

Simon Templar (Az Angyal)”

Miközben írt, hallotta, hogy Orace csomagol. Amikor aláírta a nevét, Orace lépett be egy csésze teával és jelentette, hogy a teherautó távozott.

Nemsokára Patrícia jelent meg a verandán. Az Angyal még soha nem látta ilyen karcsúnak, bájosnak és szépnek. Úgy felkapta, mint a pelyhet.

– Látod – mondta mosolyogva –, még nem vagyok teljesen kripli.

A lány hűvös, aranybarna karjait a nyaka köré kulcsolta, és az Angyal csodálkozva látta, hogy komor az arca.

– Ó, Simon – mondta Pat. – Annyira szeretlek!

– Ó, drágám, ha tudtam volna… – kezdte az Angyal.

De valami azt súgta neki, hogy ez nem a megfelelő idő a tréfálkozásra és elhallgatott.

Hát persze, hogy szerette Patrícia. Tudta már egy évvel ezelőtt is, azóta, hogy megvallotta neki azon a sziklacsúcson, ott Bycombe fölött, alig egy héttel azután, hogy az Angyal abba a békés devonshirei faluba érkezett, szokása szerint azonnal bajt keverve. Hát nem bizonyította be már százszor is azóta? Nem lett volna elég csak az elmúlt éjszaka Bures-ben, hogy örökre igazolja szerelmüket?

És most az örök női kiszámíthatatlanság nevében hirtelen rátör ezzel, mint derült égből a villámcsapás. Mintha… mintha azt hinné, hogy el akarom hagyni…

– Csacsikám – mondta szeretettel –, mi a baj?

Roger Conway felelt helyette, aki közben észrevétlenül belépett a szobába. Kérdéssel válaszolt.

– Beszéltél Vargannal?

– Igen.

Roger bólintott.

– Hallottunk valami zajt. Mit mondott?

– Megvadult és összevissza beszélt. Oracenak kellett megfékeznie. Úgy küzdött, mint egy vadmacska. Normannak igaza volt, Vargan őrült. És az őrült azt mondta, hogy nem.

Norman az ablakhoz ment és kinézett a folyóra, kezével beárnyékolva szemét a nap elől. Aztán visszafordult.

– Teal közeledik – mondta tárgyilagosan. – Egy energikus fickó már fél órája hajókázik föl-le a folyón egy motorcsónakban. A konyhaablakon keresztül szúrtuk ki, miközben söröztünk és vártunk rád.

– Helyes, helyes, helyes – mondta az Angyal lassan, elgondolkodva…

– Egy látcsővel kukkerol. Pat látványa egy kicsit megzavarhatta. Normant őrségben hagytam, és elküldtem Oracet Patért, mihelyt hallottam, hogy végeztél.

Ebben a pillanatban lépett be Norman Kent és Simon karonfogva közéjük húzta.

– Gyors agyunkkal úgy következtettünk – mondta – hogy Hermann köpött, de elfelejtette a telefonszámunkat. Így Tealnek át kell kutatnia Maidenheadet. Ezzel nyerhetünk még égy vagy két órát, de ez nem változtat azon a tényen, hogy megkaptuk az útiparancsot. Könnyű lesz. A bőröndjeitek már elmentek. Fussatok át még egyszer a szobáitokon, nem hagytok-e itt valamit, aztán rögtön indulhatunk. Nyomás fiúk!.

Aztán kiment a konyhába Orace-hoz.

– Összecsomagoltál, Orace?

– 'Genuram.

– Útlevél rendben?

– 'Genuram.

– Helyes. Szeretnélek elvinni a Desoutteren, de sajnos nem férsz föl. Viszont téged nem keres a rendőrség, így gond nélkül utánunk jöhetsz.

– 'Genuram.

Az Angyal duzzadó pénztárcájából öt darab tízfontost vett elő.

– Indul egy vonat Londonba 4.58-kor – mondta. – 5.40-re ér a Paddingtonra. Marad még elég időd, hogy elbúcsúzz a nénikédtől és elérd a Victorián a 8.20-as vonatot, ami Newhavenen és Dieppen át megy Párizsba. Holnap reggel 5.23-kor érkezel a St. Lazare pályaudvarra. Amíg a vonatra vársz Londonban, szakítsd el magad annyi időre a nénikédtől, hogy feladhass egy táviratot Mr. Tremayne-nak. Kérd meg, hogy menjen eléd a pályaudvarra és védjen meg azoktól a rosszhírű francia hölgyektől, akikről olvastál. Mr. Tremayne-nál találkozunk… Ó, és feladhatnád ezt a levelet is.

– 'Genuram.

– Rendben, Orace. Épp annyi időd van, hogy kiérj az állomásra. Viszlát.

Visszament a szobájába. Ott találta Patríciát.

Átölelte.

– Velünk jössz? A lány hozzábújt.

– Ezen gondolkodom, mióta bejöttem a kertből – mondta. – Te mindig olyan fellegekben járó bolond voltál, Simon. Emlékszel még Baycombe-ra?

– Azt hitted, hogy el akarlak küldeni?

– És el akarsz küldeni?

– A régi, rossz napokban ezt akartam volna. De most már túlságosan is szeretlek ahhoz, hogy önzetlen tudjak lenni. Szeretem a szemed, a szád, a hangod, meg azt, ahogy a hajad aranylik a napsütésben. Szeretem a bölcsességedet és a megértésedet, a gyengédségedet, a bátorságodat és a nevetésedet. Szeretlek minden gondolatommal, életem minden percében. Annyira szeretlek, hogy az már fáj. Nélküled nincs miért élnem… Nem tudom, hová megyünk és mit fogunk csinálni és mi vár ránk az elkövetkező napokban. De azt tudom, hogyha semmim sem lesz, csak az, ami most a kezemben van – te! az többet ér, mint az élelem!

– Te is ez vagy nekem, Simon.

Az Angyal felnevetett.

– Tudom, hogy egy férfi erős és hallgatag kell legyen, meg azt is, hogy egy igazi úriember most a saját érdekében elküldene téged. De én nem vagyok úriember. Ha úgy érzed, megéri velem végigmenekülni egész Európán…

A lány ajkaival beléfojtotta a szót és Simon Templar szívében hálát adott az égnek.

TIZENHATODIK FEJEZET

amelyben Simon Templar ítéletet hirdet, és Norman Kent elmegy a cigarettatárcájáért

Néhány perc múlva az Angyal csatlakozott Roger Conwayhez és Norman Kenthez a nappaliban. Addigra már beindította a Hirondelt, ellenőrizte a motort és a gumikat. Benzinjük volt elég, kétszer is megtehetik vele a rájuk váró utat. Alapjáraton hagyta a kocsit, aztán visszament a többiekhez.

– Rendben? – kérdezte Norman nyugodtan.

Simon bólintott.

– Most már csak az a kérdés, hogy hol van a Szépfiú?

A többiek hallgattak.

– Képzeljük magunkat a helyébe – mondta az Angyal. – Nincs olyan jó helyzetben mint Teal. De Teal itt van, és ha ő megjelent, a jó öreg Szépfiú sem lehet messze. Alapvetően nem buta ember, ezért nyilván kitalálta, hogy a legegyszerűbben úgy jut a nyomunkra, ha követi Tealt. Én is így csinálnám mindezt. Csak azért mondom, hogy ne feledkezzünk meg róla. No meg azért isimért emiatt egy bizonyos problémát gyorsan kell megoldjunk.

Tudták mire gondol, és állták a tekintetét. Roger mogorván, Norman Kent sötéten és kifürkészhetetlenül.

– Vargan nem hallgat a jó szóra – mondta az Angyal. – Hallottátok… Nincs más megoldás, hiába törtem a fejem… Mondhatjátok, hogy ez hidegvérrel elkövetett gyilkosság. Minden kivégzés az. Azért kell kivégeznünk Vargant, hogy ezzel több millió életet mentsünk meg. Afelől semmi kétségünk nincs, milyen lényeges szerepet töltene be ezek elpusztításában, ha hagynánk. Magunkkal nem vihetjük… így tehát szerintem meg kell halnia.

– Egy kérdés – mondta Norman. – Azt hiszem, már volt szó róla. Ha eltüntetjük Vargant, mennyit csökken a háborús veszély?

– Egyszer már válaszoltam is rá. Azt hiszem, kulcsszerepe van benne. De ha nem így lenne, akkor is azt mondom, hogy ezt a fegyvert nem szabad használni, még ha ki is törne a háború. Egyesek megvádolhatnak azzal, hogy eláruljuk a saját hazánkat. Nos, ezzel szembe kell néznünk. De talán vannak dolgok, amelyek fontosabbak, mint megnyerni egy háborút…

Norman kinézett az ablakon. Hirtelen furcsa ötlet tolakodott hívatlan vendégként gondolatai közé, és halvány mosoly futott át az ajkán.

– Igen – mondta – annyi fontos dologra kell gondolni…

Az Angyal Roger Conwayhez fordult.

– És te, Roger? Mit mondasz?

Roger egy meggyújtatlan cigarettát forgatott az ujjai közt.

– Melyikünk tegye meg? – kérdezte egyszerűen.

Simon Templar Rogerről Normanra nézett és kimondta, amit gondolt.

– Ha elkapnak minket, felakasztják azt, aki megteszi. A többiek megmenthetik magukat. Én csinálom.

Norman Kent felemelkedett.

– Egy pillanat – mondta. – Most jut eszembe, hogy a szobámban hagytam a cigarettatárcámat. Azonnal jövök.

Lassan, elgondolkodva átvágott a kis halion, de nem a saját szobájához ment.

Kopogott az egyik ajtón, majd benyitott. Patrícia Holm felnézett rá az öltöző asztala mellől.

– Készen vagyok, Norman. Simon türelmetlen már?

– Még nem – mondta Norman.

Közelebb lépett és a lány vállára tette a kezét. Pat megfordult és elmosolyodott, de a mosoly elhalt a Norman sötét szemében égő különös fény láttán.

– Kedves Pat – mondta Norman. – Mindig is vágytam rá, hogy szolgálhassalak. Most eljött a lehetőség. Ugye tudtad, hogy szeretlek?

Patrícia megfogta a kezét.

– Ne, Norman kedves… kérlek!… Persze, hogy tudtam. Nem tudtam nem észrevenni. Annyira sajnálom…

Norman mosolygott.

– Miért sajnálod? – kérdezte lágyan. – Soha nem foglak zaklatni. Akkor sem tenném, ha engednéd. Simon a legnagyszerűbb ember a világon és a legjobb barátom. Attól vagyok a legboldogabb, hogy tudom, mennyire szereted. És azt is tudom, ő menynyire szeret téged. Ti összetartoztok. Vigyázz, soha ne veszítsd el az élet ragyogását…

– Hogy érted ezt? – kérdezte a lány.

A láng nevetéssé változott Norman szemében.

– Mi mind fanatikusok vagyunk. De talán mindannyiunk között én vagyok a legmegszállottabb… Ugye emlékszel, én mondtam először, hogy Simon olyan ember, aki trombita hangjával a fülében született… Soha nem találtam el így semmit! Simon mindig is ennek a hangnak a jegyében fog élni. Tudom, mert ma én is meghallottam ezt a hangot… Az Isten veled, Pat…

Hirtelen lehajolt és finoman megcsókolta a lány ajkát. Aztán gyors léptekkel az ajtóhoz ment és becsukta maga mögött, mielőtt Patrícia bármit is mondhatott volna. Pat úgy érezte, a felét sem értette annak, amit barátja mondott, és hogy nem engedheti így elmenni.

Utána kiáltott.

Norman szinte abban a pillanatban visszaért, mielőtt Pat kimondta volna a nevét. Valami megváltozott az arcán.

Ujjával csendet intett.

– Mi történt? – suttogta Pat.

– Az utolsó csata – mondta Norman Kent nyugodtan. – Csak egy kicsit korábban, mint számítottunk rá. Fogd!

Kibiztosított egy kis revolvert és a lány kezébe nyomta. Egy másodperc múlva már szorgosan töltötte azt a nagyobb pisztolyt, amit a zsebéből húzott elő.

Aztán csöndesen kinyitotta az ablakot és kinézett. Magához intette a lányt. A Hirondel talán tíz méterre lehetett a felhajtón.

– Bújj a függöny mögé! – utasította Norman. – Mihelyt három lövést hallasz egymás után, rohanj a kocsihoz. Lőj le bárkit, aki meg akar állítani.

– Hová mész?

– Összeszedem a sereget. – Magában nevetett. – Viszlát, drágám!

Az ajkára tette a kezét, aztán elment, halkan becsukva maga mögött az ajtót.

Amikor először lépett ki a szobából a nappali nyitott ajtaján keresztül, olyan hangot hallott, mely sem Simoné, sem Rogeré nem volt, „Fel a kezekkel!” parancsolta a hang. Most egy pillanatig mozdulatlanul hallgatózott Patrícia ajtaja előtt, és Simon Templar utánozhatatlan kedélyes hangját hallotta.

– Légy üdvözölve, ahogy a színésznő mondta a püspöknek, egy bizonyos alkalommal. De miért nem hoztad magaddal a Szépfiút is, szívecském?

Norman Kent eközben kinyitotta a konyha ajtaját. Átment a konyhán és benyitott egy másik ajtón. Néhány lépcsőt pillantott meg, amikor felkapcsolta a villanyt. Lement, és egy harmadik ajtóhoz ért, egy vastag tölgyfaajtóhoz, melyet két erős vasrúd biztosított. Leemelte a rudakat s bement, majd ugyanolyan gondosan becsukta maga mögött az ajtót, mint az első kettőt is. A három ajtó elfojt minden hangot…

Vargan összegörnyedve ült egy széken és egy gyűrött füzetbe írogatott valamit.

Felnézett, amikor Norman belépett. Fehér haja kócos volt, elnyűtt, foltos ruhája rendetlenül lógott csontos tagjain. A ráncos, gyűrött arcban csak a szemei éltek, amelyekben az őrület tompa tüze parázslott.

Norman egy pillanatra különös sajnálatot érzett. Pedig tudta, hogy amit meg kell tennie, annak semmi köze ehhez a szerencsétlen elmebeteghez. Csak az őrültségéhez van köze, ahhoz az őrülethez, ami ha engedik, nagyobb veszedelembe sodorja a világot, mint eddig bármi is.

Norman Kent arcát mintha sötét kőből faragták volna.

– A válaszáért jöttem, Vargan professzor – mondta.

A tudós ferdén nézett föl az ajtóban álló alakra. Arca megrándult és sárga kezeivel ügyetlenül a kabátja alá rejtette a füzetet. Nem szólt semmit.

– Várom a választ – ismételte meg Norman Kent.

Vargan remegő kézzel túrt a hajába.

– Már válaszoltam – felelte durván.

– Gondolkodjon még!

Vargan a pisztoly csövébe nézett, és úgy vicsorított, mint egy vadállat.

– Maga is az üldözőim közé tartozik – nyögte, aztán hangja éles, zokogó sikollyá vált, amikor látta, hogy Norman Kent ujja megfeszül a ravaszon.

TIZENHETEDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar hosszan cseveg és kezet fog Gerald Hardinggal

– Már vártuk a Szépfiút – jegyezte meg az Angyal. – De nemi ilyen korán. Megrendeltük a rezesbandát, a híradósok úton vannak, a riporterek menetközben hegyezik ceruzájukat, mi meg éppen most akartuk letekerni a vörös szőnyeget. Meg kell mondjam, ha nem ilyen váratlanul toppan be, sokkal méltóbb fogadtatásban részesítjük. Csak a polgármester nem tud eljönni. A polgármester díszkivilágítással akarta meglepni, de miközben szorgoskodott, véletlen felgyújtotta saját magát, így sajnos kimarad a mókából. Azonban…

Roger Conway mellett állt, magasba emelt kézzel.

Az Angyal határozottan úgy érezte, hogy ez a legutóbbi kalandja nem tartozik a legbriliánsabban kivitelezettek közé. Nem jutott eszébe, hogy mást okoljon a sok hibáért. Ha olyan ember lett volna, hibáztathatta volna Roger Conwayt, mert Roger két remek húzásával is hozzájárult ahhoz, hogy ilyen kutyaszorítóban legyenek. Egyszer azzal, hogy kiadta nekik Maidenheadet, másodszor azzal, hogy engedte Mariust megszökni. De az Angyal nem ilyen ember volt. A kalandot és annak résztvevőit, zárt egységnek tekintette és mivel ő a vezető, ő viseli a hadnagyai tévedéseiért a felelősséget is mint ahogy minden más tábornok. Egyformán bajban voltak, függetlenül attól, kinek a hibájából, és ez volt a lényeg.

Most bizony kutyaszorítóba kerültek. Igaz, hogy nem maguktól, hanem egy friss arcú fiatalember közbenjárásával, aki fél perccel azután jelent meg nyugodtan a veranda ablakában, hogy Norman Kent kilépett az ajtón.

Olyan nyugodtan és pofátlanul viselkedett, hogy sem Rogernek, sem Simonnak nem volt módja bármit is tenni. Az egyik pillanatban még nyugodtan néztek ki az ablakon át a kertbe, a másik pillanatban meg egy pisztolyra. Nem volt átmenet.

És mi történt Norman Kenttel? Mostanra vissza kellett volna érnie. Vakon bele kell sétáljon ő is a csapdába, Patríciával együtt, hacsak Norman meg nem hallotta a társalgást. Simonnak feltűnt, hogy Norman nem csukta be az ajtót maga mögött, ezért szándékosan felemelte a hangját. Ha pedig Norman és Patrícia meghallották…

– Nem is hinné – folytatta Simon barátságosan – mennyire örülök, hogy újra találkozhatunk a Szépfiúval. Azt hiszem, hogy egy kis beszélgetéssel örökre barátokká válnánk. Úgy érzem, mi rokonlelkek vagyunk, igaz, hogy az első két alkalommal volt egy kis félreértés közöttünk, de ez természetes, amikor két erős egyéniség megismerkedik. De ez nem tarthat sokáig. Úgy érzem, többé nem válunk el, ő a vállamon fog sírni és örök barátságot fogad. Sőt, lehet, hogy még fél dollárt kölcsön is ad… Talán csak arra vár, hogy maga megadja a jelet, hogy tiszta a levegő?

A pisztolyos ifjú a homlokát ráncolta.

– Ki ez a barátja… ez a bizonyos Szépfiú?

Az Angyal szemöldöke felemelkedett.

– Nem ismeri a Szépfiút, aranybogaram? – morogta. – Valahogy azt hittem, hogy kebelbarátok. Tévedtem. Váltsunk témát. Hogy van a jó öreg Teal? Még mindig rágógumizik, és küzd a fiús alakján megjelenő plusz kilók ellen? Tudja, van egy olyan érzésem, rossz néven vette tőlünk, hogy a múltkor otthagytuk a Brook Streeten egész éjjel Hermann társaságában. Panaszkodott a durvaságunkra?

– Gondolom, maga Templar?

Simon meghajolt.

– Személyesen, kedveském. Magát hogy hívják? Ramon Novarrónak? Vagy egyike azoknak a csöndes, erős férfiaknak, akik a zenés komédiák tánckarában szerepelnek? Tudja: „Úriember a Morris Angel és a Moss testvérektől öltözködik.” Fodrásza Marcel. Az arcot az Úr adta. Nos?

– Ripacsként utolérhetetlen – mondta az ifjú nyugodtan. – Mint látnok viszont nem állná meg a helyét. Ha már érdeklődik, Gerald Harding kapitány vagyok, a brit titkosszolgálat 2238-as számú ügynöke.

– Örülök, hogy megismertem.

– Ő pedig Conway?

Simon bólintott.

– Ismét talált, fiam. Szóval maga az Úr kis ajándéka a tábornokoknak, hogy mindent tudjanak? Beszélj csak, Roger, ne tarts vissza semmit. Úgyse tudnád átverni Bertiet. Nem volnék meglepve, ha azt is tudná, hol bérled a szmokingodat.

– Ugyanott, ahol ő csíkoztatja a nadrágját – mondta Roger.

Harding vállával a falnak dőlt és bizonyos önkéntelen csodálattal nézte foglyait.

– Vagány bohócok maguk, fiúk – mondta végül.

– Minden este kétszer is fellépünk! – mondta az Angyal. Mindig telt ház előtt, és soha nem fárasztjuk a közönséget. Erről jut eszembe: muszáj ezt tennünk a kezünkkel? Nem akarom idegesíteni, de elég fárasztó ez a helyzet, és ráadásul rosszat tesz a vérkeringésnek is. Előtte a szokásos módon megszabadíthat a tüzérségünktől.

– Ha jól viselik magukat – mondta Harding. – Forduljanak meg.

– Örömmel – mondta az Angyal. – És kösz.

Harding mögéjük lépett és elvette a pisztolyaikat. Aztán hátralépett.

– Oké, de semmi hülyéskedés.

– Mi soha nem hülyéskedünk! – közölte Simon méltóságteljesen.

Az asztalon lévő cigarettásdobozért nyúlt, és minden sietség nélkül nekiállt rágyújtani.

Mióta Harding megérkezett, semmi jelét nem adta annak, hogy kijött volna a sodrából. De ez csupán póz volt, amit vész esetén vett fel. Az izgatottságot az Angyal a szabadidejére tartogatta. Mindig fenn tudta tartani a kényelmes nemtörődömségnek ezt a látszatát baj esetén, és már sok embert megzavart vele. A trükk mindig ugyanaz volt: bágyadt nemtörődömség, a derűs csevegés áradata, amely oly könnyedén emelkedett föl agyának felszínéből, miközben belül rejtve, lázasan gondolkodott.

Minél komolyabb volt valami, annál kevésbé volt hajlandó az Angyal komolyan venni. Így mindig némi előnyhöz jutott ellenfeleivel szemben, mert olyan túláradó önbizalom sugárzott belőle, ami mindenkit megzavart. Csak egy bolond vagy egy zseni juthatott arra a következtetésre, hogy ez a nyugodt érdektelenség nem más, mint egy kabátujjba dugott kártyalap. És az emberek többsége sem zseni, sem bolond…

De ez alkalommal az eldugott kártyalap nagyon is erőtlen volt. Miután magában dühödten végigfutott az összes lehetőségen, még mindig nem tudott mit hozzátenni az első futó megállapításához, miszerint Norman Kent maradt az egyetlen esélyük.

Mostanra Normannak már tudnia kell, mi történik. Egyébként itt volna velük és a plafon felé nyújtózkodna, az ifjonc Webley-je előtt. És ha Norman tudja, akkor tudja Patrícia is. Csak az a kérdés, mihez szándékoznak kezdeni, meg az, hogy Simon Templar, akit mozdulatlanságra kényszerít Harding revolvere, hogyan tudna kapcsolatot teremteni velük, hogy együtt csináljanak valamit.

Ezen rágódott az Angyal. A stratégia alapszabálya szerint most nem az ellenség, hanem a saját jóbarátja helyébe kellett képzelnie magát. És közben lekötni Harding figyelmét.

– Okos ifjú – mondta az Angyal. – Szabad megtudnom, hogy vette át Teal munkáját?

– Ilyen esetekben együttműködünk a rendőrséggel – mondta Harding mogorván –, de nem nagyon bánjuk, ha megelőzzük őket. Teal és én külön indultunk el. Ő a felső úton, én az alsón. Megláttam a kocsijukat a felhajtón és rögtön bejöttem.

– Ezért kitüntetés járna – közölte az Angyal. – Sajnos tőlem csak szeretetet kaphat bébi, de ha gondolja, hogy használ, írok a hadügyminiszternek.

Harding elvigyorodott és végigsimított sűrű haján.

– Tetszik a nyugalma – mondta.

– Nekem is a magáé – válaszolta az Angyal. – Úgy látom, maga derék ember, csak rossz útra tért. Közöttünk lenne a helye. Van még egy hely a bandában, ha csatlakozni akar. Volna kedve ahhoz, hogy a glóriám legyen?

– Tehát maga az Angyal – kiáltott fel Harding.

Simon lehunyta a szemét és megrándult az ajka.

– Touché… Persze, ezt nem tudhatta. De rögtön megértette a célzást. Mondtam, hogy okos fiú, elmondom a kancsal világnak.

– Nem volt nehéz. Teal mindenkinek elmondta, hogy megeszi a kalapját, ha Varganról nem derül ki, hogy a maga bulija. Azt mondta, tudja, hogy maga túl jól dolgozik ahhoz, hogy hibázzon, még akkor is, ha nem szignálta ezt a munkát, szokása szerint.

Simon bólintott.

– Kíváncsi volnék, melyik kalapját ette volna meg Teal – morogta. – A selyemkalapot, amit akkor vesz fel, ha éjszakai klubba megy gentlemannek álcázva, vagy a sörfoltos köcsögkalapját? Vagy volna egy harmadik kalapja is? Izgalmas gondolat.

És a plafonra nézett, mintha valóban izgatná a gondolat.

De közben erre gondolt: – Ha Bertie és Teal összedugták a fejüket, Bertienek tudnia kell, hogy egy harmadik férfi is van. Egy olyan férfi, akinek ráadásul kezére áll a bunkósbot. Akkor hát miért nem érdeklődött utána Bertie? Lehet, hogy a mi okos és életerős Bertienknek ideiglenes emlékezetkiesése van?

Hangosan viszont ezt mondta: – És mit szól ehhez a melóhoz? Hogy tetszik?

– Sajnálom, öreg fiú.

– Ugyan – sóhajtott az Angyal, – ne fáradjon… Miben lehetnék segítségére? Látom, hogy a maga módján intézi a dolgokat, megpróbálunk szót fogadni. Csak mondja, mi legyen.

– Igen, úgy tűnik, túl könnyen ment a dolog.

Ezzel megválaszolta az ügyesen elrejtett kérdést. Igaz volt a hihetetlen. Norman Kent, aki egy pillanatra kiugrott a szobából, kiugrott Bertie agyából is.

Az Angyal pillantása egy futó pillanatra találkozott Roger Conway tekintetével.

Aztán:

– Most mit csináljunk? – kérdezte az Angyal barátságosan. – Várunk?

Az ifjú visszament az ablakhoz és kinézett. Az Angyal egy óvatos lépéssel közelebb lépett, de nagy volt a távolság közöttük, és Harding szemei igazán csak egy pillanatig hagyták el. Mikor visszafordult, az Angyal szerényen újabb cigarettáért nyúlt.

– Itt őrzik Vargant?

Az Angyal felnézett.

– Ah… – mondta óvatosan.

Harding az ajkába harapott.

Simonnak rövid találkozásuk alatt volt ideje méltányolni a fiatalember nyugodt határozottságát, ami meghazudtolta hamvas, ifjúi kinézetét, és a kellemes humorérzéket, mely annyira az Angyal kedvére való volt. Ebben a pillanatban a humorérzék nem volt annyira nyilvánvaló, mint a komor eltökéltség.

– Nem tudom, miért fogta el Vargant – mondta. – Annak alapján, amit általában az elveiről tudok, ez rejtély. Kinek dolgozik?

– Saját bájos magamnak – válaszolt az Angyal. – Tudja, rettenetesen néz már ki itt a fű, és egyik gyomirtóval sem mentünk semmire. Gondoltuk, talán majd Vargan elektromos kivégzőgépe…

– Komolyan érdekelne.

Simon ránézett.

– Ha valóban tudni akarja – mondta az Angyal, ez alkalommal nagyon komolyan –, azért fogtuk el Vargant, hogy a találmányát ne lehessen háborúban felhasználni. Ez az elhatározásunk továbbra is változatlan.

– Ez volt Teal elmélete is.

– A jó öreg Teal! Kész csoda ez az ember! Nem? Mintha csak egy detektívregényből lépett volna elő… Igen, valóban ezért fogtuk el Vargant. Teal holnap kap tőlem egy levelet, amelyben ezt részletesen is megmagyarázom.

– Az emberiesség gondolom…

– Pontosan – mondta az Angyal. – Mellesleg, meg akartuk előzni a Szépfiút, aki egyáltalán nem az emberiség javára gondol.

Harding zavartnak látszott.

– Ki ez az ember, akit állandóan emleget?

– Hát a pici… – magyarázta Simon.

A másik arcán a megértés villanása látszott.

– Egy akkora ember, mint túlméretezett gorilla, hozzáillő arccal, ugye?

– Milyen szépen megfogalmazta, kis barátom. Csaknem azokat a szavakat használta, amelyeket magam is. Tudja…

– Marius! – pattant ki Hardingból.

Az Angyal bólintott.

– A válasz: nyert, a nyereményt postán küldjük el.

– Sejtettük, hogy Marius benne van…

– Mi megmondhattuk volna.

Harding szeme összeszűkült.

– Mennyit tudnak? – kérdezte.

– Ó, rengeteget – mondta az Angyal nyájasan. – Legbriliánsabb pillanataimban még Tealt is megközelítem néha. Például most a második legjobb pár gumicsizmámra is fogadni mernék, hogy magát ma követték Marius emberei. De ez talán magának nem tűnt fel…

– De igen.

Harding pisztolya nyugodtan és rezzenéstelenül meredt az Angyal gyomra felé most is, akár az egész beszélgetés alatt, kivéve amikor éppen Roger Conwayre irányult. De a kéz most mintha egy kicsit merevebben markolta volna a fegyvert. A változás alig észrevehető volt, de az Angyal soha nem siklott el az ilyesmi felett. A maga módján értelmezte a dolgot, és amikor újra Harding szemébe nézett, megtalálta elmélete igazolását.

– Egy kilométerrel ezelőtt leráztam – mondta Harding. – De elmondhatom, hogy nem jöttem volna ide egyedül anélkül, hogy megvárom az erősítést, ha nem látom, hogy valaki igencsak érdeklődik azután, hogy mit csinálok. És ez okból akarom Vargant azonnal!

Az Angyal az asztalnak dőlt és két tökéletes füstkarikát eresztett a levegőbe.

– Hát így állunk…

– Így – mondta Harding röviden. – Két percet adok maguknak.

– Mi az alternatíva?

– Golyókat kezdek lőni magába. Karok, lábak… Azt hiszem, elmondja, amit tudni akarok, mielőtt túlságosan elhúzódna a dolog.

Az Angyal a fejét rázta.

– Talán nem vette észre, de beszédhibás vagyok – mondta. – Nagyon érzékeny természetem van, és ha valaki nem rendesen viselkedik velem, a beszédhibám erősödik. Ha lövöldözni kezdene, olyan rémesen dadognék, hogy fél órába telne, amíg az első szótagot kiejteném, nemhogy válaszolnék a kérdéseire.

– Ja – mondta Harding könyörtelenül – és hasonlóan bánok a barátjával is.

Az Angyal Roger Conway felé villantott egy mosolyt.

– Egy szót sem mondanál, ugye öreg Roger?

– Hadd próbálja ki – gúnyolódott Conway.

Simon újra Hardinghoz fordult.

– Őszintén mondom, barátom, ezzel semmire sem megy, és ezt maga is tudja.

– Majd meglátjuk – mondta Harding.

A telefon az ablak melletti kis asztalon volt. Harding miközben pisztolyával továbbra is sakkban tartotta az Angyalt és Conway-t, felvette a kagylót.

– Halló… halló… halló…

Az órájára nézett, és közben vonalat próbált szerezni.

– Tizenöt másodperc telt el… A fene ebbe a telefonba! Halló… halló…

Egy pillanatig csendben figyelt, aztán óvatosan letette a kagylót. Kiegyenesedett, az Angyal figyelte az arcát.

– Volt még egy ember a bandájában – mondta Harding. – Most már emlékszem! Hol van?

– Nincs vonal? – kérdezte Simon.

– Teljesen süket.

– Ebben a házban pedig senki nem vágta el a zsinórt – mondta Templar. – Erre a szavamat adom.

Harding a szemébe nézett.

– Ha ez igaz…

– Akkor csak Marius lehetett – mondta az Angyal lassan. – Talán mégsem lehetett olyan könnyen lerázni azt az embert, aki követte.

Roger Conway kinézett a másik ablakon, amelyen keresztül a kertre és mögötte a folyóra látott. Az Angyal motorcsónakja mögött egy másik motorcsónakot látott az árral szemben haladni, de ez nem az a csónak volt, amelyben korábban Tealt látták. Úgy tűnt, mintha a csónakban ülő két férfi feszülten nézne a ház felé, de nem lehetett biztos benne.

– Ez csak Marius lehet – értett velük egyet.

Ebben a pillanatban az Angyalt megszállta az ihlet, és ettől hirtelen felugrott.

– Harding!

Olyan hangon kiáltott fel, hogy bárkit megijesztett volna és Harding nem ember lett volna, ha erre nem fordul meg.

Harding éppen az ablakon kinézett, a biztonság kedvéért maga és az Angyal közt tudva az asztalt, és arra próbált rájönni, mit figyelhet Conway. Amióta csak itt van, a szeme sarkából az ablakot lesi. Simon az ihlet pillanatában jött rá és rögtön megértette, hogy Harding nem feledkezett meg Normanról. Harding azonban egyedül jött és a rossz helyzetből a legjobbat kellett kihoznia. Őriznie kellett két eddigi foglyát, és közben arra várni, hátha a harmadik is gyanútlanul besétál. Amíg Harding így figyel, Norman semmit sem tehet. De most…

– Mi van? – kérdezte Harding.

Az Angyalra meredt és most először teljesen hátat fordított az ablaknak. Roger Conway a szoba másik feléből őszinte meglepetéssel nézett az Angyalra. Csak az Angyal látta, hogy Norman Kent Harding mögött belép az ablakon.

Harding érezte az acélos szorítást pisztolyt tartó csuklóján és a kemény tárgyat, ami a tarkójának nyomódott. Rögtön meg is értette, hogy mit jelent.

– Ne csináljon őrültséget – figyelmeztette Norman.

– Rendben… – szólalt meg keserűen az ifjú, néhány másodpercnyi habozás után. Elengedte a pisztolyát, és az Angyal rögtön fel is vette a szőnyegről.

– Most pedig a mienket is! – mondta.

Kivette a két másik revolvert Harding zsebéből, az egyiket Rogernek adta, majd mindkét kezében pisztollyal – visszalépett az asztalhoz.

– Mint a mesében – jegyezte meg. – Itt vagyunk mindannyian, állig felfegyverkezve. A szoba úgy néz ki, mint egy fegyverraktár, mi meg otthon érezzük magunkat. Helyezzük magunkat kényelembe! Csak semmi feszélyezettség!…

– Kíváncsi voltam, mikor kapsz észbe és tereled el a figyelmét – mondta Norman.

– Olyan lassú vagyok, mint egy teherautó – mondta az Angyal. – Nem tudom mi van velem, de minden jó, ha a vége jó, ahogy a színésznő mondja, amikor…

– Valóban? – kérdezte Norman higgadtan.

Simon felhúzta szemöldökét.

– Miért?

– Hallottam, amit a telefonról mondtál. Igazad volt. Én nem vágtam el a zsinórt. Eszembe sem jutott. Pedig a vonalat elvágták…

Nem fejezte be a mondatot.

Senki nem hallotta a lövés zaját, ami félbeszakította. Erőtlen zaj volt, mely elveszett a külső térben. Azt azonban mindannyian látták, hogy Norman Kent arca hirtelen megrándul, elfehéredik, majd hogy megtántorodik és féltérdre esik.

– El az ablaktól!

Norman Kent éppolyan gyorsan megértette, mint a többiek, mi történt, és elhaló nyögéssel figyelmeztette őket. Az Angyal nem törődött vele, előrevetette magát, a hóna alá nyúlva fedezékbe húzta, miközben a második golyó néhány centire a fejüktől fúródott az ajtófélfába.

– Itt vannak.

Harding vakmerően állt a nyílt terepen, ügyet sem vetve arra, mihez kezdenek foglyul ejtői. Az Angyal rászólt, hogy húzódjon fedezékbe, de Harding nem törődött vele. Conwaynek kellett a nyakánál fogva elrángatni a veszélyzónából.

Simon elrántotta a kanapét a fal mellől és az ablak elé lökte, majd mögé feküdt és pisztollyal a kézben az utat leste. Amikor valami mozgást látott a sövény mögött, vaktában kétszer is elsütötte a pisztolyt, azonban sejtelme sem volt, hogy lövései tettek-e kárt bárkiben is. Újra visszatért angyali mosolya az ajkára, és a régi angyali fény a szemébe.

A Harding elleni harcban nem érezte jól magát. Igazából Teal ellen sem érezné jól magát, ha Teal volna odakint. De sem Teal főfelügyelő, sem az emberei nem nyitnának tüzet felszólítás nélkül hangtompítós fegyverekből. Egyetlen ember van csak, aki így viselkedhet ellene, pedig igencsak élvezi a harcot. Nem tudott teljes szívvel küzdeni olyanok ellen, mint Harding vagy Teal, akiket más körülmények között szívesen tartott volna számon akár a barátai között is. De Mariusszal más a helyzet. A vele való viszálya több, mint nézeteltérés. Személyes volt és életbevágó mint a pofon, amit az arcba vágott kesztyű követ.

Simon figyelt és újra tüzelt. Ez alkalommal üvöltés jelezte, hogy talált. Válaszul egy golyó zúgott el a füle mellett, egy másik a fejétől néhány centire csapódott be a kanapéba. Az angyali mosoly üdvözültebb lett.

– Ez olyan, mint a háború – mondta az Angyal boldogan.

– Ez már maga a háború! – szólt rá Harding. – Nem fogja föl?

Roger Conway Norman Kent mellett térdelt és levágta a nadrágot a terjedő sötét foltról.

– Hogy érti ezt? – kérdezte.

– Hát nem érti? Pedig maguk olyan sokat tudnak… Bár a déli lapokban lesz csak benne, sokan már az elmúlt este tudtak róla. Ma délben ultimátumot adtunk át, amire holnap délig kell válaszolniuk.

– Melyik országnak? És mi van az ultimátumban?

Harding megmondta. Az Angyal nem volt különösebben meglepve. Nemhiába olvasott olyan lankadatlan szorgalommal a sorok között.

– Persze agyrém az egész, mint bármely más ultimátum – mondta Harding. – Addig tűrtünk, ameddig csak lehetett, de nem hagytak más választást. Nem férnek a bőrükbe, és nem nyugszanak, ameddig bajt nem kevernek. A kormány fele még mindig nem érti, azt hiszik, hogy a barátainknak több eszük van. Hirtelen elmezavar – mondják. Ezért tartják ilyen titokban a dolgot. Úgy vélik, hogy majd magától elmúlik az egész. Ehelyett egyre rosszabb lett a helyzet.

Az Angyal visszaemlékezett a Mariustól elvett levél egyik mondatára: „Ez alkalommal nem mondhatunk csődöt.”

Megértette, hogy egy olyan ember szava, mint Marius, ha ekkora hatalom áll mögötte és támogatja, hogyan befolyásolhatja királyok és kormányok döntését.

Nem vette le a szemét az útról. – Hányan tudják, hogy ki lehet az oka ennek a hirtelen elmezavarnak?

– A főnököm és még néhányan – mondta Harding. – Tudtuk, hogy Marius benne van, és sok pénzt költ rá. De nem akartuk nyilvánosságra hozni ezt az információt. A nagykövetség úgysem tudott volna mit kezdeni vele. Ráadásul valami hiányzott még az elméletből, és nem tudtuk betölteni a lyukat, egészen szombatig. Akkor rájöttünk.

– Én is így gondolkodtam – mondta az Angyal.

– Minden ettől függ – mondta Harding nyugodtan. – Ha Marius megkaparintja Vargant, az háborút jelent.

Simon felemelte a pisztolyt, majd leengedte, amikor célpontja lebukott.

– Miért mondta el ezt nekem? – kérdezte.

– Mert magának a mi oldalunkon volna a helye – felelte nyugodtan Harding. – Engem nem érdekel ki maga, vagy hogy mit tett. Nem érdekel, miért dolgozik. De azt tudom, hogy nem tart Mariusszal.

– Fehér zászlóval integetnek – mondta az Angyal.

Felállt, Harding pedig mellé lépett. A sövény mögül egy férfi emelkedett fel zsebkendőt lengetve.

– Maga mit tenne most? – kérdezte.

– Hallgassuk meg, mit akarnak – mondta Harding. – Harcolhatunk utána is. Mert harcolni fognak, Templar.

Az Angyal bólintott, aztán az ember kilépett a sövény mögül, és megindult a feljáró felé. Egy óriás volt…

– A Szépfiú, személyesen – mondta.

Csípőre tett kézzel megfordult.

– Hallottam az érvelését, Harding – mondta. Nem rosszak. De nekem jobban tetszik a sajátom, és tekintve a körülményeket, sajnos el kell fogadnia. Az ajánlatom még érvényes. Csatlakozik hozzánk amíg nem végzünk itt, vagy el kell küldenem. Nem szívesen tenném, de mivel nem tartozik közénk…

– Nem erről van szó – mondta Harding állhatatosan. – Az volt a feladatom, hogy találjam meg Vargant, és ami ezt illeti, nem lehet béke közöttünk. Ezt meg kell értenie. De ami a többit… A koldus nem választhat. Abban megegyezhetünk, hogy Marius nem kaphatja meg Vargant, ha másban nem is értünk egyet. Vagyis ameddig Marius ellen harcolunk…

– Fegyverszünet?

Az ifjú vállat vont, aztán kezet nyújtott.

– És a pokolba velük – mondta.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

amelyben Simon Templar fogadja Mariust, és a trónörökös nem feledkezik meg adósságáról

A következő percben az Angyal már Norman Kent mellett térdelt, és szakértelemmel vizsgálta a sebet. Norman megpróbálta elhárítani.

– Pat… – suttogta Norman. – A szobádban rejtettem el. Simon bólintott.

– Helyes. Ott biztonságban lesz egy ideig. Szívesebben is veszem, ha nincs szem előtt, ameddig kis barátunk erre kószál. Először is nézzük, mit tehetek érted.

Folytatta a vizsgálódást. A bemeneti nyílás öt centivel a térd fölött volt, és sokkal nagyobb, mintha nagy kaliberű pisztolyból lőtték volna a golyót. Nem volt kimeneti nyílás, és Norman önkéntelenül fájdalmasan felkiáltott, amikor az Angyal megnyomkodta a sebet.

– Ennyi az egész, fiacskám – mondta az Angyal és Norman elengedte fogával az ajkait.

– Összetörte a csontot, nem?

Simon levette a kabátját és letépte inge ujját, hogy kötést rögtönözzön.

– Darabokra törte, öregfiú – mondta. – A disznók dum-dum golyót használnak. Egy nagy whiskyt, Roger… Ezt kapod vigaszdíjul Norman, öreg harcos.

– Ez is valami – mondta Roger rekedten.

Mást nem is mondott, de egy dolgot kristálytisztán látott. Nincs ember, aki soká és gyorsan tudna futni szétlőtt combcsonttal.

Furcsa mód, nem törődött vele. Hálásan megitta a whiskyt, majd közömbösen az Angyal gondjaira bízta magát. Különös nyugalom ült ki sápadt arcára.

Simon Templar is megértette mit jelent a seb, de nem úgy gondolt rá, mint Norman.

Tudta, hogy Marius az ablakban áll, de nem nézett föl, amíg be nem fejezte a kötözést. Gyakorlott mozdulatokkal dolgozott, a keze olyan óvatos volt, mint egy nőé. Gondolkodnia kellett, mielőtt megpróbálná csapdába ejteni Mariust. Amikor már a megfelelő kerékvágásban volt az agya, a beszélgetés és alkudozás alatt is kitűnően gondolkodott, de most jobb szerette volna előbb átgondolni a helyzet főbb vonásait. A helyzet elég kényesnek tűnt. Patrícia a házban van, tehát veszélyben, Norman Kent megsebesült, a brit Titkos Szolgálat Gerald Harding kapitány személyében fogolyként ugyan, de halvány becsületszóra szabadon mászkál közöttük és Teal főfelügyelő is bármikor felbukkanhat. Végül itt van Rayt Marius, aki egy egész kis hadsereggel vette körül a Házat, és már bebizonyította, hogy nem a szombat délutáni kötélhúzó versenyre jöttek Maidenheadbe, szóval mindez együtt a legoptimistább ember számára is elég kellemetlen helyzetnek kellett, hogy tűnjön. Volt egy idő, amikor az Angyalnak tetszett, hogy hivatásos bajkeverőnek nevezi magát. Visszaemlékezve akkori önmagára arra gondolt, hogy nem is sejtette, hogy ilyen mértékben megkapja, amit akart.

Amikor végre felállt mindezek a gondolatok eltűntek agya áthatolhatatlan mélyében és az arca nem is lehetett volna lágyabb.

– Jó napot, kis barátom! – mondta kedvesen. – Örülök, hogy újra találkoztunk. Olyan üres volt már az élet az elmúlt tizennyolc órában maga nélkül. De ne is beszéljünk erről.

Az óriás lehajtotta a fejét.

– Maga ismer engem – mondta.

– Igen – felelte az Angyal. – Azt hiszem, már találkoztunk. Olyan ismerős az arca. Nem maga volt a vezérelefánt a cirkuszban, ahová drága öreg nagymamám vitt el, mielőtt kanyarót kaptam?

Marius vállat vont. Most is az az egyszerű öltöny volt rajta, mint amikor az Angyal először találkozott vele a Brook Streeten. Az öltözék viselője óriási termetével, szörnyű, nyers arcával nevetségesen groteszk lett volna, ha nem olyan rettenetes látvány.

– Volt már alkalmam megismerkedni a humorával, Templar – mondta.

– Egy bizonyos, mindkettőnk számára emlékezetes alkalommal – felelte az Angyal. – Valóban. De nem kell külön fizetnie a ráadásért.

Marius apró szemeit körülfuttatta a többieken. Roger Conway-en, aki egy könyvespolcnak dőlve pisztolyt lóbált a kezében, Norman Kenten, aki egy pohárral a kezében feküdt feltámasztott háttal a szófa mögött és Gerald Hardingon, aki az ablak másik oldalán állt zsebre dugott kézzel, enyhe pírral fiús arcán.

– Éppen most tudtam meg, hogy maga az az úriember, aki Angyalnak nevezi magát – mondta Marius. – Teal főfelügyelő volt olyan indiszkrét, hogy nyilvános telefont használt az egyik emberem hallótávolságában. A fülke nem bizonyult hangszigeteltnek. – Gondolom, ez a bandája.

– Nem banda – tiltakozott az Angyal –, nem banda. Biztos vagyok benne, hogy angyalok soha sem járnak bandában. Mondjuk úgy, hogy ők is dicsfényt hordanak… De el is feledtem. Azt hiszem még nem mutattam be az urakat… Balra öntől például Gerald Harding angyal-kapitány, akit jótékonysága miatt avattak szentté. Leghíresebb jótéteménye az volt, hogy megszerezte egy fösvény milliomos aláírását egy öt számjeggyel kiállított csekkre, karitatív célokra. A milliomos ugyancsak bosszankodott, amikor tudomást szerzett a dologról… Az ott Roger Conway, az arkansasi férfi szépségverseny győztese. Őt az amerikai lányok iránti hódolatáért szentelték fel. A padlón Norman Kent angyal, a Korcsmárosok és Szövetséges Szakmák centenáriumi mulatságának sörivó bajnoka, akit azért a jótéteményéért avattak szentté, hogy vak koldusokat hívott meg egy italra, az István napi ünnepségen. Mellesleg a koldusok nem voltak vakok, amíg csak meg nem itták az italt… Ja igen, és én magam.

Marius kifejezéstelen arccal hallgatta végig a sületlenségeket. A végén csak annyit mondott: – És Miss Holm?

– Sajnos nincs jelen – mondta az Angyal. – Születésnapom van, és elment a Woolworth áruházba, hogy ajándékot vegyen.

– Nem lényeges – bólintott Marius. – Tudja, miért jöttem?

Simon láthatóan töprengett.

– Lássuk csak… jöhetett volna azért, hogy felhangolja a zongorát, csak éppen nincs zongoránk. A mángorlót kölcsönkérni sem jöhetett, mert nincs mángorlónk. Nem. Csak arra gondolhatok, hogy szalmakalapokban és csinos nyakravalókban utazik. Sajnálom, de már bevásároltunk az idén.

Marius egy zsebkendővel gyengéden leporolta a selyemkalapját. Az arca olyan volt, mint egy maszk.

Simon nem tudta nem csodálni az idegeit. Bőven volt mit törlesztenie Mariusszal szemben, és ezt Marius is tudta. De mégis teljes nyugalommal pucolgatta selyemkalapját egy olyan ember jelenlétében, aki ígéretet tett arra, hogy megöli. Igaz, hogy a fegyverszünet zászlaja alatt jött, és okkal feltételezhette egy olyan emberről, mint az Angyal, hogy tiszteletben tartja ezt, de nem adta jelét, hogy tudja milyen kényes helyzetben van. Annak akart ultimátumot adni, aki csak a kellő ürügyet lesi, hogy lepuffanthassa.

– Kár vesztegetni az időt – mondta Marius. Abban a reményben jöttem, hogy megmenthetem néhány emberem életét, akik minden bizonnyal meghalnának, ha harcra kényszerülünk.

– Milyen megható, ahogyan azt a színésznő mondta a püspöknek. Lehet, hogy annak az embernek az emléke kísérti, akit Buresben öltem meg, pajtás? Vagy olyan sokba kerül manapság a temetés?

Marius vállat vont.

– Ez az én dolgom. Ahelyett, hogy ezzel törődne, gondolkodjon inkább a javaslatomon. A körzetben minden telefonvonalat elvágtunk, ez volt az első dolgunk, amikor kiderítettük, hol van. Ezért hát leghamarább csak autóval kerülhetne kapcsolatba Londonnal. A helyi rendőrség nem veszélyes. Teal főfelügyelő sem tudja hívni a főhadiszállását. El fogjuk kapni. Már előkészítettük a dolgot, el sem tudja kerülni. Ráadásul a legközelebbi keresztutakon rendőregyenruhás embereim visszafordítanak minden autót, ami erre akarna jönni. Ha valaki érdeklődik, magyarázatot adnak a lövöldözésre is. Egy óránál hamarább nem jöhet segítség, és az is a letartóztatásukat jelentené. Feltéve, ha addig életben maradnak. Azt nem is remélhetik, hogy még egyszer átvernek egy olyan blöffel, mint amilyen a múlt éjszakai volt.

– Biztos benne, hogy blöff volt?

– Különben nem találtam volna itt. Valóban olyan naivnak tart, hogy elhiszem, ilyen gyorsan szabadlábra helyezték?

– Pedig elképzelhető – mondta az Angyal elgondolkodva hogy a rendőrség csapdának állított ide minket. Hogy elkapják magát.

Marius elmosolyodott. Az Angyal nem hitte volna, hogy egy ilyen arc mosolyogni képes, ha már nem látta volna egyszer. Kísérteties mosoly volt.

– Amióta Teal főfelügyelő elhagyta Londont, az ügynökeim egy percre sem veszítették szem elől. Jó okom van feltételezni, hogy még mindig nem tudja, hol találja magát. Fogalmazzunk úgy, Templar, hogy ez alkalommal valami kézzelfoghatóbbat kell kitalálnia mint… ö… mit is mondott a barátja? Alma az egész?

Simon bólintott.

– Remek mondás – morogta.

– Nos, választhat – mondta Marius. – Átadja Vargant, vagy elveszem erővel.

– Ha fej, maga nyer, ha írás, én, mi? De mi van, ha az érme az élére esik? Tegyük fel, kis kedvencem, hogy elkapják? Tudja, ez itt nem Chicago. Az angol vidéken nem lehet csak úgy háborúzni. A parasztok megharagudhatnak, aztán még megdobálják karalábéval.

A kísérteties vigyor ismét megjelent az óriás arcán.

– Nem értett meg. A hazámnak szüksége van Varganra és a találmányára. Azt a parancsot kaptam, hogy szerezzem meg. Annyi életet áldozok fel ennek érdekében, amennyit szükséges. Az embereim ugyanúgy készek itt meghalni a hazájukért, mint bármely más csatamezőn.

– A maga hazája!

Az Angyal nyugodtan rágyújtott. Nem remegett a keze. Ha valaki látta volna őket anélkül, hogy hallaná a beszélgetést, azt hihette volna, hogy egy golfmeccsről van szó, s nem olyan helyzetről, amitől nemzeteik sorsa függ… Aztán az Angyal ezzel a két szikrázó szóval szétrobbantotta a nyugalom látszatát. Hangja már nem az addigi gunyoros, kedves hang volt, acélossá, jegessé változott, és úgy mart, mint a sav.

– A maga hazája!

– Ezt mondtam.

– Van olyan embernek, mint maga, hazája? Van egy négyzetkilométer is Istennek ezen a földjén, amit egy olyan ember, mint maga, jobban szeret, mint a másikat, kivéve, hogy ott lakik? Lojális maga bármihez is, kivéve a dagadt aranypókokat, akiknek a hálóját szövögeti? Vannak emberek, akiket maga a honfitársainak nevezhet, olyanok, akiket nem áldozna fel habozás nélkül, ha harminc aranyat vághatna zsebre értük? Törődik maga bármivel is a világon, kivéve a saját mohóságát, Rayt Marius?

Most először, megváltozott Marius arca.

– Az én hazám – mondta.

Az Angyal röviden felnevetett.

– Hazudjon valami mást, Marius – mondta –, mert ezt az egyet nem vesszük be.

– Akkor is a hazám. Azokat az embereket is odakint a hazám bocsátotta a rendelkezésemre, hogy ezt a feladatot…

– Nem jutott eszébe – szólt közbe az Angyal –, hogy mi is készen állhatunk meghalni a hazánkért, ezen még annak a tudata sem változtat semmit, hogy börtönbe kerülünk, ha megmentenek?

– Gondoltam rá.

– És nem bízik túlságosan is a tisztességünkben? Mi akadályozhat meg, hogy elfeledjük, hogy parlamenterként jött és túszul ejtsük.

Marius a fejét rázta.

– És mi akadályozhatott meg minket abban, hogy amíg én ide jöttem fehér zászlóval és elvontam a figyelmüket, addig az embereim a másik oldalról elfoglalják a ház többi részét? Amikor az ember hazájának a jövője a tét, nem ér rá a régimódi tisztességre ügyelni. A fehér zászlót tiszteletben kell tartani a csatamezőn, de ez több mint egy egyszerű csatamező. Ez a háború összes hadszíntere.

Simon szájában a cigarettával figyelő arccal himbálózott a sarkán. A kezei lazán lógtak a teste mellett, de hirtelen halál költözött beléjük.

– Attól még a túszunk marad, szépségem – mondta. – És ha bármi árulás történne…

– Az én életem semmit sem jelent – mondta Marius. – A vezérünk odakint – az út felé intett egy pillanatra – sem habozna feláldozni akár az én életemet, akár a másokét.

– Nevezetesen?

– Őfensége…

Simon Templar mély lélegzetet vett.

– A trónörökös őfensége, Rudolf…

– A fenébe! – mondta az Angyal.

– Nemrégiben maga megmentette az életét – mondta Marius. – Ez az oka annak, hogy Őfensége arra utasított, adjam meg ezt az esélyt magának. Arra is felszólított, hogy kérjek bocsánatot magától azért, mert tegnap megsebesítettük, bár akkor még nem tudtuk, hogy maga az Angyal.

– Le merem fogadni, báránykám – mondta az Angyal –, hogy nem engedelmeskedett volna Őfenségének, ha nem lenne szüksége az embereire, akik elvégzik magának a piszkos munkát.

Marius széttárta vaskos kezét.

– Lényegtelen. Engedelmeskedtem. Várom a döntését. Egy percig gondolkodhat.

Simon hanyag mozdulattal kipöckölte az ablakon cigarettáját.

– Mi már válaszoltunk – mondta.

Marius meghajolt.

– És most, ha maga válaszolna egy kérdésre – mondta az Angyal.

– Mit akar tudni?

– Amikor elrabolta Vargant, nem tudta elvinni a berendezését is…

– Értem mire gondol – mondta az óriás. – Arra, hogy ha át is adja Vargant, a brit szakértőknek még mindig ott lesz a berendezése, és akkor is le tudják másolni, ha nem értik. Hagy oszlassam el az illúzióit. Mialatt az embereim elvitték Vargant, a többiek szétrombolták a berendezést. Alaposan. Biztos lehet benne, hogy nem maradt semmi, amit bárki is fel tudna használni. Sajnálom, hogy kiábrándítottam.

– Dehogy is ábrándított ki, Szépfiú – mondta az Angyal. – Ellenkezőleg, ez a legjobb hír, amit hosszú idő óta kaptam. Ha nem volna olyan visszataszító, most legszívesebben megölelném és a nyakába borulnék. Sejtettem ugyan, hogy bízhatok a maga hatékonyságában, de azért jó hallani.

Roger Conway szólt közbe a szoba túloldaláról.

– Idefigyelj, Angyal, ha a trónörökös tényleg kint van, akkor nincs más dolgunk, mint elmondani neki az igazat Mariusról.

Marius megfordult.

– Milyen igazat? – érdeklődött selymesen.

– Hogy milyet? Azt, hogy milyen hazafi maga. Azt, amit tudunk. Hogy maga az orránál fogva vezeti őt a saját céljai érdekében.

– Úgy véli, hinne maguknak? – vicsorgott Marius. – Maga egyszerűen gyerekes, Conway. Maga sem tagadhatja, hogy mindent elkövetek azért, hogy Vargan találmánya Őfensége kezébe kerüljön.

– A Szépfiúnak igaza van, Roger – mondta az Angyal. – A trónörökös megkapja a kaviárját és nem fog aggódni amiatt, hogy a hal megdöglött. Nem. Nekem sokkal jobb megoldásom van erre a problémára.

Ismét szembefordult Mariusszal.

– Nem lehet letagadni kedvesem, hogy Vargan a helyzet kulcsa – kezdte halkan, meggyőzően.

– Pontosan.

– Vargan a tejszínhab a kávéjukon?

Az óriás válla megrándult.

– Nem értem minden idiómáját. De azt hiszem elég világos voltam.

– Szerintem sötét – közölte Conway.

A gúnyos, a világgal dacoló, angyali, kalandor mosoly ismét megjelent Simon Templar ajkán. Csípőre tette a kezét.

– Hát akkor hallja a választ! – mosolygott. – Ha Vargant akarják, jöjjenek érte és vigyék el, vagy menjenek haza. Választhat, Szépfiú.

Marius mozdulatlanul állt.

– Ez esetben Őfensége azt óhajtja közölni, hogy elhárít magáról minden felelősséget a maga makacsságának következményeiért…

– Egy pillanat!

Norman Kent szólt közbe. Kínlódva próbált felállni ép lábára. Az Angyal mellette termett és átkarolta.

– Nyugi, öreg Norman.

Norman halványan elmosolyodott.

– Fel akarok állni Simon.

Az Angyalra támaszkodva felállt és Mariusra nézett. Komornak, furcsának látszott.

– Tegyük fel – mondta Norman Kent –, tegyük fel, hogy Vargan már nincsen nálunk…

– Nem hinném el.

Roger Conway közbevágott. – Miért őrizgetnénk? Ha csak el akartuk venni magától, mostanra visszaküldhettük a kormánynak. De nyilván tudja, hogy küldtük vissza. Mi hasznát vennénk?

– Nyilván van valami okuk rá. Talán váltságdíj. A maguk kormánya szép pénzt fizetne érte.

Norman Kent rövid, tiszta nevetése jobban szétzúzta Marius elméletét, mintha bármit is mondott volna.

– Gondolkozzon, Marius. Még mindig nem ért minket… Mi a világbéke miatt raboltuk el Vargant, azért, hogy életek millióit mentsük meg. Megpróbáltuk meggyőzni, de őrült volt és nem hallgatott ránk. Így hát ma este, a világ békéjének érdekében…

Elhallgatott és tenyerét elhúzta a szeme előtt.

Fejét felszegte, sötét szemei félelem nélkül, elszántan tekintettek a messzeségbe. Tisztán és erős hangon folytatta.

– Úgy lőttem le, mint egy veszett kutyát.

– Maga…

Harding előrelépett, de Roger Conway rögtön útját állta.

– A világbéke érdekében – ismételte Norman Kent. – És… az én két legkedvesebb barátom békéjének érdekében. Meg kell értened, Angyal. Tudtam, hogy nem engednéd, hogy Roger vagy én vállaljuk ennek a lövésnek a kockázatát, így hát a saját kezembe vettem a törvényt. Pat szeret téged Simon. Nem engedhettem, hogy szegény lány állandó félelemben töltse veled az életét. Tudod, én is szeretem őt. Sajnálom…

– Maga megölte Vargant?! – kérdezte hitetlenkedve Marius.

Norman nyugodtan bólintott.

Odakint a kertben kezdett megnyúlni a fák árnyéka.

– A jegyzetfüzetébe írt valamit, amikor bementem. Már egy csomó oldalt felírt addigra. Nem tudom mi volt, hogy elég-e egy szakértőnek, vagy sem. Nem vagyok tudós. De biztos, ami biztos, elhoztam. Elégettem volna már, de nem találtam gyufát. De most elégetem a maga szeme előtt, és ezzel vége. Ideadnád az öngyújtódat, Angyal? – kérdezte, miközben a zsebébe nyúlt.

Roger Conway látta, hogy Marius jobb keze a csípője felé kap, és pisztolyát az óriás melléré szegezve megperdült.

– Még nem, Marius – morogta összeszorított fogain keresztül.

Az Angyal, amikor felsegítette Normant, a zsebébe tette a pisztolyát. Most, hogy egyik kezével Normant támogatta, a másikkal az öngyújtóért nyúlt, a pisztolyát le kellett tegye a szófa karfájára. Nem figyelt arra, hogy Conway nem képes egyszerre sakkban tartani Hardingot és Mariust is. Az, hogy Norman Kent felállt, és az, hogy Marius fegyvert akart rántani elég volt ahhoz, hogy megtörténjen a baj. És Simon nem vette észre. Valóban olyan lassú volt ma, mint egy teherautó. Egy másodperc késéssel vette észre, hogy tévedett.

Harding két lépéssel és egy villámgyors vetődéssel elérte a pisztolyt a kanapé karfáján, és aztán a falnak vetette a hátát.

– Dobja le a pisztolyt! Három másodpercet adok. Egy…

Conway mindössze a fejét mozdította. Tudta, hogy a fiatalember leterítheti, mielőtt még megmozdíthatná a fegyverét. Kár lett volna azon gondolkodni, vajon Harding beváltja-e fenyegetését. Eléggé bebizonyította kétségbeesett eltökéltségét azzal, hogy vállalta a kockázatot és megszerezte a pisztolyt, s vele a stratégiai előnyt.

– Kettő…

Próbálkozzon? Harding biztosan eltalálja. Lesz-e ideje Simonnak fegyvert rántani? De Marius is pisztolyt húzna…

– Három…

Roger Conway elengedte a pisztolyt, ahogyan Hardingnak kellett nem is olyan rég átélnie ugyanezt a keserű megaláztatást.

– Rúgja ide hozzám.

Conway engedelmeskedett. Harding felkapta a pisztolyt, és a két fegyverrel sakkban tartott mindenkit a szobában.

– Ilyen a Brit Titkosszolgálat becsülete… – mondta az Angyal és hangjának lágysága csak még jobban kihangsúlyozta keserűségét.

– A fegyverszünet lejárt – mondta Harding szigorúan. – Maga sem tenne mást az én helyemben. Kérem azokat a papírokat.

Az Angyal gyengéden leeresztette Norman Kentet, aki félig ülve, félig állva megpihent a kanapé karfájának dőlve. Simon rászánta magát az utolsó őrült próbálkozásra.

Aztán egy árnyék esett rá, s amikor körülnézett, látta, hogy a társaság egy fővel növekedett.

A verandán egy magas, kifogástalan szürke ruhába öltözött, katonás külsejű férfi állt.

– Marius – mondta a férfi, és Marius megfordult.

– Vissza Fenség, az ég szerelmére!

A figyelmeztetés egy másik nyelven hangzott el, de a szürkeruhás férfi angolul válaszolt.

– Nincs semmi baj – mondta. – Azért jöttem, hogy lássam, miért maradt tovább, mint megbeszéltük.

Nyugodtan belépett a szobába, s mindössze egy nemtörődöm pillantást vetett Gerald Hardingra és két pisztolyára.

Aztán az Angyal valami zajt hallott a hallban a nyitott ajtó mögött.

Két lépéssel az ajtónál termett és becsapta, majd megmarkolta a súlyos könyvespolcot, amely a fal mellett állt, és egyetlen óriási erőfeszítéssel úgy neki vetette, hogy az dörögve zuhant az ajtónak. Egy másodperc múlva a szoba közepén álló asztal követte.

Amikor lihegve megállt az ajtót eltorlaszoló bútorok mellett, kihívóan fölemelte a fejét és megszólalt.

– Fenséged is olyan ember, aki megtartja a szavát…

A herceg csodálatosan manikűrözött ujjaival végigsimított a bajszán.

– Egy bizonyos időt szabtam meg Mariusnak, hogy megtegye az ajánlatomat – mondta. – Amikor ez letelt, csakis arra gondolhattam, hogy maguk megszegték a fegyverszünetet és elfogták őt. Ezért rendeltem el az embereimnek, hogy hatoljanak be a házba. Olyan szerencsések voltak, hogy foglyul ejtettek egy hölgyet…

Az Angyal elsápadt.

– Azért mondom, hogy szerencsések, mert a hölgynél fegyver volt, és megölhetett volna néhányat közülük, vagy legalábbis riasztotta volna Önöket, ha nem sikerül meglepni. Nem esett bántódása. Csakis azért említem a dolgot, hogy lássa, nem olyan elővigyázatlanul hatoltam be, mint esetleg gondolná. Ön Simon Templar?

– Igen.

A herceg a kezét nyújtotta.

– Azt hiszem, Önnek köszönhetem az életemet. Azóta reméltem, hogy találkozunk, de nem gondoltam volna, hogy ilyen kellemetlen körülmények között kerül majd rá sor. Marius valószínűleg elmondta már, hogy nem feledkeztem meg arról, hogy egyszer lekötelezett.

Simon mozdulatlanul állt.

– Megmentettem az életét, Rudolf herceg – mondta ostorcsapásszerű hangon – mert nem volt semmi bajom Önnel. De most már van, és ez akár az Ön életébe is kerülhet, még mielőtt a nap leszáll.

A herceg könnyedén vállat vont.

– Amíg ezt megbeszéljük, megkérhetné a barátját, hogy tegye el azokat a fegyvereket. Zavarnak…

Gerald Harding kapitány kényelmesen a falnak dőlt, és a zavaró fegyverek egyikét egyenesen a hercegre szegezte.

– Nem Templar barátja vagyok – mondta –, hanem a Brit Titkosszolgálat egy szerény tagja, akit Varganért küldtek ide. Sajnos, későn értem ide ahhoz, hogy megmentsem Vargant, de ahhoz talán igen, hogy megmentsek valamit, ami csaknem olyan értékes. Ön elkésett, Fenség.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar szíve hölgyéért indul, és Norman Kent felel a trombita hangjára

Egy percig néma csendben álltak, aztán Marius szólalt meg magyarázkodva az anyanyelvén.

A herceg szeme összeszűkült, miközben hallgatta. Ettől eltekintve, sem a magatartása, sem az arckifejezése nem változott.

Simon nem szakította közbe Mariust. Valakinek el kellett magyarázni a helyzetet, és ha Marius magára vállalta, hát tegye. Addig legalább egy lélegzetvételnyi időhöz jut. Cigarettatárcájából kivett egy cigarettát és elgondolkodva ütögette a fogához.

A herceg feléje fordult.

– Kezdem már érteni. Ez az ember elfogta önt, de megegyeztek, hogy mindketten ellenem fordulnak, így van?

– Minő elme Fenséged! – mormogta az Angyal.

– Azután pedig hirtelen visszavonta a fegyverbarátságot, anélkül, hogy előbb figyelmeztette volna önt…

– Sajnos igen. Azt hiszem, hirtelen valami rohama támadt, amikor meglátta a papírokat.

– Nem tud hatni rá?

– Nem.

– Viszont a papírok a barátjánál vannak – intett a herceg Norman Kent felé.

– A barát meg nálam – mondta Harding kedvesen. – Ehhez mit szól?

Ahogy ott állt egyedül, uralva a helyzetet, fiatalon és lelkesedéssel telten, hogy az Angyal megértette, Harding nem tehetett mást, minthogy megszegte a szavát, egy olyan helyzetben, amikor egy idősebb ember talán habozott volna.

Aztán a következő pillanatban Norman Kent kezének egy mozdulatával magára vonzotta a figyelmet.

– Nekem is van némi hozzáfűznivalóm ehhez – mondta. – Mindig is mély, kimért hangja volt. Most még nyugodtabb volt mint máskor, és minden egyes szó olyan tisztán szólt, mint a harsona. – Tökéletesen igaz – mondta. – Nálam vannak a papírok, én viszont Harding kapitány fogságában vagyok. De van valami, amire egyikük sem gondolt.

– Mi volna az?

Bár a herceg tette fel a kérdést, Norman Kent válasza mindannyiuknak szólt. Egy pillantást vetett az ablakon át a napsütötte fákra, a zöld gyepre és a karmazsinszínben pompázó dáliákra, amelyek sebként virítottak a sövényen és elmosolyodott.

– Áldozat nélkül nincs győzelem – mondta egyszerűen.

Aztán az Angyalra nézett.

– Szeretném, ha megbíznál bennem, Simon – mondta. – Amióta ismerlek, mindenben szót fogadtam neked, anélkül, hogy egyszer is kételkedtem volna abban, amit mondtál. Mindig is követtünk, mert te voltál a vezetőnk. És eközben nem tudtunk nem tanulni tőled, egyet s mást. Hallottam, hogyan bántál el Mariussal a Brook Streeten, azzal, hogy megtetted, amit a józan ész szerint nem tehettél volna. Azt is hallottam, hogyan tette meg Roger is ugyanezt, amivel segített abban, hogy legyőzzük Tealt. Ő is azt tette, amit nem tehetett volna. Most én jövök… Azt hiszem, ma nagyon okosnak kell lennem. Tudom, hogyan kell felhasználnom a magam módján az alapelvedet. Itt és most van ugyanis valami, amit senki nem tehet meg. Csak én. Értesz engem?

Norman sötét, fanatikus tűzben égő szemei és Angyal tiszta, tengerkék szemeiben fürödtek. Egy másodpercig feszült csend volt.

– Folytasd – mondta az Angyal.

Norman Kent elmosolyodott.

– Nem nehéz – mondta. – A helyzet mindenki előtt világos, nem? Nekünk itt van túsznak ön, herceg, és Marius, ellentúszként pedig egy hölgy, aki egyikünk kivételével mindannyiunknak nagyon kedves. A kivételként Harding kapitányra gondolok.

– Tökéletesen jellemzi a helyzetet – mondta a herceg.

– Ugyanakkor Harding kapitány, aki pillanatnyilag még ura a helyzetnek, nagyon is kényelmetlen helyzetben van. Messze ő a leggyengébb figura a táblán. Kétlem, hogy bármit is jelentene neki az, hogy egy barátunkat túszul ejtették. Ő soha nem találkozott a hölggyel, aki nem több a számára egy puszta névnél, s ráadásul azt kell tennie, amit a kötelességének tart. Már megmutatta nekünk, hogy a kötelességtudatot minden más megfontolás elé helyezi. Mi is elég kínos helyzetben vagyunk. Mint angolok, a pártjára kell álljunk – Ön ellen. Mint férfiak, inkább meghalnánk, mintsem, hogy veszélyeztettük annak a hölgynek az életét, aki a hatalmában van. Már a két motívum önmagában is elég bonyolult helyzetet teremt. De van egy harmadik is. Mi, az Angyal barátai, akik hiszünk benne, megfogadtunk valamit, amit viszont mind maguk, mind Harding kapitány minden áron meg akarnak akadályozni.

– Tömörebben már nem is lehetne összefoglalni – mondta a herceg.

Norman Kent ismét elmosolyodott.

– Tehát nyilvánvaló, hogy a zsákutca egyetlen oka az, hogy mindannyian áldozat nélkül akarunk győzni. Pedig több olyan módja is volna a lemondásnak, ahol a becsületen kívül más nem esne áldozatul. De mi nem szeretjük a lemondást.

Zsebéből három papírlapot vett elő, melyek apró, precíz betűkkel voltak teleírva. Összehajtogatta őket, majd kinyújtotta a kezét.

– Tessék, Harding kapitány, elveheti.

– Norman! A fenébe is…

Az Angyal átment a szobán. Szája kemény vonallá szűkült, a szemei olyan ridegek voltak, mint a sarkvidéki égbolt. De Norman Kent félelem nélkül állta a tekintetét.

– Megegyeztünk, hogy rám bízod a dolgot, Angyal…

– Soha nem egyeztem bele, hogy megadjuk magunkat.

– Dehát ez nem megadás – mondta Norman Kent.– Ez győzelem. Nézd!

Harding mellette állt. Norman feléje fordult, a papírokat lazán tartotta ujjai közt. És egyenesen Roger Conwayre nézett.

– Roger – mondta lassan. – Azt hiszem, te meg fogod érteni. Fogja a papírokat Harding.

Harding zsebre tette az egyik pisztolyt és kinyújtotta a kezét.

És akkor az Angyal is megértette.

Ahogy Norman mondta, Harding egyedül volt, ellenségektől körülvéve. És egy pillanatig egyetlen pisztollyal kellett mindannyiukat sakkban tartania. A pisztolyt Roger Conwayre szegezte, aki a legközelebb állt hozzá, de ahhoz, hogy átvegye a papírokat, jobbra kellett néznie Norman Kentre és az Angyalra. Egy rövid, de elégséges pillanatra…

Norman elengedte a papírokat, amint Harding hozzájuk ért, de ahelyett, hogy visszahúzta volna kezét, még jobban előre nyúlt. Villámként csapott le Harding csuklójára és bilincsként szorította. A szorításba minden erejét beleadta.

A pisztoly elsült Harding kezében, de a golyó ártalmatlanul fúródott a plafonba. Roger Conway időben kapcsolt. Harding bal kezére vetette magát s kikapta a pisztolyt és rögtön a hercegre is szegezte, bár a rázuhanó Harding kibillentette egyensúlyából, miután Norman Kent emberfeletti erőfeszítéssel az Angyal balkezes ütésébe lökte.

A másodperc tört része alatt játszódott le az egész, mielőtt akár a herceg, akár Marius kapcsolhattak volna, és kihasználhatták volna a helyzetet.

Aztán már Roger pisztolya elvette Marius kedvét attól a mozdulattól, amelyet túl későn kezdett meg. Norman Kent az erőfeszítéstől falfehéren és kimerülten a kanapénak dőlt. Gerald Harding fatuskóként hevert a földön, az Angyal pedig fölé hajolva elvette tőle a másik pisztolyt és a papírokat.

– Így már jobban néz ki a dolog – mondta Roger Conway elégedetten.

De Norman Kent még nem fejezte be.

Összeszorított foggal folytatta: – Add vissza azokat a papírokat, Simon.

Az Angyal habozott.

– De…

– Most! – Norman hangja parancsolóan csengett. – Eddig bíztál bennem és nem hagytalak cserben. Bízzál még egy kicsit!

Csaknem erővel vette el a papírokat és a zsebébe gyömöszölte őket. Aztán kinyújtotta a kezét.

– A pisztolyt is.

Simon engedelmeskedett. Nem utasíthatta vissza. Most az egyszer nem ő volt a vezér.

Norman Kent, aki mindig olyan visszahúzódó és kimért volt, most, az ihlet pillanatában úgy ragyogott, mint valami sötét tűz.

– Ez volt az első dolog – mondta. – Még kettő van hátra.

A herceg nem mozdult. A jelentős és eseménydús másodpercek alatt sem mutatkozott repedés önkontrolljának kemény páncélján. Ugyanúgy állt, mint akkor amikor belépett a szobába, kényelmesen, nyugodtan simogatva bajuszát. Most apró mosoly jelent meg a szája szélén.

– Nem csalódtam önökben, uraim – jegyezte meg. Sokat hallottam már önökről, de keveset láttam. De ebből a kevésből is kiderül, hogy nem túlzás, amit hallottam. Ha valaha lemondanának a bűnözői pályáról és hajlandók volnának idegen szolgálatba állni, én örömmel alkalmaznám önöket.

– Köszönöm – mondta Norman röviden. – De a mi szemünkben nem bűn az, amit teszünk, hanem valami sokkal de sokkal különb mindannál, amit ön valaha is tenni fog. De ne vesztegessük az időt. Ugye, egyetért velem herceg, hogy a helyzet valamit egyszerűsödött?

A herceg bólintott.

– Láttam, amint egyszerűsítette…

– És azt mondja, hogy amennyiben átadom ezeket a papírokat – Norman Kent a zsebére tapintott – szabadon, bántódás nélkül elmehetünk?

– Ez volt az ajánlatom.

– Tud valami biztosítékot adni erre nézve?

A keskeny szemöldök szemrehányóan felemelkedett.

– A szavamat adtam!

– És ezenkívül?

– Ha egy úriember szava nem elég önnek, felhívhatom a figyelmét arra a tényre is, hogy huszonöt emberem van itt. Néhányan a kertben, néhányan az ajtó másik oldalán, amelyet Mr. Templar olyan ügyesen elbarikádozott, s néhányan a folyón: csak jelt kell adnom. Elég, ha a hangomat hallják… – A mondat jelentőségteljes vállrándítással ért véget. – Csak a könyörületemben bízhatnak. Azonkívül mi okom volna tovább feltartóztatni önöket, miután már megkaptam a papírokat? Miért venném a fáradtságot, hogy ajánlatokat tegyek, ha nem emlékeznék arra a szolgálatra, amelyet nekem tettek? Igaz ugyan, hogy Mr. Templar nem volt hajlandó kezet fogni velem, de nem táplálok haragot iránta emiatt. Megértem az érzéseit. Már mondtam, hogy magam is sajnálom a körülményeket. Dehát ez a hadiszerencse. Én a lehető legnagyvonalúbb kompromisszumot teszem.

– Én azonban mégis szeretnék biztos lenni abban, hogy nem történhet tévedés – mondta Norman Kent. – Nálam vannak a papírok. Hagy menjenek el a barátaim a lánnyal együtt a kint álló kocsiban. Kezességet vállalok, hogy nem értesítik a rendőrséget és nem jönnek vissza megtámadni magukat. Én magam túszként itt maradok, és fél órával a távozásuk után átadom a papírokat. Ez alatt a fél óra alatt ön és Marius itt maradna a barátaim szabad elvonulásának biztosítékául.

– Fenség!

Marius feszes vigyázállásban szólalt meg.

– Tűrjük tovább, Fenség ezt az alkudozást? Egy szó az embereknek…

A herceg felemelte a kezét.

– Ezt nem tartanám helyénvalónak, Marius. Tartozom ezeknek az uraknak. Bármilyen különösnek is tetszenek ezek a feltételek, elfogadom őket. – Visszafordult Normanhoz. – Talán felesleges hozzátennem, uram, hogy ha úgy veszem észre, elárul minket, megfeledkezem az adósságról.

– Természetesen – mondta Norman Kent. – így korrekt.

A herceg az ablakhoz lépett.

– Akkor, ha megengedik…

Megállt az ablaknyílásban és intett, mire két ember futott oda. Ahogy a szobába léptek, zsebrevágták pisztolyaikat és tisztelegtek.

A herceg röviden utasította őket, s az emberek tisztelegve távoztak, majd a trónörökös újra feléjük fordult, és angolul folytatta, finom kezeinek kecses mozdulatával kísérve szavait.

– Az autójuk készen áll, uraim.

Mind Roger, mind az Angyal zavartan, kétkedve, szinte hitetlenkedve nézett Normanra, de ő csak mosolygott.

– Ne feledjétek, azt ígértétek, hogy hisztek nekem – mondta. – Tudom, azt hiszitek, elment az eszem. De még soha ennyire nem voltam eszemnél egész életemben. Megtaláltam az egyetlen megoldást, hogy tisztességgel megőrizzük a békét.

Simon Templar nézte barátját és megpróbált olvasni benne.

A szívébe hasított, hogy így kell itthagynia Norman Kentet.

Nem tudta elképzelni, miért teszi ezt Norman. Az nem lehet, hogy meg akarja adni magát. Azt nem nevezhetné békének, a tisztesség megőrzése árán. Vajon milyen kiutat láthat a maga számára egyedül, sebesülten?- gondolta Simon. Arcán azonban nem látszott sem kétség, sem félelem, csak a bizalom és elégedettség.

Az Angyal maga nem látta a kiutat. Minden kártya a herceg kezében volt. Még ha Patrícia nem volna veszélyben, és lelőnék Mariust meg a herceget, vállalva az ostromot, akkor is elkerülhetetlen volna a vereség. Igaz, eldöntötték, hogy életüket is feláldozzák céljuk érdekében, ha kell, de Norman nem úgy tűnt, mint aki a halállal néz farkasszemet.

De a herceg emberei fogva tartják Patríciát, ahogyan Marius emberei a múlt éjjel, s ugyanaz a módszer most nem alkalmazható a kiszabadítására.

– Nem maradhatnánk mégis, öreg fiú? – kérdezte. – Én bízom benned, de te sebesült vagy…

Norman Kent a fejét rázta.

– Nem számít – mondta.

– Mikor találkozunk? – kérdezte Roger.

Norman álmodozva nézett a messzeségbe és élvezte, amit látott.

– Némi idő el fog telni…

Aztán a herceg felé fordult.

– Írhatnék egy rövid levelet?

– Emlékeztetem, hogy ön a barátai megfelelő viselkedésének garanciájaként marad itt – mondta a herceg.

– Nem felejtettem el – mondta Norman. – Adj egy tollat és papírt, Roger!

Marius ismét megpróbált beleavatkozni.

– Túlságosan is megbízik bennük, Fenség. Ez csak árulás lehet. Ha komolyan gondolnák, amit mondanak, mi szükség volna minderre?

– Mert így akarják – mondta a herceg nyugodtan. – Magam is furcsának találom. Jobb pszichológusnak kéne lennie, barátom! Úgy ismeri őket, mint akik hajlandók azon az áron megvenni a szabadságukat, hogy közben itt hagyják a barátjukat kitéve a halálnak? Abszurd.

Norman Kent egyetlen sort írt csak, majd összehajtotta a papírt.

– Borítékot, Roger.

Belerakta a papírlapot és leragasztotta.

Aztán kezet nyújtott Roger Conwaynek.

– Sok szerencsét, Roger – mondta. – Légy jó!

– A legjobbakat, Norman, öreg cimbora!

Kezet szorítottak.

Simon megszólította a herceget.

– Akkor hát, viszontlátásra Fenség!

A herceg egyik utánozhatatlanul udvarias gesztusával felelt.

– Bízom benne, hogy még találkozunk, jobb körülmények között, Mr. Templar.

Aztán az Angyal Mariusra tekintett, hosszan farkasszemet nézve az óriással. Tőle egészen másként búcsúzott el.

– Veled… – mondta lassan – veled is találkozom még!

Norman Kent felnevetett a háta mögött, mire az Angyal megfordult.

Norman kinyújtotta a kezét, és az Angyal keményen megszorította. Norman másik kezével átnyújtotta neki a levelet.

– Tedd el, Simon, és add a szavad, hogy csak négy óra múlva nyitod fel. Amikor elolvastad, tudni fogod, hol találkozunk újra. Várok rád. És ne aggódj. Jó vadászatot, Angyal!

– Jó vadászatot neked is, Norman!

Norman Kent mosolygott.

– Azt hiszem jó futam lesz – mondta.

Aztán Simon Templar elindult szíve hölgyéért.

Norman látta, amint Roger és Simon visszafordulnak felé a kertben. Elmosolyodott és vidáman intett. Egy perc múlva meghallotta a Hirondel motorjának zúgását és a kerekek ropogását a kavicsos felhajtón.

Még egyszer megpillantotta őket, amikor a kocsi az útra fordult. Az Angyal ült a volán mögött, egyik karjával átkarolva Patríciát, Roger Conway hátul, mellette a herceg egyik embere. Persze, hogy a keresztúton álló őr átengedte őket!

Aztán eltűntek.

Norman furcsán gyengének érezte magát. A lába megbénult a fájdalomtól. Pisztolyával intett a whiskys üveg, szifon és a cigarettás doboz felé.

– Érezzék magukat otthon, uraim – kínálta őket. – Közben adjanak nekem is valamit, én sajnos nem tudok mozdulni. Megmondhatná az embereinek, hogy ne használjanak dum-dum golyót, Marius. Csúnya dolog…

A herceg whiskyt töltött Normannak és meggyújtotta a cigarettáját.

– A háború könyörtelen – mondta a herceg. – Mint ember kedvelem és csodálom önt. De mivel az vagyok, aki vagyok, és mivel Ön ellenem és az országom ellen van, ha megpróbál becsapni, habozás nélkül megölném. Így… – pattintott az ujjaival. – Ezen még az sem változtatna, hogy egyszer segített megmenteni az életemet.

– Bolondnak tart? – kérdezte Norman fáradtan.

Lassan kortyolta italát, miközben az óramutató kúszott előre.

Öt perc…

Tíz…

Tizenöt…

A herceg leült egy fotelba, s elegánsan átvetette egyik lábát a másikon, ügyelve nadrágjának borotvaéles vasalására. Egyik kezében poharat tartott, a másikban hosszú szipkában cigarettát.

Marius ketrecbe zárt oroszlánként járkált fel-alá a szobában. Időről időre gyűlölettel és gyanakodva pillantott Normanra, mintha mondani akart volna valamit, de minden alkalommal úrrá lett magán, és folytatta türelmetlen sétáját, amíg a herceg szipkájával intve meg nem állította.

– Kedves Mariusom, zavar a nyugtalansága. Az ég szerelmére, legyen már egy kis önuralma!

– De Fenség…

– Marius, ismétli önmagát. Fárasztó bűn.

Marius leült.

A herceg finoman elnyomott egy ásítást.

Harding felnyögött és felemelkedett, mintha álomból ébredt volna. Norman odahajolt és ülőhelyzetbe segítette.

Az ifjú lassan nyitotta ki a szemét és zavartan dörzsölte az állát. Soha nem fogja megtudni, az Angyal mennyire nem szívesen ütötte meg…

Norman hagyta, hogy Harding áttekintse a helyzetet, és felmutatta a pisztolyt.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Harding kábán.

– Elmentek – mondta Norman, majd rövid, tömör mondatokban elmondta, mi történt.

Aztán megkérdezte a hercegtől.

– Mi Harding kapitány szerepe az ügyben?

– Ha nem engedi, hogy a kötelességtudata erősebb legyen a diszkréciójánál, akkor nem érdekel – mondta a herceg könnyedén.

Harding bizonytalanul feltápászkodott.

– De engem viszont nagyon is érdekel maga! – riposztozott. Aztán zavart, kétségbeesett könyörgéssel fordult Normanhoz. – Kent, maga angol létére, hogyan hagyhatja, hogy ezek a csibészek…

– Hét perc múlva meglátja – mondta Norman nyugodtan.

Harding egy pillanatra elhallgatott, amikor a pisztoly feléje fordult, aztán türelmetlenül káromkodni kezdett.

– Maga őrült! Maga bolond! Ó, hogy az ördög vinné el magát! Nincs magában semmi tisztesség? Hát nem látja…?

Norman nem mozdult, de az arca elsápadt. Ez a néhány perc volt a legnehezebb az életében. A lába iszonyúan lüktetett, miközben Harding káromkodott, könyörgött, vitatkozott, érvelt és szinte koldult, térdre vetette magát, majd kínzó szavakkal korbácsolta Normant.

Még öt perc.

Négy… három… kettő…

Már csak egy perc.

A herceg a csuklóján lévő aranyórára nézett, és kényes ujjaival húzta a csikket a hosszú szipkából.

– Lassan itt az idő – szólalt meg.

– Ó, az ég szerelmére! – nyögte Harding. – Gondolkozzon Kent, maga hernyó! Maga nyomorult, csúszómászó, gyáva féreg! Adjon nekem egy pisztolyt, majd én harcolok.

– Nem kell harcolni – mondta Norman Kent.

Zsebre dugta egyik kezét, és egy másodpercre azt hitte, hogy Harding a rámeredő pisztoly ellenére is ráveti magát. Felmutatta az összegyűrt papírlapot. A herceg és Marius azonnal felemelkedett, a herceg csiszolt, kényelmes eleganciával. Marius, mint egy pórázát vesztett fenevad.

Norman nagy nehezen lábra állt. Nagyon sápadt volt és tüzes fény égett a szemeiben. Sebesült lábából őrjítő fájdalom áradt szét egész testében a legkisebb mozdulatra is. De elszánta magát, hogy talpon állva néz szembe a végzettel.

– A papírok, amiket ígértem…

Marius kezébe nyomta őket, és az óriás mohón megragadta.

Aztán Norman markolattal előre Harding felé nyújtotta pisztolyát.

Feszes, gyors parancsszavakkal beszélt.

– Az ablakon át a kertbe, Harding! Vigye az Angyal motorcsónakját. A gyep végén horgonyoz. A két ember a folyón nem tudja megállítani.

– Fenség!

Marius vad, éles hangon kiáltott fel. Az óriás arca eltorzult.

Norman maga mögé lökte Hardingot, hogy fedezze visszavonulását az ablakhoz.

– Kifelé! – vicsorogta. – Magának nincs már itt semmi dolga… Nos, Marius?

A herceg sima hangja keményen felcsattant. – Nem Vargan papírjai, Marius?

– Ez egy idétlen levél, amit ennek az embernek valamelyik barátja írt!

– Hát így állunk?

A szavak halálos, fémes csengéssel hullottak, miközben a herceg arca nyugodtnak tűnt s tartása laza volt.

– Tehát mégis becsapott…

– Ezek azok a papírok, amelyeket önnek ígértem – mondta Norman hidegen.

– Nála kell legyenek az igazi papírok is, Fenség – dadogott Marius. – Figyeltem, nem adhatta át a barátainak.

– Téved.

Norman nagyon halkan beszélt, csaknem suttogott, de ebben a suttogásban benne volt a győzelem dallama, mintha trombita hirdette volna. Sötét szemeiből túlvilági ragyogás áradt.

– Amikor Harding felkapta Templar pisztolyát – emlékszik, Marius? – a kezemben voltak a papírok. Templar zsebébe tettem őket. Észre se vette. Én is alig, szinte öntudatlanul cselekedtem. Hirtelen ötlet volt. Az egyetlen mód, hogy megmentsem a barátaimat. És bevált. Én győztem!

Valami hangot hallott a háta mögül és körülnézett. Harding rohant a kertben, a folyó felé. Lehet, hogy lőttek rá hangtompítós pisztolyokkal, bár hangjuk nem hallatszott, és nem is találtak, mert Harding kanyarogva, cikk-cakkokat leírva, botlás nélkül száguldott.

Mosoly futott át Norman arcán. Nem bánta, hogy egyedül maradt most, hogy elvégezte feladatát. Tudta, hogy Harding nem maradhatott vele. Van mit tennie. Segítséget kell szereznie, hogy elbánjon Mariussal és megállítsa Simon Templart és megszerezze az értékes papírokat. Norman mosolygott, mert biztos volt. benne, hogy Harding nem tudja Simont feltartóztatni. De azért tetszett neki a szőke fiatalember lelkesedése.

A lába már úgy fájt, mintha lángolt volna.

Az Angyal soha nem tudta meg, mi volt az az egyetlen dolog, amitől Norman Kent tartott. Az, hogy ő gyanút fog és nem lesz hajlandó elmenni. De Norman első sikerével (amikor beugratta Hardingot a papírok felajánlásával) megszerezte az Angyal bizalmát. És Simon elment és magával vitte Patríciát. És ez elég.

Simon egyszer majd megtalálja a papírokat, és nemsokára felbontja a levelet és elolvassa azt az egyetlen sort. Azt a mondatot, amit Norman bár annyiszor elmondott ma, mégsem értett meg.

„Áldozat nélkül nincs győzelem”.

Amikor Norman visszafordult, meglátta a pisztolyt Marius kezében. Volt valami a férfi arcában és abban, ahogy a pisztolyt tartotta, ami azt sugallta, hogy nem fog hibázni. De a pisztoly nem Normanra irányult, hanem mögéje, a rohanó alakra, aki már csaknem elérte a gyep szélén kikötött motorcsónakot.

A nemes, különös mosoly akkor sem hagyta el Norman Kent ajkát, amikor két gyors, bicegő lépéssel hátra és oldalt mozdult, hogy Marius és az ablak közé kerüljön.

Tudta, hogy Marius, akit elvakított a düh, nem fogja elernyeszteni az ujját a ravaszon, csak azért, mert Norman Kent a tűzvonalában állt, de Norman nem törődött vele. Neki már mindegy volt, a herceg vagy Marius előbb-utóbb úgyis lelövi majd. Talán meg is érdemli. Szándékosan becsapta őket, és tudta, hogy űzetnie kell érte. Magára már nem gondolt, de ez a néhány másodperc elég lehet Hardingnak ahhoz, hogy elélje a motorcsónak viszonylagos biztonságát.

Norman Kent nem félt. Mosolygott.

Furcsa, hogy így kellett útjának végére érkeznie, ebben a nyugodt házikóban, a békés Temze-parton, ahol az est közeledtét jelző ködcsomók fáradt felhőként terültek szét a folyó fölött és a hűvös, csendes kertben már halványult a fény. Annyi örömöt látott ez a hely, barátságot és gondtalan nevetést… Csak ne fájna olyan pokolian a lába! De hamarosan túl lesz rajta, és biztos, hogy ennél sokkal rosszabb módja is van annak, hogy az ember búcsút mondjon az életének. Oly búcsú ez, melyhez a trombita hangja illik. És a játszma folytatódik.

Ügy tűnt, hogy a csendes este odakint úgy borul a tájra, mint ahogy majdan talán a béke az egész világra…

Vége

Table of Contents

Az Angyal az Ördög ellen

ELŐSZÓ

BEVEZETŐ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET